Життєпис

Білого Ворона

Мандрівний ворон…

Ширяючи з краю в край

Не маю гнізда…

Яр Славутич

Зшиток перший

В лелечому гнізді

В тому, що вони мене знайдуть, я якось і не сумнівався… Особливо, коли дізнався, що вони живі обидва — батько Ольг та Мечислав. Відтоді я тільки й чекав, коли до мене завітає як не сам Мечислав — мститись за сина, то, принаймні, хтось із «чорних тіней». Але з маєтку не виїхав, поклавшись на волю Божу.

І ось нарешті дочекався. Зранку пішов прогулятись на вигін у супроводі Вука — управителя. В будинку лишилося троє чоловік челяді, котрі, звичайно ж, нічого й нікого не бачили. А коли я повернувся, поснідав і пройшов до бібліотеки, то побачив на письмовому столику невеличке чорне пуделечко. Вітання від Князя «тіней».

Власне, це був милосердний вирок. Мені траплялося згладжувати зо світу людей і за менші провини, аніж моя. Скринечка з отруєною голкою давала можливість померти швидко і безболісно, а для оточуючих це мало б вигляд удару, або серцевого нападу. Цілком натуральна смерть.

Задля цікавості обнишпорив будинок та селище. В селі чужинців теж не бачили. Втім, зараз зрання усі в полі — жнива… Я, звісно, здогадуюсь, що незваний гість ховається десь у лісі. А втім — хто — зна… Я б облаштував собі криївку просто в будинку… Треба про всяк випадок обдивитись ще горище та комори…

Обдивився… Нікого…Сьогодні «гостей» мабуть не буде. Ольг не прихильник таких дешевих викрутасів, як поява месника опівночі. Мечислав взагалі має звичку з’являтися межи ворогами серед білого дня. Бо занадто певен себе і своєї зброї. А втім, я радий, що він вижив. Щиро радий.

Я дуже сумую за ними всіма… За краєм, де жінок називають наче квіти, а чоловіків — наче зброю… Де селища й люди мають ймення птахів, а ріки та ліси — ймення Богів… Я звик до дітей Ельберу, бо виріс між ними… Бо воював разом з ними… Бо зоставив там сина… Двох синів….

В дитинстві, десь років до десяти, я був певен, що належу до роду Лелегів з Чорногорії, і звуся Білозір Лелег. Край, де я виріс був найпівденнішою окраїною Моанської Імперії — за Чорногорою, за її гірськими перевалами простягся Ішторн, країна традиційно ворожа Великій Моанії. Принаймні, все моє дитинство було сповнене оповідей про оборону перевалів та сутички з ішторнійськими загонами. Дванадцять років тому між обома імперіями (авжеж, Ішторн також звався імперією, на менше горді кавалери не погоджувались) точилася справжня війна, на якій загинув мій дядько Ігвор.

Будинок, в якому я жив, звався Лелечим Гніздом. Він, наче справжнє гніздо, вивищувався над Лелечою долиною, в якій лежало селище, що так і звалося — Лелеги. З нашого крутоверху до селища вела покручена стежина. Поруч з нею дзюрчав безіменний потічок, один з численних притоків ріки Дани, котра бігла долиною до княжого міста Ігворри, а звідти далі, у широкий світ.

Кімната, що її я ділив з Мальвою, сестрою, яка була на рік від мене молодша, виходила вікном на долину. Навесні там білою піною квітли сади, і запах цвіту долинав сюди, нагору. У нас теж був сад… І хлівець з худобою — козами та вівцями. І коні — четверо гнідих красенів та біла лошичка. І велетенські виноградники на схилах і внизу, в долині. До помочі бабуся Рута наймала людей з селища, і в дерев’яному прихатні, призначеному для наймитів, завжди жили хлопці з селища, особливо влітку.

В родині було замало чоловіків. Діда Станимира покалічило на війні, не тоді, коли загинув його старший син, на якійсь іншій, і він шкутильгав на дерев’янці. Мій батько Ольг займався продажем росавських вин, славних не тільки в Моанії, але й за її межами і нечасто бував удома. Кожен його приїзд був для мене святом… І не тільки для мене. Батько, по приїзді, урочисто викладав на стіл дарунки для усієї родини… Зазвичай якісь дрібнички — хустина для бабуні, дарійська люлечка — дідові, якісь прикраси неньці Ясмині та незаміжній вуйні Вербені. Вдові вуйка Ігвора, вуйні Алтеї, котра лишилася в сім’ї опісля загибелі чоловіка — тканини білих жалобних кольорів. І нам з Мальвою та синові Ігвора, Вересу — дивні дрібнички з чужих країв.

Одна така дрібничка запам’яталася мені надовго. Це була філігранно виконана модель корабля з однією щоглою, вітрилом та головою дракона на носі. Я просто закохався був в той кораблик, хоча ніколи в житті не бачив моря. Моя буремна радість аж трохи налякала батька, котрий змушений був відповідати на мої численні розпити, водячи пальцем по старій мапі, котру вийняв з шафи у великій залі. Наш оточений Океаном світ був таким невеличким… Тим цікавіше було б побувати в ріжних таємничих краях… як батько. Татко Ольг об’їздив свого часу трохи не весь знаний світ, бував в Ішторні, в Белаті, на островах Шорроги, в загадковому Лояні, про який оповідали, що там іноземців убивають, як тільки ті перетнуть кордон. Але татко прожив там кілька років і повернувся живим. Давно, ще до мого народження…

Не дивно, що я обожнював батька… Дивно, що саме я, а не півсирота Верес був пестунчиком жінок родини. І ненька, і бабуня, і обидві вуйни ставилися до мене аж занадто лагідно. Зараз, пишучи оце, я шкодую, що діставав більше поцілунків, аніж запотиличників. Жінки мене розпестили. Навіть до Мальви вони ставилися набагато суворіше.

А дід Станимир мене недолюблював. Ні, він не ганив мене і тим більше не бив. Через своє каліцтво дід не часто бував на людях. Про те, що у нього не було ноги, я вже згадував. Лівої ноги… Не було також правиці, порожній рукав вишиванки бабуня Рута акуратно пришпилювала до дідового пояса. Не було одного ока, з пов’язкою на лиці дідуньо нагадував морського розбійника з картинки, яку я віднайшов в одній з батькових книг. Довге сиве волосся ховало нерівні рубці на місці вух.

Жіноцтво шанувало діда і слухалося його беззаперечно. Шанував старого і батько Ольг, і довколишні хуторяни-шляхтичі, і селяни з Лелегів та довколишніх сіл. Та що там, не менш як вісім разів на рік до Лелечого Гнізда навідувався сам князь Чорногорський Іргат з дружиною, котра в дівоцтві звалася Денниця Лелег, а нині — княгиня Денниця… Звісно, Лелеги були шляхтичами, але небагатими і не визнаними Імперією офіційно. Однак, князь Іргат вшановував свого тестя, рівно, як і ще один наш титулований родич, князь Воїслав Ведангський.

Улюбленцем діда ніби був Верес. Голубив дід і Мальву, хоча взагалі був мало схильним до ніжностей. Мене ж він в кращому випадку не помічав. В гіршому дивився одним оком так, як гидлива людина дивиться на купу лайна.

Якось я спитав у неньки за що дідо мене не любить. Ніжне мамине лице спалахнуло рум’янцем, і вона почала довгу розмову про те, що дідуся треба шанувати, бо він тяжко страждав і взагалі… Інші жінки теж старанно обходили подібні питання. Потроху в мене склалася дивна впевненість, що то я чимось завинив в дідовому каліцтві. Такого, звісно, бути не могло, бо я тоді і на світ не народився. Але чудне почуття якоїсь провини змушувало мене обходити старого стороною.

З роками між нами, дітлашнею, запанувало глухе протистояння. Ми з Мальвою чіпко трималися одне одного, а Верес почав на мене поглядати якось скоса.

Була ще одна обставина, що виріжняла мене поміж інших Лелегів. Відколи мені виповнилось вісім літ, раз на місяць мати відвозила мене до Ігворри. Там, у князівському замку, духівник князя Іргата панотець Ардгом навчав мене основам мейдистської віри.

Вчення Святого Старця в Чорногорії не процвітало. Так, принаймні, вважав панотець Ардгом. Де в чому він був правий — Давньої Віри, або попросту язичництва, і досі дотримувалася більшість горян. Навіть в Ігворрі мейдистами були лише княжі люди, та й то швидше «для виду» В наших Лелегах селяни просто таки вижили кількох панотців, роблячи їм дрібні капості. Тому церква в селищі стояла покинутою, а мамі доводилось возити мене до міста.

Наука панотцева мені подобалась, чого я не міг сказати про самого викладача. Варто було почути, як опісля проникливих слів про любов до ближнього, панотець кляв і лаяв горян, взиваючи їх поганцями та язичниками, ішторнійців називав єретиками, а всіх інородців Імперії — дикунами. Він вистежував тих., що жили у неосвяченому церквою шлюбі і прилюдно їх соромив, вимагав від князя Іргата розганяти збройно народні свята та заборонити Осінній Ігворрський карнавал, писав численні доноси до Духовного Суду Моани, і князеві доводилося хабарами замилювати очі імперським чиновникам. Сам же панотець завзято постився і умертвляв плоть бичуванням. Від його чорного заяложеного вбрання, схожого на мішок, погано пахло, і я ніяк не розумів, для чого маю вчитись у такої несимпатичної людини. Гарні історії про Святого Старця Мейді та його прирученого лева я міг, врешті-решт, прочитати й сам. Моанської мови мене вчила вуйна Вербена, вона ж навчала мене та Мальву з Вересом ішторнійської та белатської. Я вважав, що цього досить.

Якось через оте навчання у панотця Ардгома мене трохи не збили на квасне яблуко хлопці з сусіднього селища Вовчури. Провадив ними Новомир Вовчур, панич з хутора Вовче Лігво, хлопчина старший за мене років на два. Між Лелегами та Вовчурами ніколи не було ніякої ворожнечі, тож я зовсім не злякався «вовченят», коли вони зупинили мене на околиці Лелегів.

— Гей, ти, — розпочав Новомир задерикувато, — а що то в тебе на шиї?

На шиї я мав золотий мейдистський оберіг-трикутничок зі Всевидячим Оком посередині.

— Ну, оберіг, — озвався я ледь здивовано.

— А Око там є? — поцікавився спроквола Новомир.

— Певне, що є…

— А воно все видить?

Розмова почала мені не подобатися, і я відповів знехотя:

— Та все….

— А видитиме воно, що ми тебе нині маємо бити, моанська пико?

Кров бурхнула мені до скронь. «Моанська пика» була з тих образ, які не пробачалися. Гіршою образою було хіба що припущення, що котрась жона з родини «гуляла з ішторнійцем». Далі уже не розмовляли, а били в лице. Що я і зробив, не зваживши на переважаючу кількість супротивників.

Під час бійки я раптово помітив Вереса, котрий спостерігав звіддаля колотнечу. Це був непорядок — будь-хто з Лелегів мав захищати своїх.

— Вересе! — загорлав я, — поклич хлопців! Вересе!

Але Верес не побіг до села за підмогою і не кинувся рятувати мене. Вовчури тим часом потягли мене до зачиненої церкви, добре штурхаючи по дорозі. Я відбивався як міг, але хлопці відірвали від забитого вікна дошку, підняли мене і почали пропихати всередину.

— На-аших б’ють! — заверещав десь поблизу Мальвин голосок, — Лелеги за мною!

Я пнув ногою котрогось зі своїх мучителів і гримнувся на землю. Побачив при тому найкраще у світі видовище — Мальва на чолі селянських хлопців, з розпатланим волоссям і дрючком у руці.

— А-а! Бий Вовків! Назад до лігва! Тримайся Білозіре!

Розборонила нас вуйна Вербена і почала сварити. Мальва, обурено вимахуючи кілком, доводила, що Вовчури почали перші, і накинулися вдесятьох на одного. Під оком у неї наливався синець. Моє потовчене лице теж почало набрякати. Одна потіха — Новомир мав аж два синці і слід на лобі від Мальвиного дрючка. Решта хлопців з обох боків були не в кращому вигляді.

— Що сталося, Білозіре? — спитала Вербена.

— Вовчур обізвав мене «моанською пикою», — буркнув я, — сам він… Аби ви не втрутилися, я б ще йому додав.

— Новомире Вовчур, — мовила Вербена лиховісно, — скажи своєму батькові, що сьогодні Вербена Лелег завітає до нього в гості. Геть, по домівкам! Лікувати синці!

Вдома я навідріз відмовився їздити навчатися до Ігворри і хотів зірвати оберіг. Ненька заплакала:

— Я ж казала йому… Казала — не треба, Ольже! Хай буде як ми… Хай буде…

— Я не хочу бути мейдистом, — впав я в річ, — хочу ходити на капище в горах, як всі ви…

Мене ледве вмовили почекати до батькового приїзду. Я приготував цілу промову, аби розжалобити татка. Ольг дивився мені в лице, з якого ще не зійшли сліди сутички, сумовито і якось розгублено.

— Чому я маю бути мейдистом? — питав я обурено, — один в родині… Так і зостанусь «моанською пикою»… Я хочу бути як ти! Ти ж не мейдист? І ненька, і бабуня… Вуйна Вербена взагалі — відьма…

Ольг поклав мені два пальці на вуста:

— Про це не говорять вголос.

— Але ж вона зціляє… І є жрицею богині Дани….

— Тим більше… Сину, в родині має бути хоч один мейдист. Для прикриття. Ось князь Чорногорський…

— Князь Іргат? Але він великий пан! Його — то не лупцюватимуть!

— Мій родич сам себе карає, - зітхнув Ольг, — вважає, що грішить, тоді кається… Та річ не в тому. Сину, я дійсно помилився. Навчатись у панотця ти більше не будеш. Не треба, аби ти привертав до себе увагу. Ти введений у мейдистський закон, і цього досить. Зі старим Вовчуром говорила Вербена. Тебе більше не чіпатимуть.

— Але я їх не боюся!

— Звісно ні… Та не треба влаштовувати бійки між селищами. Це не чорногорський звичай.

Я не сказав батькові про одну свою підозру. Мені здалося, що Вовчурів нацькував на мене Верес. Недарма він тоді утік з бойовиська. Мальва ж оповіла мені, що Верес зустрічався з Новомиром за два дні до бійки, і вони про щось довго розмовляли. Я довго думав, чи варто набити родича, тоді вирішив, що самої підозри замало. Може слабосилий брат у перших просто злякався здорованя Новомира та його ватаги. Верес був дуже хоровитий, жінки шепотілися, що то від того, бо вуйна Алтея народила його недоношеним, коли дізналася про загибель чоловіка. Тож я дав Вересу спокій…

А ось дід Станимир мене здивував. Невдовзі після того, як Ольг поїхав знову у справах, дідо підізвав мене до себе і спитав:

— То що, не хочеш бути «моанською пикою?»

— Я — Лелег Білозір, чорногорець, — відрізав я, хоча боявся діда більше за всіх Вовчурів разом узятих.

Дід повернув до мене своє спотворене лице, і вперше в житті я помітив в його погляді щось схоже на приязнь.

— Лелег, — сказав він протягло, — ну що ж… тоді тримайся… Лелег.

***

Дитинство моє закінчилось тоді, коли дідо Станимир надумав помирати.

Це трапилось восени, наступного року по моїй сутичці з Вовчурами. Якраз зібрали виноград, відбуяв піснями славетний Ігворрський карнавал, запашні діжки заповнили вином нового врожаю, росавське, вичавлене з особливого сорту винограду, розлили по пляшках, і коли уже всі передбачали зимовий відпочинок, дідо об’явив, що невдовзі помре.

Бабуня Рута заголосила, та швидко замовкла. До смерти горяни ставилися просто — мов до небажаної гості, що її, проте, потрібно зустріти як належить. Жінки, вряди-годи ронячи сльози на шитво, готували смертне вбрання. На дворі Вовчур Чорнота, батько Новомира, особисто робив домовину для друга і сусіди. До рідних послали оповісників. І до ближніх і до дальніх. Мав приїхати князь Іргат з дружиною та донькою. Зо дня на день очікували Ведангів.

Ольг примчав першим. Дідів посланець нагнав його десь у Данаділі, куди він подався у торгових справах. Дідо зустрів сина сидячи на порозі дому. Він якраз задоволено розглядав готову труну, що її зробив Вовчур.

— По мірці робили, — мовив дід до Ольга і поволі підвівся, спираючись на ціпок, — ходімо сину. Маю до тебе розмову, поки всі не зібрались.

Ми з Мальвою вже котрий день перебували в нервовому збудженні. Страх змішався з піднесенням. Найбільше нас вразило, що старий свідомий свого смертного часу і при тому абсолютно спокійний. Ми, дітлахи, хвилювались найбільше. Верес навіть зліг, і мав трохи не гарячку.

Зараз уже не можу згадати, кому першому прийшла до голови божевільна думка підслухати розмову батька з дідом. До цього нас підштовхнуло потаємне життя, яке пульсувало в будинку провінційних шляхтичів та торговців. Дивні гості, котрі з’являлися вночі і щезали під ранок, страждання в материних очах, коли Ольг збирався в чергову ділову поїздку, дідова владна натура, його каліцтво, що більше нагадувало сліди тортур, аніж бойові рани — все це призвело нас до висновку, гідного книжок, які ми крадькома брали з материної шафи.

Ми вирішили, що дідо був замолоду отаманом розбійників і досі керує якимись опришками. Ясна річ, дідові розбійники мали бути романтичними героями, як у книзі «Привиди Темнолісся». А де розбійники — там і скарби…

— Він має передати синові ключ від скрині, - шепотіла Мальва, — і мапу… На якій вказані потаємні схованки… А ми відкопаємо одну… І тільки подивимося… Золоті прикраси…. Діаманти…

— Та може ті схованки взагалі не в Чорногорі, - слабо опинався я.

— Але де? Хоч одна та має бути поблизу… Всі путні розбійники ховають золото в горах…

— А якщо дідо і справді помре? — виклав я останнє застереження, — чи його душа не гніватиметься на нас?

— Та як він може померти, — доводила Мальва, — він же не хворий… Їсть, посміхається, навіть співати почав… Я ніколи не чула, щоби дідо співав… Він не помре нізащо! Певне, йому недобрий сон приснився… Приїдуть рідні, він прибадьориться та й уже.

Ми з Мальвою під час своїх дитячих ігор давно віднайшли на горищі певний закуток, котрий сполучався з трубою комину з великої зали. Чутність звідти була неймовірною… Ось простукотіла дідова дерев’янка… Ось Ольг відсунув стільця, певне, щоби дідо сів. Ось рипнули дверцята поставця… Дзенькнули келихи…

— За мій відліт, — хрипкувато мовив дідо, — сльози тільки витри, Ольже…Ти занадто чутливий, Золотоокий Ельфе… Сам знаєш, що на цьому світі мене тримав лише обов’язок… Але далі ти впораєшся сам. Я передав тобі все… Силу і владу! Князь «тіней» вмирає — хай славиться Князь «тіней»!

— Я зладнаю, — озвався Ольг, — йдіть спокійно!

— Бережи Веданга, — озвався дідо знову, — Воїслав занадто необережний. Це неприпустима розкіш — бути гордим в Моанській Імперії. Втовкмач йому, що титул його не врятує…в разі чого. Що він є лише «привілейованим інородцем». Хетанцем… Трохи ліпшим від бидла… з ласки Великого Імператора… Інакше він скрутить собі в’язи… Він уже давно іде по лезу ножа.

— Я поговорю з побратимом, — зітхнув Ольг, — Але Дракон лишиться Драконом…

- Іскрі не довіряй, — продовжував дідо, — Звертайся до нього лише в крайній потребі. Подбай, аби Денниця дала Конвалії належне виховання…. Але стеж, щоб вони не мали контактів з твоїми людьми… Особливо з боївками. З «тінями»

— Чому ти не довіряєш Іскрі, - неголосно спитав Ольг, а до мене тільки — но дійшло, що Іскра — це язичницьке ім’я князя Іргата, — він мій молочний брат…

- І мій зять, — хмикнув дідо, — але я не вірю покручам. До того ж він мейдист… Душа гріхів не витримає…

— Він матері собі не вибирав, — озвався Ольг, — якщо вже не довіряти родичам, то кому ж вірити?

— Не кажи потім, що я тебе не попереджав, — мовив дід різко, — довіра для нас ще більша розкіш, аніж гордість. І останнє… Чи не забагато чести для ворона рости в лелечому гнізді?

— Мій син — Білозір Лелег! — видихнув Ольг гнівно, а мене раптово обдало холодом. Я майже певен був, що старий побачив нас з Мальвою крізь стелю, і зараз нам буде непереливки.

— Авжеж! — протягнув дід, — панькайтесь з ним і далі! Вони наших дітей на списи піднімали, а ви з Ясминою, та й Рута, дурна курка, трохи на покуть його не саджаєте… Забув, ким є його дядько? Забув, ким був його дід? Забув, хто пройшов через Квітан огнем та мечем? Забув, як загинув Воїбор Ведангський, як шляхи було обтикано палями з іще живими людьми? Забув, як ти, мій зв’язковий, виповз з під гори трупів у спільній ямі, і побачив Воїбора… на палі, а мене…таким, без руки й ноги, з покаліченим лицем… Як ти тягнув мене до лісу, чотирнадцятирічний хлопець… І витягнув…. А перед тим вистрелив Воїбору в серце…з пістоля, який знайшов на бойовищі! Обірвав муки… Забув? Це ж після того ти втік до Лояну, аж на шість літ… Забуття шукав… як там воно по-східному? Небуття… Порожнечі… А опісля всього ти привіз сюди онука квітанського ката… Він же на нього схожий, хлопчина…. на свого «шляхетного» дідуся, і на дядечка, котрий нічим не ріжниться від батька…

— Його матір вигнано з роду, — аж зірвався голос Ольга, — а батько його не був навіть кровним моанцем! Він був моїм другом!

— Його батько — північанин!

— Але справді шляхетний і чесний! За що його і вбили!

— Шляхетний моанець, синку, трапляється рідше, аніж курка, яка співає півнем!

- Є ще людяність…

— Ця панна, синку, давно стала повією! Ти маєш позбутися хлопця. Віддай його на виховання, бажано — за межами Імперії. Інакше він тебе продасть, як тільки збагне, що ти торгуєш… малиновим вином!

— Коли його мати вмирала у мене на руках, — повільно і виразно мовив Ольг, — я присягнув їй врятувати хлопця… Тоді я дійсно хотів віддати його на виховання… Я знав одну моанську родину в Гесоні, вони добрі люди…з тих курей, що співають півнем… Та доля вирішила інакше… Ти знаєш… Я кров’ю обмив його всиновлення! Він — мій син! Мій та Ясмини! І ми його не покинемо!

— Ти присягнув доньці вбивці! — хмикнув дід, — Добре… грайся і далі…в людяність. Доки твій синочок не напише на тебе доносу…

— Не мій син, — сказав батько твердо, — тільки не він!

— Ти помреш на шибениці, Ольг Лелег! — вигукнув старий, видко втративши терпець.

— Раз мати родила, — озвався Ольг, — досить, татку… Саламандри не розкидаються присягами…

— Саламандри! — голос діда потихшав, — ти ж останній Саламандр, сину… Замінити тебе ніким… З Вереса не виросте воїна, я придивлявся до нього — ні… Слабкий тілом, мілкий душею… Це ж він нацькував Чорнотиних вовченят на твого… Білозіра. Такий не може бути володарем… Діти Денниці, якщо вона й народить Іскрі синів, матимуть ім’я Пардів, і ту… прокляту кров у жилах. Вербена, діва-жриця, ніколи не вийде заміж. Не Мальві ж ти доручиш меча, хоча вона, здається, й не від того… Ти мусиш мати кровного сина… Ясмина не може родити — візьми ще одну жону…

— Ніколи… Досить, батьку… Як би я не шанував вас — ні!

— Ти ж не тільки себе загубиш, — аж простогнав дід, — ти погубиш Ельбер!

— Ні, татку, — мовив Ольг ласкаво, — як говориться в Повчаннях Дани — «не промини випробування». Ми на порозі тих часів, коли збуваються пророцтва. Але Боги не милують зрадників та кривоприсяжців. Може, через те, що я підібрав це дитя в окривавленім снігу, у Всесвіті щось зрушило з місця… і ця сила врятує Ельбер.

***

На цьому я мабуть зомлів. Отямився від того, що Мальва вилила на мене повний корець води, який притягла знизу. Дорослих кликати вона побоялася. Ольгова донька чудово зрозуміла, що ми почули таке, чого чути не мали ні в якому разі.

Мальва стягла мене з горища і поволокла до нашого сховку. Вже зо два роки ми обладнали невеличкий схрон межи скелями за будинком. Там було навіть джерельце, а біля нього — кілька ковдр і запас їжі, що час від часу поновлювався. Вхід до печерки ми маскували всохлими гілками та лозою.

— Ти як? — спитала Мальва перелякано. Я мовчки відчепив у неї від поясу люстерко — дарунок Ольга, привезений з якоїсь поїздки.

Тільки зараз я втямив, яким був йолопом… Адже я дійсно нічим не нагадував Лелегів… Та й взагалі — чорногорців… Ось Мальва… горіхове волосся з золотавим полиском… Карі очі видовжені, кутики очей аж наче підняті вгору…. Золотаві блискітки в очах…як у батька…. Як у Ольга…. Золотоокий Ельф… Я ніколи не чув, щоби татка хтось так називав…

Вушка у Мальви витягнені й загострені…. Личко видовжене, вилиці високі… Вуста маленькі, зараз тривожно стиснуті… Ніжно-смаглява шкіра…. Як я міг навіть на хвилину подумати, що вона мені сестра… Мені, білявому здорованеві, білошкірому настільки, що кожного літа я заново обгоряв на сонці. Хіба оці маленькі сірі очиці схожі на чорні глибокі очі неньки Ясмини? Оці випнуті губи на Ольгові тонкі вуста? Дійсно, «моанська пика»… А те, що я є незграбою… Як не намагаюся копіювати плавні батькові рухи — все марно… Чужий… Чужий…

— Я — чужий, — мовив вголос, — чуєш, Мальво? Я чужий!

Мальва енергійно затрясла головою:

— Неправда! Батько говорив, що ти — назавжди Лелег!

— Але ж я не кровний вам! Йому — не син! Тобі — не брат! Мої родичі убили князя Воїбора і понівечили старого Лелега! Тому дід завжди дивився на мене змієм! І він правий — я ворон в лелечому гнізді! Білий ворон! Мені тут не місце…

— Але де ти подінешся! Твоїх батьків убили твої ж родичі! У тебе немає дому… Чому я тобі не сестра? Хіба ти не маєш матері? Хіба батько не дав тобі родове прізвище? Чи є у тебе нині хтось, окрім нас?

— Я все одно утечу, — мовив я непевно, і сльози потекли мені з очей, — жити з цим… Як?

Мальва звела вигнуті брови:

— Слухай-но… Певна річ — мамі ні слова!

— Авжеж, — шморгнув я носом

— Сьогодні приїздять Веданги… Сам Воїслав, Воїн та Ружена…

— То й що?

— Ти чув, що син Воїслава є ясновидцем?

— Та чув…

— Говорять, що він бачив навіть власну загибель…

— Як дідо?

— Не як дідо… Дідо впевнений, що прийшла його година… А молодий Воїн знає, як йому судилося померти.

Я шморгнув носом ще раз. Веданги не помирали в ліжку… Не дарма вони всі носили горді вояцькі імена… Дід Воїна помер на палі… Що привиділося його онуку?

— Але чим він може мені помогти?

— Він же твій приятель… Минулого літа він гостював тут два тижні, і ви один від одного не відходили… Верес злився тоді, аж кипів… За поконом вони мають стати побратимами, тямиш?

— Як Ольг і Воїслав…

— Як Станимир і Воїбор, — продовжила Мальва, — тому він і приїздив сюди. Познайомитись з Вересом… Але весь час провів з тобою…

— Ага, — кивнув я головою, трохи розпогодившись, — Верес тоді ходив як чорна хмара ще з місяць після того гостювання.

— Спитай поради у Воїна… Він старший… Він розумний… Він підкаже тобі, що робити.

Веданги примчали надвечір. Я сидів на ґанку і над силу утримувався від сліз. Добре, що мій смутний вигляд нікого не дивував — всі думали, що я побиваюсь за дідом.

Воїслав Веданг зіскочив з коня і кинув повіддя нашому наймитові Стойку.

— Трохи не запалили коня, мій князю, — сказав Стойко, погладжуючи тремтячу тварину.

— Поводи коней по двору, — розпорядився Воїслав, — Пан Станимир ще живий?

— Ще…, - знизив голос наймит, — але вже вдяглися в чисте… Вони у залі…

- Іскра з родиною прибудуть через годину, — мовив Воїслав, — з ними Ружена. Ми поїхали вперед, бо я весь час боявся, що не застану… Побудь тут, Воїне… Потіш он Білозіра, хлопець на себе не схожий.

Князь зайшов у дім, а Воїн припоручив Стойкові й свого вороного. Тоді обернувся до мене. Прямий, наче меч, хлопчина з бездонними очима дорослого, затягнений в чорний оксамитовий кунтуш з золотою облямівкою..

— Чолом, Драконе, — сказав я непевно.

Драконом я прозвав Воїна через родовий герб Ведангів. На тому гербі було зображено крилатого змія, що тримав у лапах розколотого щита, намагаючись стулити тріщину. На щиті було написано дослівно таке: «Незмінний і вірний… В житті і у смерті.»

— Чолом, Лелегу, — відповів Воїн, ледь усміхнувшись.

Я дивився на нього і ламав голову — чи знає він… А якщо знає — то що думає… Зневажає мене чи ні?

— Справа є, - видушив врешті, - варта життя і смерті…

— Ходімо, — сказав Воїн спокійно, — поговоримо…

Воїну тоді було років дванадцять. Але поводився він наче мав тричі по стільки. Він ніколи не сміявся, не приймав участи у наших з Мальвою забавках… Тоді, коли ми з ним познайомились, я два тижні ходив за ним, слухаючи і дивлячись. Слухав його голос і голос його флейти, на якій Воїн прекрасно грав, мавпував його ходу, вимову, інтонації. Щоб я віддав, аби так співати, або вміти складати вірші… Або знати прийоми бою, схожі на страхітливий танок… Ні, Воїн був неймовірний… дійсно, якщо хтось і міг мені порадити, що робити далі, то лише він.

Наша з Мальвою криївка була знайома Воїну з минулого року. Він сів на плетеному ліжнику, схрестив ноги і запитливо глянув на мене.

Я коротко передав йому підслухану розмову, а наприкінці не втримався і розревівся вголос.

— Не треба, — протягло мовив Воїн, — мене не треба соромитись… Я давно знаю… Я бачив тебе маленьким… коли мій батько з Ольгом привезли тебе до нашого замку. Відтоді минуло вісім літ.

— А твій батько, виходить, теж знав?

— Авжеж…За Ольгом була погоня. Він ледве не загинув… Я побачив це у видінні. Батько кинувся на поміч і встиг перехопити вбивць… Я пам’ятаю… Ольг був весь залляний кров’ю…Ти теж був в його крові… Батько сказав тоді до Ольга: «Маєш кровного сина, побратиме»

— Я цього не пам’ятаю, — мовив я розгублено, — а скільки ж тобі було літ?

— Чотири роки, — спокійно мовив Воїн, — це було моє перше видіння. Я сам тоді трохи не вмер… А ти був зовсім дитям, тому й забув про все.

- І що ж мені тепер робити?

— Просто жити далі, - ледь усміхнувся Воїн, — це треба перетерпіти.

— Мене не віддадуть кудись на виховання?

— Ти занадто дорого обійшовся Ольгу, аби він міг позбутися тебе, — хмикнув Воїн, — колись він тобі оповість, як захоче.

— Воїне, — озвався я стиха, — а що значить — «торгувати малиновим вином»

— Малинове вино біжить по нашим жилам, — мовив Веданг, — ним ми платимо за волю.

— А що таке Ельбер?

Воїн хмикнув:

— Тебе занадто оберігали…

— Або не довіряли…

— Та ні… Власне, це ніяка не таємниця, але за це слово можна мати великий клопіт.

Воїн взяв гілочку і провів нею по втоптаній землі.

— Подивимося, — сказав, — як ти знаєш імперське землезнавство. Ось півострів Голова Змія. Що на ньому?

- Імперія Ішторн…

— Добре, — гілочка почала креслити лінії, - отут що?

— Починається Шия Змія. Чорногора…. Гірський хребет та наше князівство…. Південний кордон Моанської Імперії.

— Вірно… Ось тече ріка Дана… Ось вона розширюється… Що тут?

— Данаділ, — охоче відповів я. Несподіваний урок землезнавства відганяв смутні думки. — Моанською — Тоаніл.

— Данаділ… Провінція, імператорським намісником південної частини якої є Іргат Чорногорський. Він успадкував намісництво від матері, принцеси Шаніли…

— Сестри імператора Отона Другого, батька теперішнього імператора Корога… — підхопив я.

— При сторонніх треба додавати — «хай славиться його ім’я», — сказав Воїн серйозно, — це тут, у Чорногорі, завдяки князю Іргату, за невживання гучного титулу не тягнуть до буцегарні… А чільне місто Данаділу?

- Іркана… Власне, наші звуть його Боговладом…

— Гаразд… Отут, ближче до побережжя, що?

— Квітан… Чільне місто — Дар… Моанською — Тарг… І вся провінція — Тарг…

— Добре… Оцей острів — як зветься?

— Блакитна Зірка… Він — незалежний… Там — пірати…

— Добре… Ще цей острів зветься. Сіллон-Сінд. Мовою Богів. А ось тут, за Квітаном та Данаділом — Веданг.

— Це що, всі ваші землі? — вигукнув я, слідкуючи за паличкою, — але…

— Колись були наші… Нині вони поділені на два воєводства — Дубненське та Радинське. Ведангам тут належать лише руїни замку та два села. Гаразд, а тут що?

— Князівство Зелемінь… Стольне місто — Зелибор… Моанською — Зерт…

— Добре…, - вкотре вже сказав Воїн, — а все це разом як зветься?

— Разом? — спитав я розгублено, — та, власне — ніяк… Моахетанг… Південь Імперії…

— Ельбер, — всміхнувся Воїн, — Від Чорного Хребта до боліт Зелеміню… Ельбер Прекрасний, хай повстане він з попелу і житиме вічно!

Я зіпнув ротом. Може, мені й не довіряли, але дурнем я не був.

— То що, ми всі — самостійники? Навіть не просто собі коромольники?

— Це ти моанський Звід — Літопис читав? — засміявся Воїн, — ох і не люблять самостійників просвітителі наші… Я чого тобі про це розповідаю… Ти і так забагато почув, так щоб не спитав у когось… не того, що таке Ельбер. Декотрі від цього слова звіріють. Сам бачив.

— А чого… — почав я, але Воїн поклав мені два пальці на вуста.

— На деякі питання, — сказав, — я не відповідатиму… Підрости…

— Мені лише цікаво, чому дід назвав батька «останнім з Саламандрів»

— А, ну про це ти все одно дізнаєшся, — сказав Воїн, подумавши, — я й то дивуюсь, як ти ще не дібрався до Вербениних книг…

— Ще не дібрався, — зізнався я, — але Мальва обіцяла…

— Дібрався б — знав би, що таке Ельбер… А Саламандри — його Повелителі…

— Як імператори?

— Ну, майже…

— Однак, — сказав я, — то Ольг — нащадок Повелителів… А коли вони жили?

— Майже дві з половиною сотні років тому. Потім Ельбер захопили моанці…

— А в Зводі — Літописі пишуть, що Південь приєднався до Імперії по власній волі…

— Звід-Літопис бреше, — мовив Воїн, — була війна… Дружиною тодішнього князя Ведангського була жона з роду Ставських. Їй вдалося врятувати сина Повелителя і власного сина. Принца усиновив його дід по матері на прізвище Лелег. Отак Саламандри і стали зватись Лелегами, а Веданги не зникли у безвісті.

Я ще раз пошкодував, що не є Лелегом…

— Воїне, — розпочав знову, — а ти часом не знаєш ким були мої справжні батьки? Я дивився в Літописі…оповіді про таргійське повстання…те в якому загинув твій дід…Але там кілька десятків прізвищ… Тих, хто відзначився… І я… Мені страшно подумати, що може…

— Судячи з того, що ти розповів, — озвався Воїн, — твій батько був інородцем, як і ми. Інородцем з Півночі. Адже Імперія проковтнула не тільки Ельбер. Твоя мати була донькою котрогось з тих моанців, хто воював в Квітані під час Другого Повстання. Ми знаємо, що її зреклася родина, отже, вона була кращою за свою рідню. І навіть якщо виявиться, що твій дід прирік мого на смерть, між нами не буде ворожнечі, бо Ольг Саламандр обмив тебе своєю кров’ю.

Я позирнув у чорні очі приятеля, які наче не відбивали світла і відчув, що мені стає трохи легше.

— Мені було так страшно, — зізнався, — почував себе як голий на морозі… Я хотів тебе просити, щоб ти, ну… щось побачив… у видінні. Я маю золоту оберегу, мейдистську… Вона напевне лишилась від моїх батьків, бо чоловіки — Лелеги не носять золотих прикрас… Але потім злякався… Раптом ти побачиш Тарг… тобто Квітан…, оті палі… І мого кровного діда, котрий віддає накази… Я тоді їй-бо утопився б від сорому.

— Ану, дай оберіг, — звелів Воїн, і я покірливо розстебнув ланцюжок.

Воїн затис оберегу між долонь і кілька хвилин сидів тихо. Очі його закотились.

— Я бачу… — заговорив він, — я бачу море і корабель… І двох людей, що дивляться одне на одного закоханими очима…Я бачу золотий оберег на грудях у жінки… Я бачу… Бачу служницю з дитям на руках… І дім на морському березі… О, шурхіт хвиль… І привиди минулого… І звуки арфи під жіночими пальцями… А потім — вогонь і смерть… І скривавлений сніг…. І холод… Холод… О, мій любий Ешіоре! Вдягніть це на мого синочка…

Оберіг випав з ослаблих пальців Веданга. Він важко дихав.

— Тільки це, — мовив, — кохання… і вбивство… Тільки це…

— Я взнаю, якого я роду — вигукнув я — І помщуся… Коли виросту. Не так їх і багато… героїв квітанської війни. Якщо пошукати… Я певен, що тут справа у спадщині!

Здогад мій був оснований на тих же книжках про позбавлених спадку шляхетних розбійників. І, як потім з’ясувалося — недалекий від істини.

— Тим більше, — продовжував я, — це ж мене напевне звали Ешіором… Це моанською, здається, Білий Ворон…

Веданг подав мені оберег.

— Не треба, — мовив, — нічого робити без дозволу Ольга… Можливо, убивці твоїх батьків вже давно небіжчики… Твій батько був другом Ольга, а Ольг Лелег не лишає смерть друзів невідомщеною. Живи спокійно… Згодом дізнаєшся більше.

За що я ще обожнював Веданга — так це за те, що він вів розмову так, наче ми — двоє дорослих. Не те, щоб я заспокоївся, але, принаймні, перестав тремтіти. Воїн був правий — я це пережив.

Дідо Станимир, зодітий у новеньку вишиванку, урочисто повечеряв з усім родом. Якраз прибув князь Іргат з дружиною та донькою, а з ними — Воїнова сестра — близнючка Ружена. Я сидів праворуч од батька Ольга, як його старший син. Опісля вечері родичі почали підходити по одному — прощатися.

Я не мав на діда зла. За ці кілька годин я перестав бути дитиною. Старий щось відчув, напевне, бо, коли я схилився до нього, мовив тихо:

— Я недолюблював тебе, хлопче… І дуже хочу впевнитись, що даремно… Не посором Лелегів, Білозіре Лелег…

Ранком ми з Мальвою прокинулися під жіноче голосіння. А до полудня тіло воїна з роду Повелителів урочисто спалили на вогнищі в долині за селищем. Присутні були сусіди, близькі та дальні, уся рідня — навіть мейдист Іргат, і, звісно ж, селяни з Лелегів та Вовчурів. Попіл розвіяли з крутоверху, і життя попливло своїм трибом, поділивши мої спогади на «до» та «після» дідової смерти.

***

Вже минуло два дні опісля того, як я знайшов у себе на столі подаруночок з Півдня. Ця скринечка, до речі, зветься досить вигадливо. «Чорна квітка на могилу»… Кляті поетичні натури…

Щойно ледве спровадив Вука. Вірний слуга ніяк не може заспокоїтись — я бо ще не снідав. Старий визнав мене за господаря, коли я звелів принести з горища портрети його колишніх хазяїв, відреставрувати їх та повісити в обідній залі. Портрети Ітаора Керіна та його жони Ели Керіної, уродженої князівни Астеону. Добре, що Вук підсліпуватий і не добачає родинної схожості між новим паном та старими портретами. А втім, з лиця я більше вдався в діда-князя. Того самого… Квітанського ката.

Отже, очікування затягується… Добре… Будемо згадувати далі… Після смерти Станимира Лелега я так і залишився в Лелечому Гнізді. Ніхто й не думав, що мені відома правда про моє походження. Мальва мовчала як могила, та ще й взялася опікуватись мною. Якщо Верес, або хтось з сусідських хлопців починали до мене чіплятись, поруч одразу ж виростала сестричка, часто — з дрючком у руці. Врешті я попрохав не робити цього — соромно було, ніби я сам не міг за себе постояти.

Єдине, що змінилося в моєму житті — я став більше читати. І не лише ті книги, що стояли на виду в старій дубовій шафі у великій залі. Тут були в основному книги моанською та ішторнійською мовами, в тому числі — той самий Звід-Літопис Історії Імперії, який я трохи не на пам’ять завчив, особливо ті місця, де говорилося про «Другу таргійську коромолу, сиріч бунт…». Ольг дозволив Вербені давати мені сувої зі скрині у льосі. Потім я дізнався, що його попросив про це Воїн. Сувої були або рукописні, або надруковані стародавнім способом — з дошки. Написані ті старовинні книги були мовою дуже схожою на чорногорську говірку, якою ми всі розмовляли.

Події минулого там пояснювались зовсім інакше, аніж у Зводі-Літописі. В Літописі говорилося, що двісті з лишком років тому місцина «від Зелеміню до Чорногори» була заселена дикунами й поганами. Ті дикуни погрузли в розпусті, приносили своїм ідолам людські жертви і не знали не тільки Святого Письма, а і взагалі ніякого. Володарі ж цих дикунів взагалі не були людьми, а страхітливими чудовиськами. Врешті, один з поганських князів прийняв істинну віру та наймення Кеян. З допомогою цього Кеяна та його сестри, блаженної Франи, Південь було очищено від зла та навернено до істини.

Погани, котрі очевидно, повільно очищувалися від зла, помстилися Кеяну та його сестрі, продавши їх у рабство до прокажених, котрі жили в Кедагських болотах. Нині Кеяна було причислено до лику святих мейдистської віри.

Безіменний звій, котрий я проковтнув одним духом, мовив зовсім інше. «Від Зелеміню до Чорногори» простягався Ельбер Прекрасний. Невідомий очевидець тих часів не шкодував слів, описуючи осяйний Боговлад — стольне місто Ельберу, його храми і палаци… Напевне, він був уродженцем столиці. Рід Пардів, виявляється, і тоді правив Чорногорою. Князя звали Владом, а двох його дружин — Мальвою та Конвалією.

Останній Повелитель Ельберу мав імення Вогнедан. Він був поетом та музикою. Тут таки приводилися уривки віршів… Зовсім непогані, як на неписьменного дикуна… Одружений правитель був з Даною Лелег, дочкою воїна з Чорногори. Віднайшов я і згадку про пращура Ведангів, котрого звали як нинішнього князя — Воїславом.

Вогнедан та Воїслав були побратимами. Звичай братання між Саламандрами та Ведангами, очевидно був дуже давнім. Автор книги наводив приклади ще давнішої дружби. Ведангів самими Богами було призначено охороняти рід Повелителів. Це виключало заздрість та суперництво. Призначений Вишніми охоронець не міг підвести приятеля.

Доля побратимів склалася трагічно. Якраз на Вогнеданове правління припала війна з Моанською Імперією, що якраз тоді вбилася в силу. Ельбер опирався затято Обороною столиці керував сам правитель. Місто було взято внаслідок зради родини Зелемінських князів — князя Лемпарта та його сестри Чаяни. Це, напевне, і були святий Кеян та блаженна Франа.

Повелитель потрапив у полон. Воїславу, котрий дивом лишився в живих, вдалося визволити друга. Але запізно.

В тому місці, коли зранений Вогнедан помер на руках Веданга, я пустив сльозу… Ні, неправду кажу, я почав плакати ще з половини сувою… Там, де полоненого Вогнедана змусили дивитись на страту його близьких… Прізвища автора на сувої не було… Може, він щось і перебільшував, але цей погляд у минуле здавався мені більш правдивим за Звід — Літопис.

Якось, коли Ольг був вдома, він помітив, що я обіклався ельберійськими сувоями з одного боку і моанськими книжками з другого.

— Що ти хочеш там видивитись синку? — спитав він зацікавлено.

— Я ось думаю, — озвався я, з усіх сил намагаючись викласти невизначені ще думки словами, — от є дві книги… Про одну й ту саму подію… Ми, ельберійці, як зацікавлена сторона…

В батькових очах сяйнули золоті блискітки.

— Про це, — сказав він лагідно, — не говорять вголос…

— Татку, — мовив я поспішно, — тут же нема чужих….

Ох, я трохи не ляпнув — «окрім мене»… Таємниця тисла мені на груди. Хотілося притиснутись до батька, обійняти неньку… Щоби вони якось потішили мене. Але тоді довелося б сказати, звідки я дізнався про своє сирітство.

— Авжеж, — погодився батько, — то ти маєш на увазі, що кожна зацікавлена сторона впевнена у своєму баченні подій….

— Так…. То як третя сторона дізнається правди? Наприклад, якщо ці книги прочитає белатець… Або ішторнієць…

— Третя сторона, — засміявся батько, — повірить сильнішому.

— Тобто нині — моанцям, а якщо… ну, коли ми станемо сильнішими — то нам? Але ж де тоді правда?

— На сході, де я колись мандрував, — озвався Ольг, поміркувавши, — є думка, що і перше, і друге бачення — лише тіні на стіні…

— Але ж через оці тіні йде війна….

— Мій маленький любомудре, — сказав Ольг серйозно, — затям собі, що краще бути тінню від меча, піднятого в обороні вітчизни, аніж тінню від катівської сокири… Хоча і те, і друге — тільки тінь…

Зрештою я кинув дошукуватись правди… Однак, коли бував в Ігворрі і бачив там знахабнілих імперських чиновників, або слухав, як панотець Ардгом доводить князю Іргату, що чорногорська говірка «ображає Бога на небесах», то думав собі, що моанські дикуни, описані в ельберійських звоях, за двісті років лише змінили одяг, та й то не всі.

— У нас ще затишок, — потішала мене якось княгиня Денниця після того, як один з заїжджих гостей спитав мене, чому я, моанський хлопчик, розмовляю свинячою мовою, — що нині коїться в колишньому Веданзі! А в Квітані! А на що перетворився Зелемінь… Заспокойся, Білозіре… Дякуй Богам, що ти нагадуєш цих нечем лише ззовні.

Чим старшим я ставав, тим видніше було моє північне походження. Парди не знали всієї правди, князь Іргат, наприклад, був певен, що я — нешлюбний син Ольга, якого він прижив від північанки під час своїх мандрівок. Не знаю, що Ольг розповідав Денниці, але неймовірно гарна дружина Іргата, сині очі якої оспівували поети далеко за межами Чорногори, надумала зробити мене своїм пажем і лише чекала, коли мені виповниться п’ятнадцять. Згодом Ольг відмовив її від цього — він не хотів, аби я часто потрапляв на очі заїжджим моанцям.

З Воїном ми спілкувались листовно. Але, оскільки юнак не довіряв імперській пошті, його листи були сповнені лише розчулених віршованих описів природи Ведангу та милих домашніх дрібниць. Я відповідав тим же, окрім, звичайно віршування. Воно мені не давалося, рівно, як і музика.

Раз на рік молоді Веданги приїздили до Чорногори і гостювали то у нас, то в Ігворрі. Ці кілька місяців я раював: Воїн навчав мене єдиному мистецтву, до якого я був здатний — мистецтву війни.

Коли разом з дітьми приїздив князь Ведангський, навчання перетворювалось на пекло. Князь Воїслав, до речі, був єдиним, хто знав про мене все і не щадив мене, але й не зневажав. Іноді я думаю, що виріс би кращим, ніж є, аби виховувався у Дракона… Лелеги були занадто лагідні зі мною. Коли зі мною та Вересом займався батько Ольг, я весь час пам’ятав, що це лише навчання. І часто лінувався повторювати вправи, які він задавав робити на час своєї відсутньости. Ольг лише м’яко вимовляв мені… Від Воїслава ж помилування не було нікому. Навіть Мальві та Ружені, котрі вчилися бою нарівні з нами.

— Оце, коли я мандрував Лояном, — говорив Воїслав голосом, сповненим справді драконячої отрути, — то бачив там при одному храмі священних мавп… Вони все своє життя лише жеруть фрукти і гадять на голови паломникам. Ви на них нині схожі… Як стоїш, Білозіре! Це що, бойова стійка? Так оті самі мавпи ходять до вітру! Воїне, як ти рухаєшся! Ти що, менует танцюєш з товстою північанкою? Ти забув, що таке «смертельний танок»? Хай оці роззяви нічого не вміють, але ж тебе я навчаю з колиски! Ружено, на Сході священними бувають не лише мавпи, але й корови! Саме так як ти, корова виконала б цей прийом! Мальво, якщо ти отак ніжно обійматимеш напасника, як нині Білозіра, то тобі судилося вийти заміж за моанського рекрута! Вересе! У тебе стільки злості, що вона вибиває тебе з ритму! Чого ти клацаєш іклами як голодне звіря? Спокій! Для воїна найголовніше — спокій!

Опісля кількох годин отаких вправ я ладен був кинутися на Воїслава з ножем. Але коли князь полишав нас, зоставивши купу завдань та наказів, вправи, що не виходили місяцями, раптом починали вдаватися. Ольг, прибувши з чергової відлучки, лише сміявся:

— О, Дракон… Він чудовий наставник… Приблизно так мене навчали в лоянському монастирі…

— Батьку, а що ви робили на Сході? — спитав я і аж зіщулився, згадавши підслухану розмову.

— Займався самовдосконаленням, — жартівливо відповів Ольг, — східні мудреці медитують під час битви… Я так захопився навчанням, що татко Станимир послав за мною Веданга. А то б і досі годував священних мавп.

— А князь Воїслав теж там учився?

— Воїслав не визнає чужинських наставників, — засміявся Ольг, — а ті люди спілкуватимуться не з кожним чужинцем. Хоча Веданг змусив їх себе шанувати. Один з мої тамтешніх приятелів викликав Дракона на поєдинок. З годину вони стояли один навпроти одного… Роздивлялися. Тоді почали танцювати…

— На Сході мистецтво бою теж називається танком? — здивувався я.

— Ні, там воно зветься інакше, але суть одна… Словом, ще з годину вони кружляли один довкола одного, жодного разу не зробивши удару. Тоді лоянець, теж молодий воїн, зупинився, і вклонився моєму другу. Він визнав його сильнішим.

Я зітхнув. Дожити до такої майстерности годі було й сподіватися.

Чим приязніший зі мною був Воїн, тим більше псувалися мої стосунки з Вересом. Брат у перших вважав мене винним в тому, що їхнє з Ведангом побратимство ніяк не вдавалося. Через це він таки справді «клацав іклами», особливо, коли сходився зі мною в учбовому двобої.

Нині я розумію, що, власне, зламав Вересу життя… Спершу я відняв у нього друга, згодом — кохану… Нехай ні він, ні я не стали можновладцями, але я, принаймні, провадив життя, сповнене пригод і вражень, та й цінували мене в родині вище, аніж сина Ігвора. Оце він зараз, мабуть, радіє… «Я ж казав… Пригріли на грудях зміюку…» Я завжди був йому живим докором, нагадуванням про те, чого він хотів, а не зміг.

В той час Верес набрався сили і поздоровшав. Вуйна Вербена щовесни відправляла його на гірські пасовиська, аби подихав свіжим повітрям. Він засмаг, вивчився грати на флейті. Флейту йому заповів дідо Станимир. Це була старовинний інструмент, прикрашений вигадливими візерунками, що складалися в обриси вогняного ящера-саламандра. За родинними переказами флейта належала колись Останньому Повелителю Вогнедану. Грав Верес добре, але… Коли ту саму флейту брав до рук Воїн, у мене стискалося серце… І віршував Верес гарно, але в правильно римованих рядках не було душі. Воїн же одним розчерком старовинного пензлика міг написати таке, від чого сльози виступали на очі:

Знати, надарма

гору ту Боги назвали

Розрада — гора…

Ходив-ходив горою

а все жура журою…

Власне, справа була ось у чому… З двох побратимів Повелитель — Саламандр мав трішечки випереджати Веданга… Ледь-ледь, але випереджати. Про те говорилось в усіх давніх книгах. Тут же Воїн випереджав свого «повелителя» в усьому. І то не ледь-ледь. Коли я дивився на нього, то уявляв собі стародавніх ельберійців в шовках і срібних прикрасах — поетів, музик і вояків одночасно. Коли ж дивився на Вереса, то до голови мимохіть приходила селянська примовка: «добре, що дурній корові не дали Боги рогів»

Воїн ставився до свого родича прихильно і з повагою. Тим більше, вони були однолітки. Тілесна слабкість Вереса вже не була така помітна, як раніше, до того ж Повелителі, знов-таки якщо довіряти старим сувоям, виріжнялися силою не стільки тіла, скільки духу. Але, щодо духу… Господи…

Не годиться засуджувати родича, та ще мені, злочинцеві, приреченому на погибель. Але що є то є — Верес був і зостався зарозумілим себелюбцем. Жіноче виховання в Лелечому Гнізді зіпсувало не тільки мене. Себе я теж не виправдовую — в молодості я накоїв стільки дурниць, що їх вистачило б на двох Вересів. Та я, принаймні, не ходив пихатим півнем по подвір’ї лише через те, що є чоловіком. І не оповідав своїй неньці, що за відсутньости батька вона має коритись мені, сину, бо я є, бачте, мужчина… І не вимовляв Мальві за її хлоп’ячі манери, штани, дрючки та бійки, неньці Ясмині за задумливість, бабусі Руті за забудькуватість, а всім жінкам разом — за погане виховання мене та Мальви. Я не смикав Воїна, коли той занурювався в себе, чого, мовляв, тебе зі мною нема, та де ти витаєш думками, друже… І не отруював всій родині життя постійними зауваженнями з приводу та без нього.

Вуйна Алтея часом аж лицем марніла від синового вичитування. Ця смутна вдова, завжди зодіта в біле, присвятила синові життя, а замість любови отримувала від нього лише постійні докори. Ненька Ясмина та бабуся Рута були занадто чемні і боялися образити ту ж таки Алтею, різко обірвавши її занадто мудре дитятко. Сама лише Вербена не спускала небожеві нічого і часом ставила його на місце.

Коли вдома бував Ольг, Вереса не було видно і чути. Розперізувався він лише з жінками та нами, молодшими. Якщо він починав, як Мальва говорила, канудити, ми або втікали до своєї криївки в скелях, або тулилися поближче до Вербени, в надії, що вона нас захистить. І не помилялись. Якщо ми й були в чомусь неправі, краще було стерпіти покарання від Вербени, аніж постійне бубоніння старшого братця.

Воїн теж страждав… Цей гордий дух міг схилитися тільки перед ще шляхетнішим. Він шанував ім’я Саламандрів, але не самого Вереса і почувався через це винуватим. В мені ж юнак бачив молодшого брата, яким потрібно опікуватись. Дружба, що поєднала нас, була настільки явною, що Вереса це дратувало. Ще добре, що дідо Станимир не оповів онуку про моє походження. Верес був певним, як і усі інші, що я Ольгів нешлюбний син. Ольг змушений був оповісти правду дідові як його «підлеглий». Але решта родини перебувала у невіданні. На моє щастя. Якщо Вереса бісила дружба «його Дракона» з «напівкровкою», то якої б він заспівав дізнавшись, що я взагалі не Лелег!

А коли мені виповнилося чотирнадцять, а Воїнові — шістнадцять, ми побратались. Згідно обряду… Тим самим закресливши для Вереса можливість мати «свого Дракона». Лише моя смерть могла звільнити Веданга від вогняної руни побратимства… Якби Верес міг мене вбити — він би це зробив. Але у нього не вистачило духу…

***

Та я занадто забігаю наперед… Отже, мені виповнилося чотирнадцять літ, і я мав вигляд добрячого бузівка, міцного та засмаглого на південному сонці. Стояло спечне літо. Ольг був вдома, але збирався у справах до Дубна. Якось він пошкодував, що Вереса знову відіслано у Верховину, набиратись здоров’я.

— А то б я завіз його до Ведангів, і зоставив би там погостювати…

Я набрався сміливості і попрохав батька взяти з собою мене. Ольг погодився без заперечень. Мальва тут таки захотіла їхати теж, але Ольг мовив, що їхати ми будемо верхи, і вона не витримає такої дороги… Нема чого й казати, що сестричка закопилила губенята, але батько наш ніколи не змінював рішень, які вважав вірними.

Тож за два дні ми виїхали. Я трюхикав за батьком на нашому сумирному коникові Сонькові, спокійність якого й витривалість стала в родині примовкою. Їхали ми берегом Дани аж поки не дібралися до Данаділу.

У мене мабуть очі вилізли на лоба, коли я побачив, на що перетворилась наша гірська річка… Тепер це була багатоводна красуня зі скелястими берегами. В заїздах, де ми спинялись на ніч, чути було протяглу данадільську говірку. Щось на зразок: «Ми-ир та-а спо-окій усім до-обрим льюдям». Ольг сказав, що це звичаєве привітання… Чорногорці в подібному випадку горлали з одної кичери до другої «Агій!», а коли зустрічалися лице в лице, то кидали, торкаючись крисані: «Віншую, паньство…» Мені аж трохи смішно стало, коли я уявив, як Чорнота Вовчур кричить зі свого крутосхилу «ми-ир та спо-окій». Голос можна втратити…

Люди тут одягалися трохи інакше, ніж в Чорногорі. Іншими були візерунки на сорочках, замість білих наміток жінки пишалися запиналами, які притримував на голові плетений обруч. Чоловіки мали на собі ще більш стародавнього крою кунтуші, аніж ті, що я бачив удома. Але й більше було людей, зазвичай городян, зодітих на імперський лад — в довгополі камізельки, коротенькі штани, панчохи та туфлі. У нас в такому вигляді прогулювалися Ігворрою лише заїжджі чиновники. Вони ж таки носили довгі завиті перуки, які в Данаділі були в моді і серед заможних міщан. Частіше було чути моанську мову, яку данадільці розтягували на місцевий лад. Виходило з того таке казна що, що я, подібне вперше почувши, геть нічого не зрозумів. Мене — то вуйна Вербена вчила кованому столичному діалекту Імперії, котрий нагадував гуркіт вояцьких чобіт. У данадільців це словесне військо воліклося, наче п’яний обоз.

Оскільки ми особливо не поспішали, то до Іркани, резиденції імператорського намісника, прибули десь за два тижні. День ми з Ольгом обдивлялися місто… Я все шукав і не міг знайти той стародавній Боговлад, оспіваний поетами. Іркана виявилась просто собі звичайним «градом з оборонним значенням», як писалося в «Переліку імперських міст», що якось трапився мені на очі в батьковій шафі.

Хоча місцина там була дуже гарна. Старий Град, обнесений оборонною стіною, знаходився на велетенському острові посередині Дани. Від нього чотири моста вели до передмість, котрі звалися досить поетично: Сливове, Яблуневе, Вишневе та Персикове. Кожне передмістя також було обнесене стінами, а брами на ніч зачинялися.

У Персиковому передмісті жили майже виключно моанці. Якось так історично склалося. Колись заїжджих багато було і у Старому Граді, але намісники — чорногорці, сам Іргат, а до нього — його батько Вержіон, витиснули звідти чужинців. Решта передмість була заселена в основному південцями. Саме там, а не в Старому Граді більше збереглося від колишнього Боговладу. Старий Град під час тої, давньої війни, вигорів до цна. На місці палацу Повелителів стирчала неоковирна камінна споруда, що нагадувала чи-то замок, чи-то тюрму. Ольг оповів, що це взагалі-то зменшена копія знаменитої імперської Цитаделі: фортеці, імператорської резиденції та в’язниці для особливо небезпечних злочинців одночасно.

Ми стояли з батьком на березі Дани, і він стиха оповідав мені, які будівлі в давнину прикрашали острів.

— У міста Повелителів, — мовив Ольг на завершення, — забрали навіть ім’я… Як відібрали ім’я у Краю… Як відбирають імена у нас… Тут володарювали нащадки Богів, а нині ми змушені терпіти тут нащадків убивць. Ще добре, що Іскра тримає місто під своєю опікою і проводить тут багато часу… Без намісника — Парда з осяйного Боговладу взагалі зробили б хлів.

Повз нас пройшло двоє городян, говорячи моанською щось про судову справу. Їхня тягуча вимова знову насмішила мене, і я пирхнув.

— З дженджиків смієшся? — спитав Ольг, — це не смішно, сину, це сумно… Це ж наша кров, а в ній — моанська отрута. Ти ще чоррів не бачив…

— Я про них читав…

— Страшні люди… Вихованці імперських військових шкіл… Ці ось, дженджики, просто собі пнуться в пани, а ті кожного стопчуть, хто неньки не зрікся…Імператор їм, бачиш, і батько, і мати… Таку вони присягу дають… А онде і вони… Відзнаки Жердельського полку… Офіцер і п’ять вояків…

Дорогою, що вилася понад берегом, їхав невеличкий кінний загін. Вояки в зелених одностроях реготали і лаялися бридкими словами.

— Пречудова моанська вимова, — шепнув мені Ольг.

Чорри зіпхнули нас на узбіччя і ми довго викашлювали пилюку. Увагу мою привернув молоденький підпоручник, котрий провадив вояків. Він якраз не лаявся, не горлав, а їхав мовчки, думаючи щось своє. Хлопець був неймовірно вродливий… У нас в Чорногорі кажуть — як писанка… З вигляду він був навіть чим-то схожим на Воїна, та й на моїх чорногорських родичів: великі чорні очі видовжені, вилиці високі, лице звужене донизу, ба, навіть вуха трохи загострені. Подібний тип обличчя, а також несвідома граційність рухів була притаманна шляхтичам з прадавніх ельберійських родин, спокревених з «нащадками Богів», себто з трьома родинами — Саламандрів, Ведангів, Пардів. І такий юнак — офіцер чоррів!

- І пречудове моанське виховання, — продовжив Ольг, зітхнувши, — Офіцера звати Кречет Птаха, давній рід, спокревений з Ведангами через Дубових. Я знаю його матір Дивину. Батько його, Гострозір, загинув чотирнадцять років тому, коли повстав Північний Данаділ… Була така ворохоба, меншого розмаху, аніж в Квітані, та людей теж загинуло чимало. Кречету тоді було шість, його брату, Соколу — два рочки. І ось Кречета забрали до військової школи… Це як покарання було…ворохобним родам. Ну й вивчили… З Моани повернувся Крін Птасін… Я нещодавно допоміг вивезти до Чорногори його брата. Птаха-молодший, дурне соколя, сподівався, що зможе переконати родича ну, скажімо, в тому, що не можна служити убивцям батька…

- І що?

— Сказав же я тобі, сину — це Крін Птасін, моанський офіцер… Його брат так і не зрозумів, що Кречет Птаха помер маленьким.

Ніщо мені тоді не підказало, що доля ще зведе мене з обома Птахами. І зі старшим і з молодшим… Дивна з біса річ, ця доля….

З Боговлада ми вирушили до північного Данаділу. Проминули кілька сіл небагатого вигляду. Ольг сказав, що тут, де скінчився вплив Чорногорських князів, життя селян є набагато важчим.

— Оце — державні села, — оповідав він, вказавши на глиняні хатки, що ховалися за деревами. — Тут податки більші, ніж у кріпаків, але люди воліють лишатися імперською… власністю. Коли нема поруч рабовласника — рабу не так болить… Думаєш чого повставав Квітан? Там люди жили хуторами, усі селища були державними, а тоді імператор Корог наділив своїх прибічників землею. Разом з людьми… А тут уже давно так… В Веданзі, в Зелеміні…

— А в самій Моанії є оце кріпацтво? — спитав я.

— Там воно було завжди, — хмикнув Ольг, — оце, синку, і є ота «культурна спадщина», якою нагородили нас завойовники.

Наступне селище було «панським». Як і в усіх попередніх селах, вулиці його зустріли нас тишею та порожнечею Люди були у полі. Лише біля однієї хати вовтузилась дітлашня, а біля тину стояв дід у білій полотнянці.

Ольг привітався, чемно схиливши голову. Дід вклонився у відповідь. Ми вже проїхали вулицю, і мали виїхати на польову дорогу, коли почули ззаду дзвінкий дитячий голосок:

— Постривайте!

За нами кушпелила по пилюці маленька дівчинка в полотняній сорочечці.

— Казали дідо, — зацвірінчала вона, вхопившись за Ольгове стремено, — що через ліс їхати вам не треба, бо скоро стемніє. Кажуть, у лісі небезпечно… Краще попрохайте притулку у панському домі.

Якраз перед нами одна з доріжок повертала до віддаленої садиби.

Ольг похитав головою, та мала зацвірінчала знову:

— Дідо сказали, що ви може погребуєте тим нічлігом, то просить до нашої хати.

Ольг підняв дівчинку і посадовив у сідло перед собою.

— Добре, — мовив, — ночуємо, Білозіре.

Ми повернулися. Дітлашня відтягла ворітню, і наші коники ступою увійшли у двір. Дідо ґречно запросив нас до господи. В Чорногорі я не раз бував у селянських хатах, навідуючи приятелів з селища. Ріжниця була відчутною. Маленька світлиця, що, власне, була і спочивальнею, здалася мені майже порожньою. Лави, стіл, скриня, піч одежа на жердці… Все…Підлога земляна, притрушена травою…У нас так не жили і злидарі. На покуті замість звичних мені образів Богині Дани та її супутників, Веданга з Ігворром пишалися мейдистські святі. Старий запросив нас присісти на лаву і, крекчучи вийняв з печі горщик кулеші. Дівчисько, котре супроводжувало нас, швиденько протерло стіл ганчірочкою. Ольг дістав з дорожньої сумки хліб, сир, масло. При вигляді цих, очевидячки, «празникових» харчів з прихатня визирнуло ще кілька дитячих голівок.

— А ну киш, — наказав дід і дітлашня поховалася, окрім маленької «господині».- вітаю гостей у панській хаті… Звуся я Велет, панський селянин… І все чим віншую подорожнього теж є моїм з панської ласки… Так що вважайте себе гостем мого хазяїна.

— Треба буде подякувати йому за гостинність, — відповів Ольг теж дуже поважно. — моє прізвище Лелег, і я торгую вином…

— Чорногорець, — протягнув дідо, — ну, і як там, у Чорногорі?

— Та трохи краще ніж тут, — озвався Ольг, — спокійніше… Чи дозволите, шановний Велете, пригостити вашу дітлашню? Цих харчів нам забагато на дорогу.

— Віло, — покликав дід малу, — відкрай хліба й сиру та віднеси малим. Це, торговцю, мої онуки. Син, невістка та донька роблять на панському полі. А я тут оце за няньку, бо стара моя вмерла того літа. Ще й сусідська дітлашня при мені.

— Хазяїн жити дає? — спитав Ольг

— Дає, - хмикнув дід, — коли не б’є… Аби нам йому заробити на золоту домовину…

А скажіть мені, пане дивний…

Ольг підняв брову. Ледь-ледь.

— Звісно, — продовжив дід, — ваш рід вміє робити так, аби то було не дуже помітно… Але я побачив… Давно мені не доводилось зустрічати чистокровного з Чорногори.

— Власне, — м’яко озвався Ольг, — це лише забобони. Ми такі ж вірні підданці Імперії, як і всі.

— Але хто говорить інакше! — підхопив дід трохи не радісно, — щодня Бога молимо і Святого Старця, аби матінка — Моана стояла якнайдовше, а пани наші були ще товщі, ніж є! Але ж, торговцю, що кляті воріженьки брешуть… Говорять, що світ на порозі Сповнення Видіння… Чи не брешуть чогось такого і в Чорногорі? Ми, слуги панські, тремтимо від жаху — а раптом Видіння сповниться…

Я трохи не вдавився кулешею… Це згодом я звик до отаких розмов, які в покріпачених землях Ельберу називали: «Хвали-похвали, та трохи пересоли…» Часто щось подібне видавали навіть в очі ворогам. І що найдивніше, найчастіше моанці не розуміли, що з них кепкують.

— Вороги Імперії, - відповів Ольг спокійно, — розповсюджують брехливі чутки, і не тільки в Чорногорі. Навіть в Данаділі чув я від нестриманих і довгоязиких селян, що вже близька та година, коли народиться чистокровне дитя з вогнем та отрутою в крові… І його вогонь випалить отруту спершу в ньому самому, тоді — в усьому Ельбері…

— Та як же у тих воріженьків, — вигукнув дід, — навіть язики повертаються вимовляти оте кляте слово… Ох, гріх який… Великий гріх! Вознесемо молитву, торговцю… Вознесемо молитву до Святого Старця аби такого не сталося!

І чортів дід і справді повернувся до образів і забурмотів молитву… Ольг склав перед грудьми руки і наче занурився в самоспоглядання… Я спостерігав за цим і в грудях мені раптом похололо… Стало страшно і за Ольга, і за цього дідугана… За діда навіть більше — ми-то поїдемо, а він зостанеться тут… Панська власність… Комусь оповість…Навіть в такому тоні як нині… Ох, і хто тягнув татка за язик… «Моє прізвище Лелег»… Ще притягнуть за розповсюдження чуток… Я чув од Воїна, що тут таке запросто.

Після обіду Ольг відіслав мене на двір, гуляти з дітлашнею. Ми пробавились, аж поки на вулицях не залунали людські голоси та не замукала худоба сільської череди. Віла за моєю допомогою натягала з криниці води, аби її родичі могли змити пилюку, і витягла зі скрині празникову одежу для батьків.

Вечеряли затемно. Ольг дістав ще баклагу росавського вина. Батьки Віли та незаміжня дочка старого були дуже красиві, хоч і виморені працею люди. Вони зовсім не нагадували рабів, яких щодня можуть побити, а то й продати. В них була якась тиха гідність, що тліла, немов вуглина під попелом. Аби розгорітись в останню пожежу, коли прийде той…з вогнем у крові…

Послали нам на сіннику, на чистому повітрі. Отут, коли усі поснули, я наважився відкрити рота:

— Батьку, для чого ви їм оте розповідали?

— Що?

— Про Сповнення Видіння… Тут не Чорногора.

— Саме тому, — сказав Ольг, — що тут не Чорногора… Не бійся, завтра вони забудуть моє ім’я… І моє обличчя. А про пророцтво пам’ятатимуть… Це дасть їм сили жити.

— А ви самі вірите… в рятівника з вогняною кров’ю? Мені так здається, що це казка… І взагалі, що нам до цих кріпаків… В Чорногорі немає панських сіл…

— В Чорногорі немає, - озвався батько, — і тут не було… Ще сто років тому… І в Квітані не було, а нині є. Недарма Квітан двічі спливав кров’ю… Тоді, коли імператор Корог почав роздаровувати ці землі разом з людьми моанським воякам. А щодо Чорногори… От уяви собі, синку… Не дай, звісно, Боги, але раптом помре Іскра… Денниця так і не народить синів… Конвалія вийде заміж за моанця…

— Конвалія? — аж підскочив я, — за моанця! Та ніколи…

— Чому — ніколи… Вона — онучка моанської принцеси… Родичка імператорського дому… Таких Його Величність любить одружувати сам…І от, можливо ще за нашого життя, князем Чорногори буде моанець…або дженджик. А ми з тобою, сину, в імперських реєстрах записані селянами. Торговці реєстрові — це наші родичі Росави. Паперів на шляхетство у нас нема, та й шляхетство наше — не моанське. Інше у нас шляхетство… Те, про яке не говорять вголос. Якщо рід Пардів упаде, ми будемо з тобою, сину, кріпаками нового князя.

Я не знайшовся, що відповісти…Під ногами наче розверзлось провалля.

— Так що, сину, — підсумував Ольг, — воля наша висить на русявій волосині панни Конвалії, доки вона в родині одиначка. Не дуже міцна опора, як вважаєш?

Батько заснув одразу, а я ще півночі крутився уві сні, уявляючи собі, як збираю виноград для якогось моанця, а замість платні отримую канчуків… Закінчення сну і взагалі було страхітливим — мене продають з торгів, а покупцем є мій кровний дід — бородатий моанський шляхтич у сірім однострої імперського війська. Заплативши за мене дурні гроші, бородань наказав мене повісити, і поруч одразу ж опинився молодий підпоручник в зеленому вбранні чоррів, котрий тримав у руках мотузку… Прокинувся я від власного зойку і присягнув сам собі не заводити на ніч дурних балачок.

***

Щодо того, що у лісі небезпечно — дідо Велет не збрехав. Він порадив нам їхати до Дубна окружним шляхом, але ми все одно потрапили в халепу.

Неподалік від селища, де ми ночували, вже починалися землі старого Ведангу, а нині — Дубненської губернії. Їхати нам потрібно було через ліс, в якому, за дідовими словами, гуляли розбійники. Вони підстерігали проїжджих на лісовому тракті, а дідо порадив нам звернути на маловідомий шлях, що плутався поміж лісом та ярами. Ольг віз велику суму грошей для контори з продажу вин, що в Дубні, і тому зовсім не хотів зустрічатися з «лісовчиками» Він накинув для чогось плаща, хоча було дуже тепло, і порадив мені не роззявляти рота.

Але напад я проґавив. Все сталося просто і якось буденно. Раптово перед нами виникло двоє людей. Трохи не одночасно Ольг рвонув повіддя і його кінь звився дибки. Мій Сонько від несподіванки шарпнувся вбік, і я вилетів з сідла.

Прокотившись по траві, я піднявся на ліктях і трохи не очманів… На Ольгові вже не було плаща, а в руках він тримав довгого меча з трохи вигнутим лезом. І він уже не сидів в сідлі, а стояв на дорозі, ледь пригнувшись і підвівши зігнуті в ліктях руки зі зброєю. Ляснув постріл, дуже гучний, напевне зі стародавньої пищалі, отієї, котру, аби вистрелити, ставлять на сошник, і вручну підпалюють ґніт. Щось вдарилося об Ольгів меч, аж батька кинуло назад, але він не упав, а перехопив меча лівицею й наче щось метнув з правої руки. З того боку, звідки стріляли, розлігся зойк. Все це сталося швидше, ніж я оце записую.

— Добрі люди! — озвався Ольг голосно. Посунувшись, я побачив, що ті двоє, котрі загородили нам дорогу, лежать непорушно біля його ніг. — Вас нині лише троє… Ви сумніваєтесь, що я вас усіх переб’ю, або, принаймні, покалічу?

— Не сумніваємось, — озвався опісля недовгої мовчанки голос з-за дерева, — мій пане, ви мали б раніше показатись без мани... Тоді б ми ніколи не зробили такої дурості — напасти на чистокровного…

Розбишака поволі вийшов на відкрите. Це був ще зовсім юнак. Обличчя його спотворював рубець, що тягнувся навкіс — від лоба до підборіддя. Дивно було, що він не позбувся ока.

— Пане дивний, — озвався він знову, — дозвольте дурням забратися геть. Моя ватага нині на великому тракті — трусить моанського купця. А ми вирішили про всяк випадок перевірити окружний шлях… Нині ним взяла звичку їздити імперська пошта… Ми не розібрали, хто ви, до того ж ваш хлопець — викапаний моанець… Ми не просто собі грабіжники, ми — ельберійці… І не чіпаємо наших людей…

— Де це тебе позначило, ельберійцю? — спитав Ольг вже лагідніше.

— У дубненській в’язниці, - сказав юнак, — моя сестра сподобалась брату губернатора…

— Що з сестрою?

— Повісилась, — сказав хлопець, — я викликав те падло на поєдинок, бо є шляхтичем… Але паскудник заявив, що не буде поєдинкувати з бидлом. І запроторив мене за ґрати. Поки мене випустили, сестра уже… Тоді я пішов до лісу…

— А той? — продовжував Ольг свій допит.

— Поки я сидів, то князь Ведангський… О, він теж… дивний. В наших краях він один — чистокровний. Вони билися — князеві та гнида не змогла відмовити. Тепер моанський паскудник ніколи не здійме на жінку… Ні руку, ні щось інше!

— Але Веданг його не вбив?

— Нехай поживе, — ошкірився юнак, — без руки і без…

— Ти ходиш по лезу ножа, Драконе, — сказав Ольг сам до себе. Тоді відступив від лежачих, що тільки-но почали отямлюватися.

— Чим це він нас, — простогнав один, — в нього ж ніби й зброї не було…

— Це дивний! — гаркнув отаман, — вставайте і кланяйтесь!

Розбишаки, стогнучи, підвелися. З-за дерев вийшло ще двоє людей, котрі підтримували третього — напевне невдалого стрільця з пищалі. Всі земно вклонились Ольгові, навіть поранений.

— Дай руку, — сказав до нього Ольг, — вірно, що дурням щастить… певне, метавка ковзнула об гілку і вдарила плазом…

Батько схилився над раною, як бувало Вербена, щось нашіптуючи. Я врешті звівся з землі і при- кульгав поближче.

— Ходи здоровий, — буркнув врешті Ольг, — та очі протирай, перш ніж стріляти…

Він знову змахнув правицею. Вигнута півмісяцем металева платівка стяла з сусіднього дерева гілку якраз з руку завтовшки. У «лісовчиків» аж очі завіскрилися від захоплення.

Ночували ми сю ніч в розбійничому стані, в яру. Я подумав, що Мальва помре від заздрощів, хоча на «Розбійників Темнолісся» ці люди аж ніяк не були схожі. Звичайнісінькі селяни, та й отаман мало чим від них відріжнявся, хіба що, звісно, був освіченіший і весь час цитував стародавні книги.

— Я, мій пане, — оповідав він, — не гадав й не думав, що доживуся до такого. Знаєте, як ото говорили в старовину… «На білий рукав…»

— «На розлуку, на печаль, — продовжив Ольг спроквола, — сніг роси упав.»..

— «У серце незігріте, — зітхнув хлопець, — війнув осінній вітер»… Отак і живу… І вони теж — він повів рукою на постаті біля вогнищ, — це все — данадільські кріпаки… У кожного своє… Як не сестру, то наречену… А то самого — під канчуки… Я-то, доки це мене не торкнулось, думав — та може якось… Імперія там… Нехай… Будемо собі потиху плекати мову, звичаї, віру… Я, мій пане, віри стародавньої… Звісно, з цим треба ховатись… Але що ж. Та вийшло так, що збудував я дім у серці буревію… Лише одну мрію маю нині — дочекатися рятівника з вогнем у крові… І стати під його корогву…А загину раніше — на те воля Богів… Прийду назад отже слушного часу.

Ольг, однак, був чимось стривожений. Я здогадувався, чого хвилюється батько. Я знав більше, ніж він думав — з оповідей Воїна та Ружени.

Історія ця почалася, як починалися майже всі оповіді ельберійців, з часів моанського завоювання. Тоді, коли Ельбер потрапив до моанського рабства майже весь, за винятком Острова Блакитної Зірки та Чорногори.

Влад Пард, тодішній князь Чорногори, вважав себе винним в падінні Боговладу та загибелі Повелителя. Адже це він не зміг прийти вчасно на допомогу гинучому Данаділу, бо змушений був відбивати раптовий напад ішторнійського війська.

Ішторнійці хотіли відірвати шмат від конаючої країни, але їм це не вдалося. Ігворри, стольного міста Чорногори, так просто не дістати… Вибудоване просто на терасах Яв-гори, Верхнє місто князівства було неприступним. Ішторнійське військо тануло від раптових нападів загонів горян. Врешті, вороги відступили за перевали.

Коли з Данаділу підійшли моанці, то теж упіймали облизня. Їм — то було ще гірше, ніж звичним до гір ішторнійцям. Влад міцно вчепився в свої скелі і не здавався.

Тоді імператор Іркан Перший запропонував Владу приєднатись до Великої Моанії. За однієї умови — Влад мусив видати йому маленького принца Ельберу та княжича Ведангу. Імператор був настільки вражений силою духу полоненого Вогнедана, що захотів виховати з його сина вірного слугу Імперії, а як не вийде — знищити обох: і Саламандра і Веданга.

Влад послав імператора під три чорти і продовжував опиратись.

Він провів у боях зо два десятка літ. Врешті, втомившись від безнадійної борні, Влад почав провадити таємні перемовини про покровительство з Ішторном та Моаною.

Ішторнійці виставили умовою негайне введення в мейдистський закон всіх горян-язичників. Влад розумів, що це неможливо, хіба що йому доведеться вирізати власний нарід.

Моанці затягували перемовини і не обіцяли Чорногорі жодних пільг. Перемовини зайшли у глухий кут. І тут допомогло нещастя — ішторнійці знову пішли війною.

Влад зробив те, що надовго коштувало йому доброго імені… Він відкликав горян, а сам зачинився в Ігворрі. Ішторнійське військо вилилося на простори Данаділу, грабуючи, палячи, ґвалтуючи. Там воно зіткнулося з моанським військом, котре виробляло з місцевими людьми подібне і мирного часу.

І ось, коли поразка моанського воїнства здавалася неминучою, в спину ішторнійцям вдарили горяни князя Влада… Війну було виграно…звісно ж моанцями. У Влада не було достатньо сил, аби протистояти Імперії.

Імператора Іркана тоді вже не було в живих. Його син, Літон, вів політику «замирення інородців». Він дав Чорногорії і самому Владу всі пільги, які той вимагав. І ні слова не згадав про спадкоємців загиблої династії.

Влад прожив ще десять літ під тавром зрадника. Те, що Чорногора ще трималася, надавало ельберійцям духу. З приєднанням Чорногори зникла остання надія воскресити Ельбер.

Сутички з Ішторном, однак не припинялись. В них приймали участь і нащадки Саламандрів та Ведангів. За сина Влада, Властибора, один з Ведангів, Витезслав відзначився у війні так, що чутки про його подвиги дійшли до Моани. Як винагороди, Властибор попрохав для родича відновлення княжого титулу. І він же поміг Ведангам відкупити невеличку частину предківських земель та рештки родового замку, котрий колись звався «Гніздом Драконів»

Ця досить довга передмова лише й може пояснити, як-то Веданги опинилися «вдома» в самий розпал покріпачення та «окультурення» Ельберу. Як-то вірно помітив розбійничій отаман, Веданги були єдиними «чистокровками», котрі мали підтверджений Імперією шляхетський титул, окрім самого князя Парда. Вони виріжнялися поміж шляхтичів-північан та дженджиків як ото лебеді поміж круків. Чорні лебеді, однак… Ці похмурі красені аж ніяк не були беззахисними.

Князь Воїбор Ведангський був одним з керівників Квітанського Повстання. Для сусідів і, ясна річ, імперської поліції, він вирушив у закордонну мандрівку. Його син Воїслав надовго запам’ятав, як вночі до їхнього будинку, вистроєного на руїнах старого замку Драконів, просто таки вповз зранений селянин, один з тих, котрі вирушили з Воїбором… А наступного ранку мати Воїслава, княгиня Діяна, уроджена Дубова, давала в «Гнізді Драконів» традиційний осінній бал для місцевого панства. Княгиня пливла поміж гостями лебедицею, нечутно снували з наїдками усміхнені слуги… Коли ж гості роз’їхались, по замку розлилося жіноче голосіння, бо трохи не з кожної челядницької родини хтось загинув у Квітані. Зціпеніла княгиня мовчки гладила по волоссю улюблену покоївку, чоловіка якої стратили на палі поруч з Воїбором… Жалоба накрила і два селища, що належали Драконам. А вдень молода пані з сяючим усміхом приймала гостей, показувала листи, що надходили нібито від чоловіка то з Шорроги, то з Ватейли… І на все це дивилися з якогось закутка чорні очі підлітка Воїслава. За повстанця в родині моанці могли позбавити не лише титулу — життя, а селян продати на північ, в імперські копальні. Діяна трималася до останку, коли, аж через два роки надійшов останній лист, в якому сповіщалося, що Воїбор Ведангський помер в дорозі додому, на кораблі, а тіло його було віддано морю. Лише тоді вона вдягнула жалобу і звеліла встановити на родинному цвинтарі могильну плиту. А через рік і її саму поховали поруч. Син був присутній при тому, як обряджали матір, як зняли з посивілої в одночасся голови розкішну перуку, яку княгиня носила постійно. Так бо вона заповідала — аби хоч в домовині лежати без брехні… Воїслав поцілував її в стиснені вуста і наказав забити гріб…

Він одружився, але княгиня Ведана, уроджена Ставська, зійшла зі світу, народивши йому двійнят. Ось тоді Воїслав пустився берега… Недовга закордонна подорож, в яку його відправив Станимир Лелег, не заспокоїла Дракона. Повернувшись разом з побратимом з Лояну, Воїслав розпочав позірне життя картяра, дуелянта й гуляки.

Лелегам він говорив, що це є пречудовою машкарою. Та річ була не тільки в машкарі… Йому це подобалось. Інтуїція чистокровного допомагала йому вигравати і в кості, і в новомодні карти, і в рулетку, а бездоганне володіння зброєю давало можливість принижувати моанську знать, як він собі хотів.

Не раз його викликали на поєдинок ті, кого він просто таки роздягав донага за гральним столом. Ще частіше виклик кидав сам Дракон. Він не часто вбивав, частіше нівечив, але так, що чоловіку після подібних поранень легше було померти, аніж жити. Він зводив з розуму найчеснотливіших моанських пань і панянок, а потім прилюдно насміхався над ними. Воїн якось, опісля смерти Воїслава, оповів, що батько не переспав з жодною з тих північанок, яких вважали його коханками. Улюбленою його розвагою було довести жінку до краю любовного шалу, а тоді холодно сказати їй, що для нього кохатися з моанкою рівноцінно скотоложству. Воїн говорив, що всі зведені старшим Драконом жінки ліпше погоджувалися бути звинуваченими в подружній зраді, аніж зізнатися в тому, що було насправді.

Попередній воєвода Дубна багато чого пробачав Ведангу, бо сам замолоду був гравцем, бабником і дуелянтом. Опісля його відставки на звільнене місце прибув з Моани неякий Грон Ровтін, а при ньому — його молодший брат Кадрон.

Саме оцей Кадрон і зґвалтував сестру розбійничого отамана, котрий так гостинно приймав нас у своєму таборі. Бідолашна дівчина наклала на себе руки, але перед тим, як накинути на себе зашморг, вона написала князю Ведангському листа, в якому оповіла про себе, про брата, якого катували у в’язниці, і благала про помсту.

Воїн згодом показував мені цього листа, сповненого туги та віршованих цитат… Бідна дівчина… Воїслав не барився й хвилини… Це було далеко не вперше, коли до нього зверталися з проханням покарати зарозумілого північанина, і не тільки в обороні дівочої чести. На балу, в Дубні, він прилюдно дав ляпаса пану Кадрону Ровтіну. А наступного дня зробив з нього однокрилого каплуна. Пан Кадрон мав доживати віку без правиці і без статтевих ознак.

Оця історія і розтривожила Ольга. Він знав, що Ровтіни так цього не залишать. Наступного ж ранку ми покинули розбійничій стан, хоча отаман наполягав, аби ми погостювали ще.

Ще через чотири дні, надвечір ми побачили здаля Гніздо Драконів. Це таки й справді колись був замок — збереглася навіть одна з веж внутрішнього муру. До неї притулився будинок з гостроверхим дахом. Вся споруда висіла над глибоченним яром, наче справжнє драконяче гніздо. Під’їхати до будинку можна було лише з одного боку — там, де колись була замкова брама. Ольг пробурмотів якусь молитву і принаглив коня.

В будинку дійсно щось було не так. Нас зустріла молода ще вродлива жона у вишиванці, керсетці та шапочці-кораблику. Довга синя спідниця цієї чи-то служниці, чи-то економки була зі справжнього лоянського шовку «в павине око». Я здогадався, згадавши оповіді Воїна, що це Пава, управителька дому і молочна мати його та Ружени. А також, як згодом я зрозумів, — коханка Воїслава, яку він ставив вище від усіх моанських шляхтянок.

Очі в Пави були заплакані, вродливе лице аж набрякло від сліз

— Пане Ольже, — кинулась вона до нас, — як добре, що ви тут!

— Та що сталося?

— Воїслав…, - схлипнула жінка, — він божеволіє… Мста і зненависть палять його зсередини… Він… Вони його…

Тут з’явився Воїн і мовив владно:

— Мати Паво, не тримайте гостей у передпокої… Ідіть-но, дбайте господарства. Це справи чоловіків.

Різкий тон трохи витверезив жінку, і вона поспішила надвір. Незабаром ми почули, як вона кличе конюха, аби той забрав наших верхівців.

— Весь час плаче і плаче, — мовби вибачаючись сказав Воїн, — одна жона почне, інші теж голосять… Треба якось…

— Воїне, що сталося? — спитав Ольг

— Батько у Дубненській в’язниці…

— Догрався! — сказав Лелег і вдарив себе в чоло, — що ж ти наробив, Драконе?

— У воєводи є донька, — розпочав Воїн понуро, — Батько і з нею почав…оту свою гру. «Хай, — каже, — відчують, що воно таке…коли їхні доньки сплять з інородцями…»

— Він що її…і справді? — спитав Ольг понуро.

— Аби не боявся, що завагітніє, то може б… Він же чого ще…ніколи до кінця не доводить… Не хоче плодити напівкровок… Каже, що кров Драконів занадто цінна, аби її… у нічну вазу… Це він так про оту дівчину, воєводину доньку…

— Але ж коли нічого не сталося…, - розпочав Ольг.

— Та де… Та моанка голосить, що її зґвалтовано…. Кричить, що вагітна… Кажуть, що воєвода…старший Ровтін… уже навіть благав його: «одружись, князю!» Шлюб, мовляв, покриє все… Все ж таки князь, хоч і інородець… Самі Ровтіни — службові дворяни трохи не в першому коліні… А батько йому — папери, про те, що він обвінчаний за мейдистським законом. Зі служницею…

— З Павою?

— Авжеж… Він це зробив, коли народилася Півонія…

Я роззявив рота…. Отже у Воїна є сестричка… Ольг кинув на мене оком, лише зараз згадавши, що я поруч.

— Малий ти ще, — мовив, — але вже все почув… Слухай…що ж.

— Ну, і воєвода, — продовжив Воїн похмуро, — взяв батька під арешт… Татко не опирався, думає, що йому знову все обійдеться… Він же уже якось сидів у криміналі, за подібне. І то — в самій Моані… Але тоді зам’яли… Не стали соромити дівчини. Та тут інше… Оцей каплун… Кадрон…Він крови батькової хоче… Вони хочуть… Звинуватити його в державній зраді… Це мені один судейський сказав, котрий…з наших. Витиснути якось зізнання… Може — тортурами… А тоді — не тільки його… Всіх нас… Ви ж знаєте, як воно… Навіть малу Півонію…не пожаліють. Всіх, в кому є батькова кров — стратять прилюдно. Закону цього ніхто не відміняв.

— Такі укази, — заперечив Ольг, — про загладу роду, підписує тільки імператор…

— Веданги — лише інородці, - сказав Воїн зло, — в крайньому разі Ровтінів покарають за перевищення воєводських повноважень… Пана Грона відправлять у почесну відставку… І все на тому…

Юнак раптом схилив коліно:

— Мій Саламандре! — видихнув, — зробіть же щось…

— Щоб всіх моанців побрали Чорнобогові слуги, — прошипів Ольг таким голосом, якого я у нього зроду не чув, — Воїславу негайно треба тікати. Поки справа не дійшла до тортур і політичних звинувачень…Я зараз же їду до Дубна. І зроблю все що зможу. Білозір лишається тут… Чуєш, сину? Слухайся Воїна в усьому як старшого брата… Воїне, звели, аби мені привели свіжого коня.

Не пройшло й півгодини, як батько помчав в ніч. Воїн провів мене до світлиці, куди й було подано вечерю. За столом панувала напружена тиша. Незнайомий мені юнак біля Воїна їв, не підводячи очей. Обіч мене сиділа Ружена, напружена, наче натягнений лук. З другого боку, сидячи на високому стільчику шкрябало ложкою по тарілці трирічне дівча. Зі смаглявої бузі зоріли мигдалевидні очі Ведангів. Мати Пава примістилась поруч з донечкою і ронила сльози просто до страви.

— Нене, — змученим голосом мовив Воїн, — припиніть… Ви — то в чому винні? Він би все одно не одружився… Навіть аби не був з вами обвінчаний… Перестаньте плакати… Ольг допоможе… Батько…

— Він озвірів, — раптом озвалася жінка, — як його пращур, котрий мстився моанцям за Повелителя Вогнедана… Він сам мені це сказав… «Нас з ним, — каже, — недаремно звуть однаково… Так судилося…» Жінок кривдити — останнє діло, він і сам це знає, а ось… Не може він жити в Імперії…тісно йому… Я йому говорю: «А як же іншим… Ти, князь, б’єшся як птах об ґрати, а кріпакам же що — повіситися?» А він мені: «Краще б я був селянином, менше думав би…» Селян наших вимуштрував як військо… Усім дав ельберійське шляхетство, вони тепер за ним в будь-яке пекло підуть…за отим Ельбером. Я у нього теж шляхтянка… Та краще б я все життя чужим людям підлоги мила, аби він зостався живим…

— Нене, це чоловічі справи, — озвався Воїн знову, — заспокойтесь і ходіть спочивати. Ружена скаже дівчатам, аби тут прибрали. Білозіре, ходімо до бібліотеки…

В бібліотеці я насмілився запитати:

— Воїне, що, все аж так погано?

— Куди гірше, — стиха мовив юнак, — я не чую батька… У нас з ним завжди був… зв’язок. Навіть коли він був на Сході… Я, принаймні, знав, що з ним усе гаразд. А нині — наче б’юсь об стіну… Він не мертвий, аби його не стало, я б одразу це відчув…

Вирісши поміж дивних, я не дуже здивувався подібній заяві. В миготливому світлі лампи зі стін бібліотеки дивились гордовиті обличчя родичів Дракона…Ось Витезслав… Воїбор… Сам Воїслав…

— Ніхто з моїх предків, — мовив Воїн, — починаючи від того Воїслава, Воїслава-месника, не помер природньою смертю… Як — то говориться…

«Останні листки…

Поспитайте в бурі -

хто впаде раніш…»

— О-ай! — озвався я перелякано, — сто літ жити нам усім, а тобі першому…

— Йди спати, друже, — зітхнув Воїн, — Пава покаже тобі твою кімнату… А я ще посиджу.

Спати я не пішов. Боявся лишатися сам в цьому домі, просякнутому привидами минулого. Воїн більше не наполягав. Він знову занурився в якісь глибини власного духу.

Коли засірів світанок, до бібліотеки ковзнула Ружена з тацею в руках. Я пізнав знайому пляшчину червоного росавського вина. Ще на таці стояли три келишки і тарілочка з печивом.

— Я теж не спала ніч, — повідомила вона, — як він, Білозіре? Все ще блукає в позасвітті?

— Авжеж, — озвався я, — він не спить, але він не тут…

— Давай, підкріпимо сили, — запропонувала Ружена, — наповни келишки, брате Білозіре…

Я розлив вино по келишкам. Наповнив і келих Воїна, на випадок, якщо він отямиться.

— Здоров’я гостя, — ледь схилилася переді мною Ружена. Я взяв келих… Воїн так і сидів у кріслі, схиливши голову на груди.

Гарячий вітер наче пройшов між нами… Я не просто відчув його, я його побачив. Це було схоже на дуже тонкий язик полум’я. Келих з вином, що призначався для Воїна розколовся навпіл, наче його було розтято мечем. Червоне росавське вино бризнуло на гаптовану білу серветку, що вкривала тацю.

Ружена розтисла пальці. Її келих брязнув об підлогу. Я теж ледве не упустив свій. Серветка всмоктувала вино, але воно все одно скрапувало з таці, наче кров із рани.

І тут Воїн розплющив очі… Страшні… мертві…непорушні…

— Сьогодні вранці, - сказав він голосом, схожим на шурхіт опалого листя, — загинув князь Воїслав Ведангський… Стража родового герба нині звати Воїном.

Ружена теж була з Ведангів, тому вона не зомліла.

— Ти був з ним Воїне? — спитала дівчина твердим голосом.

— Я був з ним до останку… Ольгу вдалося витягти його з в’язниці, але батько… Його катували…

— Тому він і закрився від тебе? — спитала Ружена.

— Тому… Він не міг іти… В нього ноги… Геть потрощені…Все тіло в ранах… Ольг тягнув його на собі, доки міг… Їх мав очікувати повіз… Та щось не склалося… Повозу не було… Погоня була близько…

— Ольг звільнив його?

— Звільнив від страждань, — протягнув юнак, — відпустив Дракона на волю…

— А що з Ольгом? — вигукнув я

— Не знаю… Може його схопили…Я помер разом з батьком… Лише тоді урвався зв’язок…

Мною аж затіпало. Обоє Ведангів, схожі, як ніколи, одночасно звелися на ноги.

— Навряд чи моанські пси на цьому заспокояться, — мовив Воїн, — все Дубно знає, що однокрилий каплун заприсягся винищити наш рід. Ружено, піднімай Паву та челядинців… Ідіть до Чорного Яру, у схрони. Я залишаюся тут…

— Я, — смикнулась Ружена, — залишаюся з тобою!

— Ти ідеш до Чорного Яру, — відрізав Воїн, — ти ідеш туди першою, Ружено, бо однокрилий каплун обіцяв, і багато хто про це чув, що він віддасть тебе чоррам… Воєводиним охоронцям. Ти хочеш стати здобиччю навіть не псів — гієн? Іди, збирай людей. У замку лишаються тільки мужчини. Іди, і пришли до мене Змагора! Швидко!

Змагор, молочний брат Воїна та Ружени, старший син Пави від її померлого чоловіка, прибіг через кілька хвилин. Це був той самий хлопець, що допіру вечеряв з нами. Воїн почав твердим голосом віддавати накази — кому йти, кому залишатись, що брати з собою.

— Білозіре, — мовив він врешті, коли Змагор побіг виконувати накази, — ти теж підеш до яру…

— Я — мужчина! — вигукнув я обурено, — я не буду сидіти в яру! Я лишаюсь з тобою і битимусь, якщо в цьому буде потреба!

— Дурнику, — озвався Воїн втомлено, — який може бути бій… Щоб отримати смертний вирок за звинуваченням у бунті? Підтвердженому і доведеному? Тоді Веданги зникнуть з цього світу, а нашим селянам — срегійські копальні…довічно. Для чого батько мій терпів такі муки? Вже ж не для того, аби я погубив задарма себе і сестер.

— Але що ж ти будеш робити? — спитав я перелякано, — якщо ти даси себе арештувати, то тебе замордують, як… як твого батька… А якщо утечеш…

— То поставлю себе і рід поза законом, — мовив Воїн, — а мені цього не можна… Ми на порозі Сповнення Видіння…. А для цього потрібно, аби Веданги не просто жили, а й зберегли титул і маєток.

— Та що це за видіння таке! — крикнув я розпачливо, — кому воно привиділось? Всі про нього говорять, і всі по-ріжному… Ти-то який маєш стосунок до отої дитини з вогнем у крові? Рятуйся, Воїне! Поїхали до Чорногори! І дівчат візьмемо з собою… І Паву… А там, може, Ольг об’явиться…Він придумає, що робити…

— Білозіре, — озвався Воїн, поміркувавши хвильку, — я можу довіритись тобі?

— Все, що завгодно…

— Тож слухай… Чи не доходили до тебе чутки, що я знаю…як я помру?

— Я про це чув…

— Тож слухай… Мені було видіння… Я стояв на даху якогось будинку…Не нашого… Швидше — це була селянська хата. Я був старшим, ніж тепер, але не набагато… Бачиш мого браслета? Щороку, на мій день народження татко… — у Воїна перехопило подих, — словом, батько одягав на цього браслета ще одне срібне кільце… У моєму видінні на браслеті було тричі по сім…срібних кілець.

— Тричі по сім, — прошепотів я, — двадцять один… Ох, Воїне…

— Зараз мені шістнадцять, — продовжував Воїн, — отже… Потім на мені було ну…бойове вбрання. Отже, я був у битві… Напевне, в оточенні ворога….Довкола бурхало полум’я… Потім обвалився дах…

- І…що?

— Ну, і все… Я помер… Це було трохи боляче, зате далі… Жаль, зарано отямився, не встиг роздивитись… Словом, зараз я не повинен умерти. І тому мушу робити те, що потрібно для роду, незважаючи на себе.

— А що маю робити я?

— Дозволь з’єднати наші душі в одне… Ти будеш стежити за мною…Якщо, наприклад, мене арештують… Куди повезуть…До якої в’язниці… Проти мене нема звинувачень, але під батькову загибель можна багато чого… провернути. Закон в Імперії схожий на гулящу дівку — аби гроші.

— Такий зв’язок, як був у тебе з батьком? — спитав я перелякано.

— Не такий…Але схожий. Боїшся?

— Трошки… А у мене вийде? Я ж, ти сам знаєш, не вашої крови…

— Вийде, — мовив Воїн, — ти хлопець чутливий… Не такий, звісно, як ельберійці, але й не моанська деревина… Ох, вибач, брате…

Я вибачив би йому все, що завгодно… Тричі по сім… Лишилось п’ять років… Якщо нічого не трапиться зараз. Вербена якось оповідала, що долю можна змінити, якщо зробити щось всупереч власній натурі… Раптом Воїн помилиться в чомусь і загине нині, а не в майбутньому?

Веданг тим часом зняв з себе срібний оберіг з зображенням Богині Дани.

— Дивись сюди, — мовив, — уважно дивись… Ні, краще сядь… Ось так…

Срібне кружальце хиталося у мене перед очима. Раз — туди, два — сюди… Сяйнуло срібним блиском…

— Все, — голос Воїна, — готово.

— Я що, заснув? — спитав я перелякано.

— Та схоже на те… Тепер, коли буде потрібно, ти бачитимеш світ моїми очима…

— А як я взнаю, коли буде треба?

— Я покличу тебе, — ледь всміхнувся Воїн, — просто покличу…

***

До обіду в Гнізді Драконів лишилася тільки чоловіча челядь — конюхи, садівник, ще якісь люди. Розпоряджався ними від імені господаря молодий Змагор. На вежі сидів сільський хлопчина, уважно роздивляючись довкілля.

Він і здійняв тривогу, доповівши, що на дорозі з’явився невеличкий загін вояків в зелених одностроях.

— Скільки їх? — спитав Веданг

— З десяток, мій пане! — доповів хлопчисько, по-вояцькому звівши босі п’яти, — що накажете?

— Чекати…

Чоррів було дійсно десятеро, з старшиною на чолі. Вони увірвалися у двір наче хорти. Воїн навіть голови не підвів. Він сидів на лаві, біля ґанку, зодітий в білесеньку гаптовану сорочку та ще й з книгою в руках. Челядь завбачливо розійшлася по прихатнях та службах. Я стирчав поруч з другом, як жердина.

Вояки перетрусили увесь дім і зігнали усіх, кого знайшли, до двору. Воїн продовжував читати.

— Цікава книжка, княжичу? — єхидно спитав старшина, вусатий чолов’яга старшого вже віку.

— Так, — відповів спокійно Веданг, — а ще цікавіше б було прочитати дозвіл на обшук. Стверджений імператорською печаткою… Воєводська не годиться для вищої шляхти…

— Таке молоде, — хмикнув чорра, — а таке розумне… Це що, уся челядь? Де жінки?

— Я маю звітувати перед вами? — спитав Воїн аж трохи не лагідно, — але ж ви навіть не імператорський «тайняк». Ви всього лишень воєводин нахлібник….

Розмова, ясна річ, велася моанською… До речі, у Воїна це виходило краще, ніж у старшини..

Один з вояків підтягнув до нас Змагора. Той не опирався. На лиці хлопця застиг вираз найсумирнішої тупості.

— Куди поділася уся бабнота, ти, селюк? — гаркнув старшина.

— Не розумію, мій пане, — мовив Змагор говіркою Ведангу, яка лише трохи відріжнялася від данадільської. На всі подальші питання він відповідав так само.

На якомусь черговому «не розумію» старшина зацідив бідолашному Змагору в лице. Воїн підвів очі від книги.

— Пане старшино, — сказав він тихо, — цей хлопець лише неписьменний селюк… Він не знає моанської мови… Великої й могутньої… Прекрасної, наче бій барабану під час атаки… Але ви… Вас же десять років вчили в самій Моані! А у вас така вимова, наче ви рот набили камінням… І ви б’єте селюка, за те, що він вас не розуміє?

Старшина аж запінився. Воїн знову опустив очі в книгу. Чорра видер її у нього з рук.

— Ви хочете вдарити мене? — спитав юнак тим самим рівним голосом, — ви давно були у церкві? Вам напевне треба висповідатись, перш, ніж наважитись на таке…

— Цікаво, — прошипів старшина, — хто ж тебе попередив… Ніхто не міг нас обігнати… Хіба що на крилах. Гаразд… Коли так — то так… Поїдеш з нами до Дубна. На очну ставку з твоїм батьком. Він зізнався у державній зраді…Каже, що й ти у цьому по самі вуха…

— Послухайте, шановний воєводин пахолку, — мовив Веданг, поволі зводячись з лави, — я не пас поруч з вами свині, щоби ви так говорили зі мною! І щоби кидались такими звинуваченнями! Де наказ про мій арешт? Підписаний хоч би паном Ровтіним, якщо у нього немає «чистих листів» за імператорським підписом.

Старшина тицьнув Воїнові під носа який-то папір. Зі свого місця я розгледів лише круглу печатку і чийсь розмашистий підпис.

— «…просимо, — прочитав юнак вголос, — прибути, аби свідчити у справі…» Ну, це інша річ… Дійсно, тої ночі, коли та панночка вважає, що її…потривожено, батько був вдома і я це можу засвідчити… Звісно, показання родичів не дуже беруть до уваги, але свідчення могуть дати челядинці… Вони не є кріпаками, тому…

— Дійсними, — підхопив старшина, щось згадавши, — можуть бути свідчення вашої економки… Де вона, до речі? З вашою сестрою?

— На чемне питання — чемна відповідь, — осміхнувся Веданг, а я вкотре подивувався його витримці, - панна Ружена два дні тому відбула у Данаділ, до Ставу в супроводі економки та служниць… Аби навідати нашу бабусю по матері, пані Росу Ставську… Але я можу написати їй навздогін листа…

— Напишете з Дубна, — сказав старшина, — отже — ви збираєтесь?

— Так…, - сказав Воїн, — збираюсь… Змагоре, осідлай коня.

Змагор, вилиця якого поволі наливалася синявою рушив до конюшень.

— То цей хлоп таки розуміє моанську мову, — з’єхидничав старшина.

— Він не розуміє вашої вимови, — не менш єхидним голосом відповів Веданг, — цього слугу я навчав сам, і те, що він зміг завчити — завчив вірно.

***

Коли Веданг у супроводі чоррів виїхав з двору, я без сили впав на лаву. Чорри не звернули на мене уваги, а я крім усього іншого потерпав, що вони візьмуться за мене: хто я такий, та звідки тут узявся. Поруч зі мною на лаву хряпнувся Змагор.

— Не подобається мені все це, пане-брате, — розпочав він, — спершу забрали пана князя… Тепер ось — Воїна… Ой, лихо…

— А ти хіба… — почав я і затнувся… Воїн, роздаючи накази, не прохопився й словом про батькову загибель.

— Воїн відправив жінок, бо йому щось привиділось, — міркував вголос молочний брат Веданга, потираючи вилицю, — і точно, біси принесли чоррів… Їм не можна навіть бачити панну Ружену, та й інших теж… Гидкі кажани… думають, що їм тут дівчат гарних показуватимуть, наче в імператорському театрі.

І тут, саме цієї хвилини, в моїй голові спалахнув холодний вогонь…

Я побачив дорогу і охоронців. Побачив очима Воїна… Враження було таке, наче я, ну…сидів у нього в черепі… От не брешу, їй-Богу… Ролла, белатський лікар і мій добрий приятель, і досі не вірить, що таке можливо…

Коні звернули вбік зі шляху.

— Це не дорога на Дубне, — озвався Воїн, — куди ми їдемо?

В лице йому глянула цівка пістоля. Загін поволі спускався вузькою стежиною в якусь яругу. Майнуло ліворуч дерево, розбите громовицею.

— Далі коні не пройдуть, — сказав старшина, — Чортів яр… Гірший за нього лише Чорний… Злазь з коня, чортова нелюдь…

Воїн підкорився… Решта вояків теж тримали зброю напоготові.

— Руки, — сказав хорунжий, — руки назад…

— Пошкодуєш, — озвався Веданг, — смерть твоя поруч ходить…

Мотузка врізалась в зап’ястки… Я відчув приятелів біль, неначе свій.

- Іди вперед… Ні, постривай…

На цей раз, крізь біль, я відчув смак крови в роті. Чорра ударив зв’язаного…Ударив в лице… Воїн тихо засміявся… Кров спливала йому на підборіддя.

— Пси, — сказав, — ох і пси… Хоч раз, а вкусити… Аби мене людина вдарила — було б…зле. Але ж ти не людина, чорра… Ти пес… Хто там в яру? Хазяїн вашої тічки?

Старшина підштовхнув юнака пістолем в спину, і вони почали спускатися донизу. Врешті стежина вивела їх на більш-менш рівну площину. Там стояло четверо людей: пишно вбраний шляхтич-моанець та трійко слуг. Правий рукав камзола шляхтича був наполовину порожнім.

— А ось і наш милий хлопчик, — мовив моанець задоволено, — А дівчисько? Я ж наказував прихопити й дівчисько!

— Оця ось нелюдь говорить, — доповів старшина, — що два дні тому його гостровуха сестричка поїхала в гості до рідних, прихопивши з собою й селючку-мачуху. Ми обшукали про всяк випадок дім, там її немає…

— Треба було подивитись в селищі, - хмикнув шляхтич, — хоча хто-зна… Добре… ніде вона не дінеться… Хоча задоволення нині буде вдвічі меншим. Ох і вовцюга… Такий же, як батечко…Розказати тобі, як він провів останні три ночі?

— Я знаю, — озвався Воїн, — знаю і те, що Дракон злетів у небо.

— В них усіх сидить біс, — сказав чорра-старшина опісля хвилинної тиші трохи не з забобонним жахом, — ми ж виїхали одразу по невдалій втечі…

— Ну, — сказав пан Ровтін — молодший, — я не такий марновірний… Отже ти знаєш… Гаразд. Прямо таки провидець Клені зі Святого Письма. На небі цей хетанський пес, твій батечко, чи у пеклі — мені це також нецікаво. Але, сподіваюся, він бачить нас зараз. Хай добре подивиться, бо ти не відбудешся так легко, як він…

— Та не треба мене лякати, — мовив Воїн насмішкувато, — я вмерти не боюсь, а ви боїтеся жити…

Від замашного удару з лівої потемніло в очах і у Воїна, і у мене. На білу сорочку з червоно-чорним гаптуванням бризнули багряні краплі.

Ровтін махнув рукою слугам, і ті моторно побралися за лопати, що лежали у траві. Заступи врізалися в землю.

— Може, хай він сам копає? — запропонував чорра.

— Змусьте мене, — озвався Воїн, — спробуйте…

Ровтін кілька хвилин міркував, тоді ошкірився:

— Не варто… Нехай почекає…

Лопати врізалися в землю. Я раптом наче побачив все це збоку…. Хлопчина у скривавленій вишиванці серед озвірілих від люті дорослих… Випростаний над силу, незважаючи на зв’язані руки… Очі, бездонні очі Ведангів, дивляться на сонце…

— «Гіркий мій цвіте, — прошепотів Воїн самими вустами, — поблякли, помарніли від сонця квіти… Та сонцю-світе… Я все одно не зможу без тебе жити…»

Готова яма пахла землею і травами… Його землею… землею Ельберу…

Воїн відштовхнув плечем чоррів, що підійшли до нього, і рушив до своєї могили.

— Обернися, — наказав Ровтін.

— Я думав, ваші люди звикли стріляти в потилицю, — озвався юнак, — чи це вам закортіло подивитись мені в очі?

Ровтін вихопив у старшини-чорри пістоля і рушив до Воїна, сильно накульгуючи. Тоді став. Цівка дивилась просто в очі Ведангу, такі ж темні і непроникні. Пістоль клацнув… Я загорлав би від страху, аби міг. Та я міг лише спостерігати.

— Та я ж не зомлію, не сподівайтесь, — лагідно, наче до нерозумної дитини, одмовив Воїн, — і не впаду на коліна. Або стріляйте, або, дуже прошу, застрельтесь самі. Це буде найрозумнішим вчинком у вашому ницому існуванні.

— Ти, виродок! — вигукнув допечений до живого моанець, — Ти що, вважаєш себе тут паном? Ми тут хазяї! Ти про це, видно, забув? Ми тут пануємо, а вас, гидото хетанська, терпимо лише з милості! Це наша земля і нашою буде довіку!

І тут Воїна прорвало теж… Позірний спокій наче змило водою. Гаряча хвиля ненависті та якоїсь дикої злоби затопила його розум. Останніми зусиллями він стримав себе і мовив різко:

— Т-ти… північанин…Ти тут пануєш? Ти? Та ти нині не владний навіть над власною сечею! Євнух! А землі Ельберу ви матимете рівно стільки, щоб нею вкритися! І всі ви до тої години доживете! Коли вас звідси випалять вогнем!

— Спочатку ти сам в неї ляжеш, — процідив Ровтін — в свою кохану землю!

Він штовхнув юнака в груди. Той ослизнувся на копаній землі і впав у наготовану яму.

— Закидайте! — крикнув моанець до слуг, — Негайно…

— Пане, — озвався хтось із них несміливо, — та він же…живий…

— Запорю! — вереснув Ровтін, — закидайте!

Слуги перелякано огиналися, роблячи оберігаючі знаки. Тоді старшина-чорра поплював на руки і підняв лопату.

— Попрацюємо, хлопці! Ну, чого стали? Помагайте!

Ми з Воїном лежали в ямі… Зверху сипалося груддя землі…

- Іди, Білозіре, — почув я його голос. Почув не вухами, розумом, — я спробую протриматись… Батько вчив мене… Іди… приведи наших… Іди ж…друже!

Ох, з яким болем рвався зв’язок… Я ще відчував на собі землю, що тягарем лягала на груди… Воїн виштовхував мене, його мозок захлинався від нестачі повітря. Останнім, що я почув, непритомніючи, було:

— Я протримаюсь… Обіцяю…

***

Хтось здалеку звав мене на ім’я, а я не міг отямитись. У вухах все ще лунав скрегіт лопат… Земля давила на груди…

— Брате Білозіре! Ти живий? От лихо… Пане Ольже, він вже півдня такий…

Ольг… Ольг повернувся… Батько живий… Хоча б батько…

— Всіх коней ми віддали жінкам, — той же юнацький голос, — окрім того, на якому поїхав княжич, але Цвіркун добіг шляхом до самого Дубна… Вони не приїхали до міста. В корчмі, отій, що на закруті дороги…ну, «Під дубом» Скол, господар, дав хлопцеві коня… І він сказав, Скол, що ота вся гадюча ватага пиячила у нього десь о шостій по обіді. Бранця з ними не було. Тоді чорри вирушили у напрямку Зелибору… А ще раніше дорогою проїхав Кадрон Ровтін у супроводі пахолків… Проїхав до Дубна… Пахолки його, каже Скол, мали такий вигляд, наче їх ось-ось наб’ють на палю. І увесь час значили себе трикутником…

— Треба завтра обшукати яруги, — голос Ольга, — може вдасться знайти…хоча б тіло…

— Ні! — закричав Змагор, — не вірю!

— Треба готуватись до найгіршого…

Батьків голос був не просто втомленим — убитим… В голові мені потроху прояснялось. Готуватись до найгіршого… Але ж…

— Батьку! — крикнув я, намагаючись підвестися… Запухлі очі мої очманіло обдивлялися кімнату для гостей, в якій я мав учора ночувати. Я лежав у ліжку. Ольг сидів у кріслі поруч, на ньому був чужий, запилюжений кунтуш. Лівий рукав — в крові. Поруч стовбичив переляканий до нестями Змагор.

— Чому темно? — зойкнув я. Від мого крику здригнулося полум’я свічі на нічному столику.

— Бо ніч на дворі, сину, — лагідно озвався Ольг, — що з тобою? Ти хворий? Перехвилювався?

— Ніч… — пробурмотів я очманіло, — уже ніч! Воїн… він не витримає стільки..

— Що ти говориш сину? — перепитав Ольг розгублено.

— Тут є поблизу яр? — спитав я ще не до кінця певний чи насправді було попереднє страхіття, а чи воно мені тільки примарилось, — Зверху над ним — громове дерево…

— Але ж є! — вигукнув Змагор, — на півдорозі до Дубна… Чортів яр!

— Вони поховали Веданга живим! — видихнув я, — В цьому яру…Ще завидна!

— Ваш син був зв’язаний з Драконом! — закричав Змагор, — пане Ольже! Рятунку!

— Мовчати всім і слухати мене! — мовив Ольг так, що нам одразу ж заціпило, — Змагоре!

— Так, мій пане!

— В якому стані мій кінь?

— Ледве стоїть…

— А кінь, на якому приїхав отой ваш хлопець? Як там його?

— Цвіркун? Його кінь вже відпочив…

— Сідлай того коня… Два заступи…Два ліхтарі… Добудь коней в селищі…Візьми челядь, з надійних…

— У нас всі надійні, - мовив Змагор, — пан Воїслав говорив, що ми будемо воїнами Ельберу…

— Гаразд, шляхтичу… І їдьте до яру. А ми поїдемо негайно! Виконуй!

По недовгому часі ми вже гнали верхи Дубненським шляхом. Мене Ольг посадовив у сідло перед собою.

— Ти чуєш щось? — спитав він під кінський тупіт.

— Порожнеча, — прошепотів я. Мене хилило в сон…Ба, то навіть був не сон, я наче провалювався у безодню, якій немає назви.

— Не відчував такого, наче розривається шнур? Або, ніби щось відпливає?

— Не знаю… Порожньо…Татку… Голова…

— Болить?

— Не болить… Темно…Просто темно…

— Він у трансі, - пробурмотів Ольг, — ще можна встигнути…Можна…

— Цей поворот, — сказав я, раптово очунявши, — сюди…

Ми зоставили коня біля громового дерева, а самі побігли донизу. Знайомою мені крученою стежкою…Ольг ніс лопати, а мені ткнув обидва ліхтарі. Сам він бачив у темряві наче кіт… Ось дно вибалку…Далі урвище…Світло ліхтаря вихопило з темряви рештки вогнища, порожню баклагу, якісь недоїдки. Поруч, зовсім поруч був клапоть свіжої землі…

— Пом’янули, — прошипів Ольг, а моя сорочка вмить промокла від поту, — ах, які поштиві хлопці… Та вас же знайдуть по одному і випатрають, наче свиней!

Він ткнув мені лопату, а сам ухопив другу.

— Копай, сину! Хутчіш!

— Батьку! — раптово злякався я, — він мертвий…Давно мертвий…

— Відкопуй, Білозіре!

Я більше не суперечив… Ми працювали як навіжені. Тьмяне світло ліхтарів кидало понурий блиск на нашу страшну роботу.

Яма поглиблювалась. Батько відклав лопату.

— Обережніш!

Він почав вигрібати землю запоясником…Тоді руками. Я помагав йому викидати землю. Раптом щось забіліло…Біле полотно сорочки.

Ми вибралися з ями і витягли Веданга. Скривавлене лице мого друга було заліплене землею. Він не дихав…Він помер… Ольг хапливо обмивав йому обличчя водою з баклаги. Тоді розтис ножем зуби і спробував влити до рота трохи вина з маленького слоїка. Багряна волога спливала назад, на тремтячі батькові руки.

— Батьку, — заплакав я, — він мертвий…

Ольг з силою натис юнаку на груди. Тоді припав до вуст.

— Дихай, Драконе! — просив він, — дихай…

Я тупцював поруч не стримуючи сліз. І тут холодне полум’я знову спалахнуло перед очима.

Я стояв у траві… Високій шовковистій траві, сповненій духмяних пахощів. Воїн був тут… В двох кроках від мене, попереду…. Він дихав… Повними грудьми…На його витягненій руці сидів великий метелик.

— Що ти тут робиш? — спитав він, поволі обернувшись.

— Ти мене покликав, — озвався я перелякано, — ми що — на тому світі?

Метелик злетів з руки Веданга…

— Тут немає болю, — сказав юнак, — дивись-но…

Просто перед нами виник дубовий гай. Він наче згустився з повітря. Поміж деревами виднілися якісь постаті.

— О, — сказав Воїн, — так це ж…

Він рушив уперед швидким кроком. Я біг за ним, боячись відстати і залишитися самому в цьому дивному місці.

Князь Воїслав Ведангський стояв, зіпершись на молодий дубок. Поруч з ним прихилився до стовбура молодий гарний дивний, схожий на Ольга. Тільки очі у цього чоловіка були не золотаві, а кольору спілої вишні…

— Ов-ва, — мовив цей чоловік протягло, — дивись-но, Воїславе… Мабуть, я недооцінив білого ворона… Вони з твоїм сином наче скуті ланцюгом…

— Дідо Станимире, — вигукнув я, — це ви?

— Та вже ж…

З лісу виринув ще один чоловік в стародавнім кунтуші…Я здогадався б хто це, навіть якби не бачив портрета князя Воїбора… Почали підходити ще люди… Жони в ельберійських гаптованих строях… Чоловіки… Почувся дитячий сміх…

— Твої рідні, - прошепотів я до Воїна, — а мої тут є?

— У них напевне інший вирай, — озвався Веданг. Він простягнув до батька руки. Воїслав похитав головою:

— Доторкнешся — не повернешся…

— А можна, — видихнув Воїн, — зостатися?

— Твій час ще не вийшов… Повертайся, сину…Як виб’є твоя година, я чекатиму на тебе… Біля цього дуба… Але зараз ти мусиш іти.

— Я не хочу повертатись, — жалібно, якось по дитячому, сказав мій приятель, — це жахливо — пережити свою смерть…Ще гірше — перетривати смерть вдруге… Залиште мене тут…Простягніть руку…

— А він не знає, - озвалася якась жона у вояцькому вбранні. У неї були карі очі Лелегів…Чимось вона нагадала мені Мальву. — Вогнедане, він не знає…

З натовпу, що шанобливо розступився, вийшов молодий чоловік. Майже юнак. На ньому був блакитний кунтуш, гаптований золотим листям…Чорне волосся заплетене в довгу косу, по стародавньому. Очі сині…Ой, які очі…Як у княгині Денниці… Матово-біле лице… Твердий зарис вуст… Цей красень, певне, міг за себе постояти…Поруч з ним йшов молодик, глянувши на якого я одразу втямив, що це ще один Веданг… І зрозумів, хто ці двоє. Страх пройшов мене наскрізь…Лише тепер я до кінця втямив, що стою поміж мертвих.

— Ти маєш повернутися, Воїн-Дракон, — озвався синьоокий, — аби я міг втілитися у твого сина…

- І це велика честь для всього нашого роду, — підхопив його супутник, — бо саме ти маєш стати батьком Визволителя, хлопче… Дитини з вогнем в крові…

Воїн поклав руку на груди

— Цього не може бути, — прошепотів, — Повелителю… То ви повертаєтесь…І все…Все станеться як заповідано! Але я…Невже…

— Подивись сюди, — владно сказав синьоокий. Воїн слухняно глянув йому в лице. На чолі Повелителя поволі проступала багряна виразка. Імператорське рабське тавро…

— Це й тут мені пече, — мовив юнак в блакитному, — зітерти це зможе тільки твоя дитина… Іди… Бо часу вже нема… Ти затягнув сюди свого приятеля, він може загинути… Йдіть!

— Ой, цей білявий хлопчик, — дзвінко засміялася жінка, схожа на Мальву, — Вогнедане, він нагадав мені поета-північанина… Ну, того, що писав вірші про бойові барабани… Ти теж пишеш вірші, маленький варваре?

— Н-ні, - заїкнувся я, — н-не вмію, ясна пані… А в-ви — певне Дана Лелег?

— Він чув про мене! — втішилася войовниця, — поспішіть же, діти!

Воїн відступив на крок. Я схопив його за руку. З гаю поплив білий туман…Твердь під ногами раптово зникла…

І я отямився на землі. В голові гуділо. Певне, я знепритомнів і гримнувся навзнак. Ольг не помітив цього. Він розпачливо скинув руки до всипаного зорями неба:

— Та візьміть же і мене, Боги… Я пережив смерть побратима! Зараз відлітає його син!

В цю хвилину Воїн розплющив очі.

— Я ще тут, — ледь вимовив він, — чуєте, пане Ольже? Ще не час мені зостатись з батьком… Це він послав мене назад…

Подальше я пам’ятаю ледь-ледь. Ми з Ольгом обіймали Веданга… Гладили йому волосся… Намагалися напоїти водою…. Згодом прибіг Змагор зі своїми хлопцями. Побачивши яму, Змагор очманів від злості і поклявся прирізати будь-якого чорру, котрий трапиться йому на дорозі… Як ми вибралися з яру — не можу згадати…

А ось те, що мені тоді привиділось — запам’ятав назавжди.

***

Ролла, мій приятель — лікар, про якого я вже згадував, говорить, що оте видиво мені просто примарилося. Мовляв, я все життя нікуди не вибирався з Чорногори, а тут така мандрівка, стільки вражень, балачки про вогняне дитя та ще й страшні події, в яких я приймав участь… Словом, нічого цього не було… Ні духмяної трави, ні дубового гаю, ні Воїнових родичів, ні юнака з рабським тавром на чолі, що йому не було спокою й у вираї…

Я з ним щодо цього не сперечався. Я і сам по природі своїй є людиною, яка не вірить в дива… Хоч жив серед тих, кого називали дивними… Отакої… На моє щастя у мене занадто здоровий… не знаю, як це назвати… розум…ні, не розум… Глузд… Словом, я жив серед дивних, і з моїми мізками і досі усе гаразд, а деякі просто у мене на очах сходили з розуму… Як от ще один мій приятель Келат Веркін… Хлопець звихнувся настільки, що одлив срібну кулю, освятив її у дванадцятьох церквах, щось там проробив над нею ще такого ж штибу, а тоді вистрелив оцією штукою у Вогнедана Парда… А, я забув додати, що пан Веркін був вільнодумцем і безбожником… Втім, тим, хто поспілкувався з Вогнеданом, і не переконався в доцільності існування Ельберу Прекрасного, тільки й залишалося лити срібні кулі.

Повертаюся до оповіді, бо ж треба чимось збавити час. Скринечку я завалив паперами, аби не муляла очі. Встигну… Або дочекаюся, доки прийде «тінь». Перевірити… Це напевне буде Мечислав… Ох, ніколи не забуду, як він дивився на мене…Розгублено і непорозуміло… «За що, родичу Білозіре? Що вам зробили Веданги?»

Добре, менше з тим… Отже ми повернулися в Гніздо Драконів. Змагор послав гінця до Чорного Яру, і дім швидко по тому задзвенів жіночими голосами. Ружену привезли напівпритомну. Як оповіла Пава, дівчина зомліла опівдні, тобто трохи не тієї хвилини, коли її брата засипали землею.

Розпоряджався в будинку Ольг. Він передивився папери загиблого Воїслава, щось спалив, щось узяв собі. Тоді зібрав в обіденній залі челядь на чолі з Павою.

— Слухайте мене уважно, — почав він свою промову, — оце нещастя стягнули на наші голови брати Ровтіни. Не мені ганити брата Воїслава за те, що він зробив… Він за те відмучився. Задум Ровтінів напевне був таким: вичавити з Воїслава тортурами зізнання в злочині проти держави… І стратити його разом з родиною, а його підданих відправити на каторгу. Князь Ведангу не зізнався ні в чому…Він загинув під час втечі…

Пава збіліла і похитнулась. Змагор підхопив її. Жінки заголосили. Ольг застережливо підвів руку:

— Потерпіть… Послухайте… Княжича Воїна та його сестру треба відправити до Чорногори. Принаймні, доки ці двоє панків тут володарюють. У молодшого Ровтіна був певний задум… Вбити Воїна дорогою до міста, а потім — зробити зле жінкам, коли вони кинуться до Дубна, дізнаватися про долю батька і сина. Тут нам вдалося їх переграти… Але однокрилий каплун може знову прислати сюди чоррів… Тому зробимо так. Пані Паво… Ви, вдова Воїслава, виїхали до його далеких родичів… На час жалоби… Взявши з собою трьох його дітей… Жити будете в Ігворрі, у князя Парда. Маєток та Ровтіних я беру на себе. Думаю, що незабаром ви зможете повернутись. Управителя призначте самі, достатньо, щоб я знав, що то є надійний селянин, який тямить в господарстві. Змагора візьмете з собою, аби Ровтінам не прийшло до голови взяти його заручником. Зрозуміли, пані княгине?

— Пане Лелегу, — мовила Пава зі слізьми, — ви з Воїславом завжди були — наче два мечі… Я — лише жінка… Як мені їхати межи чужі люди… Яка з мене княгиня… Я народилася під солом’яною стріхою… Я втратила Воїслава, а ви не даєте мені навіть його оплакати…

— Плакати нині немає часу, — відповів Ольг і вуста його пересмикнулись, — боятися вам нічого. Княгиня Чорногорська є моєю рідною сестрою. Вона буде сестрою і вам. Збирайтеся в дорогу… Нам усім потрібно якось жити далі…

— Де хоч його поховано, — мовила Пава, — де могила… Скажіть…

— Я подбаю й про це, — сказав Ольг терпляче, — збирайтеся… Білозіре, ти їдеш з пані Павою та іншими. Я залишаюся у Веданзі.

В Чорногорі на Ведангів очікували. Напевне, батько послав когось попередити. Пані Пава з Півонією та Змагором зосталися в Ігворрі, обласкані княгинею Денницею. Воїна й Ружену привезли до Лелечого Гнізда під нагляд Вербени. Вони обидва були ще дуже слабкими і майже не розмовляли.

За Руженою доглядало все наше жіноцтво та Мальва. Я ж не відходив від Воїна…Я водив його по всій Лелечій Долині… Я ловив для нього форель в гірськім потічку… Я читав йому стародавні сувої… Хлялий та покірливий, юнак слухався мене в усьому… Часто він забувався просто за столом, або посеред нашої прогулянки. Я тоді терпляче очікував, коли друг отямиться. Вербена дала мені щодо цього найсуворіші вказівки.

— Не намагайся його розтермосити… Йому потрібен спокій. І дружнє рамено… Тримай його….Його все ще тягне…туди… Втримай його, Білозіре!

— Може б ви послали за Вересом, — мовив я перелякано, — а раптом я…зроблю щось не так. Адже я…ну…Не зовсім Лелег.

— Не зовсім! — одрізала жриця, — що то є — «не зовсім»? Ти або людина, або погань, така, як оті чорри…Не можна бути не зовсім людиною…

Поволі, дуже поволі Веданги отямлювались від пережитого страхіття. Якось я сидів обабіч Воїна в нашому дворику, і дивився на Місяць-повень, що плив у небі. Юнак знову блукав у позасвітті. Однак я розмовляв з ним. Так бо веліла Вербена — аби я увесь час спілкувався з приятелем, незалежно від того, чи притомний він чи ні.

— От усі стародавні поети милувалися Місяцем, — просторікував я, — і присвячували йому вірші… У нас внизу цілий сувій є…. Там все — тільки про Місяць… Я, звісно, не поет…,але думаю ось що… Більше про той Місяць і сказати нічого…

— Цей гарний світ, — раптом озвався Веданг, — і правда, що примарний,

як марний цвіт… І Місяць не дивниця… То повний, то щербиться…

— Світ, примарний, наче Місяць… — хихикнув я радісно. Радісно мені було від того, що приятель знову почав щось відчувати.

— Або Місяць примарний, наче світ, — мовив Воїн, і лице його освітилось тінню колишнього усміху, — з якої пори тебе почало цікавити віршування?

— Нещодавно, — сказав я сумно. Я бо перечитав Воїну в ті години, коли він сидів поруч, втупивши в нікуди порожній погляд, сотні віршованих рядків.

— Я тобі вдячний, — сказав юнак, — аби не ти… Ти витягнув мене… Ти вказав Ольгу шлях… Ти пішов за мною в позасвіття…Ти врятував мене зараз — адже в моїй душі розверзлася безодня… Якби не твоя щира приязнь, я б…зіслизнув туди.

— Знову б помер? — спитав я перелякано.

— Гірше, — зітхнув Воїн, — ти думаєш, звідки беруться чорри? Вони такі самі ельберійці, як і ми… Але вони — вже на дні безодні. Безодні духу… Там можна все…Навіть когось живим покласти до могили… Я бачив її перед собою… безодню…З неї на мене дивився звір, яким я мав би стати…Ти втримав мене…на самому краєчку…Ти віднині — мені брат…Побратим…Чуєш, Білозіре Лелег?

— Кров’ю скріплювати будемо? — спитав я, ледь тамуючи радість. В Ведангових розумуваннях я майже нічого не втямив, але побратимство… І з ким! А що скаже Верес? Напевне лусне від злості!

— Авжеж, — мовив Воїн з тим же усміхом, — все — як в давнину…

Минув ще тиждень. Ми з Воїном вибралися в гори. І, біля невеличкого водоспадику, кременевим ножем, крадькома взятим у вуйни Вербени, ми накреслили одне одному на передпліччі руну сили. Звалася ця руна «Блискавиця, що вдаряє в землю», і мала вона назавжди скувати наші душі.

— Зійшлися, — мовив Веданг, — коли ми зімкнули скривавлені руки, — руни зійшлися… Ось і маю побратима — Лелега…

— Північанина…, - вирвалося у мене.

— Забудь про це, — сказав Воїн з колишньою владністю, — не край собі душу… Не можна висіти межи молотом та ковадлом… Ти — ельберієць! та й годі…

Він і зараз вирізняється на моїй правиці — білий рубець священної руни. Я надовго пережив побратима… Ах, Драконе… Ти так і не побачив омріяного сина, не долюбив дружини, не пожив в Ельбері Прекраснім… Ти пішов молодим до того дубового гаю в росяних травах, сповненого голосів загиблих… Та я не забував тебе ніколи…Я знав багато чудових людей і не зовсім людей… Словом, дивних… Та ти був найдивнішим з усіх, юний батько визволителя Ельберу. Недарма Вогнедан завжди носив біля серця медальйон з твоїм портретом… Він теж любив тебе… Він теж був…найдивніший з дивних, але він завжди говорив, що саме твоє обличчя з тієї мініатюри не раз допомагало йому втриматися на краю безодні… Тієї, на дні якої ховається звір…

***

Наступні кілька літ протекли непомітно. Веданги так і жили у нас, зрідка навідуючись до Ігворри. Ружена, Мальва та князівна Конвалія стали нерозлучними подругами. І ми з Воїном теж — майже не розлучались.

Він намагався передати мені свою вояцьку вправність, свою любов до стародавніх писань, свою закоханість у світ, що нас оточував. Щодня він наче пив життя, краплину за краплиною, знаючи, що келих ось-ось спорожніє.

Наче зараз бачу його на тій гарненькій галявинці біля невеличкого водоспаду. Тільки що ми закінчили учбовий бій… Воїн мордував мене вправами незгірш за свого небіжчика-батька, а тоді ще й штурхонув у струмені води. Я виліз з озерця мокріший за хлющ і зліший за собаку. Тихий сміх Веданга ще більше розлютив мене, та я всіма силами намагався не видавати роздратування.

— Щоб володіти мечем, — мовив юнак лагідно, — навчись володіти собою…

Де там володіти… Мені здавалося, що у мене на лиці написана скажена злість. До того ж мене трусило від холоду…

— Перш, ніж розітнеш волос — сплети павутину, — сказав Воїн з тим же усміхом, — перш, ніж зруйнуєш державу — збудуй себе…

— Що це? — пирхнув я, — повчання для змовників?

— Повчання для людей, котрі хочуть чогось домогтися у цьому світі, - засміявся Веданг, — ну чого ти зараз клацаєш зубами? Це тебе не зігріє…А ну, зняти одежу і бігом на скелі… Зігрієшся — повернешся…

— Хтось інший, — зітхнув я, похапцем стягуючи мокру сорочку, — тебе б убив…

Побігавши та зігрівшись, я перестав злитись. І з зацікавленням вислухав нове повчання. Про те, що дух людини не має залежати від тіла. За словами Воїна, знання цієї мудрості допомагало не відчувати болю.

— Ну от, ти мені її сказав, цю мудрість! - бурчав я, — але у мене все одно все тіло в синцях і так болить, що немає змоги…

- Її мало просто знати, — пояснював Веданг, — її треба впустити в себе. А брама твого духу нині зачинена на засув. Знаєш, є люди, що весь час повторюють: «Як усе погано! Як зле!» Їх дратує навіть дитячий сміх… Вони хочуть, аби все життя було наперед розписано на папері і ніколи не відхилялося від записаного. Вони ненавидять одне одного бо не схожі одне на одного… У них на душі не тільки засув, а цілий іржавий замок.

— Це про Вереса, — пирхнув я. Воїн похитав головою.

— Не треба про це, — мовив, — йому й так несолодко.

Верес нині майже не бував удома. З весни до осені він жив у Верховині на хутірці, що належав Терхам, родичам його матері. Він не спілкувався ні зі мною, ні з Воїном. Його вродливе лице дивного наче стужавіло від люті. На всю лагідність Веданга він відповідав лише короткими злими словами. Воїн не ображався. Він, певне, вважав себе винним у тому, що не зміг продовжити родинну традицію.

Негаразди з Вересом були єдиною темною плямою на моєму тодішньому житті. Аж доки в Ігворрі не сталися деякі зміни… З цього приводу я завжди згадував одну мою розмову з Вербеною. Якось я згадав при ній про долю… Мовляв, тому-то не пощастило, бо така його доля. Вербена, котра вміла говорити загадками незгірше за Веданга, підвела голову від зілля, яке готувала, і мовила повчально:

— Затям собі, хлопче… Є доля, а є судьба… З долею можна боротися, бо це шмат життя, який ти сам собі вкраяв. І можеш його перекроїти… Але судьба… О! Ніхто не обмине того, що йому судилося.

Я вже якось згадував ігворрського панотця Ардгома. Ну, духівника князя Іргата, в якого я вчився основам мейдизму. То була дуже пристрасна й побожна людина… Весь клопіт, який він спричиняв князю Чорногорському, якраз і походив від його щирости й побожности. Панотець, котрий був родом з Півночі Імперії, вважав, що проживає в оточенні диких горян, котрі будь-якої хвилини приріжуть його на жертовному камені. Тому він найсерйознішим чином готувався до мучеництва. Бідолаха… Селяни з долин лише сміялися над його палкими проповідями, а верховинці, тобто «найдикіші горяни» навіть побоювалися цього закудланого бороданя у вретищі. Вважалося, що він «наврочує»

Я вважався мейдистом і тому мав виконувати деякі умовності. Наприклад, носити по місту на свято Вознесіння корогву з зображенням крилатого лева, на якому Святий Старець відлетів до неба… Преломляти перепічку у пам’ять про страждання Святого Старця у в’язницях Лугерби… Там бо бідолаху годували лише отаким хлібом і напували оцтом… Мав я також, по виповненні мені повних двох седмиць, тобто чотирнадцяти років сповідатися у гріхах і приймати покуту, яку на мене міг накласти панотець Ардгом.

А нагрішив я багато… Особливо тим, що постійно приймав участь в язичницьких обрядах. Це, за Святим Письмом, вважалося ще більшим гріхом, аніж зневажання батьків. Тобто, те, що я стрибав через вогонь в ніч літнього Сонцестояння могло б довести мене до пекла швидше, аніж якби я нагрубіянив Ольгу та Ясмині. Пекло панотець описував з особливою пристрастю. Наскільки я втямив з його повчань, душі вмерлих грішників мають мучитись там вічно, а нечисленні праведники — з усміхом на те дивитись. Єдиними заступниками за приречених на муки бідолах були Святий Старець Мейді та його вірний учень — Святий Провидець Кілені. Заступалися ж вони за грішників перед грізним Божеством, чиє ім’я не можна було вимовляти навіть вищому духовенству, лише за умови щирого тих грішників каяття.

Гріхів було стільки, що я збився з рахунку. А, оскільки, незважаючи на юний вік, я уже був обвішаний гріхами наче овечка реп’яхами — за мейдистським законом навіть народження є гріхом — то махнув на всю цю премудрість рукою, вирішивши, що коли прийде час помирати, тоді і покаюсь як слід.

В чорногорців-язичників віра була дуже проста. Вони вважали, що земля, та усе на ній і довкола неї — живе... Живими є гори, ріки, водоспади… Живим є Сонце, і оспіваний поетами Місяць… Живими є зорі… Біля зір є такі ж землі, теж живі, а на них, на тих землях, перебувають дивні істоти. Або просто дивні… Якщо людина добре виконала своє призначення, вона могла відродитись знову серед дивних. Або — повернутися до цього світу, якщо він потребував її допомоги.

Окрім того, в ельберійських сувоях зберігалася давня легенда про пришестя дивних. Згідно з нею, за п’ятсот літ до моанської навали, землі, котрі стали зватися Ельбером, навідали дивні з-під Блакитної Зірки. Прибули вони звісно ж на вогняній (за іншим викладом — срібній) колісниці… Прибули настільки вчасно, що змогли врятувати Данадільське князівство та інші князівства майбутнього Ельберу від навали кочівників хото, котрі йшли зі Сходу.

Дивних було троє. Богиня Дана та її супутники — Веданг та Ігворр… Неважко здогадатися, що це вони дали початок трьом чистокровним родам — Саламандрів, Ведангів та Пардів. Згодом чистокровками стали називати всю споріднену з цими сім’ями ельберійську знать. Усі ж інші ельберійці вважалися зміненими. За цією ж таки легендою, дивні, вирішивши зостатися поміж людьми Ельберу, змінили їм душі… Що це означає, я тоді не розумів, а згодом, зрозумівши, вжахнувся. Тепер же вважаю, що воно, оце змінення, щоб там не було, а пішло ельберійцям на користь.

Коли мені виповнилось повних чотирнадцять літ, а це сталося якраз того року, як ми побраталися з Воїном, панотець Ардгом почав вимагати, аби я виконував оті обряди, котрі я описав вище. Я огинався як міг… Мейдистів в Ігворрі була жменька, і, аби я з’явився з корогвою поперед ходи, мене б засміяли геть усі знайомі. Воїн, у якого я попрохав поради, відповів коротко:

— Ти або вірний, або ні… Вірний — іди з корогвою… Не віриш Святому Старцю — не ґвалтуй собі душу.

Вуйну Вербену тривожило інше.

— Брате, — вимовляла вона Ольгу, коли той повернувся з Ведангу, — я шаную твої почуття щодо Білозіра. Задля його матері ти зробив його мейдистом — гаразд. Але чи не досить в родині Іскри з його духовними терзаннями? Хлопець уже великий… Він має виконувати їхні обряди…Врешті, він мусить сповідатись…Або він скаже щось те, про що не говорять вголос, або, як брат Іскра, все життя буде тремтіти перед пеклом…

— То що мені робити? — сумно спитав Ольг.

— Він побратався з Ведангом… Це проти покону…, якщо ти не визнаєш хлопця справжнім Лелегом. Для цього він має бути ельберійської віри і жити так, як живемо ми.

— Не можу, — зітхнув Ольг, — його мати прокляла б мене…

— Те, що ти взяв на Півночі другу жону не є злочином, — суворо сказала жриця, — злочином буде те, що ти покалічиш хлопця… Наближається Сповнення Видіння, і краще було б для нас, та й для нього, аби він опинився в той час на нашому боці.

Ольг у той свій приїзд був таким змордованим, що далі нікуди. Певне, ще побивався за Воїславом. Тож я увечері підсів до нього і мовив стиха:

— Татку, я оце вивчав Святе Письмо… Ну, там, де повчання Святого Старця…

— Так, синку? — м’яко озвався Ольг.

— Ну, і зробив такий висновок, що людина…словом кожен мусить сповідатися у власних гріхах, а не в гріхах родичів… І, якщо про щось не говорять вголос, то про це можна промовчати й на сповіді…

— Я хотів зробити з тебе мейдиста задля присяги, яку дав твоїй кровній матері, - зітхнув Ольг, — а виховав маленького лицеміра… Зрештою, я на своєму віку не так і багато бачив щирих мейдистів… З панотцем Ардгомом тобі пощастило — він бо і справді є зразком їхньої святости.

Я не втямив, чи батько говорив серйозно, а чи з отим ельберійським «хвали-похвали». Особливо й не допитувався… Веданг, однак, не чувши цієї розмови, знайшов за потрібне попередити мене:

- Імператор Корог Перший…великий імператор, видав на початку свого владарювання указ, а церква його схвалила… Указ про те, що таємницю сповіді можна порушити, якщо грішник сповідається в державній зраді. Ну, наприклад, бажає волі для Ельберу…

— Побратиме! — вигукнув я, — я ж іще не зовсім з’їхав з глузду, аби розпатякувати з цим тхором Ардгомом про родинні таємниці!

— То для чого тобі оця морока? — щиро здивувався Дракон, — ти не віриш ні в гріх, ні в покаяння, не віриш в те, що Святий Старець вознісся на небо верхи на леві, не бажаєш ходити до церкви не лише по святах, а як належить… Облиш… Подорослішаєш — твій шлях сам знайде тебе…

Та зовсім порвати з мейдизмом я не міг через Ольга з його присягою. І ось, дуже скоро сталося таке, що я назвав би судьбою. Точніше — першим її ударом.

Одного разу, ввечері, до нас приїхав верхи князь Іргат у супроводі чотирьох гриднів. Вдома якраз було саме жіноцтво та я. Верес, як зазвичай, перебував у Терхів, а Воїн подався до сусідів Вовчурів у якійсь справі.

— Синку! — зраділа Рута, котра приходилася Іргату молочної матір’ю і тещею водночас, — а чого це ти сам, без жони та Конвалії?

— Я приїхав до Вербени, — якось розгублено мовив Іргат.

Рута видимо здивувалась. Князь-мейдист та жриця-відьма, слава про яку йшла по всій Чорногорі не дуже ладнали.

Вербена випливла до великої зали, де очікував на неї Іргат, і запитала сухо:

— Що трапилося?

Очевидячки, відьма передчувала якусь халепу.

— Вербено, — озвався Іргат трохи не жалібно, — панотець Ардгом помирає.

— Поклич лікаря, — коротко кинула жриця.

— Мій белатець говорить, що він приречений…

— А до чого тут я?

— Вербено, ти можеш його врятувати… Потрібно зробити те, що ти зробила отому верховинцю з роду Готурів, коли ми гостювали у вас минулої весни.

— Я робила не одне таке втручання у природні справи. Але, чи личить вельмишановному панотцеві звертатися по допомогу до відьми — язичниці?

— Це моє прохання, не його… Він-то ніколи не погодиться… Вербено, ти ж знаєш, що я не можу прохати про зцілення Денницю! Кожен викид Сили скорочує життя твоєї сестри… Та й панотець не знає, що Денниця…теж відьма. І що вона — язичниця, а обряди виконує для виду… Вербено, ну май же жалість… Людина помирає… Він є моїм духівником…

— Він є катом твоїм і Денниці, - різко мовила Вербена, — Думаєш я не знаю, скільки разів на рік він дозволяє тобі зійти на подружнє ложе? Тому у вас досі і немає синів! А ти знаєш, о жалісливий прихильник Святого Старця, що якщо твій духівник помре у мене під ножем, духовний суд Моани видасть мені смертний вирок? І всіх твоїх грошей не вистачить, аби викупити мене… А якщо він одужає — мене теж скарають на горло! За його доносом! І ти їдеш до мене, знаючи, що я не можу відмовити в порятунку, бо присягалася на вівтарі Ігворра — цілителя!

Іргат опустив голову. Його лице з важкими рисами північанина аж потемніло. Сірі видовжені очі, єдина родова прикмета, налились слізьми.

— Хай би Чорнобог заніс на крилах усіх чорноризників, — буркнула Вербена, — гаразд! Я їду! Білозіре, ти їдеш зі мною! Будеш мені помагати, бо маєш досвід і не боїшся крові!

«Досвід» я дійсно мав. Минулої весни, вже поночі, четверо вівчарів з материного роду Готурів принесли на ношах з топірців молодшого брата. На всі питання хлопець відповідав, що йому «ріже в череві» Вербена звеліла покласти хлопця на кухонний стіл, довго м’яла йому живіт, а потім рішуче мовила, що треба різати.

Чотири легіні — верховинці почали було щось говорити супротив, але Вербена виставила їх геть самим лише поглядом. Вона до безпам’ятства напоїла хлопця якими-то зіллями і промовила довге замовляння, пильно дивлячись йому в лице. Після того хворий, що аж вився від болю, затих і далі лежав — колода колодою. Вербена викип’ятила в казанку срібні (чи може схожі на срібні) ножички які вона мала для подібних випадків, наказала жонам приготувати чисту білизну, лляні нитки і подерти на бинти двоє простирадел. Потім Вербена покликала Вереса, але тому стало зле при одному погляді на розкладені ножички. Відьма виштовхала його, втягла до кухні мене, змусила переодягтися в чисте, ткнула до рук лампу, заправлену оливою і поставила біля столу як живий світильник. Я мав світити просто на розріз, який вона зробила одним зі срібних ножичків. На моїх очах вуйна вирізала горянину шматочок кишки! Як я не впустив при тому лампи — сам потім диву давався. Рану Вербена зашила лляними нитками, і хлопець пролежав у нас більше тижня, поки вона висмикнула нитки зі шва. Мені, що був просто таки вражений цим дійством, вуйна коротко пояснила, що, аби вона не втрутилася у природній хід речей, то хлопчина врізав би дуба від запалення черевини… А причиною запалення був би отой шматочок кишки, трохи менший за мізинець… Нема чого й казати, що моя повага до родинної відьми просто таки виросла до небес.

Коли ми примчали верхи до Ігворри (Вербена бо трималася в сідлі незгірш за чоловіків), панотець був дійсно дуже в тяжкому стані. Він лежав на голих дошках свого твердого ложа аскета і аж вився від болю. В маленькому будиночку біля замкової церкви була лише одна служниця — старенька моанка, яку панотець колись привіз з собою. Вона лише плакала і значила себе трикутником. Князь Іргат теж зробив оберігаючий знак й почав пояснювати своєму душпастирю, що він привіз знаючу жону, котра може його врятувати.

— Нізащо! — вигукнув панотець перелякано, — сказано ж бо: «до відьом, ворожок і чаклунок не підходь!»

— Ця жона не є чаклункою, — намагався пояснити князь, — вона лікар… Гарний лікар… Кращий за нашого белатця Кролла.

— Жони, — упирався панотець, — є лише сосудом для сім’я чоловіка! Жінка не може бути лікарем — для цього вона занадто дурна. А якщо жона усе ж таки займається знахарством, то їй напевне допомагають біси!

— Я — сосуд для сім’я чоловіка? — раптом мовила Вербена тим недобрим голосом, який я чув від неї дуже зрідка, — Іскро, як ти можеш це витримувати? Ці самі святі повчання стосуються й твоєї дружини… Ну, а що я маю нині робити? Рятувати це створіння всупереч його волі?

— А так можна? — розгублено спитав Іргат.

— Якби котрийсь з наших людей надумав накласти на себе руки, — відрізала жриця, — я б не мала права заважати, бо людина має вільний вибір між життям та смертю! Але, для мейдиста, як це тобі чудово відомо, самогубство — смертний гріх. Ми не можемо допустити, аби цей святий чоловік погубив свою душу! Гей, хто тут є! Служниця? Казан окропу, шість чистих простирадел… Чистих! Втямила? Повторюю моанською мовою… Що, нема? Іскро, накажи слугам принести необхідне з замку! Одну… Ні, дві лампи! Стіл тут є?

Через півгодини панотцева спочивальня перетворилася на лікарняну палату. Бідолашного Ардгома довелося присипляти силою — він бо голосив і відбивався. З наказу Вербени його тримали четверо дужих гриднів, аж поки вона його не «пригасила», як тоді горянина. «Втручання у природній хід речей», що стало для жриці справою чести, пройшло блискуче. У панотця навіть не було запалення швів, чого Вербена боялася найбільше.

Коли священик одужав, то написав на Вербену кляузу до Моанського Духовного суду. В кляузі зокрема говорилося, що відьма, користуючись його слабкістю, зашила йому до живота маленьке бісеня.

Найсумнішим в цій історії було те, що бідолашний панотець щиро вірив в те, про що писав. До Ігворри прибула виїзна комісія Духовного суду. Почалося довге і небезпечне для Вербени розслідування

До Лелечого Гнізда примчала верхи княгиня Денниця, сповнена тривоги за сестру. Панотець не знав Вербени в лице, хоча чув про поганську жрицю, котра зціляла «бісівською силою», а чи «бісівським віданням». Але він пізнав мене… Вербена, беручи мене з собою, зовсім забула, що я-то — мейдист і давній знайомий панотця. Тепер комісія мала прибути до Лелегів для розслідування. Денниця вважала, що Вербені треба покинути хутір.

— Якби отой невіглас помер від запалення черевини, — хмикнула Вербена, — всім було б легше… В тому числі і самому старому дурневі, раз йому так муляє наш грішний світ… Цілком природня смерть…

— Даремно ти так, — всміхнулася Денниця, — ти й цуцику бездомному перев’яжеш лапку…

— Тільки, якщо те цуценя не скажене, — мовила Вербена отим своїм лихим голосом, котрий робив її схожою на справді злу чаклунку, — я не маю особливої любові до так званих ближніх. І куди ж мені оце тікати? До Ішторну? З однієї божевільні до іншої? Красно дякую…

— Але ж Іскра не зможе їх довго стримувати! — вигукнула Денниця, — щастя ще, що Ардгом не знає, що ти — моя сестра! Він і так уже до мене придивлявся! Хтось доніс йому, що я можу зціляти накладанням рук! Я роблю це не так часто, як мені хотілося б, але ж… Я рятувала зовсім безнадійних! Від яких відмовилася навіть ти..

- І хтось із них на тебе накапав, — сказала Вербена вже м’якше, — б’юся об заклад, що це поштивий прихожанин панотця Ардгома… Добре…Я їду на хутір Готурів. Їхнього найменшого я рік тому оперувала. Всі Готури нині — кістьми за мене ляжуть. А Іскра нехай помагає суддям чим може. Дасть їм гриднів, провідника в гори… Розтрусять свої черева на бездоріжжі — то пропаде у них бажання полювати на відьом.

Згодом, однак, виявилось, що виїхати, можливо, доведеться й мені. Комісія мала мене допитати, адже за словами князя Іргата, він випадково зустрів нас у місті і саме я, бажаючи врятувати панотця, оповів князеві про здібності Вербени. З цього приводу відбулася невеличка родинна нарада. Жінки родини вважали, що мені краще відсидітися в горах. Я доводив, що якраз моя втеча викличе найбільші підозри. Втік — отже винен… А так — нічого не знаю, знахарку зустрів на торговищі, коли шукав ліків для панотця на прохання князя. Де вона потім поділася — невідомо. А я — щирий мейдист, і взагалі тут — ні до чого.

Воїн підтримав мене, і я залишився. Наступного дня до Лелечої Долини прибула оця сама комісія у складі двох вгодованих священнослужителів та імперського чиновника. З собою вони привезли панотця Ардгома. Супроводжував їх сам князь Іргат зі своїми гриднями, тож я втямив, що справа дуже серйозна. На майдані напнули шатро, під яким і розташувалася ця трійця. Зігнали селян, причому Іргатові вояки робили дуже зловісні гримаси і голосно горлали. Першим викликали мене. Я хоробро виступив наперед і почав оповідати…

Оце, вперше, але не востаннє в моєму житті мене врятувала моя «моанська пика». Кілька разів я трохи не отримав по ній же, рідненькій, лише за те, що вона «моанська», але взагалі — як вона мене виручала! Судді мені повірили! Нема чого й казати, що брехав я натхненно й чистою моанською мовою. Чорнота Вовчур, котрий прийшов послухати і подивитись, як він казав, «виставу», говорив згодом, що я кукурікав як молодий півник на плоті.

Опісля мого виступу у «виставі» сталася маленька погрішність. Взагалі-то, у хитруна Чорноти була домовленість з князем… І опісля мене в гру мусив вступити він. Але тут трапилася несподіванка. Панотець Ардгом, котрий сидів на кріселку поруч з суддями і здавався напівпритомним, раптово побачив Воїна, котрий стояв у першому ряді, аби трохи мене підбадьорити.

Ой, що тут почалося… Панотець схопився на рівні і, вказавши на Воїна пальцем, заверещав: «Диявол! Це — диявол…» Чого саме на нього — не розумію й досі… Ну, Веданг був чистокровний. Але в Чорногорі чистокровних було більше, аніж де інде… Чистокровною була княгиня Денниця… При княгині росла сестричка Веданга, Півонія…В замку часто бувала Ружена… Словом, я вважаю, що саме цієї хвилини мій бідолашний духівник збожеволів остаточно…

Іргатові вояки геть розгубились. Взагалі-то, вони мали хапати Воїна і тягти на допит… Але всі княжі гридні були добрими друзями Дракона… Іргат мовчав. Видко було, що він теж не знає що робити.

Врятував нас усіх старий Вовчур… Як Чорнота говорив потім — це був раптовий приплив натхнення без попередньої підготовки. Він вибіг з натовпу і повалився в ноги Іргату, наче моанський кріпак.

— Ой, князю наш, батечку наш рідний, — заголосив Чорнота не своїм голосом, — таж що я маю робити! Та це ж мій небіж! Отой, котрого зурочила відьма! Зурочила ще в неньчиній утробі! Оце того воно і народилося таке…Ще змалечку було на бісеня схоже! Всі ж знають, що перша прикмета біса — гострі вуха! Я ж казав сестрі — треба рятувати хлопця! Вона і до Данаділу його возила, до чудотворця з Рибок — не допомогло!

Мальва, котра стояла поруч зі мною, поспішно прикрила волоссям свої гострі вушка. Те саме одрухово зробила трохи не половина селян, і навіть сам князь Іргат ніби випадково доторкнувся до своєї перуки.

— Ой, дєдики, солодкі і ласкаві! — звертався Чорнота вже до суддів, а один з Іргатових гриднів похапцем перекладав, — Я! Я знаю, де ховається відьма! І я вас туди відведу! Це у горах, в покинутій колибі! Туди добрі люди й ходити бояться! Але ж під вашим захистом… Заберіть її, кляту, з наших місць, а то тут добрі люди і спати бояться спокійно! Панотець і той не витримав — покинув наше селище! Нині церква забита стоїть! Дітей посвятити їздимо до міста…Порятуйте нас, грішників!

Словом, цього ж дня комісія вирушила в гори у супроводі гриднів та Чорноти. Князь Чорногорський велично відбув до Ігворри, а Лелече Гніздо затаїлося в очікуванні. Увечері до нас прибіг Новомир Вовчур, той самий син Чорноти, з яким ми колись побились, і сказав, таємниче зблиснувши очима, що все іде за планом.

Комісія повернулася аж через два тижні в дуже пошарпаному вигляді. Моанці оповіли князю Іргату про страшний каменепад, про лавину в горах, про те, що врятувала їх лише самопожертва вірнопідданого Вовчура… Ще два тижні судді відлежувались і запивали страх вином з княжих льохів, а тоді подалися геть, прихопивши з собою Ардгома, котрий тепер вимагав, щоб йому розрізали живіт і вийняли звідти бісика.

Вірнопідданий Чорнота приплентався додому наступного дня у супроводі отих самих легінів Готурів, родичів неньки Ясмини. Як можна здогадатись, раптовий каменепад був справою їхніх рук. Згодом прибула і Вербена. З приводу щасливого завершення справи Лелеча Долина та Вовчури влаштували невеличке свято за рахунок родини Лелегів. А восени до Ігворри прибув новий панотець… Це й було наступним проявом судьби.

***

Нового душпастиря звали Зоот Отін, і був він повною протилежністю своєму попереднику. По перше пан Отін був «дженджиком», тобто ельберійцем, котрий прийняв як належне Імперію, її закони, моди, мову ну й таке інше… По друге — зовсім молодим, на ті часи панотцю ледь перейшло за тридцять. По третє — великим чепуруном, завжди при білому комірці та ледь не в шовковій рясі. Ну й нарешті — дуже освіченою людиною, чим панотець одразу ж скорив князя Іргата.

Княгиня Денниця, однак, одразу ж незлюбила священика. Певне, за те, що він був південцем. Вона запевняла, що, коли панотець Ардгом був злісним фанатиком, то його наступник є просто шпигуном. Дійсно, пан Отін за короткий час об’їздив верхи на віслюкові трохи не всю околицю. Він розмовляв з селянами, обдивлявся зачинені церкви, похитував скрушно головою, але не вергав на голови чорногорців проклять і не лякав їх пеклом. Голос панотець мав м’який, а обходження — ще м’якше..

— Вперше сюди прислали не повного дурня, — зробила висновок Вербена, коли я оповів їй про наступника пана Ардгома, — але ти не дуже йому довіряй.

Звісно, що новий панотець не міг занедбати мого виховання. Надто, як дізнався про мою дружбу з Воїном… Веданг за ці роки поволі перетворився на якусь живу легенду Чорногори. Тобто, як часто бувало на Півдні, ніхто нічого вголос не казав, ніхто нічого може й не знав, але щось наче висіло в повітрі. Щось таке, що відріжняло мого друга від інших людей.

Чим більше кілець дзенькало на срібному браслеті юнака, тим дивнішим він ставав. Передчуваючи загибель, знаючи як не день і годину, то принаймні рік, Воїн наче очищувався душею. Враження було таке, ніби він у грудях носить свічку… Так сказав один верховинець, котрий спустився зі своїх кичер з усією родиною, аби тільки подивитись на Дракона. І це були не єдині такі гості. Доволі часто верховинці завертали до нашого двору або їдучи до Ігворри на торговище, або навіть без усякого діла. Вони привозили скромні дари — бринзу, масло, молоко, часом — бараняче стегенце, поволі попивали Вербенині відвари з трав і так само поволі покидали Лелече Гніздо. Зрідка котрийсь з них розмовляв з Ведангом, найчастіше гості не вимовляли жодного слова. Мовчав і Дракон, теж лише час від часу кидаючи якийсь віршований вираз:

«Гори-бескиди…

Жду не діждуся місяця,

чи скоро зійде…

Нехай би вже лелія

В тим сяєві леліла..»

— Його вустами говорить давнина, — якось мовив при мені незнайомий горянин в розшитім кептарику. При цьому, на лиці верховинця змалювався вираз найглибшої поштивості. Я збагнув із жахом, що він вважає Воїна трохи не святим…

У ельберійців не було святих в мейдистському розумінні. Тобто, для того, щоб заслужити отаку пошану, не потрібно було творити дива, а терпіти муки для цих людей теж було невдивовижу. Диво для ельберійця — хоч і рідкісна, але звичайна річ. Така, як лікування Вербени, або Денниці, або як зв’язок між людськими душами. Навіть до Вогнедана горяни не ставилися так, як до його батька. Ельберійський Князь Вогню, страшна зброя Богів, втиснена в тендітне тіло дивного, бувало, опісля битви йшов серед натовпу, а люди намагалися хоча б доторкнутись до його блакитного кунтуша, залляного його власною і ворожою кров’ю. Він був визволителем, рятівником, сонцем Ельберу, та в його променях ніколи не згасала тиха зоря батькових пісень…

Слава Веданга дійшла й до панотця Отіна. Власне, щось таке помітив і Ардгом, недаремне ж він вказав на Воїна на отому суді. Коли я бував у Ігворрі, то кожного разу мав бесіди зі своїм духівником. Ні, він не накидався на мене зі звинуваченнями, як його попередник. Але…він, начебто мене розумів… А Воїн відпливав від мене все далі й далі… Туди, де росяні трави й дубовий гай… Для горян багато важила навіть Ведангова мовчанка. Я ж хотів спілкування… Врешті — просто якихось юнацьких дурощів… Заглиблений у себе приятель часом починав мене дратувати… А панотець потішав мене цікавими оповідями з часів своєї праці у закордонних місіях, оповідав про великий світ, що не обертався довкола Ельберу Прекрасного… Про Воїна він говорив, не приховуючи жалю, тонко натякаючи, що розум юнака не витримав перенесених мук та туги за батьком… Звідки він дізнався про події у Веданзі — не знаю. Можливо — від князя Іргата.

Коли я майже увірував, що Воїн божеволіє — впала нова біда… Ми з Мальвою якраз гостювали у діда Готура, батька неньки Ясмини. Потім усі говорили, що нам пощастило…

В Ігворрі спалахнула багряна чума. Заразу привіз з-за гір ішторнійський торговець, котрий встиг проїхати перевал Триглавої гори, доки не закрили кордони. По Ішторну гуляла червона смерть, люди помирали тисячами… Ішторнієць поспішав, думаючи втекти від загибелі…

Він помер в Ігворрі, в одному з заїздів Нижнього Міста. Звідти чума поповзла далі. Князь Іргат розділив місто на ізольовані дільниці і зачинив браму. Ігворра мала або вижити, або вмерти.

За годину до введення карантину, з міста виїхала двокінним возиком наша вуйна Алтея, котра навідувала там рідних. Родичі її якраз і тримали той заїзд… Вдома Алтея злягла наступного ж дня. Захворів і конюх Стойко, котрий возив Алтею до міста….

З верху, де жили Готури, вночі було чудово видно Лелечу Долину, що причаїлася в темряві. І наше Лелече Гніздо, оточене колом карантинних вогнищ. Вербена, незважаючи на ридання переляканих всмерть наймичок, нікого не випустила з двору. Вдень над будинком стриміла червона корогва, попереджаючи про заразу випадкових подорожніх, вночі ж про погибель попереджало вогняне коло. Дідо Готур замкнув нас в садибі, бо ми понеслися б до рідних і напевне підчепили б чуму. А так — лишалося тільки очікувати.

П’ять разів ми розрізняли на подвір’ї Лелегів інший, страшніший вогонь. П’ять разів живі ховали померлих, запалюючи погребове вогнище… Сотні разів ми з Мальвою питали себе — хто пішов… І хто лишився… В Лелечому Гнізді на той час було дванадцятеро — бабуня Рута, Вербена та Алтея, ненька Ясмина, Воїн, сам, без Ружени, котра якраз була в Ігворрі у подружки Конвалії, двоє конюхів і п’ятеро наймитів: троє дівчат та двоє хлопців з селища.

Ніколи не забуду, як ми бігли додому, коли врешті згасли карантинні вогнища… Як нас наздогнав дідо Готур і всадовив на запасного коня… Як ми в’їхали у знайомий до болю двір… Як я не пізнав бабуню, чиє ще вродливе до хвороби лице, було геть спотворене рубцями. Рубці зосталися опісля червонястих виразок, за які цю заразу й прозвали «багряною чумою». Як ми з Мальвою стояли в порожній материній кімнаті, що пахла оцтом та живицею… Вербена наказала спалити навіть ліжка, на яких лежали хворі… Ми стояли й не вірили… Не вірили, що неньки Ясмини вже немає серед живих…

Отямився я в обіймах Воїна… Поруч хлипала Мальва…Веданг поволі оповідав…

Вербена билася з чумою як могла… Вона ізолювала хворих… Вона змусила здорових обтиратися оцтом, пити настій з глиці і заходити до чумних лише зав’язавши собі носа й рота. Вона годувала хворих якимось гіркущими кульками, котрі виготовляла з плісняви… Та чума наступала як імперське військо… Недарма її знаком була багряна корогва… Першою померла Алтея… Стойко протримався на два дні довше… До того часу вже злягли Рута та Ясмина і двоє дівчат… Згодом захворіла третя наймичка і другий конюх, що був до помочі Стойку… Вербену чума не брала, хоча вона товклася біля хворих найбільше. Не захворів і він, Веданг… Ясмина померла третьою, за нею — дві служниці…Двоє парубків-наймитів так і не захворіли, а дівчина на ім’я Горобина та конюх вижили, але обличчя мали такі ж як в бабусі Рути — геть рябі… Словом, втрати були страшними…

Ненько Ясмино, я й досі пам’ятаю вашу смутну вроду і тривожне очікування в очах… Це ви, опісля пригоди з «моанською пикою», оповіли мені стиха, що Ольг Лелег узяв на Півночі другу дружину, яка й померла невдовзі опісля мого народження. Але я, жебоніла ненька, не мушу побиватися, бо вона, Ясмина, є мені мамою… І любить мене, свого синочка Білозіра… І нікому не дасть скривдити. Я так і не дізнався, чи сказав вам чоловік правду про моє народження, а чи він занадто добре беріг мої таємниці, і ви так і померли, впевнені, що мали суперницю… Та я певен, що нині ви теж сидите на галявині у дубовім гаю, сплітаєте вінок з різнотрав’я і очікуєте на грізного Князя «тіней» — свою єдину в обох світах любов…

Від Терхів приїхав Верес… Я його майже не помітив — такий був убитий горем… А хлопець же став круглим сиротою… З Ігворри ще довго не було звісток. Потім приїхав княжий посланець з білою жалобною корогвою, при вигляді якої бабуня Рута посунулася, зомлівши, на руки Вербені.

Гридень розповів ось що… В Ігворрі було менше жертв, аніж очікувалось. Завдяки княгині Денниці. Перед обличчям біди вона перестала приховувати свій дар…

— Вона йшла межи хворими, і від неї линуло сяйво, — оповідав вояк, трохи не плачучи, — наша бідолашна пані просто спалила себе… Панна Ружена? Ні, вона не захворіла, хоч і працювала в лазареті для чумних… А от пані Пава померла… Вона захворіла в останні дні, коли наша володарка майже вичерпала себе… Маленька Півонія? Ні, їй теж пощастило — чума обминула сирітку… Панна Конвалія? Була хвора, але княгиня її зцілила… Сам князь? О, тут якраз і сталося…. Він теж захворів однім з останніх… І наказав нам не пускати до нього дружину… Але вона пройшла… Ніхто не знає як…Ні, на посту ніхто не спав, хоча його ясновельможність так і подумав… Грозив шибеницею, тоді вгамувався… Що? Та звісно ж… Вона віддала йому останні сили… І померла… Не від чуми… Просто згасла, як свіча, котра вигоріла до ґнота.

Гридень сьорбнув з келиха, який піднесла йому мовчазна Вербена і зітхнув.

— Якби не пані Денниця, — мовив, — чума переполовинила б Ігворру… Ой, який був похорон… Панотець Отін… Я-то думав, що він розумніший… Відмовився правити службу… І таких навіть чума не бере, а пані Денниця… Його ясновельможність розлютився вкрай і наказав поховати її як воїнів у давнину… На поховальному вогнищі, котре запалюють вогняними стрілами… І молитву сам прочитав вояцьку, ми й не думали, що вона йому відома…

— А тому, хто впав у битві за рід свій, — стиха промовила Вербена, — Громовиця піднесе води живої… І опиниться він у гаї дубовім… І там пребуде він час… І отримає тіло нове… І знову прибуде до роду…

— Оцю, — підтвердив вояк, — атож… Вона, наша пані, все одно, що загинула в бою…

Ольг приїхав невдовзі, з пакунком подарунків до Осінніх Свят. Він почув про чуму ще в Данаділі і гнав щодуху. Півдня він пролежав на гробку, насипаному на місці вогняного поховання, охопивши голову руками. Ввечері Вербена покликала мене та Мальву і підійшла до нього.

— Ольже! — мовила вона владно, — її тут нема. Тут — лише жменька попелу… В тебе лишилися діти…

— Я знаю, — стиха озвався Ольг, — але як же болить… Дружина, сестра, невістка… Добре, хоч мати вижила, та діти… І ти…

Він поволі звівся на ноги.

— Бідолашний Верес, — озвався смутно, — матиму його за сина, не за небожа… А як там Іскра? Ти ще не бачила його?

— Він у великому горі, - озвалася жриця, — гридні кажуть, що п’є — незміряно. Спробувала його напутити — не став і слухати. Священика свого теж виставив. Лихо та й годі…

— Треба до нього з’їздити, — мовив Ольг, — ось трохи отямлюсь, і…

Та князь Чорногорський приїхав сам. П’яний мов чіп і без супроводу. Дивно, що він десь по дорозі не скрутив собі в’язів.

Ольг у ту годину сидів у світлиці біля столу і роздивлявся шалик кольору темнобагряного вина. Поруч лежав такий же, але білий… На столі було накидано якихось жіночих прикрас. Ми з Мальвою принишкли біля скрині, в кутку… В просторій світлиці стояла така тиша, що хотілося кричати. І Воїна не було поруч — він потішав Вереса, котрий наче зціпенів і не виходив зі спочивальні.

Тому я навіть зрадів, коли Іргат ввалився до нас. Він став на дверях і втупився в родича важким поглядом запухлих сірих очей.

— Сидиш…, - розпочав, — тверезий… Го-ордий… А я — свиня…. П’яне рило…

Ткнув у бік столу:

- Їм привіз? А їх нема… І її…Зіроньки моєї ранкової… Нема…

— Сядь, Іскро, — глухо вимовив Ольг.

Пард важко впав на стілець.

— Вина! — зажадав, — гей, хто тут у тебе… Вина! Вербено, де ти? Неси келихи, відьмо!

В дверях, наче примара, з’явилася жриця.

— Знову, — мовила, зітхнувши, — Іскро, ти цим її не повернеш, тільки себе погубиш…

— Начхати, — заявив Іргат, — я хочу напитись! Як моанець! Хочу бити посуд і лежати мордою в гайні! До біса оцю вашу витонченість! Нехай вся Чорногора знає, що князь Іргат Пард, син моанської принцеси, — п’яна худобина! Ско- тина!

Він гепнув кулаком по стільниці. Ольг мовчки встав і підійшов до поставця. Взяв пляшку росавського і два келихи… Подумав і взяв ще одну…

— …а він мені говорить, — оповідав Іргат вже про інше, — що вона не буде у вираї… Моя кохана зіронька… Моя свята Денниця… Ольже, ти цього не бачив… Як вона йшла по зачумленій Ігворрі вся в білому! Наче янгол! А люди простягали до неї руки у виразках! Дітей простягали! Коли захворіла Конвалія, Денниця вже ледве могла ходити! Ольже, вона її врятувала… А тоді… Тоді звалився я…

Він змахнув рукою келиха зі столу.

— Я наказав, — вигукнув, — наказав не пускати її до мене! Я все таки звелю хоча б висікти тих дурних вартових! Вона прийшла… Дивись, Ольже, у мене немає навіть ряботиння! І я — здоровий як бугай! А вона тоді…тихо догоріла….Як свічечка… І усміхалась, відлітаючи… Ольже, ти віриш?

— Вірю, — озвався батько, і посунув до Іргата свого келиха, — випий…

— А ти?

— Я теж… Випий, брате…А тоді — розбий келих…

Іргат з хвилину мовчки дивився на Ольга, а тоді кинув келихом об стіну, трохи не потрапивши в нас…

— Ви мене завжди зневажали! — мовив він до Ольга люто, — Авжеж! Я — покруч! Напівкровка! Моя мати — повія! Принцеса… Кур-ва! Її сюди заслав брат-імператор! В дикі гори… Аби не соромила імператорський рід… Хай краще, мовляв, соромить князька-інородця! Батько мій… Чого він тільки від неї натерпівся… А ви…ельберійці… Вам кров потрібна чиста! Без бруду! Без оцієї отрути! Отруту буде випалено вогнем! Я теж чув оті побрехеньки! Вербено! Відьмо! Вона ж ніколи мене не любила, твоя красуня-сестра! Нік-коли не кохала! Ти змусила її вийти за мене заміж… Задля пророцтва! Задля моєї отруєної крові! Ти начиталася своїх диявольських книг! І пхнула її в моє ліжко! Чого ти добивалася? Щоб вона народила для вас Рятівника? Дитя з вогнем у крові? З вогнем і моанською отрутою? Нема у мене сина! А є Конвалія, донечка, єдиний мій скарб! І я вам її не віддам! Ольже! Чого так дивишся… Саламандре! Ось я ще вип’ю і натію бійку! Як справжній моанський двор-рянин! Мені байдуже, що ти знаєшся на ріжних там кунштиках! Досить я був вам заборолом! Я тут пан і повелитель… в Чорногорі! А ти — мій кріпак, мій раб, Ольже, нащадок Повелителів! У кого сила — того й право! Ставай до бійки, гемонське поріддя!

Ольг поволі підвівся… Очі йому блиснули недобрим вогнем.

— Мій пане, — мовив рівно, — чи личить князеві битись з рабом своїм? Кров у тебе інша, Іскро? Шляк би трафив тебе, за те, що ти отут брехав! Коли це тобі хтось із роду матір’ю докоряв? Ти сам відійшов від сім’ї, ставши мейдистом душею, а не для виду! Та за кого ж моя сестра життя поклала, як не за тебе, дурня п’яного! І вона тебе не кохала? Та ти ж обійняти її боявся без дозволу моанського попа! Ти беріг Чорногору, добре беріг, а тепер хочеш стати…таким як вони… Рабів хочеш мати? Ти мене рабом назвав, брата Денниці, родича свого, врешті-решт! Ну бий же…північанине! Я не захищатимусь!

Вербена тут таки опинилась межи родичами, але Іргат, очевидячки, роздумав битись. Він знову впав на стілець і раптом залився слізьми. Це було жахливо — сильний чоловік ридав як дитина.

— Ольже, вийди геть! — сухо звеліла відьма, — знайшов час і місце…

— Я теж втратив жону! — батько важко дихав, — він не мав права… Навіть у великому горі…

— Не мав… але ж не кожен з роду є мечем…

— Я не меч! — батько аж руку до грудей притис, наче від сильного болю, — у мене живе серце! Воїслав був зброєю… Воїслав загинув… Наш батько був міцнішим за клинок… Наш брат Ігвор — стійкішим за крицю… Мене ж кували по — живому і гартували в крові, але я — не меч!

— Завтра, — мовила Вербена вже лагідніше, — він проспиться і проситиме у тебе пробачення… Іди, брате… Ти дійсно маєш живе серце, Золотоокий Ельф…

Потім глянула на нас:

— А ви чого всілися? Геть! Вам давно треба бути в ліжках, а не сидіти тут і витріщатись… Бігом нагору!

Десь через годину я пробрався до батькової спочивальні. Замість спаленого подружнього ложа там стояло нині стареньке вузьке ліжко, принесене з комори. Ольг сидів на його краєчку, зціпивши руки на колінах.

— Татку, — озвався я, — як ви?

— Не дуже, — сказав Ольг, — ти щось хотів, дитя моє?

— Я сумую за мамою, — мовив я, присаджуючись поруч, — і Мальва… Мені й вас дуже жаль…

— Я кохав Ясмину, — прошелестів батьків голос, — тільки дуже давно не говорив їй про це…Все вважав, що встигну…Я завжди думав, що смерть наздожене мене раніше…А вийшло — навпаки…

— Ви пробачите Іргату?

Батько чи-то зітхнув чи-то схлипнув, а тоді я відчув у темряві, що він усміхається.

— Та пробачу, — мовив, — куди ж його подіти… Родич… Кров у нього наша, чиста кров, а ось шаленство оце — від матусі Шаніли… Їхнє шаленство… Він і сам з ним зладнати не може…

Зранку князь Іргат відбув до Ігворри тверезий наче скельце. На Ольга він не смів підняти очей, аж поки той не заговорив першим

— Ну, що, ваша ясновельможність? Ви хоч знайдете дорогу до власного замку? Чи може вас провести?

Бідолашний Іргат відповів таким усміхом полегшення, що й мені стало легше на душі… Князь Пард чимось подобався мені… Він був простіший, чи що, від інших моїх родичів. І, як і я, здавався серед них трошки чужим… Зовсім трішечки, але… Часом це відчувалося дуже сильно.

***

Здається, що я намагаюся знайти виправдання дурощам, які накоїв у вісімнадцять років…Спершу, мовляв, потрапив під вплив недоброї людини, тоді близьких втратив, тоді друг закохався і поїхав, покинувши мене наодинці з власною натурою… А все це, мовляв — судьба, і так мало статися…

Та неправда все це… Якщо так думати, як оце я, то можна звинуватити в своїй біді що завгодно… Держави, землетруси, потопи… Удари, мовляв, судьби… Та якщо ти є дурнем, то дурнем і вмреш, судьба там, чи не судьба. А якщо сотворив гидоту, то відповідай за неї сам, а не перекладай відповідальність на випадок, чи долю… Як-то полюбляв говорити Мечислав: «Судьба? Та лихо з нею! Моя судьба кидалася мені до горла скаженим псом, але я сам точив свого меча…»

Чи не писав я вже, що ельберійці з біса поетичні натури… Казав я колись своєму напарнику — «тіні», Дарину: «Друже мій, облиш красиві слова», а він відповідав здивовано: «Тоді доведеться мовчати…»

Отже, мені виповнилося вісімнадцять, і я вже зо два роки як заглядався на дівчат. Тільки заглядався… Може, винне було моє північне походження — більшість південців в такому віці вже й діти мають… А може — моя прив’язаність до Воїна, з якого я брав приклад в усьому.

Воїн вважав, що суджена має бути одна — і на все життя. Все інше, мовляв, лише надаремні витрати часу і сили. Кохання, мовляв, не можна ділити на дольки, немов помаранчу. Або все — або нічого… «Незмінний і вірний» — цей напис з родового герба був гаслом Веданга не лише у політиці.

Між іншим — цікавою штукою є життя. Вогнедан, син цього юного аскета, мав свого часу славу найпершого коханця Імперії… Те що жінки завжди вішалися на нього гірляндами, то ще нічого, але він затягнув до ліжка імператрицю…Ні, швидше то вона його затягнула, то була з біса палка пані, я сам якось із нею…ні, краще помовчати…

Так от, Вогнедан пив келиха насолоди нахильці, не помічаючи, як поруч з ним росте його майбутнє кохання… А от Мечислав про любов говорив мало, але тими ж словами, що і його дядько Воїн… І жив так як Воїн — в очікуванні, коли до нього зійде з небес ота єдина любов.

Я — людина простіша… Мої бажання, певне, були написані на моїй «моанській пиці», коли я працював на виноградниках поруч з гарненькими наймичками. Вербена — і та якось порадила мені з лікарською прямотою, аби я не іржав, мов стоялий жеребчик, а скористався в Ігворрі послугами вмілих до цього діла жон… Я б може так і зробив, але боявся щось втратити в Драконових очах і не допускав сам себе до рішучого кроку.

До того ж останній рік ми з Воїном проводили час в компанії трьох найкрасивіших квіток Чорногори. Це були — Мальва, золотоока Мальва, котра раптово перетворилася з напівхлоп’яти в повногруду гінку красуню, горда смаглявка Ружена Веданг, яку прозвали закохані в неї шляхтичі «Чорною Трояндою Півдня», та князівна Конвалія Пард, синьоока русявка, білошкіра як сніг на горах.

Мені весь цей букет якось подобався одночасно. Мальва — в силу давньої дружби, панна Конвалія — в силу якогось несвідомого поклику північної крові, Ружена — небезпечною вродою Драконів та чорними очима, що наче не відбивали світла…

Панотець Отін, котрий мене сповідував, ніяк не міг повірити, що я тільки роздивляюсь за дівчатами. Коли я ляпнув, що лишаюсь дівичем за прикладом Воїна, панотець запідозрив нас з Ведангом гм… в чомусь дуже непристойному. Він почав наводити історичні приклади, згадав Повелителя Вогнедана та Воїслава — месника і звинуватив цих двох давно загиблих людей в тому, що вони… Словом, панотцю дуже пощастило, що я нікому не передав його слів. За подібні підозри хоч на живих, хоч на мертвих в Чорногорі навіть не били пику, а вбивали одразу…

Але панотцеві натяки призвели до того, що я почав сахатися не тільки Воїна, але й Ружени… Веданги ніяк не могли зрозуміти в чому річ, а мені в голові весь час стриміло, що може я якийсь потаємний збоченець, і Ружена подобається мені тому, що схожа на брата.

Якби я міг з кимось порадитись… Якби хтось допоміг позбутися отрути, яку щедро вливав мені до вуха духівник… Але мами не стало, а звертатися з цим до Ольга… Напевне, опісля моєї розповіді про бесіди з душпастирем, Ольг подбав би, аби Отіна прибрали з Чорногори… Адже панотець дуже впливав і на князя Іргата. Тоді, опісля смерти Денниці, він зробив помилку, але швидко знову відновив князеву довіру. Іргат не вмів довго гніватися, він легко спалахував, але легко й пробачав.

Словом, батькові я нічого не оповів, бо побоявся, що панотця знайдуть десь неживим, якщо знайдуть взагалі. Коли справа торкалася безпеки роду, а чи відновлення Ельберу, Золотоокий Ельф мого дитинства миттєво перетворювався на безжального вбивцю. Тоді я, звісно, багато чого не знав, але багато про що здогадувався… Та й підслухана колись розмова стриміла у пам’яті: «Князь «тіней» вмирає — хай славиться Князь «тіней»!»

І якраз того року Воїн закохався… Це відволікло його увагу від моїх терзань, він бо бачив, що зі мною коїться щось не те. Та і я миттєво забув про панотцеві натяки. Де б там — у мене на очах розгорталася любовна історія, гідна отих книжок, які ми з Мальвою ковтали десятками.

Конвалія Пард, княгиня Чорногорська і намісниця Південного Данаділу, в юності мала легку й веселу вдачу… Тим, хто знав її опісля, важко в це повірити, так бо зсушило життя цю духмяну квітку. А тоді вона нічого не сприймала серйозно. Єдиним великим горем для неї стала материна смерть. Дівчина винуватила в тому себе — вона вважала, що маючи в жилах дивну кров, могла б одужати і без материної помочі. Щоправда, тоді б вона на все життя зосталася спотвореною, з рябим обличчям, але Денниця лишилась би живою… Однак, минув час, і Конвалія знову безжурно защебетала, наче пташка на гілці.

Веданг опинився біля неї якраз в годину її суму… Власне, дівчині й стало трохи легше від його мовчазної підтримки. Він повів сплакану Конвалію в гори, де самотою проживав її дядько у перших Ясногор Пард, син Вітра, брата діда Конвалії князя Вітана, ну, того самого, що мав мейдистське ім’я Вержіон, і змушений був за імператорським наказом одружитись з принцесою, поведінка якої явно бажала ліпшого. Про цю гілку княжого роду в Ігворрі якось і не згадували, напевне тому, що Вітер Пард командував загоном повстанців у Північному Данаділі під час великої ворохоби, та там і загинув. Хоч бився Вітер і під чужим ім’ям, але під час судового розслідування все це якось випливло назовні. Князя Вітана від втрати всього майна, а, можливо, і страти, врятував тоді лише його злощасний шлюб з «моанською повією». Пані Шаніла прикрила чоловіка своїми з біса високими грудьми — помчала до столиці, благала брата-імператора, віддалася комусь із суддів вже не з примхи, а з потреби, і справу пустили плазом. За те Вітан Чорногорський мав прилюдно зректися брата, що він і зробив…

У Вітра зостався син Ясногор, доля якого була не такою трагічною, але теж сумною. В юності він перехворів на багряну чуму, і його, спотвореного, зреклася шляхтянка, яку він кохав до нестями. З того часу Ясногор не покидав гірських кичер, а потроху займався волхвуванням та зціленнями. Цей сумовитий негарний чоловік спілкувався лише з болящими та зі Стражами Гір… Біля його колиби завжди перебувало двійко білих пардів — ще одна легенда Чорногори… Оповідали, що Боги Ельберу, перш, ніж змінити людей, випробували свою силу на оцих велетенських звірах котячої породи. З того часу білі парди нібито стали розумними, майже як люди…Їх — то і звали Стражами Гір. Вважалося, що спілкування з ними є цілющим для духу, бо нагадує людині про те, що розум є не тільки у двоногих…

Та я відволікся… Словом, панночка Конвалія побула у волхва, попила цілющих настоїв, погладила по лискучій шерсті красенів-пардів, перецілувала їхніх дитинчат і на її сплаканому личку знову заграла усмішка. Князь Чорногорський не знав як і дякувати Ведангу… Бідолашний батько не втямив, що якраз під час цієї подорожі Воїн всмерть закохався в його панночку… Ні, він їй навіть не освідчився… Але там, в дубовім гаї серед росяних трав, Вогнедан-Повелитель напевне мовив родичам, що очікувати йому зосталось зовсім недовго…

Конвалія ж сприйняла Воїна як нового залицяльника… За нею і так увивалося півЧорногори, тож панночка приймала як належне і увагу Дракона, і його пісні про дрібні роси, що падають на білий рукав самотнього закоханця… Сам же Веданг тяжко сумнівався… Ні, не в своїй любові… Але на його срібному браслеті побрязкувало вже двадцять кілець… Вичерпувався строк його короткого життя… Чи мав він право погубити дівчину? Бо одна справа — бачити видіння, а інша, зовсім інша — втілювати його у явному світі коштом коханої… Воїн аж з лиця спав… І став уникати Конвалії, яка ображено закопилювала губенята і ще завзятіше кидалася у вир балів і розваг.

Та ось у князівни з’явився серйозний залицяльник, котрий не витрачав даремне часу, а запропонував дівчині руку, титул княгині Зелемінської і багатства — незміряно. Щодо серця — хто-зна… Власне, всі чутки сходились на тому, що в хазяйстві пана Фотіна, князя Зелеміню, така непотрібна річ, як серце, повністю відсутня.

Зелемінські князі були моанського походження. Лемпарт Зелемінський, та його сестра Чаяна, занесені до святців під найменнями святого Кеяна та блаженної Франи, нащадків по собі не залишили. Багато хто з ельберійців вважав, що то воля Богів… Нинішній князь Зелеміню був нащадком одного з імператорських воєвод часів завоювання Ельберу. В його жилах плинуло й трохи південної крові, але з лиця це був типовий моанець — світлоокий, вилицюватий, товстогубий. На ті часи він мав десь років зо тридцять, тобто пан князь був трохи не вдвічі старшим за панночку Конвалію.

Оповідали за нього недобрі речі…Плітки говорили, про те, що він продавав своїх кріпаків цілими селами на північ, а на спорожнілі землі завозив моанських селян. Він зганяв з земель дрібну зелемінську шляхту, розоряв хуторян з нечисленних державних сіл, цькував людей собаками і вішав незгідних без суду і слідства. Те, що він був імператорським родичем, покривало інші його провини: заняття чорною магією з використанням дитячої та дівочої крові. Якщо цькування селян в Імперії злочином не вважалося, то за чародійство можна було постраждати і князю… Та його мати була сестрою у перших принцеси Шаніли, і князь Зелемінський продовжував шукати напій вічної молодості, основою якого була кров немовлят…

І ось цей пан посватав Конвалію… Князь Іргат поставився до сватання не те щоб аж з великою радістю, але позитивно. Фотін Зелемінський доводився йому братом у других, тож Іргат вважав, що чутки, які кружляють довкола його родича, є перебільшенням. Тим більше, князь Фотін, ввічливий і витончений дворянин, нічим не нагадував ката і дітовбивцю… Мало чого плещуть люди… То все заздрість і марновірство…

Конвалія, почувши про сватання, лише закотила очі… Однак, вона танцювала з князем Фотіним на останньому балі цілих три танці… Вона мило всміхалася зелемінцю, а той танув, наче морозиво у вазочці… Веданг не знав, що й діяти… На серйозну розмову Конвалія не йшла, збуваючись смішками. І тоді Дракон зробив хід конем, наче в шахах… Він посватався теж…

Отут князь Чорногорський розгубився настільки, що приїхав до Лелечого Гнізда прохати поради у Вербени. Нічого доброго, звісно, з цього не вийшло… Моя вуйна успадкувала повною мірою запальність Лелегів — войовників і їхню ж вояцьку прямоту.

- Іскро, про яку пораду може йти мова! — вигукнула жриця трохи не обурено, — в тебе що, помутився розум? Та чи ти не втямив, що усе зійшлося для Сповнення Видіння? І зорі… І люди… Що говорилося у пророцтві? В дитині — рятівникові має злитися кров усіх трьох божественних родів! Трохи занечищена, але вогонь випалить отруту! Твій онук, Іскро, підніме з попелу Ельбер Прекрасний! А ти ще питаєш мене, за котрого князя твоя донька має вийти заміж?

Ми з Мальвою крутилися поблизу, бо згоряли від цікавості. Оце я вперше почув пророцтво повністю… Три роди… Ну, звісно… Парди й Лелеги… Тобто Парди й Саламандри… Іскра та Денниця — батьки Конвалії… І Веданг… Воїн Ведангський — батько вогняного немовляти… Знову перед моїми очима постали потойбічні трави, гай у пасмах туману і синьоокий воїн з тавром на чолі, що очікує на повернення…

— Дракону лишилось жити не більше року! — рявкнув князь Чорногорський, — він ніколи не помиляється, ясновидець… Він загине в якійсь черговій ворохобі! Що тоді станеться з Конвалією? Чи дадуть їй народити дитя, а чи розпорють шаблею живіт, як-то робили чорри квітанським жінкам? Ти що, вважаєш, що я всемогутній? Що мені не коштує ніяких зусиль забезпечувати змовникам тили?

— Я так не вважаю, — відтяла Вербена, — а ти горлай голосніше, може почує хтось зайвий… Припини істерику! Хто ти такий, аби стояти на дорозі у судьби? У Видінні ясно сказано, що дитя народиться… І то не одне дитя… У твого онука буде сестра з ликом Богині Дани! І з її Силою! Іскро, ми з тобою доживемо до Сповнення Видіння! Якщо нам не судилось жити в Ельбері Прекраснім, то нас хоча б у ньому поховають… Вільними! Тож одружи дітей і дай їм прожити щасливими той строк, що їм відпущено.

— Я не дозволю, — в голосі Іргата закипало шаленство, — аби моя донька вийшла заміж за цього…цього нащадка бісів, і народила вогняного смока!

— А сам ти чиїм є нащадком, Парде? — спитала Вербена різко.

— Я — брат у перших імператора Корога! — ревнув князь Чорногорський, — нині правлячого! А моя донька буде княгинею Зелеміню! І житиме довго і щасливо! І народжуватиме людських дітей! Будете опиратися цьому — знищу! Так і передай Ольгу, коли з’явиться! Що доньчине щастя мені дорожче за усю оцю вашу маячню!

Коли розгніваний Пард поїхав геть, ми з Мальвою теж почали збиратися до Ігворри. Ружена і Воїн нині були у місті, навідували сестричку Півонію, якою опікувалась пані Дивина Птаха, придворна дама і подруга небіжчиці Денниці. Вербена не тільки не почала бурчати, що нам аби втекти від домашніх справ, а й сама зібрала нам речі.

- І люди і зорі, - пробурмотіла вона, — хто завгодно може стати зброєю судьби…

Пані Дивина Птаха жила в невеличкому будиночку Верхнього Міста. Окрім Півонії з нею проживав її син-підліток. Старший син служив у чоррах. Це його Ольг показав мені в Данаділі. Пані Дивина, що була родом з Боговладу, покинула Данаділ, бо ворожнеча між братами стала нестерпною.

У неї ми і застали усіх Ведангів. Півонію, восьмилітнє гарненьке дівча, розважав син господині, Сокіл. Воїн та Ружена обговорювали щось дуже схоже на план бойових дій…Тут таки сидів мій давній приятель Змагор. Як виявилося, князь Іргат, приїхавши, вигнав їх із замку і відцурався родичання. Конвалії ж сказав, що за два дні обвінчає її з князем Фотіном. Панночка, яка до того лише оченятами кліпала, тупнула ніжкою і заявила, що за Фотіна не піде ніколи, і якщо вже вибирати між двома князями, то вона з великою радістю стане княгинею Ведангською… Нині Веданги розробляли план викрадення панночки трохи не з-під вінця.

Ми з Мальвою з превеликою радістю приєдналися до цього романтичного задуму. У Мальви одразу ж виникла блискуча ідея. За її планом ми з нею мали, ніби нічого не знаючи, завітати завтра до замку. Конвалію зараз тримають трохи не під охороною, але ж наречена мусить мати дружку… Хоча б одну… Мальва сподівалася, що її допустять до подруги, а тоді вона переодягне Конвалію в своє вбрання. Я ж мусив вивести панночку з замку під виглядом Мальви. Дівчата були однакові на зріст, щоправда Мальва була трохи повніша і мала інший колір волосся. Однак вона сподівалася, що гридні не будуть зазирати їй під капелюшок і взагалі — дуже приглядатися. Можливість шлюбу «їхньої панночки» з Фотіном Зелемінським обурила усю княжу челядь. Ігворрці вважали, що схожий на жабу зелемінець не пара чорногорській красуні.

Було у цьому задумі одне слабке місце… Як-то поведеться князь Іргат, коли замість доньки побачить Мальву… Розгніваний він був добряче, а тут розгнівається ще більше… Мальва запевняла, що вона-то ладна й постраждати задля щастя друзів, але з нею нічого не станеться… Ну, не уб’є ж її пан Іскра… Покричить, звичайно, так на те він і батько… Про Сповнення Видіння і таке інше ніхто й слова не проронив, але все це наче бриніло в повітрі.

— Ну, гаразд, — врешті озвався Веданг, — замість тебе вийде вона… На голову можна буде накинути мантильку… Але ж князь Іскра… Я ніколи його таким не бачив… Раптом трапиться щось лихе…

— Одного разу в такому стані, - підхопив я, бо дуже хвилювався за Мальву, — він викликав Ольга на двобій…

— Ну, мене він не викличе! — засміялась Мальва, — двобій з панночкою — це занадто…

— Мальво, — сказав я, — ти теж була при тій розмові… За законами Імперії — ми є підданцями Чорногорського князя… А якщо у пана Іскри зовсім…зірве дах?

— Він же наш родич, — щиро здивувалась Мальва, — ну як ти навіть можеш думати про таке…

— Гаразд, — звернувся я до Воїна, — приведу Конвалію сюди, а далі що?

— Поїдемо до Ведангу, — сказав Воїн, — ми вже з рік могли б повернутись додому. Батька виправдано…посмертно. Нас відновлено у правах… А у Дубні — новий губернатор

— Ольг домігся?

- І Ольг і князь Іскра… Обидва… Мені соромно перед родичем Пардом…

— Ти маєш думати про Конвалію! — втрутилась Ружена, — Вона тебе кохає! Невже ти віддаси її жабі?

— Я не знаю, — мовив Воїн поволі, - чи кохає вона мене…

Дівчата навперебій запевнили його, що йому гріх і сумніватись. Вечір пішов на те, аби найняти карету і домовитись при від’їзд. Зранку ми з Мальвою рушили до замку. Нас пропустили до панночки. Конвалія видко проплакала всю ніч, бо мала червоні оченята і запухле личко. Наш задум викликав у неї буремну радість. Панночка покликала покоївку і зачинилася у спочивальні з нею та Мальвою.

За годину зі спочивальні непевною ходою вийшла Мальва. Лице її ховав капелюшок з мантилькою. Модна довга мантилька спускалася по спині, затуляючи волосся.

Дівчина взяла мене під руку і ми рушили. Коли вийшли у замковий двір, то раптом почули голос князя Іскри. Рука у рукавичці затремтіла в моїй долоні… Та князь не гукнув нас. Він про щось розмовляв з паном Фотіним. Ми пройшли повз охоронців і загубилися у натовпі.

Воїн стояв перед будинком пані Птахи. Він не міг дочекатись…

Ми зайшли у дім і дівчина зірвала мантильку. По її плечах розсипалося пишне русяве волосся.

— Наважилася! — видихнув Воїн, — таки наважилася!

— Я не хочу Фотіна за чоловіка! — мовила панночка, закопиливши губенята, — говорять, він накладає з дідьком….

— Про нас, Ведангів, — всміхнувся Воїн сумно, — деякі теж таке…говорять…

— Ти, наче свіча у вогні, Воїне, — прошепотіла Конвалія, — а від того — лине холод пітьми… Любий Дракончику… Пробач, ну пробач, що я тебе дражнила… Забери мене звідси! Порятуй від нього! Батькові наче пороблено… Злий такий став! Забери!

— Люба, — ніжно мовив Веданг, — якщо ти…лише боїшся цього шлюбу, то я заберу тебе і сховаю… Просто… Як сестру.

На личку панночки майнуло здивування.

— Тобто як…просто? — мовила вона жалібно, — то ти мене…не кохаєш? Хіба ти неправду писав мені у віршах? Я маю їх усі… Ти вже мене не любиш?

Воїн обійняв її бережно, мов квітку.

— Кохаю, — сказав, — о, як же кохаю…

Біля будинку вже стояла карета. Веданг з Конвалією почали прощатись. Тільки тепер я зрозумів, що друга вже не буде поруч. Довго не буде.

— Приїдеш до мене? — спитав Воїн. Я кивнув.

— Мальву бережи…

— Гаразд

— Півонію навідуй…

— Добре…

Півонія залишалася з пані Птахою. Веданги вирішили не брати з собою малої, аж поки не влаштуються як слід. Ружена їхала з братом… Двійнята завжди були нерозлучними.

Дівчата цмокнули мене з обох боків у щоки і полізли до повозу. Воїн стис мені за ельберійським звичаєм не долоню а зап’ясток і теж сів до карети. Змагор, що сидів на місці кучера, стьобнув коней і повіз рушив. Розчулена пані Дивина заплакала. Півонія захлипала теж. Сокіл, похмурий відлюдькуватий хлопчина, мовчки пригорнув дівча до себе.

Я провів карету поглядом і пішов до замку — подивитися, що там з Мальвою…

***

В замку поки що панувала тиша. Я лишився ночувати в покоях для гостей, там, де ночував завжди, коли приїздив у гості до Пардів. Вечерю мені подали до кімнати, бо, як сказав знайомий челядинець, панночка до вечері не спустилася, а його ясновельможність гніваються.

Але що почалося зранку… Боже правий… Ми з Мальвою сподівалися протягти час до самого вінчання, та клятий зелемінець пройшов у покої Конвалії без дозволу, відштовхнувши покоївку. Мальва потім говорила, що у нього очі вилізли на лоба, коли замість нареченої пан Фотін побачив перед собою зовсім іншу дівчину… Він кинувся до князя Іргата… Той одразу збагнув, звідки вітер віє і послав ще й за мною…

В самий розпал дізнання до замкової зали зайшов Ольг…Він, виявляється, тільки що приїхав до Ігворри і вирішив навідати родича… Бідолашний татко потрапив, що називається, під гарячу руку. Він ні сном ні духом не відав про оцей любовний коловорот. Пард же чомусь вирішив, що всі оці події були частиною розробленого Ольгом плану…

Хвала Богам, що пан Фотін вже гордовито покинув залу і наказав збирати речі і запрягати коней. Він втямив, що, чим би не закінчилося дізнання, панна Конвалія провела цю ніч в обіймах суперника. І тому, аби не бути смішним, подався геть, порадивши Іргату висікти знахабнілу челядь…

Ми з Мальвою вже почали думати, що так воно і буде… Та тут Іргат побачив Ольга… Марно батько просив його заспокоїтись. Пан Чорногори просто таки розшаленів. Він вигнав з зали слуг, а нас з Ольгом заштовхнув до свого кабінету.

- І ти говориш, що це був не твій задум? — спитав Іргат уже без крику, — не твій, Ольже? Ти не читав пророцтва? А як там іде твоя торгівля… Малиновим вином… Коли ти отримав свій перший смертний вирок? В чотирнадцять літ? А скількох мертвих лишив за собою?

- Іскро, тут діти, — озвався Ольг тихо, — І про таке не говорять вголос… Я не влаштовував втечі твоєї доньки… Хоча і не можу ганити ні її, ні Дракона… Фотін Зелемінський як твій наступник — це…жахливо.

— Вербена, — ошкірився Іргат, — сподівається дожити до сповнення видіння… Я не воюю з жонами… Але ти — не доживеш… Я віддам тебе імператорським «тайнякам», Ольже… Нехай вони розберуться з твоєю торгівлею і з твоїми рахунками… Я вже цього маю досить…

— Дітей відпусти, — мовив Ольг рівно, — і не чіпай Веданга… Йому й так…недовго залишилось.

— Не опиратимешся? — усміхнувся Іргат так, що мені стало моторошно, — Та невже?

— Одне життя за три, — сказав Ольг, — я вартий стільки?

— Ти… — мовив Іргат все з тим же усміхом, — думаю, що вартий…

Одним словом, нас вигнали з замку геть, а батька замкнули в караулці, де часом садовили під арешт провинних гриднів. Все таки у пана Іргата вистачило розуму не відправляти родича до міської в’язниці і не розголошувати його ув’язнення.

Ясна річ, що ми лишилися в Ігворрі. Переночували у пані Птахи, а тоді знову пішли до замку. Старший над гриднями, пан Терх, брат у перших вуйни Алтеї, пропустив нас до батька. Терх заспокоював нас, говорячи, що князь перебіситься і все владнається. Ольг зустрів нас звичним усміхом. Він наче і не хвилювався.

— Станеться те, що мусить статись, — мовив у відповідь на наші виправдання, — ви все зробили вірно… Іскра… Не знаю, про що він думав, заручивши малу з отим…зелемінським виродком. Нехай Веданг не проживе з нею й року, але цей рік вони будуть щасливими. А князь Фотін не здатен зробити щасливою навіть кицьку, не те що дівчину… Невже Іскра цього не розуміє?

— Він справді видасть вас? — спитав я впрост.

— Та може, — відповів Ольг знехотя, — потім він накладе на себе руки від сорому, але ж… Боги, як невчасно… І що оце йому прийшло до голови… Малинове вино… дурість яка… Звісно, я не люблю північан, і він це знає, але я ніколи не вплутувався ні в які протизаконні справи. Хіба що контрабанду возив… один час… Але спробуй, доведи це в Цитаделі…

«Князь «тіней» вмирає, - озвався в закапелку мого мозку голос діда Станимира, — хай славиться Князь «тіней»

— Батьку, — прошепотів я, — а хто такий Князь «тіней»?

Лице Ольга лишилось незворушним

— Це — легенда, синку, — відповів він, — тільки легенда… Нема ні «тіней», ні князя…

Терх, що вартував за дверима, випросив нас геть, бо боявся князевого гніву. Тиждень ми прожили у страху… Адже Мальва теж чула ту давню розмову… О, ми занадто добре знали, що Ольг Лелег таки справді «продає малинове вино» І я бачив якось рубці на батькових грудях… Такі сліди могло лишити тільки розпечене залізо… Невже задля сповнення пророцтва батько має померти?

Та через тиждень пані Дивина принесла із замку добру вість… Князь Іргат «перебісився». Він відпустив Ольга і навіть примирився з ним, але від того дня між родичами пролягло відчуження. І невідомо, хто страждав від того більше… Напевне все таки князь Чорногорський… Він, як і раніше, беріг Чорногору, дочекався народження онуків… Переказували, що князь дуже побивався, коли малого Вогнедана за імператорським наказом віддали до військової школи… Бачити онука чоррою Іргат не хотів, і робив усе, аби витягти хлопця. До постання Ельберу Прекрасного дожив однак не він, а Ольг, Князь «тіней», котрий і сам цього не сподівався. Дивна вона все таки річ, ота судьба.

Те літо, коли поїхав Воїн, якось ще більше здружило мене з Мальвою. Вона бо теж залишилась одразу без двох подружок, в спорожнілому Лелечому Гнізді, де наче кружляли привиди померлих… Верес… Він став постійно мешкати вдома, бо господарство потребувало робочих рук, але який там з нього був приятель, з буркотуна… Йому й було усе погано, а стало ще гірше…

От ми з Мальвою й потішали одне одного… Поки в Ніч Вогнів, на Сонцестояння не стрибнули через вогонь зімкнувши руки мов заручені… Це викликало здивовані перешіптування наших сільських приятелів — нас бо і досі вважали напівкровними братом та сестрою.

Ми й незчулися, як опинилися на галявинці з водоспадом. На мої невмілі обійми Мальва відповіла з усією жагою юності… Про те, що буде далі ми якось не думали. Вірніше — не думав я… Мальва добре розуміла всю вагу наших стосунків.

— Навіть Вербена вважає тебе Ольжичем, — мовила під ранок моя юна дружина, — як ми виберемося з цього всього?

— Я кохаю тебе! — вигукнув я, — хіба цього не досить?

- Іноді буває, що й ні… Я ворожила на тебе… І мій вінок потонув… Втонуло наше щастя, Білозіре…

Дійсно, ми були змушені тримати своє кохання в таємниці. Бабуня Рута, зайнята господарством, нічого не помічала, зате у Вербени було таке око, що пронизувало наскрізь… Недарма багато хто стверджував, що вуйна бачить болячки у тілі людини, тому й ніколи не помиляється, беручи до рук срібного ножа… Зараз вуйна була заклопотана спробою знайти засіб від зарази. Вона запевняла, що у плісняві є така штука, котра вбиває усяку заразу на смерть…Справжній, мовляв, еліксир життя… В колишній кімнаті вуйни Алтеї Вербена мала тепер набір якихось скляночок, чашечок, трубочок, спиртовочок. Все це привіз їй Ольг, котрий оповів, що купив ці знаряддя у напівбожевільного алхіміка, який розчарувався в ідеї Каменю Любомудрів. Присягаю, що жодному з алхіміків не приходило до голови витискувати еліксир життя з плісняви…

Та коли панна жриця врешті підводила голову від своїх склянок, приховати від неї щось було неможливо. Не минув ще й місяць Різнотрав’я, а ми уже стояли провинно перед тіткою і покірно слухали повчання з правил успадкування.

— Ви — занадто близькі родичі, - вичитувала Вербена, — звичайно, серед дивних зустрічаються шлюби у першому коліні родичання, і, на відміну від людей, це не веде до виродження… Але у вас один батько… Білозіре, чим думав ти, мені відомо… Але як таке дозволила твоя сестра? Чи для вас, діти мої, світ клином зійшовся одне на одному?

— Я кохаю Мальву більше за життя! — відповів я бутньо.

— Про це, любчику, ти розповіси мені через тридцять літ, стоячи попід руку з Мальвою на цьому самому місці, - відрізала вуйна, — ну, повернеться Ольг… Отакого ще не траплялося в родині.

А ще за нами стежили ненавидячі очі Вереса. Я й гадки не мав, що він теж закохався в Мальву… Власне, я певен був, що Верес терпіти її не може, настільки в’їдливо він чіплявся до кожного її слова, до кожного руху… Тепер виявилося, що то він так виховував собі майбутню дружину…

— Та як це так! — тільки й чулося по будинку, — та як так можна! А чому ти так це робиш? Відповідай мені, чому… А ось це можна зробити краще… Придивляйся, нечупаро! Вчись, поки я живий!

Я аж зубами скреготів… Адже я був чоловіком Мальви, її коханцем і не міг заявити про свої права. Вербена змусила нас присягнути, що до батькового приїзду ми нікому не відкриємо своїх стосунків. Ми й мовчали, але від стосунків не могли втриматися. Звісно, ми давно уже не жили в одній кімнаті. Але що таке двері та стіни… Ніч заставала нас в обіймах, а розлучав ранок… Ясна річ, що ми не вбереглися…

Одного разу я вистрибнув з вікна Мальвиної кімнати перед самим світанком і наштовхнувся на Вереса…

— То це таки правда! — вигукнув він, — ти…ти спиш з нею?

— А ти що, за нами стежиш? — розлютився я, — якого біса ти тиняєшся попід чужими вікнами?

Я очікував, що Верес теж буде вимовляти нам близьким родичанням. Але він не згадав про це й словом… Він дивився на мене наче на купку лайна… Цей погляд нагадав мені діда Станимира, і я очманів від люті. Дідо, принаймні, мав право так дивитись… Але не цей недоросток…

— Якби Мальва закохалася у Воїна, що має загинути невдовзі, - мовив Верес рівно, — вона була б щасливішою, ніж нині.

— Ов, а то чому?

— Тому, що тоді б вона все життя згадувала б кілька щасливих місяців… А про тебе вона завжди буде згадувати як про свою ганьбу!

— Це тому, що я північанин? — спитав я єхидно, — хай так, але дівчина вибрала мене, а не тебе, чистокровку.

— Я люблю її, - сказав Верес, а мені аж заціпило від несподіванки, — а ви…ублюдки…ви не вмієте любити. Ви берете жінку, коли маєте хіть, а тоді йдете до іншої… Ти теж…підеш…

— А ти тоді займеш моє місце? — розреготався я, — дзуськи! Ти і у ліжку будеш її навчати яким ножем краще різати цибулю!

— Аби мій дядько знав, — процідив Верес, — як ти поведешся з його дочкою, він задушив би тебе ще в колисці! На очах моанської повії, котра й була твоєю матір’ю!

Ми вже кружляли один довкола одного, наче олені під час гону… Незважаючи на тендітність і вічні хвороби, Верес був непоганим бійцем.

— За такі слова про мою матір я голову тобі одірву! — хекав я, — а Мальва — моя дружина! Ми поєдналися Вогняної Ночі!

— Що тобі до наших звичаїв? Ти ж навіть не нашої віри! Йди до свого храму!

— Мені байдуже до усіх Святих Писань, разом узятих! Я покохався з Мальвою за звичаєм гір! Вона дітей мені народить!

— Мальва Лелег не плодитиме покручів! — прошипів Верес, — досить нам ганьби від тебе!

Якби не Вербена, котра завжди раненько ходила по трави, ми б повбивали одне одного. Жриця з’явилася якраз тої хвилини, коли ми вже перейшли від словесних образ до ударів, яким нас вивчили Ольг з Ведангами. Бідолашна Мальва металася біля свого віконця, але кричати пробі соромилася.

— Що це за оленячі ревища! — вигукнула вуйна, — нині ніби й не весна, а у них тільки гон почався! Що, одна дівчина зосталася у всій Чорногорі? Якого нечистого ви зійшлися під одним вікном?

— Ви знали? — спитав Верес впрост.

— Знала, — сказала Вербена спокійно, — треба було не навчати дівку господарству, а так, трохи позалицятися… Квіти там принести, намистечко… Я ж як розкусила Білозіра? Побачила у Мальвиній кімнаті рідкісні трави з Верховини… Квітнуть ті трави красиво, і добути їх важко… А у дівчини вся кімната ними пропахла. Не сама ж вона лазила по скелям. Ось я і зробила висновок, по-науковому, способом виключення… Ти не поліз би за квітами в гори, красень Верес… Вважаєш, що дівчата мають тебе кохати лише за те, що ти такий розумний та пишний… Ну, і проґавив дівку. Шукай тепер іншої.

- Їм все одно не жити разом! — вигукнув Верес, — невже ви не бачите, вуйно? Він чужий! Він піде від нас!

— Я хоч і відьма, але не провидиця, — відповіла Вербена з серцем, — я теж не в захваті від цього кохання, Вересе. Але, що сталося — те сталося. Приїде Ольг — нехай вирішує. А ви маєте примиритися. Не можна жити ворогами під одним дахом.

Ми з Вересом понуро потисли один одному правиці. Але щирості у тому потискові не було…

Ольг сприйняв новину затривожено, але ми з Мальвою знали в чому річ. Батько видимо вагався… З одного боку він хотів зізнатися, що я не є його сином і тим припинити плітки, балачки та поговори. З іншого боку — боявся поранити мені душу… Була і ще одна причина, про яку я тоді не знав. Мої кровні родичі продовжували мене розшукувати, аби згладити зі світу. Ольг вважав, що краще, аби я поки що не знав всієї правди. Про те, що нам з Мальвою відомо більше ніж треба, він і не здогадувався.

— Я люблю вас обох, — врешті вимовив він, — і не маю сили ганити… Пам’ятай, лишень, Білозіре, що на Півдні недарма називають жінок іменами квітів… Отак і стався до жони — як до квітки. Зірвав — то носи на грудях…

Я обіцяв… Обіцяв… Ех…

***

Оце, далебі, не хочеться й продовжувати… На якого біса мені оце чистописання… Все одно ж укину в пічку перед тим, як… Неприємно старому дурневі згадувати, яким був дурнем замолоду…Але що ж…

Отже — минуло трохи менше року від нашого з Мальвою заміжжя, а моє велике кохання куди й поділося… Її любов я сприймав як належне, а її саму вже не вважав за аж таку велику красуню. Від Воїна надійшло всього два листи. Він сповіщав, що у них з Конвалією все гаразд, що він відремонтував Гніздо Драконів і сподівається восени забрати малу Півонію… Про те, що Конвалія чекає дитини він не писав, отже, ще нічого такого не сталося. У Ружени з’явився клопіт — в неї закохався моанський офіцер з Дубненської залоги… Дядечка звали — з розуму зійти — Кеян… Кеян-Шордон Шрежін… Судячи з ушляхетненого, але шиплячого прізвища, залицяльник був напівкедагом, а судячи з імені — байстрюком, бо кедазькі дівчата, завагітнівши від моанця, називали своїх безбатченків тільки таким ім’ям. Воїн писав про сестриного кавалера з гумором, але відчутно було, що і йому, і Ружені огидно й болісно. В Чорногорі Веданги відвикли від моанського панства.

Я, однак, вже не дуже тужив і за приятелем. У мене з’явився новий друг… Та не просто друг — наставник і навчитель…

Я говорю не за кого іншого, як за панотця Отіна… Останній рік я зачастив до Ігворри і був бажаним гостем панотця. Його оповіді про широкий світ та інші краї мені й раніше подобались, а нині просто вправляли мене у захват. Я хотів мандрувати… Бувало, що я годинами роздивлявся модель корабля, яку колись привіз мені Ольг… Певне, в мені заграла кров астеонських піратів, чиїм нащадком я був… До того ж панотець завжди тільки хвалив мене і ставив за приклад своїй нечисленній пастві. Навіть за гріх перелюбства він мене не дуже сварив, аж поки не дізнався, що Мальва — моя сестра.

Панотець зажадав, аби я покинув свою подругу, тим більше, що ми жили невінчаними і, по мейдистському закону, не вважалися чоловіком та дружиною. Якось, під час такої розмови, я вибовкав панотцеві, що я не є сином Ольга Лелега…

Пан Отін прийшов у захват. Він сказав, що я напевне шляхетного роду, і є чистокровним моанцем, що видно з обличчя та статури. Я згадав, що Ольг назвав мого батька «інородцем-північанином», тобто священик явно помилявся. Але промовчав, бо й так виляпав зайве.

— Певна річ, що ви, мій хлопчику, — говорив панотець, пригощаючи мене кавою, рідкісним напоєм з Ватейли, — не можете належати до цього звироднілого люду… Адже я бачив вашого так званого батька… Виноторговця… Він має вуха, гострі, наче в звіра, а це — перша ознака виродження.

— В Чорногорі у багатьох такі вуха, — заступився я за Ольга, — А батько мій — вродливіший за янгола… І у покійної пані Денниці були такі самі вушка, однак…

— Князь Чорногорський, — ухильно мовив Отін, — людина справжньої побожності… Чого не скажеш про його померлу жону. Вона, мій юний друже, була одержима бісом…

— Вона зціляла людей! — сказав я обурено

— Так, але якою силою, мій хлопчику? І, взагалі, дивною є сім’я, в якій ви виросли… Княгиня… Виноторговець… Воїн… Той, що загинув в ішторнійській кампанії…

Я ледве втямив, що йдеться за мого вуйка Ігвора, а не за Веданга. Про Воїна з панотцем я не говорив ніколи — певне заважали рештки совісті.

— Отже, воїн… і відьма… Ну, та, що зіграла лихий жарт з моїм попередником.

Я аж похолов. Панотець Ардгом ніколи не міг розібратися в наших родинних стосунках, бо завжди перебував у молитві…,а тут…

— Вербена не…, - почав я було. Панотець спинив мене лагідним усміхом.

— Вона врятувала моєму попереднику життя, не заперечую, але можливо погубила його душу. Хто дав їй такі знання? Хіба може людина боротися з хворобою, не перебуваючи в молитві? До того ж, хвороба надсилається як випробування… Боротися з волею Бога — гріх…

Я пробував суперечити, але потім почав думати — а може і правда… От Вербена насильно утримала в зачумленому будинку нашу челядь… Звісно, вони могли рознести заразу по Лелечій Долині й далі… Але раптом вони заразилися пізніше першого дня і ще могли б врятуватись? Отже, Вербена повинна в їхній смерті… Так, вона зробила вибір на користь меншої біди! Але яке вона мала право розпоряджатися людським життям по власній волі?..

Такі думки панотець підтримував і розвивав.

— Язичники, — говорив він за черговою філіжанкою заморського напою, — вважають, що рід має виживати за рахунок пожертви одиниці. Про це гарно слухати, аж поки ти не став отою одиницею, якою пожертвують задля порятунку роду…а чи народу. До речі, я був колись на диспуті, де обговорювалось питання чи належать південці до людського роду. Я, звісно, маю на увазі не чесних вірнопідданих, котрі народилися на Півдні. Мова йшла про чистокровок.. Тобі, певне, відома ця назва…. Один з моїх приятелів знайшов докази, що ці істоти ззовні нагадують так званих ельфів, казкових створінь — нелюдей, нібито винищених людьми тисячі років тому. І той же приятель навів незаперечні докази, що описи зовнішньости поганських богів Чорногори, котрі вважаються родоначальниками деяких «шляхетських» сімей, дуже схожі на описи тих же самих нелюдей… Оскільки поганських богів не існує — значить чистокровки, або, як їх ще називають, дивні, є нащадками отих самих нелюдей… В кожній казці, мій юний друже, є доля правди… А казки говорять про невимовну красу і грацію цих створінь…Про їх залюбленість у поезію та музику… А також, як це не сумно, про їхню холодну жорстокість, схильність до лжі, про зневагу до всього людського роду, навіть не зненависть — зневагу! Що може бути гірше! А ви, моє бідне дитя, живете в родині чистокровок і є їхнім попихачем…

«Золотоокий Ельф», — згадалося мені раптом. Батько якось сказав, що це було його дитяче прізвисько… То Богів Ельберу не було, а були якісь «холодні жорстокі нелюди»? Дурниці… Під опис панотця підходив хіба що дідо Станимир, та й то він не був ні брехливим, ні жорстоким… І не весь людський рід зневажав, а тільки моанців… Однак… А Веданги… Якщо у ельфів були воїни, то вони напевне були схожими на рід Драконів… А князь Воїслав, котрий запевняв, що кохатися з північанкою для нього рівнозначно скотоложству… Я добре пам’ятав цього грізного чистокровного. Але ж мене він не зневажав… Завжди звав Ольжичем і дарунком судьби для Ольга Лелега… Чому ж тепер я вже не міг його згадувати з колишньою теплотою?

— Ви — розумний юнак і, напевне, вивчали історію Імперії, - оповідав якось панотець під час наших чергових посиденьок, — і може звернули увагу на особливості приєднання Півдня… Про це пишуть зрідка…але таки пишуть… Тут була держава, котра звалася Ельбер… Чого ви здригнулися?

— Та так, — одмовив я, — не пригадую…

— Так ось, юначе, простосердим моанцям страхіття, які коїлись тут, здавалися дикунством… Про що ці наївні, добрі люди і записали в своїх літописах… Ельбером, мій юний друже, правили чистокровки. Ніхто не знає, з якого закапелку нашого світу виринули ці…істоти. Але вони створили оцей Ельбер і підкорили людність, котра тут проживала. Люди були їхніми рабами… Я не буду оповідати вам страхіть про немовлят, котрих жертвували ідолам, про дівчат, яких щороку урочисто топили в річках Данаділу… Це все було жахливо… Але, найстрашнішим було те, що бідолашні люди, так звані ельберійці, були щиро віддані своїм панам… Щиро… Ці істоти впливали на їхній розум… Бувало так, що якийсь бідолаха співав і веселився на святі, а сина його тільки що зарізали у нього на очах… Але чоловік був впевнений, що так треба… Для блага Ельберу… І радів…

Я більше мовчав, але почав перераховувати про себе надприродні здібності родичів… Згадав, як вміє Ольг «відводити очі», коли бажає замаскувати свою зовнішність, як відчувають одне одного двійнята Веданги… Сила Денниці, ясновидіння Воїна, вченість Вербени… Зараз дивних мало, і вони самі у рабстві, а що буде, коли таких стане більше ніж…людей. А оте славетне пророцтво… Хто має народитись у Конвалії? Істота, що відродить Ельбер Прекрасний? З рабами-людьми? Я ще не зовсім увірував в ті жахи, котрі розповідав мені Отін, але вже почав сумніватись.

- І от, юначе, — оповідав тим часом панотець, — князю Лемпарту Зелемінському та його сестрі вдалося видертися з-під магічного впливу чистокровок. Самі вони були майже людьми, здається — наполовину, а може й більше… Їх просвітила сила істинної віри! І допомогла скинути ярмо нелюдей… Вони добровільно приєднали до Імперії спершу Зелемінь, а тоді допомогли визволитися решті Півдня… Я оповідав вам, здається, про Повелителя Вогнедана, останнього з чистокровок, котрий правив Ельбером… То була страшна… трохи не сказав — людина… Людиною він не був… цей писаний красень… Поет і музика — все так… Але при всьому тому — розпусник, збоченець, ниций жорстокий виродок… Коли було взято столицю Ельберу, то там не зосталося жодної людської жінки, а чи дитини… Передчуваючи кінець, чудовиська глумились над беззахисними… а потім усіх перебили… Свої ж родини відправили до Чорногори… Так що, юначе, уважніше придивляйтесь до гостровухих чорногорців… Багато хто з них недалеко відбіг від своїх пращурів!

Ніжне горде лице раптом виникло переді мною… Лице, спотворене розпеченим залізом… Лице істоти, що мріє повернутися в цей світ…для чого? Задля помсти? Щоб убивати дітей під звуки флейти? І Воїн, мій задумливий Воїн, має стати батьком… цього?

Люди добрі, я був тоді вісімнадцятилітнім щеням… Питали мене потім, і не раз — як я міг повірити… Як я міг засумніватися… Я, котрий відкопував з могили друга, похованого там живцем… Похованого не якимись там міфічними ельфами, а цілком реальними людьми… Я, котрий був побратимом Воїна Ведангського, живої легенди Чорногори… Я, що був названим сином Ольга Лелега, Золотоокого Ельфа Лелечої Долини… На всі ці питання можу відповісти лише одне — в панотцеві в самому, мабуть, було трохи дивної крові. Адже і у князя Іргата почастішали оті його напади моанського шаленства і виникла яка-то неприязнь до родичів… Щоправда, князь Пард сам був напівкровкою, а отже — відпорнішим за мене… Але пояснення може бути лише одне — оповідаючи про магічний вплив нелюдей, панотець сам якось задурив мені розум.

Вдома у мене тоді теж все не складалося… Весна видалася спечною, доводилося працювати на виноградниках поруч з наймитами… Мальва вибивалася з сил, намагаючись замінити на господарстві бабуню, котра весь час слабувала. Наші ночі кохання стали все рідшими… Ольг знову кудись зник… Від Воїна не було нічого… Не дивно, що в моїй голові весь час гвіздком стриміли оті наші з панотцем бесіди за кавою…

Останньою краплиною стала оповідь пана Отона про Воїславову помсту… Історія про те, як побратим Вогнедана — Повелителя продав у рабство до прокажених захопленого ним у полон князя Зелемінського та його сестру, була мені давно відома. Але ж треба було послухати пана Отіна. Зі слізьми на очах він описував страждання блаженної Франи — Чаяни… Ця чиста, за його словами, як лілея, жінка стала іграшкою найогидніших потвор… І брат її мусив дивитись на муки сестри… Я чомусь згадав однокрилого каплуна з Дубна… Звісно, це не святий Лемпарт — Кеян і не блаженна Франа… Паскуда ще та… Але ж той, другий Воїслав таки наздогнав у помсті пращура…

Панотець тим часом провадив далі:

— О, чистокровки вміють мститись… Думаєте, юначе, даремне з’явився вислів — «Воїславова помста»… Це означає, що жертві створюють умови життя, гірші від смерті… І помста ця може тягнутись роками..

— Але ж то було давно, — в’яло промовив я, все ще думаючи про губернаторського брата з Дубна., - зараз не ті часи…

— Часи, — зітхнув панотець, — часи, друже мій, змінюються… Та ось, наприклад… Ви, юнак зі шляхетної моанської родини… Хто — зна якою помстою могло бути ваше всиновлення. Не од великої ж любові чистокровка взяв вас на виховання… Вони любити не здатні! Зробити з дитини шляхетного походження селянина-чорногорця, змусити його ходити за худобою і збирати виноград — це таки помста, та ще й яка! В старовинному ельберійському густі…

— Ви ж не хочете сказати — витріщився я, — що моїх батьків убив… Ольг, а мене було всиновлено з помсти?

— Звісно ні, юначе, — лагідно всміхнувся панотець, — хіба я можу звинувачувати когось… без належних доказів?

Ох і пішла у мене в голові коловерть… Знову і знову я відновлював в пам’яті колись підслухану розмову між Ольгом та Станимиром, аж поки геть заплутався і вже не міг згадати, що тоді чув, а що сам додумав… Згадував Воїнове ясновидіння… Чи справді він щось бачив, а чи навмисне плутав мене? Я вже і йому не вірив…

Мальва не розуміла, що зі мною коїться. Я кохав її. Все ще кохав… Але мене почала відлякувати її нелюдська врода… Врода дивної, доньки Золотоокого Ельфа…

Розрив настав несподівано. Якось я очікував на подругу в повітці. Вже стемніло. Мальва спізнювалась, і мене почала розбирати злість. Нарешті я не почув, а як завжди відчув її наближення. Мальва ходила безшелесно, мов тінь.

— Якого біса так довго? — спитав я грубо.

— Кіз доїла, — відповіла Мальва ледь здивовано.

— У нас немає наймичок?

— Дівчата були зайняті іншим…Ти що, переїв за вечерею?

— Приємне буде кохання…опісля смердючих кіз.

— Мої кози не смердючі, - заявила Мальва звичним своїм хлоп’ячим голоском, — я сама стежу за цим. Це від тебе останнім часом так і смердить пихою…з того часу, як ти зачастив до Ігворри…на каву. Панотець Отін крутить тобі голову, от ти і забрав собі до бідної голівоньки, що вартий більше, аніж є насправді.

— А хто ж вартий більше? — озлився я, — чистокровка Верес?

— До чого тут Верес? — знизала плечима Мальва.

— Ви з ним — з біса гарна пара. Вівчар і козятниця…

— Ов-ва! — вигукнула Мальва, — брат Білозір став великим паном?

— Я є ним від народження, — мовив я бундючно.

— Ох ти і перемінився, — похитала Мальва головою, — що ж сказав тобі востаннє той бісів пліткар? Що твоя мати — моанська князівна?

— Не чіпай моєї матері!

— Я зовсім не хотіла тривожити мертвих, — мовила Мальва примирливо, — мені просто цікаво, чого це один живий дурник замість того, щоб мене обійняти, роздувся наче гиндик?

І тут мене понесло…

— Брудна дівка! — загорлав я, — від тебе тхне хлівом! Як мені настогидло жити в цьому закапелку! Стривай, я ще доведу, що вартий більшого!

— О, ваша вельможносте, — мовила Мальва опісля хвилинного розгублення поганючим голоском, — ваша служниця уклінно просить у вас пробачення…Стільки років ви жерли хліб Лелегів з молочком від тих самих кіз, а тепер вам тут стало тхнути? А чи не від вашої крові є цей сморід? Вірно говорять, що у моанців замість крові — рідке лайно! Бачити тебе не хочу! Північанин!

Ранком я вирушив до Ігворри ні з ким не попрощавшись. Мав намір більше ніколи не повертатися до Лелечого Гнізда. Я навіть до замку не пішов, а подався до панотця Отіна.

— Власне кажучи, я давно очікував чогось подібного! — вигукнув наставник, — юначе, вам нема чого робити в Чорногорі! Що очікує тут на вас? Виноградники, вичавки, купа сопливих дітлахів… Я можу посприяти вам… Звісно, для духовного стану ви непридатні. Ви — дворянин, у вас вдача воїна. Ви, здається, мріяли про мандри? На службі в Імперії можна побачити півсвіту, не покидаючи любої серцю вітчизни… Та й згодом… Багато люду у всьому світі мріють бути причетними до нашої культури. Наша Імперія — це не Ішторн, і не Шоррога, де інородцю не домогтися чинів і багатства! Великий Імператор Корог Перший, хай славиться його ім’я, так і сказав: є моанці за покликом крові, а є моанці за покликом освіченості… Але всі ми моанці… Вам потрібно досягнути слави на військовій службі… Оскільки ви вважаєтесь хетанцем і не маєте паперів на шляхетство, доведеться починати з чоррів…

— З чоррів? — вихопилося у мене, — ні!

Нехіть до людей у зеленому ще не покинула мій розум. Та панотець мене не зрозумів.

— Звичайно, це трохи занизько для справжнього моанця, — мовив він з жалем, — та ще й для шляхтича… Я, юначе, не в захопленні від оцього привілею для Хетану — утворювати військові з’єднання за місцем народження вояків, та ще й якось вирізняти їх з іншого війська… Кольором одностроїв, хоча б… Наче ми всі — не єдиний великий народ! Але з іншого боку — у цих полків чудові звичаї! А назва яка — Чоррін Ідрен… Яструби Імператора… Звичайно, до військової школи вам уже пізненько вступати, туди набирають дітей… Але шлях воїна від шерегового до генерала є не менше почесним… Мій брат Вальд Отін теж починав з низів, а нині є полковником Жердельського полку Імператорських Яструбів… Як він їх ніжно зве — «мої яструбки»

— «Яструбки Квітану»! — вихопилося у мене те, що я якось почув від Воїна, — нищителі…

Панотець аж руками замахав:

— Що за слова, юначе… Якби не ці шляхетні воїни, розбишаки б нині гуляли по всьому Півдню… Так от, я можу дати вам листа до свого брата. Це полегшить вам перші кроки самостійного життя.

— Я подумаю, — мовив я ухильно. Панотець співав як соловейко, але… Все ж таки я виріс в родині, де не було гіршої лайки за слово «чорра»…

Наставник не наполягав. Він дав мені притулок і час на роздуми. Час я марнував, так нічого й не надумавши… То хотів дібратися до моря і стати моряком… То думав про те, щоб дібратися до Белату і завербуватись у найманці… То гадав поїхати на Північ і знайти сліди своєї родини…

В розпалі цих думок мене знайшов Ольг. От з батьком мені зараз зовсім не хотілось розмовляти… Він міг перевернути усю послідовність міркувань панотця одним своїм сумовитим: «Дитя моє, Ольжичу…» Я боявся якось зрозуміти, що все це лжа, що з батькових теплих золотавих очей раптом визирне розважлива нелюдь, яка все життя гралася зі мною в страхітливу гру.

Батько чемно привітався з паном Отіним і попрохав покликати мене. Наставник був сама ввічливість… Він запропонував нам і столик у садку, і наїдки, і каву… Ольг лагідно, але твердо відмовився. Він повів мене до заїзду Терхів «Срібна Ложка». З нього колись почалася чума, тож стару будівлю спалили, а новий заїзд старий Терх, далекий родич покійної вуйни Алтеї, вибудував за княжий кошт.

Хазяїн зустрів нас привітно і одразу ж провів на другий поверх, до окремої кімнатки. Я почав нервувати. Говорити з батьком про свої вибрики мені було якось незручно… Тим більше — зізнаватися в своїх підозрах.

— Сину, що сталося? — спитав Ольг впрост, — ти пішов з дому… Бабуня побивається, Мальва плаче… Ти можеш пояснити, що з тобою коїться?

— Я вважаю, — мовив я понуро, — що нарешті маю право…дізнатись про своє походження.

— Ти мене ніколи не питав, — озвався Ольг, помовчавши. — тобі оповісти про матір?

- І про батька! — сказав я твердо. Ольг аж одкинувся назад, тоді зітхнув:

— Як ти здогадався?

— Способом виключення, — бовкнув я, — ви не дуже-то здивувались, коли ми з Мальвою… Наче так і мало бути… Та й не схожий я на напівкровку. Князь Іргат он має в лиці щось від дивного, я ж зовсім не схожий на вас.

— Бідний мій синок, — озвався Ольг стиха, — що я можу тобі оповісти… Твої батьки загинули…

- Їх що, покарала рука Господня? — озлився я, — мені набридли таємниці і недомовки!

— Що ж, — сказав Ольг, — твій батько був дрібним шляхтичем з одного північного князівства… Походив він з тубільного населення провінції… Один час служив у війську, тоді дістав відставку… Я познайомився з ним у Белаті, коли ми обидва навчалися в Ільзнонському університеті.

Я тільки рота одкрив… Белатський університет вважався найкращим на Західних Землях. Та Ольг ніколи не розповідав, що вчився там. Чого ще я не знаю про чоловіка, котрий звав мене сином?

- І що ви вивчали? — спитав я

— Відділення звалося «Держава і право».

— То ви — дипломований правник?

— Як і твій тато, дитя моє…

— А як ви познайомились?

— Ну, як…, - усміхнувся Ольг, — просто… Ми були єдиними імперцями на відділенні. А моанців за кордонами нашої великої і могутньої недолюблюють. Скажімо — за відсутність такої речі, як культура поведінки. Це стосувалося в основному до справжніх моанців, але ж не міг я кожному однокурснику пояснювати, що я… е… не той моанець, до яких вони звикли. Твій батько поводився рішучіше — він називав себе ім’ям своєї провінції… І ось одного разу йому запропонували знайти на мапі свою вітчизну…

- І що? — спитав я трохи не перелякано. Мій справжній батько, виявляється, теж був самостійником, принаймні в душі…

— Він викликав знавця землезнавства на поєдинок, — мовив Ольг, — а я був його секундантом… На щастя наших ворогів, а вони обидва були ішторнійцями, їх, опісля дуелі, відвідав лікар, а не трунар… П’ять літ опісля того ми з твоїм батьком були — нерозлийвода…

— А потім?

— Потім… Потім мені довелося покласти свого диплома на полицю. Загинув брат Ігвор, і мені довелося успадкувати його частину в родинній справі… Твій батько теж не став правником… Доля вирішила так, що він знову вдягнув однострій… Цього разу — начільника прибічних гриднів одного з північних князів…

— Знову недомовки! — хмикнув я.

— Постривай, сину… У того князя була красуня-донька… Князь не приділяв їй уваги, він пестив сина-спадкоємця. І ось панна накинула оком на вродливого начільника охорони… Коли все це вийшло назовні — князь розлютився не на жарт, адже він мав в жилах імператорську кров… Закоханим довелося тікати аж на Шоррогу. Там вони й повінчалися. Ти народився на Шоррозі, синку… Твоєму таткові довелося згадати про свій ільзнонський диплом… Чужоземець, він не міг знайти гідної роботи, і працював трохи не підсудком на невеличку платню. Твоя мати… О, то чудова жінка… Вона оповідала мені, що коли захворіла твоя годувальниця, їхня єдина прислуга, вивезена з дому, то їй довелося прати тобі пелюшки, топити плиту і готувати їсти. Не кожна князівна на це піде, і не задля кожного чоловіка, синку… Вони були щасливими. Незважаючи на бідність.

Ольг прикрив очі рукою.

— Ну, а потім, — продовжив, — в гру вступив твій дядько, материн брат… Йому здалося, що він задовго очікує спадку. І він написав на батька-князя доноса… Звинувачення було серйозним — державна зрада… Та папір цей потрапив імператору не під той настрій. Його Могутність викликав старого князя і віддав йому папір, порадивши висікти невдячного сина…

— Уявляю, — пробурмотів я, — і що… княжича таки висікли?

— Авжеж, — всміхнувся Ольг, — на жаль це не пішло йому на користь. Опісля, розгніваний князь раптом згадав, що має доньку й онука. Він викликав твою родину з Шорроги, пробачив доньці нерівний шлюб і заповів своєму онукові велетенський спадок з князівським титулом включно. Так що ти у мене княжич, синку…

— Ну, а ви? — спитав я, намагаючись вирватися з-під чар м’якого батькового голосу, — що ви робили тоді на Півночі?

— Возив контрабанду, — миттєво відповів Ольг, — кожен торговець хоч раз у житті, а улягає спокусі провезти щось незаконне… Ну, й напоролись ми на митників… З того часу я зарікся порушувати митне право, яке, до речі, колись вивчав… Довелося рятуватись вплав, взимку… Зі мною була вся виручка — повен черес золота… І я його не скинув, уявляєш? Доплив з тим чересом до берега… Як я не потонув — досі не відаю… Потім довго біг в одежі, що взялася кригою… Побачив селище, панський дім… і ризикнув попросити притулку. Яке ж було моє здивування, коли я побачив господаря… Ми вже давно не листувались… Вдома у твого батька я ніколи не був, ба, навіть і не знав, що він повернувся з Шорроги… Останній лист від нього прийшов саме звідти і оповідав про твоє народження…

— Як мене звали… насправді? — спитав я, згадавши видіння Веданга.

— Ешіор, — відповів Ольг опісля недовгої мовчанки, — тебе звали Ешіором…

— А батькове прізвище так і не назвете?

— Справа в тому, що твій дід-князь, — заговорив Ольг, — зробив три примірники заповіту… Один лишив собі, один відіслав до якогось іноземного торгового товариства, на зберігання, а один передав доньці. На четверту ніч мого гостювання у твоїх рідних за цим заповітом прийшли… І не тільки за заповітом… Вбивцям був потрібен ти… Нема людини — нема й питання, що вимагає вирішення… Вони убили твого батька і тяжко поранили матір… Твоя годувальниця, втікаючи від убивць, здогадалася викинути тебе у вікно… Там висока кучугура була, і ти не забився… Зрештою, тебе все одно б знайшли, хоч би по крику… Але тут їм довелося поговорити зі мною… Скупавшись в холодному морі, я підхопив гарячку і тому не одразу розібрався в цьому розгардіяші… Я втрутився, коли вже було запізно…і трьом розбишакам вдалося втекти. Один з них скидався на шляхтича… Мені вдалося помітити його лице… шаблею Ітаора, яку я зірвав зі стіни у залі… Потім мені оповідали, що твій дядько приблизно в той самий час нібито бився на поєдинку… І нині має на обличчі подібний знак…

— То мого батька звали Ітаором? — підхопив я, — я що — і далі буду витягувати з вас по слову?

— Та я вже майже оповів, — зітхнув Ольг, — Ітаором, певна річ… Він помер одразу… А твоя мати ще могла говорити. І вона попрохала мене тебе…заховати. Вона-то пізнала убивцю, і знала, що він не зупиниться, бо їм не вдалось добути заповіту. Я забрав звідти і тебе, і заповіт… Твоя мати… Ітаор розповідав їй про мене… трохи. Вмираючи, вона змусила мене присягнути, що я, язичник, виховаю тебе у вірі твоїх батьків, і не вчитиму ненавидіти…вітчизни.

- І ви так і зробили, — протягнув я. Ольг здивовано знизав плечима:

— До чого ця іронія… Ти — мейдист і вірнопідданий… Я дотримав присяги. Я провіз тебе через всю Імперію… Мене вистежили уже в Кедазі, в Страгії… В одному з заїздів я ледве встиг пхнути тебе в чужу скриню і завалити одежею… А до того — вніс до хати під плащем, як клунок…сплячого. Мене схопили, як я здогадався потім, найманці твого дядька. Я остерігався піднімати галас, думав, що викручусь. Віддав їм золото з череса, неначе прийняв їх за грабіжників… Але їм був потрібен ти… Аби не Воїслав, котрий трохи не загнав коня, повіривши синовому видінню, нас би там…обох… Ото і вся історія, синочок…

— Князівств біля північного моря декілька, — озвався я, — але можна дізнатись…

— Твого діда вже немає в живих, — сказав Ольг, — за чутками — його отруєно… Де поділися ті два примірники заповіту — невідомо… Твій дядько є нині князем… Імператор пробачив йому помилки і повернув свої милості. Тому я і не хочу називати…князівство. Синку, над тобою і досі висить меч…

— А третій примірник — у вас?

— У мене…

- І ви тримали мене весь час у Чорногорі? Знаючи хто я?

— Власне тому ти ще живий, — мовив Ольг, — що тільки я знаю, хто ти… Ну, а тепер, коли тобі все відомо, поговоримо, нарешті, про твою подальшу долю… Ти виріс, Ольжичу, дитя моє… Я не помітив цього за своїми мандрівками… Все вважав тебе маленьким. Час уже подбати про твоє майбутнє. Хочеш, я відправлю тебе вчитись до Ільзнону? Туди, де навчався сам?

— Я не хочу бути лікарем чи стряпчим, — буркнув я, — це не справа для шляхтича…

— Гаразд, тоді іди на службу до князя Чорногорського… На ішторнійському кордоні неспокійно… Ось і випробуєш себе, шляхтичу. Війни з Ішторном — то наш старий звичай… Вже, мабуть, й самі ішторнійці забули з чого все почалося.

— Чорногора, — сказав я, — знову Чорногора… Послухайте-но… Ви оце зараз оповіли мені гарну історію… Просто книгу можна написати… А до того оповідали інше, з таким же усміхом… Змусили повірити, що я — ваш син…

— Але ж ти маєш розуміти, — сказав Ольг ледь здивовано, — коли люди думали, що я загуляв з північанкою і привіз з Моани сина, ти був у більшій безпеці, аніж якби півЧорногори знало, що ти — сирота.

— Я просто не можу зрозуміти, — мовив я пристрасно, — коли ви говорите правду… Здається — що ніколи… І ніхто на вашому Півдні не є прямодушним! Все — оте «хвали-похвали», вічні викрутаси!

— Ну, це біда наша, — зітхнув Ольг, — занадто прямодушним часом могли і язика відрізати… Але що тебе турбує, хлопче? Чому ти не віриш? Моїй оповіді? Я покажу тобі заповіт твого діда… але пізніше. Він існує — будь певен. Я не можу зробити тебе князем, що ні, то ні, але хіба тобі вже так погано бути моїм сином?

— Вашим сином…, - повторив я, — Ольже, а ви взагалі — людина?

— Оце тобі… - протягнув Лелег, — а ким же я можу бути? Хіба що обскубаним лелекою, бо, як говорять деякі любомудри, людина — це безкрилий птах без пір’я.

— Ну скажімо, — протягнув я, — істотою, котра знущається з людей для розваги… Розказує гарні байки, а насправді… Ви ж ненавидите північан… Все моє дитинство просякло цією зненавистю… Як я можу повірити у вашу любов… Як можу повірити, коли ви всі очікуєте пришестя… нелюді. Гарного, наче писанка, убивці… Зводячи для цього закоханців… Ламаючи їм життя… Щоб народилась істота, сильніша за вас усіх… І щоб вона воскресила Ельбер Прекрасний, де таким як я наготована рабська доля…

— Помовч! — в голосі Ольга забриніла така владність, що я мимоволі заткнувся і від того розізлився ще більше, — про це не говорять вголос! Тим більше — не говорять лжі… Здається, я знаю, хто тебе вчить ненавидіти нас…

— Та ви ж самі усіх ненавидите, — не втерпів я

— Мовчи, дурне дитя! Я — нащадок Вогнедана-Повелителя… Ти не смієш, чуєш — не смієш ображати його пам’ ять… Я ненавиджу північан? Ненавидять рівних, затям собі це, а ми не вважаємо своїх катів рівними нам! Та як би я не ставився до…завойовників, тебе я любитиму завжди… Ти — моя судьба, розумієш?

— Слова, — вимовив я, — південці люблять гарні слова… І люблять смакувати помсту роками… Звідки я знаю, може це ви убили моїх батьків! Може не було ні друга-студента, ні красуні-князівни і її лихих родичів, а були якісь, як ви кажете, завойовники, котрі заважали вашим планам… Або були вашими ворогами… Є така річ, як «Воїславова помста»… Не чули?

— Ні, це вже занадто, — мовив Ольг піднімаючись, — я зараз же йду до пана Отіна. І вимагатиму, щоб він припинив оці свої… проповіді. Досить, що він псує життя Іскрі — так він ще й за тебе взявся… «Воїславова помста»… Це ж треба…Та ти знаєш, о юний мейдисте, що отой ваш святий Кеян, він же князь Лемпарт, власноручно відтяв Вогнедану пальці на правиці… Аби перший музика Ельберу ніколи більше не взяв флейти до рук… Про це не пишуть у святцях? Не пишуть, що це князь Зелемінський наказав затаврувати свого Повелителя, за якого життя мав би віддати… Самого цього досить було бідоласі Воїславу для отієї помсти! Але ж ця погань з Зелеміню не тільки людині зробила шкоду… Вона своєї землі зреклася…мови…віри… Війна — війною, на війні люди звіріють… Але на дітях ніхто з ельберійців ніколи не мстився. Зі справжніх ельберійців… Ні як Воїслав, ні якось інакше… Тобі розповісти, що було у Квітані? Про що мовчить Звід-Літопис? Розповісти, як чорри стратили на палі повстанця, а поруч з ним його сина…хлопчика… Коли ми увійшли в те селище — вони були ще живі… І батько попросив, аби синочка добили першим… Є назва у цієї помсти?

— То ви були у Квітані? — спитав я, теж піднімаючись. Я злякався. Я знав про це — але ж не від Ольга… Таке зізнання могло мені дорого коштувати.

— Був! — сказав Ольг, неначе випалив з пістоля, — мені тоді було стільки ж, скільки отій замученій дитині… А тепер піди і донеси на мене…

— Дайте спокій панотцю, — зажадав я, — Ваша розмова все одно вже ні до чого не приведе… Я вам не вірю…Ні вам, ні отим рукописам з Вербениних скринь. Я не бажаю більше ламати голову над тим, коли ви мені брехали — зараз, а чи раніше… Я хочу бути просто собі вірнопідданим. Зараз в Імперії тиша і спокій, а ви хочете розв’язати війну… Ви, дивні… А гинуть замість вас такі дурні люди, як оті повстанці. Я йду до війська! Доносити на вас я не стану, не бійтеся… Але й не ставайте у мене на дорозі…

Ох, аби я, дурний віслюк, знав, кому ставив умови… Якби я знав, на якій волосинці висіло тоді моє життя… Якби я знав, що опісля такої балачки Ольг просто не мав права відпустити мене живим… Та ще й до війська… Батько через багато років оповідав мені, що до крові стис в долоні метавку, але не зміг… Рука не піднялася…на синочка.

— В чорри отже підеш? — спитав він рівно, — зелене тобі личитиме, авжеж… А потім до тебе приведуть такого, як Веданг, нелюдя, і змусять закидати яму…

— Сіре мені личило б ще більше, — мене вже несло, — та я не винен, що пишуся хетанцем… А щодо Ведангів — то це була кревна помста. Зазвичай так не є…

— Зазвичай буває ще гірше, — мовив Ольг втомлено, — Ой, біда… Біда буде, якщо ти вдався у материн рід… Два винятки поспіль трапляються рідко. Ну, що ж… Я виховав тебе як зумів… Ти знаєш материну мову… Ти маєш материну віру… Ти не ненавидиш вітчизни… Ти хочеш її обороняти… Гаразд… Роби як знаєш… Та від сьогодні ти — сирота… І насмілься тільки записатися в чорри під моїм прізвищем! На тому твоя служба й закінчиться…

— Скажіть мені моє! — огризнувся я, — а втім, мені дійсно потрібно щось… шляхетніше!

І тут Ольг хльоснув мене по обличчю. Лише тут… У нього і справді була нелюдська витримка. І сила… Ударив він наче злегка, а трохи щелепу мені не звернув.

— То підбирай собі ім’я, — сказав, — а це тобі на щастя…

Я гепнувся на стілець, напівоглушений ударом. І очманіло дивився, як батько йде до дверей, такий, на вигляд, тендітний і безборонний… А з ним — усе моє дотеперішнє життя.

Панотець Отін аж руки заломив, побачивши мою розпухлу пику.

— Що за нестриманість, — почав він бідкатися, — Хіба ж так можна…

— Пишіть листа до брата, — буркнув я, — я їду до Жерделю!

— Добре, — заспішив панотець, — добре… Ви, юначе, маєте скинути з себе оцю селянську верету… І оцю поганську сім’ю. Можливо, служба допоможе вам знайти справжніх родичів, чого ніколи не станеться, якщо ви сидітимете у Чорногорі.

За три дні я виїхав до Квітану. Там, у Жерделі, і стояв полк чоррів, командиром якого був панотців брат. Не можу сказати, що мене зовсім не мучила совість. Я навіть згадувати боявся про Веданга… Воїн ніколи не простив би мені цього… Мені шкода було Мальви з якою я повівся так паскудно… Про Ольга ж я намагався просто не думати…хоча розпухла щелепа нагадувала мені про батька раз ураз. Але усі ці думки я запхав у найдальший куточок свого мозку. Зрештою, як говорив панотець, це були тільки нелюді, які морочили мені голову стільки літ.

Більше пана Отіна мені не довелося бачити… Навіть, коли я знову повернувся до Чорногори, опісля своїх блукань, і приїхав до Ігворри, я не пішов до знайомого будиночка з білих кам’яних плит. Тому, що боявся — не втримаюсь, і як не уб’ю, то покалічу… Я навіть не знав, чи проживає ще панотець в Ігворрі. Та одного разу Мечислав оповів мені історійку, опісля якої я зрозумів, що за мене таки відомщено.

Якось у нас з Мечиславом зайшла мова за мейдизм і його служителів. Юнак не ганив мейдистів, він вважав їх диваками.

«Самі себе настрахають, — говорив він з протяглою вимовою Ведангів, — а так же і померти можна…від страху… Раз у Ігворрі випадок був… Коли Вогнедан тільки-но став князем Чорногорським… Ні, трошки пізніше, опісля того, як ми з ним їздили до Моани, присягати новому імператору… Ще нас тоді до в’язниці впакували в Моані, пам’ятаєте? І от, Вогнедан вирішив зайнятися справами Чорногори… А сам ще опісля тої в’язниці не одійшов — очі на пів обличчя, худий, змучений… Мов дух який-то, а не людина… І при ньому весь час був отой Страж Гір, що він його викрав з Імператорського Зоосаду… Ну, чорний пард, Верен… Так от, приймає Вогнедан вповноважених від мейдистської громади… Ті скаржаться, що церква, мовляв, руйнується, дах протікає… «Добре, — каже побратим, — пришліть мені панотця, будемо щось робити»

Приходить панотець… Гридні припрошують його до зали… А треба сказати, що Вогнедан опісля того ув’язнення почав одягатися по-стародавньому, як Повелитель… Ну, там кунтуш блакитний з золотом…таке інше. Зовсім обережність втратив. І флейту свою з рук не випускав — як є вільна хвилинка, то він до музики… Панотець то його раніше мусив бачити… напевне… Але тут… Знаєте, у ігворрській залі — і серед дня напівтемрява… Тиха музика… Панотець стоїть, озирається — де ж князь… І раптом — виходить з-за завіси Вогнедан, а біля нього — Верен чорною тінню… Панотця так і не врятували — серце… Чого він так злякався — і досі не відаю… Верена хіба — так вся Ігворра знає, що він не кинеться ніколи, бо розумний…»

Я- то знав, чого злякався колишній духівник князя Іргата… Привида Повелителя… Прекрасного нелюдя з чорною душею… Лякав — лякав ним людей — та й злякався сам. Аж до смерті… Ну, що ж… Я, принаймні, за ним не плакатиму… Забагато зла приносили його оповідки. І не одному мені.

Зшиток другий

Гайвороння над Квітаном

З того дня, коли я знайшов у себе на столі ту бісову скринечку, минув вже тиждень. Купка списаних аркушів, які я кидаю просто на неї, потиху зростає. Я майже не сплю і здригаюся від кожного шереху. От не думав, що у мене ще зостався смак до життя… Я так звик холоднокровно важити головою, що майже задавив в собі почуття самозбереження. Відвик від небезпеки, чи що, за два спокійних роки… А може — полюбив цей старий дім на морськім березі… Дім, де мені вчуваються звуки материної арфи… Поміщик, котрий придбав маєточок опісля загибелі Керіних, сяк-так підрихтував сліди пожежі і на тому зупинився. Я відновив садибу, замовив місцевим майстрам неоковирні, але міцні меблі в астеонському густі. Такі, певне, були тут ще за часів батькової юності… Наказав відновити сосновий гайок за садибою і розчистити невеличкий парк… До цих робіт приставив своїх селян і трохи не взявся домовлятись з ними про платню… Дзуськи! Ці сто родин — моя власність, така ж як дім і гайок… Реєстрові душі…

З челяді лише старий управитель Вук ще пам’ятає Ітаора Керіна та його красуню-дружину. Він є удівцем, мав за жону жінку, що була моєю нянькою… Ту саму, котра мене врятувала, вкинувши до снігового замету… Опісля її смерті Вук більше не одружувався. Його дружину звали Нетою, загинула вона тієї ж ночі, що й мої батьки… Вук пишається тим, що вірну рабу поховано в ногах у господарів. Він і сам — вірний раб… Вірний і відданий… Не стільки мені, скільки маєтку. Думаю, аби він знав, що справжнє ім’я нового пана — Ешіор Керін, то був би щасливим…

А я не можу бути щасливим і тут, в садибі моїх предків… І навіть не тому, що наді мною, як і завжди, висить меч… Цього разу, для різноманітності — Меч Ельберу… Зброя і людина одночасно… Я — Білий Ворон, я не маю гнізда, не маю землі, яку міг би назвати своєю… Чверть століття я воював на землях Заходу і Сходу, щедро розливаючи чужу й власну кров… І ніде не міг осісти… Здається — тільки почав вити гніздо, але ж ні… Треба летіти далі… Такою є моя судьба. Може, це кара за те, що я почав самостійне життя, зруйнувавши спокій родини Лелегів…

Отже, завдяки клопотанню панотця Отіна, я без зайвих труднощів вступив до лав Жердельського полку Імператорських Яструбів. Полковник Вальд Отін, темноволосий здоровань з хрипким від постійного командного крику голосом, прийняв мене дуже ласкаво. Почувши, як він вимовляє моанські слова, я втямив, що Отіни були родом з Зелеміню. У панотця південна вимова зовсім була відсутня, зате його брат вимовляв «ше» замість «же» де треба, і де не треба, як-то було притаманно зелемінським «дженджикам». Пан полковник прочитав листа, подивився на трохи не двометрового широкоплечого здорованя, котрий цього листа привіз, оцінив мою «моанську пику» і призначив мене офіцерським вістовим до першої роти першого батальйону.

Командиром моїм став поручник Крін Птасін… Так, той самий чорра, якого я бачив колись у Боговладі. Ба, я знав і його матір, і меншого брата… Щоправда добре втямив собі — якщо хочеш мати з поручником добрі стосунки, не говори з ним про його родину… Якось при мені приятель Кріна, поручник же Ковт Різін нагадав йому про «язикате щеня, отого Со-кола» і трохи не отримав по пиці. Від поєдинку офіцерів втримав лише капітан Гедін, їхній начільник, котрий суворо забороняв усякі бійки поміж «яструбками».

Мій поручник вигідно відріжнявся від буйного натовпу в зелених одностроях. Чорри мали в Імперії таку славу, що «сірі», тобто решта імперського війська, просто боялися їх зачіпати. Поєдинки як не між собою, то з офіцерами «сірих», були у чоррів звичним явищем. Пихато вели себе і шерегові. В «сірому війську» служили рекрути з кріпаків, а до Імператорських Яструбів йшли збіднілі шляхтичі-південці в надії вислужити відзнаки. І, хоча командний склад, поповнювали в основному випускники Імперської військової школи, що в Моані, надія вислужитись завжди існувала, бо двобої між чоррами часто закінчувалися смертельно. Моанські імператори, котрі вміло використовували ці буйні голови, і навіть тримали при собі прибічну охорону з чоррів, марно намагалися заборонити дуельну пошесть і, зрештою, дали своїм Яструбам спокій.

Крін Птасін в суперечки встрявав зрідка, а на поєдинок виходив лише тоді, коли цього не можна було обминути. Він вважав, що слуги Імператора не мають влади над власним життям і тому не повинні вбивати одне одного. Випадок з паном Різіним був єдиним на моїй пам’яті, коли поручник забув про власні повчання. Був він також байдужим до випивки і жінок… Ба, молодий офіцер навіть займався віршуванням… Якось я підглянув краєчком ока до його паперів і прочитав вірша, присвяченого, звісно ж, Імператору та його вірним Яструбам. Якщо вірити пану Птасіну, Велика Моанія тільки-но й очікувала наказу, аби підкорити собі решту земель знаного світу… «Уся Імперія, заобрійний весь світ, — оце тільки й запам’яталося мені з того довгого твору, — чекає на наказ, що спалахне мов ґніт, і вечоровий мир в огненну кине заметь…» Певне, пан Крін віршував свої наміри для тих часів, коли мав дослужитись до Імператорського Воєводи.

Інші вістові вважали, що мені не пощастило з начільником, котрий не пиячить, не гуляє, навіть не лається лихими словами і не дозволяє того ж своєму підлеглому. Вони помилялися — я не хотів би іншого командира. Від того ж Ковта Різіна, який зранку вставав похмільний, а звечора був знову п’яний в дим, мене просто вернуло… Але Крін… Він чимось нагадував мені Воїна… Втім, вони й були якісь родичі… Дивлячись на цього зразкового вояка, я ще раз запевняв себе, що ота страхітлива подія у Веданзі була винятком, а не правилом.

Сама імперська служба, однак, дуже скоро мене розчарувала. Я завербувався до війська у нападі сліпого гніву і не подумав, що через це маю трохи не все життя ходити в однострої… Військовий лад мене відлякував, а доля вістового — зрештою, лише хлопчика на побігеньках, мене не влаштовувала, я бо усвідомив своє шляхетне походження. Звісно, я мав вислужити собі офіцерське свідоцтво, але як же цього було довго чекати.

Мій поручник потішав мене, що задля вітчизни можна й потерпіти кілька років. Звісно, мирного часу вислуга йде повільно… Але раптом гряне війна, чи ворохоба… під час бойових дій підвищують швидко…

— … того, хто лишається в живих, — усміхався Крін. Такої хвилини я його майже любив, настільки він нагадував мені далекого друга, — ходять чутки про близьку війну з Шоррогою…

— Але ж Шоррога ген за морем, — не вірив я, — швидше вже ми воюватимемо з Ішторном, або будемо розширювати східні кордони… Зрештою, ось тут, поруч, є Белат…

— Белат давно потрібно приєднати, — погоджувався мій офіцер, — він стирчить на Шиї Змія, наче бридкий наріст. Вся Шия Змія давно вже має бути моанською… Доля нашої країни, вояче, — нести світло й культуру іншим!

Нема чого й казати, що я швидко став улюбленцем молодого чорри. Справа в тому, що його приятелі-офіцери не те щоб були байдужими до Великої Моанії, ні, вони б за неї будь кому видерли б очі, наче справжні яструби, але… Часом у мене було таке враження, що ці вродливі юнаки в зеленому десь у глибині серця відчувають, що коять навіть не щось погане, а те, чого вони не повинні робити… Згодом, коли я познайомився з Роллою, белатським лікарем, я спостерігав подібну поведінку у невиліковно хворих, котрі не знали про свою хворобу і намагалися задавити підсвідомий страх гулянками й пиятикою. Говорити про політику поміж чоррами вважалося поганим тоном, головною темою їхніх розмов були вино і баби… Я, від природи мовчазний, до того ж ще не звиклий до нового оточення, принаймні уважно слухав свого офіцера, а часом і вміло піддакував.

Так я прослужив у чоррах майже рік… За цей рік я не мав жодної звістки ні з Чорногори, ні, тим більше з Ведангу. Часом, коли на мене нападало каяття, а траплялося це в основному вночі, у мене аж сльози виступали на очах… Я нудьгував за Мальвою, хоча давно вже не був колишнім чистим юнаком і не мав нестачі в гулящих жінках, котрим дуже подобалися мої широкі плечі, сильне тіло, розвинене бойовими вправами, ну і… ще дещо. Я потерпав, чи дізнався Веданг про мою зраду… Так, отими безсонними ночами я повною мірою усвідомлював, що те, що я зробив, зветься зрадою… Часом я навіть думав, чи не пече чутливому Дракону побратимська руна на руці… Але наставав ранок, сурма грала зорю, і нічні думки зникали.

Тим часом у Квітані стало неспокійно… Імператор Корог, котрий був замолоду запеклим бабієм і наплодив кільканадцять позашлюбних дітей, раптом відчув смак у чоловічій любові… Скінчилося все це тим, що він почав винагороджувати своїх «домашніх улюбленців» землею Півдня… Ясна річ — разом з людьми. Рештки державних земель Квітану розділили між трьома імператорськими… не знаю, як їх і назвати… Один мій знайомий квітанець згодом назвав їх просто — «імператорськими курвами»…

«Курви» були дуже шляхетного походження… Першим і головним фаворитом залишався Ріфін, князь Астеонський, далеко не юний, але вродливий чоловік. Злі язики говорили, що при ньому наш володар грає ролю жінки… Другою «курвою» був двадцятилітній шляхтич, що походив з провінції Мооз. Звався він Антс Лефтін, і саме його імператор призначив воєводою Квітану. Третій — південець-напівкровка родом з Зелеміню, належав по батькові до давнього моанського дворянського роду, а по матері — був не менше шляхетним хетанцем. Оповідали, ніби цього юнака розтлив князь Зелемінський, а тоді імператор випадково побачив княжого фаворита на якомусь балі і просто з танцювальної зали повів до спочивальні. Звали цю ганьбу свого краю Зельм Яворін…

Ролла, мій приятель, до речі, ніяк не міг зрозуміти оцю мою зневагу до мужоложців. У них, в Белаті, це якщо і не є звичаєм, то, принаймні, нікого не дивує… Ні, мій друг не був прихильником одностатевої любові. Але і вважав, що людина має право вільного вибору в подібних речах… Може і має… Але моє чорногорське виховання назавжди визначило ставлення до мужоложців — я їх як не вважав за людей так і не вважаю… Курви вони і є курви…

Те, що ці троє ублюдків накоїли в Квітані вилилося в Третє Квітанське Повстання. Почалося воно значно південніше Жерделю, в околицях Дару, який моанці називали Таргом. Саме там було найбільше державних земель. Квітанці споконвіку жили хуторами, по кілька сімейств з одного роду. Цьому сприяла й природа цієї провінції — вкриті лісом пагорби, котрі на півдні змикалися з передгір’ями Чорногори. Якщо данадільці, наприклад, звикли до розлогих долин, то тут кожен шматочок родючих земель випрохували у лісу… Недарма хуторяни просто серцем прикипали до отих шматочків… І до своїх хатин з дубових брусів, котрі мали такий вигляд, наче ще пам’ятали Ельбер.

Пан Антс Лефтін наказав повністю знищити хутірську систему землеробства Південного Квітану. Як кільканадцять літ тому у Квітані Північному, всі хуторяни мали бути зігнані до селищ, які мусили самі і збудувати. В тих селищах люди повинні були корчувати ліси, аби збільшити площу панських земель, працювати від зорі до зорі за порожню юшку і визнати себе рабами трьох паскуд…

Людоньки, ви не уявляєте собі, що це означало для квітанця… Бути кріпаком «імператорської курви»… Винищувати без діла ліс… Казав я чи ні, що для ельберійців-язичників природа була живою? Квітанці у більшості своїй потайки сповідували давню віру, чому сприяла можливість приховувати капища у лісі… У живому лісі, який наче розмовляв зі своїми вірними, котрі вважали, що у дерев є душа…

Навіть спиляти деревину на хату квітанці наважувалися лише опісля довгих обрядів, а на місці спиляного дерева саджали три нових… А тут вони мали стати лісорубами… Ясна річ, що Квітан вкотре бурхнув полум’ям і почалася ворохоба.

Ольг, вже опісля моїх блукань, якось оповів мені, що жодне квітанське та й будь яке інше повстання не було сплановане чистокровками, як-то говорили ріжні дженджики. Але чистокровні роди вважали за честь приймати у тих повстаннях участь. Хоча чудово знали, що подібні спалахи приречені на загибель. Дивні накопичували зброю й гроші, очікували Сповнення Видіння й пришестя Визволителя, однак приносили в жертву оцим вибухам народної люті найкращих своїх синів.

— Батьку, — спитав я якось, — ну для чого ви розливали на землю дивну кров? Адже вас так мало…

— Людям надавала сили наша присутність, — відповів Князь «тіней», — коли вони бачили дивного в своїх лавах, то вірили, що Давні Боги з ними.

— А хіба ви не могли не допустити до ворохоби, — продовжував я допитуватись, — ви ж знали, що повстанцям не перемогти… Тоді до чого оті жертви, і оті страхіття?

— Бачиш, синку, — мовив мій дивний батько, — іноді краще загинути в безнадійній борні, аніж визнати себе рабом без спротиву. Воля, не обмита кров’ю, втрачає цінність… Та й що б ми були за нащадки Богів, коли б умовляли людей мовчки терпіти усякі паскудства… Ти думаєш, що якби квітанці не опирались збройно, не було б жертв? Помиляєшся… Були часи, коли людей вішали лише за те, що знаходили у скрині вишиту давнім візерунком сорочку… Та вага меча у руці передається від батька до сина… Чи стали б квітанці під корогву Вогнедана, якби не відчували цієї ваги?

Словом, батька мого в цих питаннях було не переконати… Так само, як і Кріна Птасіна, коли мова заходила про Велику Моанію… Отже, Квітан повстав… На чолі ворохоби опинився Коловрат Влотко, хуторянин, у котрого під час виселення убили двох синів. Він зі своєю «озброєною бандою», так бо говорилося в наказі по нашому полку, навіть примудрився захопити Дар і успішно витримував облогу. Дарійський полк чоррів під час цієї пригоди зменшився трохи не вдвічі. Повстанці, для яких партизанські війни вже стали звичаєм, вирізали залоги Дару і сусідніх Рибок… Пана Антса Лефтіна Влоткові хлопці повісили на площі, попередньо відтявши йому те, з чого ще можна було дізнатися, що він є мужчиною. Воєводство перейняв Зельм Яворін, котрий на той час був у Жерделі… Він перелякався настільки, що нашого полку і решток дарійського йому здалося замало, аби провести зачистку місцевості. На його прохання імператор виділив підмогу — полк «сірих» з Моанії під проводом князя Астеонського, котрий був і сам зацікавлений ходом зачисток.

Так я потрапив на війну… Не на таку війну, що описувалась в книгах, з військом, котре виходило насупроти ворожого війська, з кінними атаками та геройськими подвигами. Повстанці не мали війська і не давали відкритого бою. Був загін Влотка, котрий засів у Дарі, були невеличкі ватаги «сокирників», прозвані так через їхнє озброєння, яке складалося з сокир на довгих держаках. Ці ватаги наче виникали з-під землі і провалювались у землю. Були ненавидячі очі жінок і старих на кожному хуторі, в кожному селищі.. Були, зрештою, чутки про таємничих «чорних тіней», які, нібито, усі поспіль були «чистокровками»… Провадила їх істота, котру самі чорри прозвали Чорним Воїном.

Я був вперше у такій…дупі, і навіть не знав, кого більше боятися. «Тіні» полювали в основному за офіцерами, але при нагоді могли відірвати голову і офіцерському вістовому. «Сокирникам» же було однаково — аби в однострої. Мені не раз доводилося бачити вояцькі голови, стяті їхніми топірцями… І добре, коли тільки голови. Потрапити живим до рук «сокирників» вважалося найбільшим нещастям «Тіні» не катували полонених, вони просто не брали у полон, а «сокирникам» вже не було чого втрачати… Перша зачистка, яку проводив біля Дару Дарійський полк, позбавила їх і родин і домівок. Той вояк, котрий потрапляв їм до рук, мав відчути те, що відчували їхні рідні, вмираючи на палях…

Зараз мене уже не здивуєш ні виглядом небіжчиків, ні жахами війни… Але тоді я був молодий, недосвідчений йолоп… Найбільше мені запам’ятався запах… Запах смаленого людського м’яса… Запах хат, спалених разом з живими людьми… Запах крові, розкладених трупів та людського лайна… Так тхнула війна, на якій я мав відзначитись…

Нині я можу згадати лише окремі картинки… Немовля, настромлене на пакіл тину… Ніжки ще ворушаться… Старий вусатий чоловік, прибитий цвяхами до дверей власної оселі… Дарійський шлях, обставлений палями з іще живими людьми… Вагітна жінка з розпоротим животом, а поруч — ще жива дитинка… І мій поручник, Крін Птасін, із спокійним усміхом розчавлює чоботом дитячу голівку… Завалений напіврозкладеними мерцями яр біля Дару… Ще одна замучена жінка… Чорри, порозважавшись, набили їй лоно порохом і підпалили ґніт…

Знав я опісля освічених моанців, яких при слові «квітанська ворохоба» аж пересмикувало… Ах, «сокирники», ах, дикуни… Ах, які звірства чинили люди Влотка, коли вирізали у Дарі всі родини моанського походження, до останньої дитини… Згоден, панове… Я і сам дещо бачив… Якось наші фуражири поїхали за провіантом, який мали відібрати на одному з хуторів. Поїхали — і зникли… Потім ми їх знайшли… З розпоротими животами, в які було насипано зерно… Щезло якось і двоє вартових… Через два дні нам підкинули два рядняних мішки, а в них — ті двоє… Без рук і без ніг… Ще живі… Кровотечу акуратно зупинено… Яка з цього мораль? Якщо звір лізе до людини в хату, людина теж звіріє… І починає рубати… Сокирою… А висновки робіть собі самі.

Я не приймав участи в розправах… Не тому, що був таким уже хорошим — просто не випадало… Чесно пишу, як є… Хто-зна, що б я зробив, коли б мій Крін Птасін наказав би мені когось повісити… Відмовився б, і мене б повісили на тій же мотузці, або таки вибив би у людини з-під ніг опору? Не знаю… Просто не знаю… Зараз би я звичайно б відмовився, а тоді… Не знаю…

Як вістовий, я цілими днями снував з донесеннями, важачи при тому головою. Скільки вістових отак зникло без сліду разом з їхніми пакунками… Деяких потім знаходили… в такому вигляді, як я згадував вище. Та мені поки що щастило… як дурневі. Двічі, вночі, нас обстріляли і я, як усі, палив у темряву, горлаючи щось несусвітне… З кожним днем я все більше усвідомлював в яку помийницю потрапив.

Мій поручник зате був у своїй стихії. Якщо більшість його колег лише вдовольняли свої дикунські бажання, котрі виникають в деяких людей, коли можна безкарно знущатись і ґвалтувати, то Птасін вважав, що чинить справедливу справу. До того ж він сподівався, що за рахунок «невдячних дикунів» підніметься у званні. Оскільки моя чорногорська виучка дозволяла не виказувати ні огиди, ні страху, що свербів десь у кишках, Птасін говорив, що для новачка я тримаюсь добре, і пророкував мені велике майбутнє.

Одного спечного літнього вечора ми стояли табором біля містечка Веретень. Містечко було майже порожнім — кілька дідів та двоє старих бабусь. Пан Крін на той час уже виконував обов’язки капітана… Нашого капітана Гедіна якось знайшли у похідному ліжку з отруєною голочкою між бровами. Нема чого й казати, що чорри перетрусили всю околицю, але нікого не знайшли.

Раптом пролунала сурма, і всі ми посхоплювались на ноги, хапаючись за зброю Та тривога була марною. Шляхом рухалася рота «сірих» Офіцер-моанець забачивши Птасіна, підніс руку до свого крислатого капелюха. Вони йшли на Дар, наздоганяючи своїх і шукали місця для табору.

Птасін подивився на мапу і вказав їм напрям на Радегаст. То був навіть не хутір, швидше невеличке селище, люди в якому майже всі носили прізвище Радко. Зараз там, теж, певне, лишилися старі та малі. Однак, наші чорри ще не встигли обібрати їх на предмет харчів. І тому потиху ремствували на Птасіна — всім було відомо, що опісля моанців харчів у селищі можна не шукати.

Наступного дня прибули двоє вершників — «сірий» вістовий та його провідник-чорра. Чорра хитався в сідлі. Куля, пущена із засідки, роздробила йому плече.

Птасін розпитав вістового і покликав мене:

— Вістовий Зотін!

Я підбіг… У списках чоррів я значився як Ешіор Зотін. Ім’я я взяв своє, а прізвище мені дав сам полковник Отін, трохи видозмінивши своє. Панотець бо писав у листі, що я є сиротою, виховувався серед чужих людей і тому хочу мати справжнє моанське прізвище. Залишитись Лелегом я не наважився…Занадто добре пам’ятав батькові очі і отой ляпас.

Поручник звелів мені провести колегу в сірому до Радегасту. Порадив залишитись там ночувати і не вертатись надвечір.

— Мені, хлопче, — мовив він поблажливо, — буде шкода, якщо ти не повернешся…

— Дивись, аби бандити не приготували собі яєчню з твоїх яєць, — піддів Ковт Різін, котрий стояв тут таки, — і остерігайся нічних тіней… Кажуть, в цих краях орудує сам Чорний Воїн… До того нас діставали лише «сокирники» якогось Крука — «Зарубки», а тепер ще й це… Ти хіба не чув, солдатику, що Чорний Воїн є упирем? Говорять, що бандюги відкопали його з могили, де він мирно спав ще від часів влади чистокровок?

Щось промайнуло у мене в голові. Якийсь здогад…

- І от, коли він спопадає жертву, — продовжував страхати Різін, — то в очах у нього спалахує червоний вогонь, а ікла виростають як прутень під пальцями шлюхи…

— Пане Різін, — з несмаком мовив Птасін, — припиніть дурні розмови. Виконуйте наказ, шереговий, і хай тобі щастить…

Після цього офіційного дозволу та неофіційного побажання я осідлав коня і поїхав разом з вістовим-моанцем до Радегасту. Дорогу я знав, бо вже якось бував тут під час оглядин місцевості. Тому селище віднайшов легко.

Моанський офіцер, якому призначалися папери вістового, зайняв найкращу хатину. Попід тином, на задньому дворі, лежали трупи, ледь прикриті веретою. Я нарахував згодом вісім дорослих і чотири маленьких тільця. Мабуть, тут була уся родина, окрім тих, що пішли до лісу… Осторонь лежав ще один труп, жіночий, з задертою на голову спідницею. Вбиту навіть не потрудилися прикрити… Що тут сталося — можна було лише здогадуватись. Певне, хтось із Радків намагався дати відсіч ґвалтівникам.

На ґанку хатини сидів моанський вояк. Він старанно обгортав босі ноги половинками квітчастого шалика. Такими хустинами зав’язувало собі голови квітанське жіноцтво.

Солдатик підвів голову і доброзичливо усміхнувся мені. Він бо бачив, як я провів у хату їхнього вістового.

— Портянки зіпріли, — сказав, — от лихо з цим ходінням… Щодня — марш.

— Навіщо хустину зіпсував? — сказав я, присаджуючись поруч. — лишив би для жінки…

— Та бачиш, братику, — охоче пояснив «сірий», — не згодилася б жінці… Закривавлена дуже. Я їй ось що приберіг…

Він показав мені срібний браслет з візерунком у вигляді виноградної лози. Щось подібне носила Мальва років зо два тому…

— Що тут за бійня, — спитав я, — бандити?

— Та ні, - позіхнув солдатик, — просто очищували місцевість… Ці хетанці якісь скажені — тільки торкнешся до котроїсь баби, одразу кидаються до горла..

Я дивився на браслет у загрубілій селянській лапі «сірого», дивився доти, доки не відчув, що судомно стискаю руків’я належної мені за статутом шаблі… Вояк тим часом узув чоботи і зі смаком притупнув. Браслета ж акуратно загорнув у ганчірочку і сховав до пазухи.

За наказом офіцера мене нагодували кашею і залишили ночувати. Дійсно, спадав вечір, а тут і серед білого дня могли підстрелити з-за будь-якого куща. Особливо, якщо комусь із Радків таки вдалося втекти… Я влаштувався на нічліг під повіткою, оподалік від мертвих. Моанці мали вирушати завтра, і тому не утруднювали себе похованням.

Спершу я ще чув перегукування вартових. Потім голова моя обважніла. Думав я лише про одне — треба тікати… До біса Імператорських Яструбів і військову славу… Завтра помре князь Іргат, або Імператор забажає відібрати привілеї у Чорногори, і тоді, у дворі Лелечого Гнізда, отак лежатиме Мальва… Зі спідницею на голові… Але куди мені подітись? Батько зрікся мене, дружина не хоче бачити — і цілком справедливо… Ця земля мене вигодувала, а я став на бік її ворогів… Нелюді… Потвори… Одну я сьогодні бачив, вона обгортала брудні лапи хустиною замученої жінки…

Я провалився в сон, в якому таки витяг шаблю і рубонув «сірого» навкіс…За це мене мали повісити на очах у всього Жердельського полку… Поручник Крін докірливо хитав головою… Ковт Різін шкірився до мене і шепотів про те, що вночі прийде упир… З червоними очима і іклами розміром з прутень під пальцями шлюхи… Чорний Воїн, якого відкопали з могили… «Він і тебе відкопає, - хихикав Різін, — будете вдвох пити крівцю нахильці»

Прокинувся я від якогось неясного відчуття. Не небезпеки, швидше чиєїсь присутності. Стояла глупа ніч. Тиша була такою, що хоч ножем її ріж. Навіть хутірський пес, котрий вив цілий вечір десь поза тином, і той замовк.

Я підвівся. У дворі було темно… Смолоскип, устромлений в кільце на стовпчику, догорів… Вартових, котрі мали обходити селище вартою, теж не було чути…

І тут спалахнуло світло. Це запалав будинок Радків за моєю спиною. Я метнувся до тину і став…

Переді мною стояла «тінь».

***

Про «тіней» я чував змалечку, як і кожен чорногорець. Пліткували, що це — таємна військова громада, яку чи-то очолювали чистокровки, чи-то (це вже я чув від чоррів) вона повністю складалося з чистокровок. Але вперше бачив перед собою «тінь» у бойовому вбранні. Воно, те вбрання, і справді було чорним, голову ховав облягаючий каптур, а замість обличчя, і це було найжахливіше, наче зяяв темний провал. Потім я дізнався, що лице «тіні» затуляла особлива сіточка — «павутинка». Дихати в ній було легко, видно було все чудово — але видно лише з одного боку. З другого наче був згусток пітьми. Це був стародавній винахід, ще з часів Ельберу… Лезо меча в руці «тіні» було єдиною світлою смугою. Меч теж був стародавній — довгий, злегка вигнутий, майже як шабля.

Лише цьому мечу я завдячую, що не помер на місці від страху й несподіванки. Думка у моїй практичній голові була такою — меч потрібен тільки людині… Духи, упирі і привиди обходяться без мечів…

Я вихопив шаблю і став у бойову стійку. «Тінь» танцюючим рухом метнулася вперед… Знайомий прийом, сотні разів бачений мною, відбитий мною на отій галявинці з водоспадом… Дзвін зброї одізвався у мене в голові гарматним гуком. «Тінь» відскочила назад, опустила клинок і піднесла лівицю до обличчя.

Сітка впала, але я вже знав, кого побачу… У відсвітах пожежі переді мною сяйнули чорні очі Веданга…

— О, Білозіре! — вигукнув він, — Боги, ти хоч би крикнув… Я ж міг тебе убити…

Я не міг промовити слова… Я стояв остовпілий, коли Дракон підійшов до мене і знайомим до болю жестом торкнувся долонею моєю щоки, а тоді притис долоню собі до грудей. Так віталися в Ельбері лише найближчі, і означало це — «Твій образ в моєму серці. Я пам’ятав тебе».

Я нічого не міг зрозуміти… Мій однострій прекрасно було видно у світлі пожежі… І невже Ольг не сповістив Веданга? За цілий рік? Мій побратим не міг нічого не знати… Але тоді чому він не проткнув мене отим клинком?

— Я ніколи не думав, — говорив тим часом Воїн хапливо, — що пан Ольг дозволить тобі продавати малинове вино… Та ще й влаштує до Жердельського полку… Це ж їхні відзнаки? Еге ж… Офіцерський вістовий, хай береже мене Пращур Веданг! От чого ніколи не міг собі уявити — мій побратим в зеленім однострої… Хто твій офіцер?

— Крін Птасін, поручник, — сказав я одрухово, ще нічого не тямлячи.

— «Залізний чорра»! — засміявся Веданг, — оце так обвів ти його! Уявляю вираз його обличчя, якщо він колись дізнається, що вістовим у нього служила «тінь»!

Тільки тепер до мене дійшло… Бідолашний Дракон… Він нічого не знав… Ольг… Батько промовчав про свою ганьбу… А може, просто не був у Веданзі… І Воїну ніхто не написав… І брат мій по крові, мій любий брат був певен, що я виконую завдання Ольга, та ще на такому небезпечному місці, як вістовий «залізного яструба»

— Будь біля мене, — тим часом продовжував Воїн, — я тут із сотнею Крука. Зі мною — десяток моїх людей з Ведангу: вишколені «тіні»… Їх ще мій батько вчив. З дитинства. Вони — то тебе знають, а от Крук та його хлопці… Вони, друже Білозіре, дуже не люблять людей в одностроях… Ходімо… Ти маєш повернутися до полку? Чи Птасін щось запідозрив? Він же відчуває, майже як я… І про що думав пан Ольг, коли послав тебе саме до Жерделю… Ти ж іще — трава-травою…

Ми обійшли палаючий дім. Те, що я побачив перед хатою, було досить жахливим, аби перед тим я не надивився на речі ще жахливіші. Моанці, на відміну від чоррів, зовсім не знали, на що вони можуть напоротися. Вони вважали, що йдуть подавляти бунт, для чого досить висікти сотню селюків, а десяток — повісити для постраху іншим… І не стереглися так, як «яструбки». Тож «тіні» Веданга зняли варту ножами та метавками, а ватага «сокирників», або, як вони самі себе називали — «сотня Крука», потяли сокирами сонних вояків, майже не зустрівши спротиву.

Просто перед ґанком стояв гурт людей, зодягнених досить різноманітно. У одного квітанська гаптована сорочка виглядала з-під трофейного однострою чорри. Другий був зодітий в шляхетський кунтуш місцевого крою, колись, певне, вишневий, а тепер — плямистий від бруду. Свитки з фарбованого цибулинням полотна чергувалися з безрукавками, які носили в Прибережному Квітані. Серед них вирізнялося кілька чоловік у чорному вбранні «тіней».

«Сокирники», а це були, звісно, вони, цікаво приглядалися чомусь на землі. Звідти нісся нелюдський крик… Такий, що мені аж мороз поза шкірою пішов…

— Мамочка! — кричав хтось моанською, — ой, мамочка!

— Пізно тепер репетувати, — відповідав квітанською говіркою вусатий літній чоловік, той, що був зодягнений у вишневий кунтуш, — треба було твоїй мамі померти ще до твого народження. Тоді і їй не було б соромно, і добрим людям не стидно…

На землі лежав солдатик… Мені здалося, що це отой… що рвав хустину на портянки… Втім, я міг і помилитись… Чоловік у кунтуші спирався на шаблю, встромлену в живіт «сірого» і поволі її обертав…

Я відчув, що мене зараз знудить… Скільки разів за останні кілька місяців я ледве стримував блювоту… Я не зблював навіть тоді, коли Крін Птасін розчавив дитинці голівку… Не зблював і цього разу… В голові, як завжди у таких випадках, була лише одна думка: «Ти ж сам хотів до війська, Білозіре Лелег, тож дивись і не смій блювати…»

— Друже Крук, — неголосно, але владно мовив Воїн, і всі сокирники обернулись до нас, — добийте пораненого… Досить!

Крук поволі висмикнув шаблюку з тіла приреченого.

— Добре, пане дивний, — сказав протягло, — я думаю, він зрозумів науку…

Свиснув клинок, відділивши «сірому» голову від тіла. Я втягнув в себе повітря і ще раз присягнув собі, що не зблюю.

— Ви полонили «чорру», Чорний Воїне, — ґречно продовжив розмову Крук, так, наче з приятелем біля тину розмовляв про погоду, — ви допитаєте його самі, чи дозволите нам його… поспитати?

— Цей хлопець — не чорра, — відповів Веданг.

Крук похитав головою…

— Чорний Воїне, — сказав, — я знаю вашу вояцьку вправність. Коли ви і ваші «тіні» витягли нас з отої біди під Веселаном, сотник Крук, як-то й належить, визнав вашу зверхність. Ви нині нами керуєте, дивний… Але я знаю і вашу вдачу… Цей хлопчик розчулив вас… своєю молодістю, напевне. Але ви пам’ятаєте мій хутір, що звався Вигоричі… І діточок, їх у мене було четверо… Трьох, п’яти і восьми років… Це — сини… А найстаршу, донечку, звали Бажаною… Ви бачили, що зробили з нею чорри… З нею, і з моєю дружиною… І бачили тіла моїх синів! Віддайте нам чорру, «тінь»!

— Цей юнак є моїм побратимом, — терпляче сказав Веданг, дивлячись просто у затерпле лице людини, в якої не зосталося нічого, — друже Крук, це чорногорець, який мав завдання від свого зверхника.

— Чорногорець? — раптом втрутився молодик у вишиванці під трофейним одностроєм, — та ви лише гляньте на пику цього виплодка! То — північанин! Північанин!

«Пропав! — подумав я розпачливо, дивлячись на ненавидячі обличчя повстанців, — навіть Дракону їх не стримати… Хоч би не мучили, а вже пристрелили б одразу…»

Раптом до нас протиснувся чоловік у вбранні «тіні» Він був без сіточки, і я одразу ж пізнав Змагора.

— Білозіре! — вигукнув він, — оце так зустріч! А хай тобі побільше відзнак і поменше клопотів! Де це тебе так убрали? Невже в Жерделі? Нехай я вмру, якщо це не справжній однострій! І як ти оце ризикнув… Кажуть, що ці паскуди відчувають… Я знав хлопця, так він і півроку не протримався в Дарійському полку!

— Ви теж його знаєте? — обережно спитав Крук, вже трохи розпогоджуючись.

— О, ну звісно ж… Він з Чорногори… Дуже пристойна родина…

— З такою пикою…, - все ще не вірив молодик у вишиванці.

— Та що тобі, друже Явір, до його пики! Я його змалечку знаю! Це ж він врятував мого зверхника… Пам’ятаєш, я оповідав, як вони вночі, при ліхтарях розкопували могилу… Батько його, і він… А ти мені про пику… Його ще тато мого зверхника на руках носили…

— Це правда, Чорний Воїне? — вже іншим тоном спитав Крук.

— Присягаю! — коротко відповів Веданг. Моя «пика» напевне зробилася кольору імперського прапора… Буряково-червоною…

Хвала Богу, «сокирники» втратили до мене цікавість. Кілька чоловік подалися за дім, бо Воїн наказав перенести мертвих до повітки. Згодом і усі ми рушили туди. Біля загиблих скулився який-то юнак. Його трусило.

— Друже Явір, — наказав Воїн, — піднімай Світляна. Ми йдемо… Зараз з Веретеню прилетять… Яструби. На світло пожежі…

Явір підвів юнака на ноги, але той рвонувся і знову припав до мертвих.

— То Світлян Радко, — півголосом сказав мені Веданг, — там вся його родина лежить… Окрім дружини, на її щастя, вона перед усім цим безумством виїхала до Данаділу навідати матір…

Кілька повстанців завалили повітку сіном. До Воїна підійшов Крук.

— Скажіть молитву, Чорний Воїне… Це — їхнє поховальне вогнище, кращого не встигнемо зробити…

— А тому, хто впав у битві за рід свій, — вимовив Веданг знайомі мені слова — Громовиця піднесе води живої… І опиниться він у гаї дубовім… І там пребуде він час… І отримає тіло нове… І знову прибуде до роду…

— Там же жінки та діти, пане дивний, — озвався хтось із гурту, — і старі… Може якусь іншу?

— Цю, — сказав Воїн твердо, — тільки цю…

Він узяв смолоскипа. Полум’я танцювало на понурих лицях сокирників. Світлян Радко звівся на коліна.

— Запалюйте, — сказав, — залиште мене з ними…

— Встань, воїне! — сказав Веданг таким голосом, що навіть я випростався і трохи не став струнко, — встань і помри у битві! Самогубство — це для жон, що не втримають зброї… Ти — ельберієць… Встань, і візьми з собою хоча б одного ворога, перш ніж лягти навіки…

Світлян підвівся, хитаючись… Це був ще зовсім юнак. В його очах застигли жах і непорозуміння. Крук взяв його за руку вище ліктя і відвів набік.

— У тебе зосталася дружина, — мовив він тим самим повчальним тоном, яким говорив з «сірим», котрого мордував. — Вона у безпечному місці і чекає твоєї дитини… А моє останнє, ненароджене дитя вирізали у жінки з живота… Шабелькою… Тобі, хлопче ще є для чого жити… Та й я почекаю помирати, поки тут буде не менше сотні…

Шаблю Крук вклав у піхви і тепер тримав у руці сокиру. Він погладив її держак, вкритий зарубками.

— Одна зарубка, — мовив, — одна паскуда… Математика! І рахівниці не треба…

Веданг шпурнув смолоскип і повітку охопило полум’я. Тоді обернувся до мене.

— Ти маєш повернутися до полку? — спитав, — тоді я пошлю Змагора провести тебе.

— Я не можу повернутися, — вирвалося у мене, — не можу!

Воїн не допитувався. Звичка до потаємних справ відучила його задавати зайві питання.

— Тоді — сказав він, — з нами до лісу… І швидше… А то за півгодини тут буде весь Жердельський полк.

***

Отак я опинився у бандитській зграї… Ба, в самому бандитському гнізді — в одному з лісових схронів. Спершу мене трусило від страху, що мене якось викриють… Але повстанці мені повірили. Слово дивного важило для них багато… Та і Змагор мене пізнав, і інші хлопці з Гнізда Драконів підтвердили мою особу. Побратимська руна на руці та моя чорногорська вимова теж говорили на мою користь. Лишалася тільки «пика», але до неї скоро звикли…

Потім сталася подія, опісля якої навіть сотник Крук почав ставитися до мене по-доброму. Якось до табору прибіг вивідач — отой самий «друг Явір», що мав однострій чорри, а щоби спротивитися лихій силі, якою на його думку просякнута була ця одіж, вдягав під неї вишиванку… Як він при цьому прихитрявся не вклепатись — для мене й досі загадка…

Отже, Явір сповістив, що до хутора Вишевита рухається ровта «сірих». Очевидячки, за провіантом, або на зачистку. Вишевити — рід з шести родин — і до лісу не йшли, і ворогам не піддавалися. Вони завалили всі дороги до хутора, обрядово зваливши при цьому кільканадцять дерев, і присягнули померти вдома.

— Треба допомогти, — зауважив Крук, — яка ваша думка, пане дивний?

— Скільки моанців? — спитав Веданг у Явора.

— Десятків вісім… мо’ трохи більше.

Сотня Крука може колись і була сотнею, але нині в ній було щось із двадцять боєздатних одиниць, не рахуючи поранених. З десяти «тіней» з Ведангу лишилося шестеро. Воїн був сьомим. У Вишевиті, за підрахунками Крука, зосталося з десяток дорослих чоловіків…

— Ну, ще підлітки й жінота, — закінчив підрахунки сотник, — не густо…

— Добре, — мовив Веданг, — отже, слухайте….

Для білого дня у Воїна та його хлопців було таке ж вбрання, як і для ночі, але якесь зеленкувато-рябе. Власне, це був виворіт тих самих чорних курток та штанів. Воїн жбурнув мені вбрання одного з загиблих ведангців.

— Білозіре, ти зі мною…

«Попав!», — тільки й подумав я, приміряючи високі шнуровані чобітки загиблого. Вони виявилися мені затісними, і я зостався в чоботях чорри. Вбрання, однак, мені підійшло… Я начепив нарукавник з метавками, повісив за спину стародавнього меча, схожого на той, що був у Веданга і вкотре спитав себе, що я тут роблю і куди мені подітись.

План Воїна був простим…. Він хотів так налякати моанців, щоб вони побігли просто на загороду з повалених дерев, де засяде сотник з «сокирниками» та чоловіки-Вишевити. Власне, для цього і служило вбрання «тіней» — навіть не стільки для маскування, скільки для впливу на слабкодухих… Та що там, і не боягуз наложить у штани, коли перед ним нізвідки виросте замаскована озброєна людина… Або, коли поруч почнуть падати вбиті безшелесною зброєю «тіней» колеги… Свисту бо метавки людина не чує… Чого так — не можу сказати, хоча сам не раз перевіряв… А якщо вміло плюнути з трубки отруєною голкою… Словом засобів було багато, і всі вони смертоносні.

Оскільки я був, за виразом Воїна, трава-травою, мене поставили на самому кінці засідки, найближче до завалу… Начебто, там було менш небезпечно…Не знаю… Коли просто на мене побігли охоплені панікою, однак озброєні «сірі», котрі до того ж й палили навмання з пістолів, мене обійняв переляк, і я трохи й сам не кинувся тікати…

Але тут перед очима постала картина — вояк у сірому, посміхаючись, обертає ноги шматками скривавленої хустини. Що далі було — не пам’ятаю… Крук згодом оповідав тим легкопораненим, які не приймали участі у вилазці:

— Сидимо ми за тою деревиною, пістолі тримаємо напоготові… І раптом на галявину вистрибує оцей чорногорський напівкровка… Просто на нього пруть моанці… Гуртом… І тут наш друг Білозір завив! Богами присягаю! Завив, наче вовча тічка! І почав… рубати… Ненько моя мила — у мене сокирою не вийде краще! Він їх посік… у капусту… Там чоловік шість було… Ну, тут стрілянина почалася, тоді — рукопаш… А це золото з Чорногори іде з мечем пробоєм… і виє! Весь час виє вовком!

— Бойове божевілля, — мовив хтось упевнено, — я чув, чорногорці знають про таке…

— Ні, - озвався Явір, — для бойового божевілля потрібен танок… Аркан… Багато людей…

— Або грибів наїстися, — підкинув ще хтось, — я чув, що є такі гриби… Тільки у нас вони не ростуть, а десь на Півночі…

— Та не жер він ніяких грибів! — затявся сотник, — я ж його весь час бачив, він стояв за деревом у засідці і так непорушно, що я вже думав — хлопець остовпів з переляку… І раптом — завив! Шість моанців! Шість! У мене і то за раз менше виходить з одною шаблею!

Я лежав тут таки у схроні, бо схопив кулю в плече і мав легку гарячку. Біль я відчув вже після того, коли упав непритомний просто на бойовищі. Не від поранення, а од виснаження. Воїн тільки головою хитав.

— Надивився? — спитав, — поки з чоррами був? О, цей Крін Птасін… Я чув, що він виробляє з населенням… Дивуюсь, як ти там, біля нього, з розуму не зійшов. Але бережи себе брате… з бойового шалу часом не виходять…

Через тиждень опісля цієї сутички нас віднайшов зв’язковий від Князя «тіней». Цього високого русявого хлопця я якось бачив в Ігворрі і прийняв за моанця. Так само помилились і хлопці Крука… До того ж хлопчина був в сірім однострої.

— От лісові чорти! — лаявся зв’язник, розтираючи побиті боки, — трохи душу не витрясли!

— Радій, що я почув умовне слово, перш ніж тобі заткнули рота, — огризався Крук, — а то була б у мене нині ще одна зарубка!

Веданг прочитав листа, написаного стародавнім дрібним письмом і замислився. Замислився і я… Тяжко замислився… Бо встиг кинути оком на той папір… Дуже схожим почерком батько заповнював торгові рахунки дому Росавів. «Князь «тіней» вмирає, - пронеслось в думках, — хай славиться Князь «тіней»

Надвечір Веданг зібрав поріділу сотню. Люди сиділи біля вогнища й чекали.

— Завдяки нашим зусиллям, браття, — озвався Воїн, — Дар протримався на кілька місяців довше… Але тиждень тому Дар узято… Коловрата страчено… Це — кінець.

Хтось наче зітхнув, і знову настала тиша.

— Власне, — продовжував Веданг, — і Влотко, і ми з вами знали, що нам не здобути перемоги. Але ми, принаймні, довели, що перетворити нас на бидло не так просто… З Моани прийшло імператорське розпорядження дати спокій принаймні тим хуторам, що залишились… Звісно, частина квітанців таки потрапить до реєстрових списків… Та очікувати лишилося недовго! Буде ще одна битва! Ретельно підготована! Буде зброя, а не сокири, буде військо, а не ватаги! Буде керманич, котрий підніме весь Ельбер, не лише Квітан!

— Чорний Воїне, — озвався Крук, — ми чули, що ви — ясновидець! Чи скоро це станеться? Чи довго ще чекати?

— Двадцять літ, — сказав Веданг упевнено, — двадцять літ і три роки…

Знову пройшов шемріт чи-то радості, чи-то розчарування.

— Але, брати мої, - продовжив Воїн, — одна людина — це лише одна людина, навіть якщо вона Силою дорівнює Богам. Рятівникові потрібні будуть воїни… Нині все скінчено…. Рештки загону Влотка відійшли на Побережжя. Може там їх підберуть кораблі князя Непобора з Сіллон-Сінду. Нам туди не прорватися. Цей чоловік з Чорногори, — Воїн вказав на зв’язкового, — береться провести в гори тих, хто того бажає. Якщо вам пощастить — ви доживете до вирішального бою.

Знову шемріт, в якому вчувалася почергово то згода, то незгода.

— Якщо у когось із вас, — мовив далі Воїн, — ще зосталися домівки, чи родичі, то ви, звісно, можете залишитись тут. Але це буде більш небезпечним, ніж пробиратися до Чорногори. Я ж сам зі своїми «тінями» іду в бік Зелеміню. З нами не піде ніхто — у мене лихе передчуття.

«Сокирники» розбилися на групки і стиха почали обговорювати почуте.

— А ви, друже Крук, — м’яко спитав Веданг, — що ви вирішили?

— Чорний Воїне, — відповів сотник стиха, — я вірю в те, що ви ясновидець… Я вірю у вогняне дитя… Але не маю вже сили очікувати. Весь час у мене перед очима Вигоричі… І мертві рідні… Чи гори заховають мене від цих видив? Я залишаюсь у схронах і зі мною десяток таких же, як я… Вважайте, що це — священне право воїна: «самогубство в безвиході», коли життя є незгідним з честю.

І мій гордий Дракон схилив голову, вклоняючись приреченому. У Крука блиснули очі. Він стис Ведангу зап’ясток і поволі відійшов до іншого вогнища.

— Ну ось, — сказав Воїн втомлено, — скінчено… Ти, звісно, підеш до Чорногори…

— Я не піду до Чорногори, — сказав я. Серце моє билося з нерівними проміжками, часом я наче падав у безодню.

— Білозіре, — зітхнув Веданг, — порахуй кільця на моєму браслеті…

Я і так знав, скільки їх там… Тричі по сім…

— Ти знаєш… Тобі не можна залишатися… «Тіні» віддані мені і йдуть зі мною на смерть, знаючи мою долю. Але ти… Повертайся додому, Білозіре… Доживи до останньої битви!

Я озирнувся. Ми зосталися біля вогнища вдвох. Ухнув пугач — це перегукувалась варта. Біля сусіднього вогнища залунала тиха пісня…

— Воїне, — попрохав я, — дозволь мені піти з тобою!

— Ні! — коротко мовив Веданг

— Я не можу йти до Чорногори…

— Але чому?

Я втягнув в груди повітря:

— Бо я є… справжнім чоррою… вістовим першої роти, першого батальону Жердельського полку… Я вступив до війська рік тому… Посварився з батьком, і…

Веданг з хвилину сидів мовчки. Певне, він одразу зрозумів, що я не жартую. Отим своїм відчуттям. Потім поволі закотив рукав…і витяг з вогнища палаючу головню…

Перш, ніж я встиг його зупинити, він притис її до своєї руки. До рубця у вигляді руни… До мене долинув добре знайомий за останні кілька місяців, солодкавий запах спаленої плоті.

— Воїне, — прошепотів я, — та вислухай же…

І тут він підхопився на ноги. Я встав теж… Думав, що Веданг гукне «сокирників», але ж ні… Він ухопив мене однією рукою, під щелепою, так, як хапають скаженого пса, і легко підняв у повітря.

— Мовчи! — видихнув, — та мовчи ж… Зостав свої жалюгідні кривди! Мовчи!

Я й так не міг і писнути і ледве не задихнувся. Воїн жбурнув мене на землю і нахилився наді мною…

— Ти не можеш, — в глибині його бездонних очей спалахнули червоні вогники, — ти не відчуваєш, що оця земля, — він схопив землі у жменю, — що вона — жива, що їй — боляче! Ти їй на серце наступив вояцьким чоботом… Слухати тебе? Для чого? Щоб тебе присипало землею!

Він жбурнув землю мені на однострій, який я й досі носив у таборі, не маючи іншого вбрання, випростався і подався геть. Я лишився лежати.

- І не чекай, моя кохана, — наспівував сумовитий голос біля сусіднього вогнища, — додому з лісу партизана… Бо завтра… Завтра знову буде бій…. І не вернеться сотник твій…

***

Наступного дня наш загін розділився на три боївки. Одна, проваджена зв’язковим, рушила до Чорногори. Друга — зоставалася у схроні: сам сотник і з ним з десяток таких же готових на все людей. Третя, на чолі з Воїном мала вирушити до Ведангу. До неї раптом попрохав дозволу приєднатись юний Світлян Радко. За його словами, він хотів пробратися до Данаділу, де була нині його дружина.

— Я трохи пройду з вами, — умовляв він Дракона, — я боюся сам…

— Друже Світлян, — зітхнув Веданг, — біля мене кружляє смерть…

— Вона тут кружляє всюди, — сумно усміхнувся молодий квітанець, — нікому не обминути судьби!

Врешті, Воїн дозволив Радкові принаймні пробратися з його боївкою повз Жердель. Мене Веданг наче й не помічав, однак я зібрався — голому збиратись тільки підперезатись — і став поруч із Змагором.

Змагор помітив, що між нами не все ладно. Коли ми вирушили, я зітхнув полегшено… Боявся, що Веданг прилюдно відштовхне мене, або і скаже, хто я…Найбільше я не хотів, аби правди дізнався Крук… І навіть не тому, що він би намотав мої кишки на дерево… Сотник згадував про Вигоричі… Я був у Вигоричах… Я стояв позад Кріна Птасіна, коли… Та жінка з розпоротим животом…Те немовля…Я бачив, що зробили з донькою Крука… Паскуда Ковтін Різін пропонував повеселитися й мені, а я стояв стовпом і думав лише про те, щоб не зблювати… І не насмілився заступитися за дівчинку… Звісно, це ні до чого не привело б, але… Я не хотів, аби сотник вважав мене поганню… Я не хотів бути поганню… Я не хотів…

— Ви що, посварилися? — спитав Змагор. Ми з ним замикали стрій. Веданг йшов десь попереду.

— Посварилися, — озвався я, — він наказав мені йти до Чорногори, а я відмовився…

— Це зле, — поважно сказав Змагор, — наказ зверхника не обговорюється. Ти й правда ще… трава. Ти ж маєш знати — він приречений… А ми — біля нього… Ти ж не думаєш, що ми покинемо свого князя самого…помирати? Ні, ми підемо за ним вслід, як давні ельберійці…

— Задурив вам голови князь Воїслав, — мовив я сумно, — отим Ельбером… Ось ти побув на війні… Сподобалось?

— Гидота! — мовив Змагор від серця, — повна відсутність краси і гармонії…

Я аж загальмував від несподіванки і Змагор, котрий йшов позаду, ткнувся мені у спину. Потім я згадав, що цей селянський хлопець усе-таки був сином коханки князя Ведангського… І був доволі освіченим як на свій вік.

— Тоді чого вас усіх понесло до Квітану? Мало вам вдома краси і гармонії?

— Ну, я міг би спитати, чого тебе понесло до Квітану, — пирхнув Змагор, — та ще й убрало в зелене… В рабстві, брате Білозіре, ще менше краси і гармонії, ніж навіть у страті на палі… Там відмучився, та й помер, а тут доводиться жити і плодити рабів. А найгидкіше, що діти твої, або онуки так звикнуть до рабства, що воно їм почне подобатись… Вони й мову моанську вже не вчитимуть з потреби, а любитимуть усім серцем… Вони на батьків та дідів казатимуть — «темне селюччя»… Вони гидуватимуть нашою одежею, а вбиратимуться в їхнє… Пісень їхніх співатимуть… Вони вважатимуть, що служити в чоррах є честю… Вони спалять потаємні капища і набудують церков… І що воно буде?

— Тиша і спокій! — хмикнув я, — повна гармонія…

— Це точно, — мовив Змагор, — та, якщо таке має статися завтра, то нехай я помру сьогодні… Хоча помирати буде сумно… Я ж одружився!

— Невже?

- Її звати Купавою, — повідомив Змагор, — ти її мусив бачити тоді, коли гостював у нас…

— Не пам’ятаю, — зітхнув я, — тоді таке коїлось, не до дівчат було.

— Красуня — на весь Веданг, — мовив хлопець замріяно, — і вже вагітна! Оціни…

— Мужчина, — сказав я з деякою заздрістю, — а пані княгиня часом не той?

— Та ніби ні, - озвався Змагор, — якби щось таке було, жінка уже б мені розказала… Вона — покоївка панни Ружени, а панна Ружена з пані Конвалією нерозлийвода.

— А що то за залицяльник з’явився у панни Ружени?

— Та, — вимовив Змагор з несмаком, — одне слово — імперець

— Моанець? — не зрозумів я.

— Та ні… Байстрюк імперії… Син моанця і кедазької дівчини…

— Кеян-Шордон Шреж, — згадав я колись прочитане у листі Веданга, — бідолашна Ружена.

— Панну від нього нудить, — вимовив Змагор з огидою, — я ще чого хвилююсь… В Гнізді Драконів нині самі жінки… Якби якоїсь біди не сталося… Повстання туди не докотилося, але все одно… Як надивився я на оце все… На жінок понівечених… І щось почав непокоїтись… Щоправда, панна Ружена б’ється незгірше за «тінь» і може розігнати навіть ватагу грабіжників, але усе ж таки вона… панночка. Ну, ще челядь, але то все мирні селяни…

— Нічого там не може статися, — сказав я твердо, — це далеко звідси…

Розмова трохи підбадьорила мене. І ось чому… Я впевнився, що Веданг не загине у Квітані… Адже у нього ще має бути син… Оте вогняне дитя…. Ми виберемося, виберемося… І він мені пробачить…

Йшли ми кілька днів, все лісом, в основному вночі, а вдень — відсиплялися та годували комарів. Четвертого дня Світлян Радко звернув у бік Данаділу. З Ведангом зосталися лише його «тіні» і я… Він так і не заговорив зі мною. Наче мене взагалі не існувало…

Промандрувавши ще одну ніч, ми вийшли на криївку, в якій Веданг зі своїми «тінями» днювали на шляху до Квітану. Це була самотня лісова хатина, крита ґонтою. Господар, старий сивовусий дід, прийняв нас з усією гостинністю, на яку був здатен. Він жив у цій глушині змалечку. Швидко ми всі уже сьорбали суп з дичини, не забувши, однак, виставити варту.

— Я тим синочкам тоді підогрію, — піклувався дід вартовими, — але ж, пане дивний…

— Так, батьку? — озвався Дракон

— Погані там справи, еге ж?

— Погані, батьку…

— Був би я молодший, — зітхнув старий, — я в першій повстанці був, і в другій… На третю вже сили не вистачило…

Грюкнули двері і до хатини вскочив Змагор, що був на варті.

— Чорри в лісі, - гукнув, — там їх — як черви!

З горища зіскочив другий вартовий.

— Оточені! — сказав, — вони з усіх боків… Не вирватись…

— Оце тобі голос! — озвався дід, — синочки, ви закладіть двері… А у льосі в мене, хай хтось спуститься… Пороху діжечка та кулі у мішечку… У куточку, за діжкою з грибами… А пістолі, чотири штуки, приховані он у тому кутку під половицею…А ще два — на горищі. Там я схованку прилаштував…. Беріть оце все, діти, та й бийтеся… І мені, старому, дайте пістоля…

Затріскотіли постріли… Двоє ведангців забрались на горище і тепер палили звідтіля. Воїн і ще троє били з вікон, старанно націлюючись. Ми зі Змагором набивали пістолі. Дід спершу помагав нам, а тоді поліз на горище до хлопців.

Стрілянина з того боку раптово стихла.

— Чорний Воїне! — почулося знадвору, — чуєш, клятий чистокровка!

— Ну ось, — озвався втомлено Веданг, — по мою душу…

Я обережно визирнув у вікно. Голос чорри був мені знайомий… Голос мого офіцера…

— Крін Птасін? — сказав Воїн, глянувши на мене — я чомусь так і подумав…

— Ми знаємо, що ти тут! — почувся крик знадвору, — поглянь — но…

Я одвів очі… Голова, настромлена на тичку — не дуже приємне видовище… Особливо, коли ти цю людину знав…

— Світлян, — прошепотів Змагор, котрий теж кинув погляд надвір, — певне, його катували… Ех, не треба було його з собою брати… І сам пропав, і нас погубив…

— Виходь, Чорний Воїне! — знову гукнув Крін, — Нам потрібен тільки ти! Гей ви, там! Видайте ватажка — і матимете пробачення! Підписане князем Астеонським! Слово чести!

— Слово чорри! — хмикнув котрийсь з «тіней», — це з біса вдалий жарт…

Дракон спокійно обдивився своїх людей.

— Діти Гнізда Драконів, — сказав, — аби існувала хоч найменша можливість вам вижити, я б здався…

— О, ні, - озвався Змагор, — я б тоді першим помер від сорому…

— То ж стріляймо, і Боги нам у поміч!

Скільки тяглася оця стрілянина — я не пам’ятаю… Скоро я вже стріляв і сам, замінивши вбиту «тінь». Пістолі мені набивав дід… Він сказав, що двоє на горищі вже загинули.

Коли я в черговий раз потягся за набитою зброєю, дід промовив:

— Скінчено, синку… Залиш для себе… Остання це куля… Ти звідки, такий білявенький?

— З Чорногори, — видавив я

— А з личка ніби не наш… Однак, стріляєш цільно…

Тиша в хатині придавила мене. Змагор і ще одна «тінь» стягли з горища загиблих і поклали під стіну. Туди ж прилаштували ведангця, вбитого у хатині.

— Чорний Воїне! — знову почулося знадвору, — виходь! Зараз палитимемо дім… Викуримо вас усіх як лисиць з нори…

— Може вийти, і мечами…, - запропонував один з воїнів Дракона, — не проб’ємось, так хоч вином малиновим напоїмо гостей…

— Синочки, — знову озвався дід, — не треба… Гостей забагато на цьому весіллі… Я пам’ятаю, у другій повстанці… чистокровний… Ви, пане дивний на нього схожі… теж хотів… Як не пробитись, то померти у битві… Схопили його… Сам я того не бачив, але казали, що вмирав він довго і тяжко…

— То був мій родич, — сказав Воїн рівно, — Воїбор…

— Ви краще тут, діти, — порадив дід, — і мені, старому, допоможіть піти до гаю дубового… Зажився я на світі…

— Старих слухати треба, — зітхнув Змагор, — піду-но я, гляну з горища, що роблять паскуди, а ви, хлопці, готуйтеся…

Біля Воїна зосталося двоє людей. Один з вояків підійшов до старого, котрий сумирно сидів на долівці.

— Меч чи пістоль, дідусю? — спитав.

— Краще мечем, синочок, — озвався старий, — а кулю зостав собі…

Свиснув клинок. Я відвернувся. «Тіні» підтягли тіло господаря лісової хатини до інших загиблих. Той ведангець, що убив діда, дав приятелю пістоля і звернувся до Воїна:

— До зустрічі в гаю дубовім, мій князю…

— Хай шлях тобі освітить Блакитна Зірка, Діяне, — сказав Дракон, — ти був одним із кращих…

Другий вояк притулив Діяну зброю до грудей…. Вдарив постріл. Юнак осунувся на долівку навіть не скрикнувши.

— Мій князю, — сказав вояк, кинувши непотрібного вже пістоля, — я теж іду…

— Чекай на мене в дубовім гаї, Войко, — ледь всміхнувся Веданг, — маю наздогнати.

Войко, однак, вагався.

— У мене лишилась голочка, — сказав врешті, - візьміть, мій князю… Помрете — як заснете!

— У мене інша смерть, — промовив Дракон, — іди, друже… Не бійся за мене.

Войко підтягнув Діяна до стіни, тоді сів поруч і опустив голову на груди. Коли він відійшов, я так і не помітив.

З отвору в стелі вислизнув Змагор.

— Стоять, гниди, зі смолоскипами напоготові, - збуджено мовив він, — а лізти сюди бояться! Стати віч на віч з Чорним Воїном — для цього більше хоробрості потрібно, аніж у цих ґвалтівників та дітовбивць!

Він повернувся до Веданга

— Мій князю, — мовив, — я маю привілей… Від вашої руки… Проведіть молочного брата…

Воїн мовчки кивнув. Змагор розшнурував сорочку. Він усміхався.

— Це швидко, Білозіре, — сказав, — у князя мого рука легка і клинок гострий… Нічого не жаль — тільки жінки й дитинки… Я ж навіть не дізнаюсь, хто у мене народиться…

Веданг наготував меча, і тут Змагор ляснув себе по лобі:

— Зовсім забув, мій князю! Білозір — то у нас мейдист! Він не може впасти на клинок — закон їхній не дозволяє… Може, я спершу його?

— Ми самі порозуміємось, — озвався Дракон, і на чолі у мене виступив холодний піт.

— Гаразд, княже, — мовив Змагор полегшено, — ваша воля…

Воїн торкнувся мечем грудей Змагора. Знадвору знову долинув крик:

— Виходьте! — на цей раз я пізнав голос пана Різіна, — зараз, розтаку вашу, підсмажимо вас як свиней! Чорний Воїне! Виходь, чортова нелюдь! А ви, інші, чого роздумуєте? В’яжіть його, тоді живими залишитесь.

- І чого я оце роздумую, — засміявся Змагор, — обнімемось, брате?

— Давай! — видихнув Веданг

Воїн ударив і одночасно Змагор всім тілом посунувся вперед, назустріч клинку. Закривавлений кінець меча вийшов у нього зі спини. Юнак упав в обійми свого керманича. Біль зітер усміх з його обличчя.

— Дубовий гай, — прошепотів, — На дорозі так темно…

— Хай сяє тобі Сіллон, — озвався Воїн, висмикуючи меча.

Поки Веданг вкладав Змагора до інших, я зрозумів, що все ще стискаю в руці пістоля з останнім набоєм. Я обернув зброю до себе. Цівка глянула мені просто в очі…Та перш, ніж я наважився зробити цей останній постріл, Веданг вдарив мене, вибиваючи з рук зброю. Другий удар прийшовся по скроні, і у мене потемніло в очах.

Коли я отямився, то мав зв’язані руки… У голові гули дзвони… Я покрутив головою, намагаючись отямитись. Воїн стояв наді мною. З меча його скрапувала кров Змагора… Ні, не Змагора… Моя… Звідкись, з-під мого волосся спливав теплий струмочок. Веданг ухопив мене за однострій і різко поставив на ноги. Від того, що він мною шарпнув, відкрилася кульова рана, отримана мною в сутичці біля Вишевиту.

Дракон з хвилину роздивлявся мене, холодно і відсторонено, наче митець — свій малюнок. Тоді розмазав рукою кров мені по обличчю.

— Чудово, — мовив, — нещасний захисник вітчизни… Жертва Чорного Воїна… Якщо твій поручник тобі повірить, то тебе ще й підвищать у званні…

— Воїне, — мовив я перелякано, — що ти хочеш робити?

— Зараз, — сказав юнак, — я відчиню двері і викину тебе надвір… А твоїм чоррам крикну, що гинути поруч з тобою соромно для чистокровного.

— Воїне! — скрикнув я, — я не хочу туди… Я більше не можу! Краще вбий мене!

— Не можеш…, - прошипів Веданг. Він дивився мені просто в лице. На його обличчі ясно виступили оті «нелюдські риси», про які так багато розводився панотець…Високі вилиці аж обтягло шкірою…У видовжених, наче без зіниць, очах світились червоні вогники… З-під помертвілих вуст виднілися ледь загострені передні зуби.

— Не можеш? — повторив він, — І хочеш, щоб я тебе убив? Чи не забагато чести, чорро? Ти чув, що це є привілеєм — померти від моєї руки? Ти хочеш померти зі мною поруч, ти, що розчавив вояцьким чоботом любов батька, кохання дівчини, приязнь побратима… Ти шкодуєш про це — можливо! Ти зненавидів своїх нових друзів — я це знаю! Я бачив твій бойовий шал і твою зненависть… Але я тобі не пробачаю! Чи чуєш? Лети до своєї зграї, вороне! Тобі й справді не місце серед нас!

З цими словами Веданг підтягнув мене до дверей, зірвав засуви і став на порозі, прикриваючись мною.

— Кріне Птасін! — гукнув, — той, кого мати назвала Кречетом! Ти тут?

— Авжеж! — озвався чорра, вибираючись з-за дерева на рівне. В правиці Крін тримав шаблю, бо набої у нього теж, мабуть вийшли. Я мав зовсім запухлі очі від штурхана, яким пригостив мене колишній побратим, але навіть такими очима зміг побачити, як схожий залізний чорра на Веданга… Чистокровним Крін не був, але мав в обличчі щось від дивного… І гонор у нього був не меншим, ніж у Дракона.

— Повертаю тобі твого вістового, — ґречно мовив Воїн, — в трошки попсованому вигляді… Я збираюсь у далеку путь, а від такого попутника смердітиме незгірш, ніж від усього Жердельського полку…

— Давай по-доброму, дивний, — озвався Крін, — я зоставлю тобі життя… За умови… По-перше — пусти хлопця…

— А по-друге? — насмішкувато поцікавився Веданг.

— Я запевняю, що доможуся для тебе милосердя імперського суду, якщо ти відкриєш ім’я Князя «тіней»…

- І все? — спитав Воїн тим же майже веселим голосом.

— Слово чести! — мовив Крін.

— Гаразд, — погодився Веданг, — слово чести пана Кречета, ох, пробач мені, пана Кріна, важить дуже багато… Що ж, отримуй свого вихованця! Хлопчина напудив з переляку у штани… Доведеться тобі ще довго його навчати…витримці справжнього Яструба…

І з цими словами Воїн дав мені такого копняка, що я побіг, а тоді гепнувся на землю і покотився трохи не під ноги Птасіну.

— А тепер друга умова, — почувся голос Дракона, — як там зі словом чести?

— Виконаю! — сказав наді мною Птасін, — говори…

— Я — Князь «тіней»! — сказав Веданг, — і гостей я приймаю ось у цьому палаці… Спробуй зайти, Кріне! Удасться — матимеш зайві відзнаки!

Грюкнули двері. Очевидно, Воїн зачинився у хаті знову.

Хтось уже розв’язував мені руки, хтось підносив у баклазі міцної моанської горілки. Я сьорбнув і аж задихнувся. Пан поручник сам допоміг мені підвестися і поцікавився:

— Вони тобі язика не одрізали, вістовий?

Я лише ротом зіпав, наче здохла рибина. З другого боку мене ляснув по плечі пан Різін.

— Сучий ти сину! Ми ж уже тебе давно поховали і навіть на поминках випили! На, сьорбни ще! Ти серед своїх!

— Скільки їх там? — спитав у мене Птасін

— Б-було з десяток, — озвався я, — але, коли вони побачили, що непереливки, то один одного… Самі…

— Відьомське поріддя, — буркнув Птасін, — чортова ровта… Коли я видер у цього селюка з Радків зізнання, в мене аж серце затремтіло від радості… Чорний Воїн… За такого полоненого не тільки відзнаки — особисту подяку від Імператора можна отримати…А якщо він і справді — Князь «тіней»… Хоча біс його знає… Наче замолодий… Ешіоре, набоїв у нього нема?

Я покрутив головою.

— Тоді, - звернувся Птасін до чоррів, котрі вже не крилися за деревами, а теж вийшли на галявину, — зробимо так… Киньте до біса оті смолоскипи… Знайдіть десь деревину і вибийте двері… Ну, а тоді…

— Може краще, — озвався Різін, — усе таки підпалити хату… Тоді він сам вийде… А не вийде — туди й дорога!

Поміж чоррами почулося згідне притакування.

— Боягузи! — розлютився Крін, — кого ви боїтеся! Хлопчика в чорному? Навіть, якщо це Князь «тіней» — він не всемогутній! Вибивайте двері, я зайду туди першим!

За кілька хвилин чорри притягли деревину і почали гамселити нею у двері хати. Я тремтів, стоячи біля Кріна, аж той це помітив.

— Бідолаха, — сказав він мені трохи не ласкаво, — коли ми його дістанемо до рук, я дозволю тобі… відплатити. Тільки убивати забороняю, він мені потрібен живим.

— Дивіться! — гукнув хтось з вояків.

З вікон хатини поволі поповз дим.

— Підпалив хату, — пробурчав Крін, — от же, затятий… Швидше там! Швидше!

Дубові двері вже тріщали під ударами саморобного тарану. З одного вікна бурхнуло полум’я…

— На даху! — загорлав Різін, — Гляньте на дах!

Веданг йшов гребенем даху, рухаючись з отією своєю несвідомою грацією дивного. Каптур бойового вбрання він відсунув назад, і вітер грав його волоссям. Меч у піхвах висів за спиною. Юнак наче й справді вирушив у далеку дорогу, туди, де людині не потрібно нічого. Навіть зброї…

— Кречет Птаха! — гукнув Воїн зверху, — піднімайся сюди і не забудь меча… Я, Князь «тіней», запрошую тебе на прогулянку!

Крін чорно вилаявся… Вперше оце я почув від свого поручника гидку моанську лайку, якою зловживали чорри.

Вояки з деревиною нарешті вибили двері. З хати повалив дим. Чорри скупчились біля входу, явно не знаючи, що робити далі. Кілька чоловік, затуляючи обличчя, спробували зазирнути всередину.

— Облиште двері! Знайдіть драбину! — гукнув Птасін, — зніміть його звідтіля!

І тут пролунав вибух… Гримнуло так, що хата наче підлетіла в повітря. З середини будівлі бурхнув стовп вогню, і у цьому стовпі піднялася до неба горда душа Дракона…

***

Коли в хатині рвонуло, я одрухово впав на землю. З усіх чоррів лише я зрозумів, що сталося. Порох… Порох з дідової діжки… Набої у нас закінчились, але порох… Там ще його залишалось на добру гармату… Дракон відлетів, забравши з собою з десяток ворогів…Від тих чоррів, що вибивали двері і спробували пройти до хати, мало що залишилося.

Крін Птасін гепнувся поруч зі мною… Варто було видіти його обличчя, коли він, зрештою, звівся на ноги. Мій поручник нагадував тигра, у якого з рота видерли шматок м’яса…

Рештки хатини палали… Дах обвалився точно посередині, там де стояв Веданг. Я здогадався, що він поставив діжечку на горищі, зробив з чогось ґніт, запалив його, а тоді став точно над вибухівкою. Зараз він, певне, уже йшов десь у позасвітті, по росяній траві і милувався метеликами, що сідали йому на руки… А я стояв тут, межи чоррами, слухав їхню лайку і ненавидів себе до божевілля… На хвилину майнула навіть думка кинутися зараз на Кріна Птасіна і перегризти йому горлянку. Принаймні, я помстився б за сім’ю Крука… Та мені наче скувало рухи… Потім настала тупа байдужість.

Отже, я знову опинився там, де починав свою службу. Крін Птасін весь час опікувався мною. Мене трохи підлікували, а тоді я вдостоївся розмови з полковником Отіним, котрий привітав мене трохи не як блудного сина. Він сказав, що його брат-священик кілька разів запитував за мене листовно, і що він, полковник, дуже переживав, почувши звістку про мою загибель. Ще пан полковник додав, що з мене вийде добрий Яструб, що полон не є ганьбою, і що я молодець, що зумів вижити… Не пам’ятаю вже, що я йому тоді брехав… Мабуть таки добре одбрехався, бо мене не тільки ні в чому не запідозрили, а й підвищили до старшини. За геройство, проявлене при знищенні банди Чорного Воїна…

Отримати підвищення я мав у Дарі, чи, як-то його називали моанці — Тарзі. За відзнаками, окрім мене, їхало ще зо два десятки вояків та офіцерів. Серед останніх був і Птасін. У Тарзі на нього очікував капітанський чин та Орлині Крила Першого Ступеня. Цю нагороду він отримував за загибель «найголовнішого бандита провінції»

Дар, або Тарг дуже постраждав від пожеж та облоги… Про Дарійський шлях, обставлений палями, я уже згадував… Ми їхали верхи межи мерцями й конаючими, а над нами кружляли ворони… Дивлячись просто перед собою, я вдихав запах смерти і планував собі втечу.

Тікати я вирішив опісля винагородження. За звичаєм, вечором урочистого дня для вояків виставляли дармову випивку. Я мав вибратися з міста і їхати… куди? «Лети, вороне», — мовив мені Воїн. Куди ж мені летіти? Де моя зграя?

Зрештою я вирішив пробиратись до Белатського кордону, а там буде видно… Була у мене думка відшукати Крука, але без провідника я заблукав би у тих лісах, а однострій — не найкраща одіж, аби по них розгулювати.

До Дару ми дібралися опівдні, через чотири дні, опісля того, як виїхали з Жерделю. Місто зустріло вже звичною картиною — спаленими будинками та собачим виттям. Обряд нагородження мав відбутися на головній площі біля ратуші. Ця старезна будівля була кам’яною, і лише тому вціліла.

Нагороджувати тих, хто відзначився, мав сам князь Ріфін Астеонський. Розклад дійства був таким: спершу — віддання шаноби хоробрим захисникам вітчизни, потім княжий суд над жменькою полонених бандитів, увечері — народне гуляння, тобто — дармова випивка війську і, наступного дня — страта тих бандитів, котрих засудили на смерть.

Отже, на площі вишикувалися «сірі» з полку князя Астеонського, з ратуші винесли різьблені крісла, поставили їх на підвищення, нашвидкуруч збите з дощок, і князь Астеонський та воєвода Зельм Яворін зайняли свої місця. На третьому стільці розвалився судейський у перуці — головний правник Хетангу. Оце і був отой імперський суд, милість якого Крін Птасін обіцяв Воїну.

Ми, герої дня, стояли у перших лавах і наші зелені однострої виріжнялися на сірому тлі моанських колег як пляма.

Спершу викликали офіцерів. Багатьом з них я доставляв пакети, але з ближчих знайомих був лише пан Птасін… От він певне пишався, що обскакав свого приятеля Ковта Різіна… Тому не дісталося навіть відзнак, не тільки ордену…

Птасін привернув до себе княжу увагу, і пан Ріфін задав йому кілька питань. Чорра відповідав чітко і по суті. Врешті, князь мовив задоволено:

— За такими воїнами — майбутнє Імперії! Сподіваюся, капітане, в недалекому майбутньому побачити вас полковником!

Я тим часом роздивлявся князя… Його товстогубе, грубувате, але гарне лице раптом видалося мені знайомим… Ну, от наче я дивився… На що я дивився? На рубець від шабельного удару… Пан князь або бував у битвах, або був затятим дуелянтом… От, плутав мене цей рубець… Без нього це був би…

Птасін повернувся на своє місце, карбуючи крок. Він стояв поруч зі мною, і тому озвався не обертаючись:

— Яка чудова людина цей моанський воєвода! До речі, чорро… Ти чимось на нього схожий… Мабуть і правда ти — шляхетного роду…

Стояла спека, але ноги мої трохи не примерзли до бруківки. Я раптом здогадався… Рубець від шабельного удару… Голос Ольга: «Я помітив його… Шаблею Ітаора, що її зірвав зі стіни у залі…»

Якщо мої здогади були вірними, то переді мною на різьбленому стільчику сидів мій рідний дядько… За словами Ольга — убивця моїх батьків… Людина, котра розшукувала мене, аби згладити зі світу….

— Шереговий Зотін!

Я рушив наперед, намагаючись, аби ноги не дуже тремтіли… Князь байдуже позирнув на мене, взяв з рук свого вістового відзнаки старшини і двома булавками прикріпив їх до мого рукава. Все це він проробив не піднімаючись з кріселка.

— Звідки родом, чорро? — спитав князь раптово, коли я уже повертався, аби йти у стрій.

— Чорногорець, ваша ясновельможність!

— Родина є?

— Сирота, ваша ясновельможність!

— Моанець?

— Хетанець, ваша ясновельможність!

— На хетанця ти не дуже схожий, — буркнув князь, — певне, твоя матуся задивилась на проїжджого дворянина…. Гаразд! Служи Імперії!

— Та її Імператору! — гаркнув я відгук і рушив на місце. Сорочка моя під одностроєм промокла від поту.

По винагородженні всіх, кого належало, розпочався суд. В невеличкій громадці підсудних я з жахом пізнав спочатку Явора, котрий стояв крайнім. На ньому вже не було трофейного вбрання, а незмінна вишиванка залляна кров’ю так, що не видно було й візерунка. Його підтримував плечем, аби поранений не сповз на землю, не хто інший, як Крук… Я аж губу собі прикусив, щоб не крикнути… Попався таки сотник…

Оскільки винагороджені стояли першими, та ще вирізнялись кольором одежі, повстанці одразу ж мене примітили… Але, розумники мої, глянули лише раз і більше у мій бік навіть не дивилися. Боялися зрадити «тінь»….

Суд у пана князя був, як-то писалося завжди у наказах по війську, «суворий, але справедливий». А головне — швидкий. Увесь гурт прирекли на смерть. Одного хлопця, з виду селянина, котрий весь час доводив, що його схопили випадково, князь покарав шибеницею. Це було милосердя — повстанцям бо призначалась паля.

- І чого ти оце репетуєш, — розчув я, як Крук повчає ридаючого селянина, — ну повісять… Чи й не страх… Воно тільки спочатку моторошно, а потім звикаєш.

Не зважаючи на всю страхітливість обставин, я ледве не розреготався. Ох і сотник…Про таких у нас в Чорногорі говорили — «з блискавки роблено, на камені куто»

Дійшла черга і до Крука. Про нього була балачка трошки довша… Згадали і про його знамениту сокиру з зарубками, яких було рівно сто сімнадцять…

- І всього трьох не вистачає до рівного числа, — замріяно мовив сотник, — дуже люблю круглі числа… Я, панове, коли рахувати вчився, то так і глядів, аби у кінці був нулик… Онде той нулик…у кріселку…Разом з сусідом своїм, паном воєводою краю, був би — якраз на три зарубки… Сам би він, звичайно, на стільки не потягнув.

— Загинеш на палі, бидло! — вибухнув воєвода, котрий, бувши південцем, зрозумів Крука без перекладу.

— Ну, то кому як поведеться, — відповів незламний сотник, — кому на кріселку сидіти, кому на палі… Тільки ж судді мої справедливі та чесні! Про одне вас благаю — зробіть палю понижче… Аби вам, псам моанським, зручніше було цілувати мене в гузно…

Товмач, котрий перекладав все це для пана князя та моанського правника, аж затнувся з переляку. Крук задоволено усміхався, дивлячись, як буряковіє князеве обличчя. Зрештою, усіх приречених погнали до підвалу ратуші і на тому суд мав закінчитись.

Зостався ще один підсудний, власне не підсудний, а підозрюваний… Звали його, як вичитав з паперу товмач, котрий за сумісництвом був і секретарем суду, пан Кетар Латені, белатський торговець. Наскільки я втямив, торговець якось опинився не в той час, і не в тому місці… І комусь не тому продав порох і пістолі… Словом, чоловік хотів нажитися на війні, а потрапив під шибеницю.

Охоронці привели перед очі суддів стрункого чоловіка, зодітого на белатський штиб — сірий камзол з рубчиком, такі ж штани, високі чоботи… Волосся ззаду зав’язане у хвіст. Чоловік присягався, що законів не порушував, про зброю знати нічого не знає, а торгує дорогими тканинами і сукном… Говорив він добірною белатською мовою, часом переходячи на моанську з легким акцентом. Я бачив його збоку і чомусь не міг роздивитись обличчя… І раптом зрозумів — мана…

Суд затягувався… Князю хотілося повісити белатця без зайвого клопоту, правник вказував на іноземне громадянство підсудного, Зельм Яворін схилявся до думки правника, і пропонував ув’язнити торговця для подальшого з’ясування обставин.

Белатець тим часом почав роздивлятись довкола… Якщо я й до того був весь мокрий, то зараз піт стікав по мені ручаями… Я молив святого Мейді, святого Кілені, та всіх Богів Чорногори, аби він мене не помітив… Я знав… Знав, що може статися… І не помилився… Молитви не допомогли.

Чоловік в сірому побачив мене і похитнувся. В нього наче вдарило кулею… У суддів, та й не тільки у них, витягнулись обличчя. Замість нічим не примітного белатського торговця перед ними стояв дивний… Чистокровний дивний… Мій батько Ольг…

Я заціпенів… Наче у страшному сні я бачив, як до Ольга кидаються двоє княжих охоронців, як батько вибиває в одного з них шаблю, а другому наносить удар з розвороту, як поруч зі мною гримає постріл…І як падає батько, падає на запилюжену бруківку майдану, а на його белатському вбранні поволі розпливається червона пляма.

Стріляв новоспечений капітан Птасін, котрий злякався за життя князя… Шкода, що я не довідався вже, як його за це відзначено. Князь Ріфін аж з кріселка підвівся і підійшов до пораненого.

Ольг ще дихав… Оскільки Птасін опісля пострілу кинувся вперед, я теж рушив за ним. І побачив криваву піну на батькових вустах… І золотаві очі, що вже дивилися в нікуди, відшукуючи дорогу, над якою сяє Блакитна Зірка Сіллон…

— То оце і є…як ви їх називаєте… — протягнув князь

— Нелюдь — послужливо підказав Зельм Яворін, — Вашій ясновельможності пощастило… Ці істоти небезпечні як гадюки…Немає сумнівів, що він був у якійсь банді, а може і є одним з ватажків.

— Перев’яжіть йому рану — і до льоху, — наказав князь, подумавши, — Я хочу, щоб він дожив до ранку. І приготуйте ще одну палю.

Отут мені стало зовсім зле… Я розумів, що це через мене батька викрито… Коли Ольг побачив мене в строю і з новими відзнаками, він втратив оту таємничу силу, яка допомагала йому бути несхожим на себе. Вірніше — не силу, а контроль над нею. Я знав витривалість своїх дивних родичів… Батькові рани, наприклад, гоїлися швидше, ніж у звичайної людини, але і мучився б він довше за звичайну людину. Навіть смертельно поранений.

У моїх задурених мізках раптом склався чіткий план дій. В разі його провалу я помер би в муках поруч з батьком. Але… Як там говорив Крук… Кому кріселко, а кому…

Я вичекав до вечора. «Народне гуляння» перетворилося на пиятику…Моанські солдатики і яструбки веселилися від серця. Я отримав двадцять моанських червінців, що належали мені за нашивки, набив пістоля і рушив до ратуші.

На майдані було порожньо… Крісла та поміст залишили. З нього завтра вельможі мали спостерігати страту. Всю решту дня на площі вовтузились «сірі», готуючи ями для паль і самі палі — загострені дерев’яні стовби. «Сидіти» на них звісно було гірше, ніж на кріселку — ця гидота прохромлювала людину трохи не наскрізь, і приречений повільно конав в муках, крові і лайні… «Повна відсутність краси і гармонії» — згадав я Змагора. Хлопець прийняв якщо й не красиву, то горду смерть… Паля не залишала людині гордості. Людині і дивному…Дійсно, краще вже стовп вогню над лісовою хатиною…

Біля дверей льоху, де тримали приречених, стояло двоє вартових. Моанські солдатики… Як там панотець Отін говорив за моанців… Наївні і добрі… Я теж моанець, але я уже не наївний… І не добрий… Я ворон… білий ворон… Де твоя зграя, вороне?

Проходячи повз вартових я впустив на бруківку золоту монету… Моанський червінець… Один з «сірих» швиденько придавив її чоботом. Я підійшов поближче. Обоє — і той, що наступив на монету, і його товариш дивилися на мене з невинним спокоєм. Цікаво, у них теж портянки з квітанських хустин?

— Хлопці, - сказав я, — я тут, здається, щось загубив.

— Ми нічого не бачили, пане старший, — запевнив мене той солдатик, котрий стояв на моєму червінцеві, - то вам здалося.

— Червінець, — не здавався я, — можна підійти поближче? Глянути…

— Можна, — занадто поспішно сказав вартовий, — скажіть-но, пане старший, а дармову горілку ще довго даватимуть?

— До півночі, - мовив я.

— Встигнемо змінитись, — задоволено мовив другий моанець

До півночі лишалося дві години… Але очікувати зміни я не міг — чорра, котрий тиняється містом опісля відбою, може привернути до себе увагу.

Я зламав їм обом шийні хребці… Подвійним ударом… Цього мене теж навчив Воїн… Мистецтво бою… Краса й гармонія убивства…

Льох було зачинено лише на важкий кований засув. Це я перевірив ще за дня… Якби тут був замок, довелося б шукати якогось знаряддя. Я вже взявся за засув, і тут залунали кроки…

Боги, от скажіть мені, чого цього виродка вночі носило площею… Я маю на увазі, звісно, Кріна Птасіна… Навряд чи він за мною слідкував, бо коли побачив чим я займаюсь, аж остовпів на хвилину.

— Хто убив вартових? — вирвалося в нього. Крін ще не вірив… Мабуть подумав, що я випадково сполохав убивць.

— Я, мій капітане, — сказав я спокійно, а набитий пістоль вже був у мене в руці

— То ти…, - почав Крін. У нього навіть голос сів… — невже ти…

— Чорний Воїн був моїм братом, — сказав я, — це вам за нього…

Я вистрелив раніше, ніж Крін встиг крикнути, або витягти зброю. Потрапив кудись у груди, хоча цілив в голову… От, лихо… Перевіряти, чи насмерть — не було коли. Я боявся, що на звук пострілу сюди збіжиться вся залога.

Сходинок у льосі було вісім… Повстанці почули постріл навіть крізь двері, бо Крук уже стояв на сходах і намагався звільнити зв’язані руки. Я витяг з піхов шаблю і перетяв її лезом мотуззя.

— Диви, — сказав Крук, — на ньому знову однострій… Та ще й з новими відзнаками… Це ти стріляв?

— Я…

— Ослятя святого Кілені! — прошипів сотник, — ножем треба було… Або удавочкою… Ти б ще з гармати випалив!

Я звільнив від пут решту бранців. Ольг лежав на підлозі біля стіни. Рану йому перев’язали… Руки не просто зв’язали — скрутили ременями, викрутивши в плечах. Ноги спутали теж…

— Дивний, — озвався Крук, — навряд чи виживе… А бояться ж вони його… Навіть такого…бояться.

Я не відповідав, я різав ремені… Я дивувався, що на постріл ще ніхто не прибіг… Я не знав, чого Крук і решта ще тут, потім втямив — чекають… Чекають на мене, а хтось уже вартує нагорі, а хтось уже озброївся трофейною шабелькою чорри…

Я підняв батька і перекинув його легке тіло через плече… І ми побігли… Котрийсь із повстанців вивів нас за місто… Це було прогалиною в моєму плані, я бо Дару зовсім не знав. Але «сокирникам» відомі були тут всі лазівки. Біля міської стіни провід перейняв Крук. Він повів нас яром… Ото ще… Я почув запах ще тоді, коли ми перелазили через розбиту моанськими гарматами стіну… В яру були звалені мертві… Повстанці Влотка і мешканці Дару… Вперемішку…Що сталося з тілами опісля кількаденної спеки я краще не описуватиму, а то, мабуть і не повечеряю сьогодні…

І ми йшли просто по мертвим… Крук сказав, що це зіб’є собак зі сліду… І шлях тут коротший. Шлях до лісу… Ми йшли… Я йшов…Тільки вага батькового тіла на моїх плечах не давала мені упасти на ті страшні купи… Там і діти були… Добре, хоч, що була ніч, і не довелося побачити всього… Отой селянський хлопець, котрий боявся вмирати, зомлів, і сотник витверезив його замашним ляпасом, та ще й пригрозив покинути в яру самого… Але до лісу ми вийшли і погоні, нібито, не було чути.

У лісі я став відставати. Ольг був легшим за людину в його віці, але я все одно ледве волік ноги. Крук побачив це і підійшов до мене.

— Слухай-но, чорногорцю, — розпочав, — чистокровному не вижити… Я знаю, про них всяке розказують, але з пробитими легенями не протриматись і дивному. В усякому разі — не в лісі… Треба його звільнити… І поховати по-людськи, або, принаймні, хоча б хмизом прикидати…

— Ні, - сказав я, — це мій батько… Я сам його нестиму… Відійдіть…

— Так і думав, що ти — напівкровний, — буркнув Крук, — але ти скоро звалишся, хлопче…Дай-но поможу…

— Ні! — сахнувся я.

— Ослятя, — пробурмотів сотник, — ну, неси…

Коли Крук дозволив привал, я вже вичерпав усі сили… Сотник підсів до мене, подивився в збіліле лице Ольга, порахував живчик на розпухлій, зсинілій від пут руці і зітхнув:

— Дурню, він в агонії…Даремно мучаєш людину… Ясно, що ти його син, але ж і розуміння треба мати… Чекати на тебе ми не будемо… Піймають — замордують. І тебе і батька… Не можеш сам добити — відійди, я все зроблю тихо.

— Друже Крук, — сказав я з останньою надією, — ви чули про Князя «тіней»?

— До чого тут, — почав було сотник і раптом зупинився, — невже?

Я кивнув. Крук знову нахилився до батькового обличчя.

— Тим більше, — сказав, — його не можна віддавати ворогу… Особливо, коли він у такому стані.

— Друже Крук, — сказав я розпачливо, — ця людина… він… він серце Ельберу… Він мусить вижити.

Де я такі слова знайшов не знаю. Сотник вагався, тоді махнув рукою

— Гаразд… Є у мене одна думка. Тільки я вже сам простежу за всім… І ворогам його не віддам ні живого, ні мертвого.

Він встав і гукнув:

— Друже Явір, ходи-но сюди..

З темряви виринув молодий повстанець.

— Як твоя рана? — спитав Крук

— Болить, але йти можу…

— Веди усіх до Забожанів, до запасового схрону…

— Слухаю, друже Крук…

— Та не впади десь по дорозі… Там, у Забожанах, ліки є і зброя… Стеж за отим селюком — хлопець зі слабодухів. Лиха може накоїти. Я вас потім наздожену.

Отже, повстанці рушили кудись до Забожанів, а мене Крук довго водив околясами. Ольга ми несли по черзі. Врешті, у світанкових променях перед нами забовваніла якась хата.

Крук постукав у лутку вікна, очевидно, умовленими ударами. За віконцем щось шелеснуло.

— Мальво! — покликав сотник, — відчини!

Я аж затремтів… Мальва… невже…

Та моя Мальва була не єдиною у світі… Двері відчинила зовсім інша дівчина, закутана квітанською квітчастою хустиною. Коли побачила мене — сахнулася назад з мимовільним зойком.

— Тихо, це свій, — озвався Крук, — брат вдома?

— Так…

— У нас поранений… Давай його до криївки… Поклич брата і принеси там полотна, літепла і все, що треба.

Хатина була корчмою, а криївка — добре замаскованим величеньким льохом під нею. Ховався цей льох за корчемним сховищем для вин. Тут можна було заховати зо дві боївки, а нагорі тим часом спокійно випивати. За годину Ольг лежав на низенькому дерев’яному ліжку, обплутаний навхрест полотняними смугами. У миготливому світлі свічки видно було, що дихав він ледь-ледь. Брат Мальви, Боговит, котрий у цій глушині був єдиним цілителем лише знизав плечима.

— Людина б уже давно померла, — сказав, — а тут…почекаємо.

— Добре, — мовив сотник, — піди, друже, повартуй надворі.

Коли лічець вийшов, Крук сказав мені:

— Я залишусь тут, а тобі, хлопче, краще покинути Імперію. На дезертира-чорру полюватимуть незгірш за хортів. Тут до белатського кордону недалеко… Я тебе виведу. Відсидишся, доки все заглухне.

— Мені нікуди йти, — сказав я, — нікуди… Белат… Що робити там ворону?…

— Здається, — сказав сотник, — що ти трохи здурів від перенапруги… Якби нам було куди йти — ми б тут не сиділи. Назад, до полку тобі не можна… А влаштувався ти добре… Іч, уже старшина… Жаль таке прикриття втрачати, але що ж… Де ти батька побачив? На площі?

— Це він мене побачив, — озвався я пригноблено, — він міг зійти за белатського торговця, бо «тримав» ману, а коли побачив мене, втратив контролю і…

— То хіба не він тобі завдання давав? — здивувався Крук.

— Не було ніякого завдання, — мовив я пригноблено, — я посварився з батьком і пішов служити до війська… За власною волею.

Крук, котрий міг насміхатися над своєю смертю, з хвилину очманіло дивився на мене. Навіть не очманіло — перелякано… Потім сказав:

— Так… А ну, оповідай усе як було і не бреши ні трішки… З самого початку…

— З початку…, - вимовив я, — якщо з початку, то я не син Князя «тіней»…

Крук вислухав мене до кінця, жодного разу не задавши питання. Я оповів йому все… І про двох приятелів — студентів, і про свою матір-князівну, і про заповіт діда-князя, і про те, як Ольг мене всиновив… Про своє одруження… Про панотця Отіна… Про останню розмову з батьком і отой ляпас… Про свою службу в чоррах, про Кріна Птасіна… Про моанського солдатика, котрий дер хустку на портянки… Про те, як пішов до неба Чорний Воїн у стовпі вогню… Лише про те, що був у Вигоричах, не розповів….

— Хух! — мовив сотник опісля досить довгої мовчанки, — всякого доводилося мені чувати, але такого… Хоч пісню складай… Так Чорний Воїн — твій справжній побратим, обрядовий?

Я мовчки показав йому рубець від побратимської руни. Крук хмикнув:

- І тоді, у Радках, він таки не знав, що ти служиш у війську… А що там його Змагор говорив — ти й справді йому життя врятував?

Я кивнув. Крук спитав якось розгублено:

— Ну, і що ж тепер ти робитимеш… чорро?

— Сподіваюся, що ви мене уб’єте, — сказав я впрост.

— Ох, який же ти розумний! — аж звився Крук, — сидиш у багнюці по вуха, а витягати тебе має пан сотник? Щоб потім ти на тому світі оповідав батькам-моанцям якими звірюками є оті ельберійці? А не діждеш! Сам загруз у лайні, сам і мий собі гузно! І не смій накладати на себе руки! Чорний Воїн тобі це заборонив! Живи, сучий сину! Живи і мучайся… А щоб тебе совість пожерла, як хробаки пожирають мертвих!

— Вона мене уже жере, — сказав я тихо, — совість…

— Авжеж! Бачив я, як ти шабелькою — то вимахував… Що, зрозумів, нарешті, де тут люди, а де нелюди? Страшилок йому про дивних нарозказували! Ти бачив, як помер Чорний Воїн? Він ховався за людські спини? Онде твій батько лежить з кулею в грудях… Отак вони й тоді лежали… в тому Ельбері! Коли оця моанська погань нищила їхній світ! Та ти спитай мене, дрібного квітанського шляхтича, кого б я хотів мати правителем — батька твого названого, чи дядька твого кровного… А в мені ж немає крові дивних! Вона, та кров, лише у нашої вищої знаті плинула по жилах! І жив Ельбер як сам собі хотів, аж поки ці падлюки не прийшли нас рятувати… Від дивних… Та щоб твоєму панотцю народитися змією і все життя плазувати на пузі!

Ольг, що весь цей час лежав тихо, наче застогнав. Мені причулося, що він вимовив моє ім’я… Я підійшов до ліжка… Батько розплющив очі, але в його погляді не було життя..

— Сину мій, — сказав він, — Ольжичу…

Я взяв його руку в свої і присів на краєчок ліжка.

— Батьку, — мовив ледь не плачучи, — пробач…

Золотаві очі Ольга спинилися на моєму обличчі, пізнаючи, притомніючи…

— Мій синок…, - сказав він так, що мені аж моторошно стало, — тобі і справді гарно…в зеленому… І відзнака є… Ти там стояв поруч з цим… Птасіним… Ви разом відзначились, еге ж? В якій зачистці?

— Татку, — схлипнув я, — послухай!

— Казав же мені батько Станимир, — прошепотів Ольг, ніби не чуючи, — не рости ворона в гнізді лелеки… Ось він, ворон… Скількох ти уже заклював? А тепер наді мною кружиш? Це тебе приставили до мене зверхники твої? Раптом про щось обмовлюсь… синочку? Ти все їм про мене розповів? Ти багато про що здогадувався…. Напевне все, інакше б мене не доглядали, наче хвору панночку…

Я з жахом зрозумів, що Ольг не бачить ні обшитих деревом стін криївки, ні застиглого стовпом Крука… Він бачив тільки мене — вигодуваного ним убивцю… В однострої і відзнаках… Я ж так і не зняв цю прокляту одіж…

— Дивись, вороне, — сказав батько несподівано голосно, — розкажеш своїм чоррам, як воїн ступає на шлях…

Перш, ніж я встиг йому перешкодити, Ольг шарпнувся так, що я випустив його руку, і рвонув пов’язку, що прикривала рану… Ротом йому бурхнула кров, вуста посиніли. Я закричав так голосно, що Крук нарешті зрозумів, що діється, і з прокляттям віджбурнув мене від ліжка. Сотник обхопив Ольга руками, але навіть цей кремезний чоловік не міг утримати дивного, котрий хотів померти.

— Та постривайте ж! — умовляв Крук, — тут нема ворогів… Я Крук… Крук Вигорич… Сотник Зарубка… так ще мене звали у лісі… Ослятя ваш більше не служить у чоррах! Не приймав він участи у їхніх звірствах! Він — дезертир! Чуєте? Утікач! Він нам усім життя врятував, сучий син… Трохи не з палі стягнув… Він шістьох моанців прикінчив з однією шаблею в руці! Він цього Кріна Птасіна пристрелив на площі, гримнув з пістоля на весь Дар, дурного моанського діда онук! Чуєте? Зупиніться! Вам жити треба! А ти чого витріщився, погибель моя? Біжи нагору, клич Боговита! Скажи, що у хворого відкрились рани… Та не стій стовпом, моанська пико!

Навіть вдвох з Боговитом Крукові не вдалося стишити Ольга, аж поки той не ослаб настільки, що перестав метатись. Боговит почав тамувати кров, бурмочучи щось під носа.

— Що тут трапилося? — запитав.

— Та що! — буркнув сотник, — отямилась людина і побачила над собою чорру… З відзнаками… Ну й захотів чоловік зійти кров’ю і відмучитись раніше, ніж за нього візьмуться… У вас знайдеться цивільна одежа на цього ослятю? Його однострій вже й мені намуляв око.

— Мальва знайде, — мовив Боговит, — скажіть їй… Ой, зле… Але, хто ж думав, що поранений отямиться так скоро… Не відаю, чи доживе він до завтра…

— А на вулиці що? — спитав сотник.

— Вечір, — озвався Боговит, — в корчмі — тільки місцеві… Чоррів не бачили, «сірих» теж… Втім, я чув, що зачистки припинились?

— Авжеж! — буркнув Крук, — вже зачистили паскуди все, що можна…

— Що там у Дарі?

— Мертві, - мовив сотник журно, — мертві у яру… І мертві понад шляхом… Приготуй одіж… Доведу цього красеня до белатського кордону… Його зараз має розшукувати весь Жердельський полк, бо він пристрелив посеред Дару їхнього капітана…

— Овва! — Боговит навіть відірвався на хвильку від пораненого, — а кого?

— Кріна Птасіна… Щоб цьому нелюду народитись серед гнид, і ніколи навіть вошею не стати…

Боговит зиркнув на мене з повагою, а я знову побагрянів від сорому. Схоже, що жити і мучитись совістю я мав ще довго, як і пророкував мені Крук.

Ми вирушили цієї ж ночі. До батька Крук мене більше не підпустив. Навіть до непритомного. Сотник йшов попереду мене і бурчав потиху:

— Оце й розкажи кому — не повірять… Сотника Зарубку врятував від палі чорра… Чорра, якого виховав Князь «тіней»… Він у батька пробачення просить, теля в однострої… А батько хоче лише одного — кров’ю спливти, бо думає, що синочка-чорру приставили його охороняти… Йому, бачте, цьому синочку, панотець казочок нарозповідав… Про Повелителя Вогнедана… Та про Воїславову помсту… Мовляв, дивний всиновив його, ослятю, з помсти! Та хіба ж так з помсти всиновлюють? Ось у нас у Квітані — слухай лобурю — випадок був… За першої повстанки… Був чоловік один, хуторянин… І під час зачистки його родину…. Ну, як мою…. А керував зачисткою офіцер — «сірий». І винагородив його імператор за те землею в північному Данаділі. З кріпаками… Чуєш, ослятя?

— Та чую, — озвався я. Я ледве вловлював нитку оповіді, бо перед очима стояло помертвіле батькове лице. «Розкажи своїм чоррам, вороне, як воїн ступає на шлях…»

— Ну, цей офіцер, ставши поміщиком, привіз собі з Моанії жінку… Скоро у них знайшлася й дитинка… А хуторянин цей вистежив того чоловіка… І викрав дитя… хлопцеві три рочки було. А з ним — церковну книгу, де записано було, хто батьки, та коли малого введено у закон… Забився той квітанець в якийсь глухий кут і п’ятнадцять років — чуєш, дурню, — п’ятнадцять років оте дитя виховував… Читав йому книги стародавні, мові вчив, історії Ельберу Прекрасного… Про війни оповідав, про повстанку… І так наструнчив хлопця, що став той ще більшим самостійником, ніж його батько названий.

— А потім, — продовжував Крук, впевнившись, що я слухаю, — зібрав той хуторянин розбійничу ватагу і подався у Північний Данаділ, полохати моанське панство… Ох і боялися його моанці та дженджики. Ну, а коли дізнався він, що панки зорганізували проти нього ополчення — то розпустив свою ватагу і влаштував так, що його схопили. Разом з отим його синочком названим… І сказав той чоловік на допиті, що знає він страшну таємницю, але відкрити її може тільки отому моанцю…Якщо його помилують…

А північанин той довго розшукував сина, аж доки зневірився. Але дітей більше не мав і це йому дуже муляло… І от питає той панок у бранця — що то за таємниця… А той говорить: «щодо Князя «тіней»

Князі «тіней» завжди моанцям більмом на оці були… І призначена була за голову такого дивного величезна винагорода. Як і зараз. Поміщик зрадів, а той чоловік каже: «тільки хочу я, аби мого напарника згладили зі світу, бо, якщо дізнаються, що це я видав цього дивного, то не потрібне мені буде помилування, та я до нього і не доживу.»

Я вже здогадувався, що буде далі… Цю історію, що поволі ставала легендою, я якось чув від Веданга, тільки трохи в іншому викладі.

— Ну, і повісили хлопця, — закінчив оповідку Крук, — хлопчина ж нічого про оті перемовини не знав і на смерть пішов голову високо тримаючи. А останніми його словами було: «Хай славиться Ельбер Прекрасний!» Тоді отой хуторянин подав його батькові-моанцю оті папери з церковної книги і мовив, що він тільки що скарав на смерть власного сина… Людина, чорро ти недорослий, може таке учворити — куди там «дивному»…

— А я чув, — озвався я, — що чоловік той полюбив дитину, яку виростив, і роздумав мститись…

— Це хто тобі розказував? — спитав Крук

— Чорний Воїн… Він оповідав, що оті розбійники взяли того моанця у полон, і хуторянин познайомив його з сином-ельберійцем… А тоді відпустив і сказав — «живи і страждай… Твій син є твоїм ворогом…»

— Ну, так дійсно красивіше, — сказав Крук, поміркувавши, — якраз в дусі дивних… Чорний Воїн завжди стримував нас, коли ми геть озвіріли від душевного болю і запаху крові… І творили таки… дива. Про мою сотню така слава йшла, що дженджики розбігалися від одної чутки про Зарубку. А брат твій обрядовий, він не тому вимагав, аби ми не тішились над полоненими, що жалів їх… Він взагалі-то жалості не знав у битвах, Чорний Воїн… Він мені казав, тільки я не дуже втямив… Про якого — то звіра у безоднях власного духу… І як тяжко не зіслизнути на дно безодні…А я на тому дні напевне був… Оце зараз тільки починаю виборсуватися.

Годицю, прикордонну річку, ми побачили на другий день мандрівки. До вечора просиділи у комишах, остерігаючись прикордонників — «чоррів», а вночі я мав ту річку переплисти… Плавати я вмів, але вчився тому в гірських озерах. Течія лякала мене.

— Не сильно пнись, а просто пливи за водою, — повчав сотник, — як Боги поможуть, то свині не помітять… Тобто чорри…

— А може й ви? — сказав я, вагаючись, — вам теж небезпечно…

— Витруси чоботи, — сказав сотник.

Я якраз зв’язав своє взуття і повісив на шию. Від струсу з них обсипалося трохи землі.

— Оце все, що можна забрати з собою, — озвався Крук, — я цього не хочу. Повернуся до Вербави, у корчму… Вербава — то селище, у якому ми ночували. Простежу, що там з ним… з татом твоїм… Якщо виживе — поможу вибратися з Квітану… Помре — поховаю як належить… Вогню поховального запалити не зможу, але хоч хустиною гаптованою вкрию воїну лице… Якщо ж наскочать чорри, або «сірі», а тато твій ще буде безпомічним — живим не віддам… Князь «тіней» для них — завелика здобич… Ну, пливи, дурнику…

— Шкода, пане сотнику, — щиро мовив я, — бережіть себе, а то наступного разу можете не зустріти жалісливого чорри…

— Сучий син, — сказав Крук, але не зло, а теж, ніби з жалістю, — ти теж будь обережним..

— Батькові, - мовив я, — розкажіть…

— Та розкажу, — зітхнув сотник, — але… Дивні такого не пробачають… В чомусь вони за нас, людей, м’якіші, а в чомусь і страшніші…Бувай… Навряд чи побачимось.

Річку я переплив без пригод…Ранком я вже йшов по землі Белату, намагаючись не згадувати те, що зоставив за спиною.

Зшиток третій

Політ ворона

Сьогодні раптом вирішив їхати до Сейвігуру, а потім — відплисти на Шоррогу. Вук мені уже й валізи зібрав, але я таки передумав. Зрештою, Океан — не перепона для помсти, а вмирати краще вдома. Замість від’їзду написав заповіт і «вільні» кріпакам. Треба встигнути оформити папери, інакше моїх бідолах по моїй смерті держава продасть якомусь панку, котрий буде зображувати з себе володаря цих «реєстрових душ». Вони і так натерпілися від зміни хазяїв, які були схожі одним — лупцювали їх за всяку дурницю. Бідний Вук, що то він робитиме по моїй смерти? Ось хто безумовно не створений для волі. Я відписав йому досить великі гроші, аби старий кріпак на волі не вмер десь під парканом. За роки вірної управительської служби старий не надбав собі нічогісінько.

Вук затривожений моїм станом… «Пан не їсть, не п’є, лише щось пише цілими днями… Може б пан з’їздив погостювати до сусідів? У таких-то п’ять дочок на виданні, а такі-то завтра дають баль… Ну, хоч до церкви сходіть-то, пане… Хіба можна отак себе мучити?»

Я не розповів йому нічого. Навіщо даремне хвилювати старого? Та й що він зрозуміє з моєї оповіді? Хіба він жив у краю, де жінок називають як квіти, а чоловіків як зброю? Хіба він бився за волю, знаючи, що не доживе до неї? Хіба він бачив, як друзям стріляють у серце, щоб не віддати їх до ворожих рук? А якби він побачив Вогнедана, не того, що зараз сидить на троні у Боговладі, спокійного і незворушного, завжди з усміхом на вустах… А того, яким я його побачив вперше, хлопчика з розшарпаною душею, з обпаленим чолом, від погляду якого на людині починала тліти одежа… Ні, це не поетичне порівняння… Напевне, бідолашний Вук помер би від страху, як ото панотець Отін. Та й для чого Вуку це знати? Вук є щасливим рабом. Він задоволений зі своєї долі і не бажає іншої…

Отже, продовжую… Я у Белаті… Годицю переплив без пригод… На мені цивільний одяг дженджика-південця, що невідомо як опинився у скрині корчмарки. Мабуть з тієї ж нагоди, що і отой арсенал у хатині діда, в якого я тоді навіть імені не спитав… Ще один безіменний ельберієць… Чув я згодом, що у князя Непобора з Сіллон-Сінду, чий рід до моанського завоювання правив Квітаном, є довжелезний поминальник загиблих за волю Ельберу, котрий щодня читається в Сіллонському храмі Дани. А закінчується список так: «ті, чиї імена знають Боги».

Окрім одягу у мене ще є дев’ятнадцять моанських червінців. Ці гроші цінуються на всіх Західних Землях, отже я можу деякий час протриматись, аж доки не знайду собі якесь заняття. Белат був торговою республікою, але я сподівався, що тут потрібні найманці… Більше я нічого не вмів — тільки воювати.

Белатську мову я знав, дякуючи вуйні Вербені. Найбільше потерпав, аби у мене не спитали якогось паперу на право тут знаходитися. В Імперії спитали б одразу, коли побачили б іноземця… Окрім, хіба що Чорногори. Але тут ніхто у мене нічого не питав окрім грошей. Я купив собі коня, місцевий одяг сірого кольору, схожий на той, в якому схопили Ольга, і спитав дорогу до Ільзнону.

Ільзнон був університетським містом. Біля цієї вищої школи крутилося все міське життя. Університет знаходився на пагорбі серед чудового парку. Складався він з деканату і факультетських будівель, серед яких я без труду знайшов «Державу і право»

Сонний старий сторож провів мене до льоху, де зберігалися старі папери. Не пам’ятаю, що я йому тоді збрехав, але монетка в моїй руці певне важила більше, ніж слова… Він допоміг мені знайти старі факультетські списки двадцятип’ятирічної давності. Дійсно, моанців, або, як волів говорити Ольг, «імперців» на той час на відділенні було лише двоє… Ольг Лелег та Ітаор Керін…

Отже, мене мали звати Ешіор Керін. Під цим ім’ям я і записався в заїзді «Повний Місяць» Мені соромно було зватись Ольговим ім’ям… Ночами мені снився Квітан, жахіття війни, Крін Птасін… Я бачив лице Веданга, стягнене не зненавистю, ні… Презирством… Ненавидять рівних… Він випалив вогнем знак побратимства з руки, а мене — зі свого серця. Він не пробачив навіть перед смертю… Як не пробачив Ольг… Як не пробачить Мальва… Як не пробачить земля, яку я струсив зі своїх чоботів, перед тим як вирушити в нікуди… Я прокидався з криком жаху, на промоклій від сліз подушці… Крук був правий — совість гризла мене незгірш за хробака.

Вдень я блукав по місту, обдивляючись університет…. Чверть століття тому по цій бруківці ходило двоє рідних мені людей… Батько Ітаор… Батько Ольг… В якій таверні вони пили вино? Яких дівчат любили? Чи билися ще з кимось на поєдинках, окрім отих пихатих ішторнійців? Як навчалися? Втім, це я знав… Я бачив копії їхніх залікових книжок… Ольг мав «відмінно» з усіх предметів… Батькові Ітаору не давалися «Повчання любомудрів». Він їх навіть перездавав… Я уявляв собі, як мій незнаний батько пітніє над підручником, а поруч сидить його золотоокий приятель і повчає насмішкувато: «Людина, любий Ітаоре, це безкрилий птах без пір’я. Та й годі».

І от, під час оцих моїх блукань, мені пощастило зустріти людину, що надовго стала моїм приятелем… Де ти зараз, Ролло? Ходиш вулицями Боговладу? А може поштиво розмовляєш з його володарем, котрий перебиває твою ґречність насмішкуватим: «Друже Ролло, ви ж не на імперській службі…Опісля того, як я витяг вас з того світу, дозволяю вам звати мене просто Вогнеданом…»

А тоді, у Белаті, я йшов університетським парком, котрий швидше був невеличким ліском, і раптом почув десь збоку брязкіт зброї.

На галявині якийсь чоловік відбивався одразу від шістьох… В одній руці у нього була довга белатська шпага, в другій — кинджал з руків’ям — чашкою. Бився він добре, але стан речей був не на його користь. Занадто великою була чисельна перевага. Я і сам би міг зладнати із шістьма хіба що в стані бойового шалу…

З хвилину я обмірковував, чи варто втручатися. Чужинець у такі справи встрявати нібито не мав… Але, з другого боку… Хлопця напевне вб’ють…

Я вже рушив до галявини і тут згадав… Звісно… У мене немає зброї… За свою військову службу я так звик до шабельки на боці, що дуже здивувався, коли рука не знайшла її на місці… Що ж, доведеться добувати зброю тут таки… Що я і зробив, стрибнувши на одного з нападників, та вибивши у нього шпагу.

Тут почалася вистава… Троє з нападників полишили жертву і кинулись на мене… Я не звик до шпаги, тобто, звик рубати, а не колоти…Займався-то я з ельберійським мечем, а у війську — шабелька… От я і хльоснув шпагою найпершого… А тоді і взагалі покинув отой белатський рожен і пішов врукопаш голіруч…

Белатці такого не бачили, певне, ніколи. Двох я завалив, а решта кинулась тікати… Вірно, на мене знову напало оте шаленство, що в Квітані… Тільки тут я хоч вовком не вив і якось себе тямив… Той хлопець, на якого напала ота зграя, зоставшись на бойовищі сам, трохи теж од мене не втік.

Це був білявий юнак, трохи од мене старший. Очі мав зелені, на ту хвилину — ледь перелякані… Вусики й борідка за белатською модою робили його трохи старшим, ніж він був насправді. На той час йому було двадцять літ… Зодягнений він був не в сіре, як більшість його земляків, а в зелений камзол і такі ж штани, а одяг весь мав розцяцькований якимось стрічечками. Крізь розрізи рукавів виглядала білесенька сорочка. Словом це був якийсь місцевий чепурун, а ті шестеро — напевне грабіжники.

— Чорт забирай, пане! — мовив він оговтавшись, — ви з’явились якраз вчасно!

— Чорт забирай, я і сам так думаю! — відповів я, ледь тамуючи сміх.

— Ролла, — сказав молодик і простягнув мені руку, — Ролла Латені… Студент медичного відділення.

— Ешіор Керін, — відрекомендувався я.

— З якого відділення?

— Я не вчусь в Ільзноні…

— То приїхали вступати з… зараз угадаю. З Моанської Імперії!

— Я дійсно моанець, — зізінався я, — але не приїхав навчатись.

— То ви політичний біженець і шукаєте притулку, — зробив висновок Ролла, — у нас моанці або навчаються, або ховаються від свого імператора…

Я мимоволі усміхнувся і сказав, що Ролла недалекий від істини. Ми подалися з парку геть. Щодо тих двох нападників, то я не став перевіряти живі вони, чи мертві.

— Я дуже люблю цікавих людей, — розпатякував тим часом майбутній лікар, — І ви врятували мені життя! Цих убивць найняв на мене один торговець, в якого я звів доньку!

— Дівчина хоч нічого? — спитав я ошелешено.

— Дурна курка та й годі, - одізвався мій супутник аж ніяк не з каяттям, — З грошима її батечка вона завжди знайде собі дурня, котрий терпітиме її кудкудакання. А з мене досить… Я їй так і сказав… Тільки не подумав, що її батько розориться аж на шістьох бандитів… Він такий жадібний, що мав би найняти лише одного… Ходімо, вип’ємо, пане Керін! За мій чудесний порятунок.

З пивнички Ролла повів мене до себе додому. Я погодився… Його прізвище нагадало мені про Ольга, котрий потрапив у бран як Кетар Латені. До того ж я знудився самотою і тяжкими снами. Мені потрібен був друг… Навіть не друг — а просто… поговорити з кимось.

Через кілька днів я вже перебрався до Ролли, прихопивши коня та все своє нехитре майно. Що мене ще привабило — юнак був, як і я, круглим сиротою. Батьки його померли давно, під час епідемії. Опікувалося ж Роллою двоє його дядьків — батьків брат, багатий торговець, дбав про грошові справи, материн брат, священик, — про безсмертну душу…

З грошовими справами у Ролли було все гаразд. Дядечко Молла Латені, котрий проживав у сусідньому місті Лоаді, регулярно переводив небожу кошти з його спадщини та платив за навчання. Другий же дядечко, превелебний Оллі Дастені, тільки зітхав при зустрічі з небожем. Молодий Ролла зовсім відбився від рук. Вчився юнак, щоправда, добре, але прикладав руку до кожної вихватки ільзнонського студентства та зводив дівчат. Хлопець він був, як я вже згадував, показний і дівчата дуже цінували його смарагдові очі та біляві кучері. Бідолашний опікун лише руками розводив.

Оскільки Ролла жив у дядечка-панотця, я трохи вагався щодо переїзду. Справа у тому, що я був мейдистом моанського сповідання. Це сповідання трохи ріжнилося від прийнятого в інших країнах Західних Земель… «Чистий мейдизм», як-то називалося наше вчення, сповідували нині лише в Лугербі, на батьківщині Святого Старця, та у Великій Моанії… В решті країн процвітав культ Святого Провидця Кілені, від чого і сповідання їхнє звалося Кілен-мейдизмом.

Ріжниця між сповіданнями, власне, була невеликою. Ми, моанці, значили себе трикутником вершиною догори — чоло, праве та ліве плече, і шанували Святого Мейді як єдиного рятівника світу. Кіленари ж, як зневажливо називалися в Моанії зарубіжні єретики, значили себе трикутником вершиною донизу — ліве, праве плече та живіт і вважали, що святий Кілені, провидець та учень Святого Мейді, домігся того, що став рівним по силі учителеві. Читав я ще, що десь за Лугербою є краї, де люди вважають за рівного цим двом святим ще й третього — Святого Пророка Огаму і не визнають ніяких оберігаючих знаків… В богознавчих питаннях я завжди «плавав», але пречудово пам’ятав ставлення обох ігворрських панотців до ішторнійців — кіленарів, та до лікаря-белатця, котрий був на службі у князя Іргата. Отож я і запитав тоді у Ролли, чи захоче його родич жити під одним дахом з єретиком.

Латені махнув рукою:

— Дядечко, — сказав він весело, — дуже толерантна людина. Він терпить під своїм дахом навіть мене, а я вірую тільки в природнє походження речей.

Велебний Дастені дійсно поставився до мене дуже приязно. Цей лагідний старий навіть запропонував мені роботу. У панотця була велетенська книгозбірня, яку він безкінечно заносив до списку. Мої знання іноземних мов, дякуючи родинній відьмі, давали можливість описувати книги, написані тими мовами, яких велебний не знав.

Спершу я вагався… Опісля панотця Отіна я боявся священників як чуми. В Ільзноні була мейдистська церква моанського сповідання, однісінька на все місто, так я обходив стороною навіть вулицю, на якій вона знаходилась. Пан превелебний був доброю людиною, але… Панотець Отін теж хотів мені добра…у своєму розумінні. Та врешті-решт я погодився. Потрібно ж було на щось жити, допоки знайду собі інше заняття. Решту червінців я заховав про чорний день і став на службу до пана Дастені.

Служив я превелебному більше року. За цей час я став відомий серед студентства та місцевих «чепурунів», тобто синків багатіїв, як неперевершений боєць на мечах. Я навіть став законодавцем нового захоплення…Навіть ільзнонські шляхтичі повісили на стіни своїх зброярень шпаги та познімали з них дідівські мечі… Я вже серйозно подумував про те, аби відкрити фехтувальну залу і заробляти на тому великі грошенята. Ролла мене в тому підтримував. Пан Дастені теж не був проти. Список ми майже закінчили, і з тим мала закінчитись моя робота у доброго старого.

Панотець таки і справді був людиною доброю. Він не доніс на мене до Духовного Суду — у Белаті теж був Духовний Суд і звався він Селія — за одну подію, якій були свідком і він і Ролла. Я, теля чорногорське, ще тоді не знав, що мені пощастило… Селія, як і ішторнійські орденські духовні суди, карала швидко і жорстоко, а викупити мене тут було нікому.

Сталася ця подія на самому початку моєї служби. Того дня я не працював у книгозбірні. Туга за Чорногорою, яку я тлумив роботою, гризла мене цілісінький ранок… Потім я згадав Воїна… Його лице, що стало попелом… Його пісні… І поховальне вогнище, яке розпалив собі цей гордий язичник… Невже минуло вже… Я підрахував і дійсно… Рівно сорок днів…

Десь, в Гнізді Драконів ще чекає Конвалія… А може, ще сорок днів тому до її покоїв зайшла Ружена, дивлячись поперед себе застиглим мертвим поглядом, і сповістила, що у Ведангів не лишилось охоронців родового герба… І не буде ніякого Сповнення Видіння… Не буде рятівника у Ельберу… Не буде… нічого. І заголосить молода вдова, а її плач підхопить юна Купава, знаючи, що її Змагор лишився до останку зі своїм князем… Але Купава, принаймні, хоч матиме якусь потіху… Воїне, задумливий ясновидцю, як ти міг помилитись у найголовнішому…

Я купив росавського вина — тут воно було страхітливо дорогим — і білу гаптовану скатертину, яка здалася мені чимось схожою на ельберійські обруси. Я придбав — знов за дурну ціну — два келихи данадільського кольорового скла. В цих келихах росавське вино ставало багряного кольору… Кольору крові… Я накрив у своїй кімнатці стіл і переодягся в чисте. Я налив вина — собі і загиблому, який мене не пробачив….

І тут принесло Роллу… Цей лікарчук взяв мене на сміх та назвав забобонним варваром… Коли я почав закипати і поглядати на старовинного меча, якого придбав собі, аби мати вигляд шляхтича, до кімнати зайшов пан Дастені, котрий висварив небожа.

— Звичайно, — мовив велебний, — це не за приписами, але… Юначе, якщо ви цього не знали — на вулиці Грєлли є моанська церква… Там ви можете замовити службу за душу померлого друга.

— Мій друг був язичником, — буркнув я ще не охолонувши, — я поминаю його за їхнім поконом…

— Хлопче! — вигукнув Ролла, — ти жив серед справжніх язичників і мовчав про це?

— У мене була навіть родичка-відьма, — сказав я сумно — Дай мені спокій, Ролло… Він був мені братом… Він помер як воїн… Я був єдиним свідком його загибелі, окрім його ворогів. Хочеш — дивись, хочеш — вийди за двері… Пробачте, пане превелебний…

— Нічого, сину мій, — озвався Дастені, - дивлячись на мого небожа, я часом думаю, що віруючий, навіть язичник, чимось ліпший від недовірка…

Я взяв келиха до рук… Другий стояв на обрусі….

— Воїне, брате мій, — заговорив я чорногорською говіркою, врешті — до біса оці вічні недомовки — ельберійською мовою — ти проводжав загиблих в останню дорогу… Ти промовляв вояцьку молитву над замученими квітанцями… Ти прощався з друзями і бажав їм світлого шляху… А сам, наостанку, чув лише ворожі прокляття…. Ти не пробачив… Що ж… Я і сам собі не пробачив… Не мені б говорити ці слова — та більше нікому…

Келих тремтів у моїй руці, розхлюпуючи багряну вологу з росавських виноградників…

— А тому, хто впав у битві за рід свій, — вимовив я тремтячими вустами, — Громовиця піднесе води живої… І опиниться він у гаї дубовім… І там пребуде він час… І отримає тіло нове… І знову прибуде до роду…

Тріснуло і розлетілося вдрузки данадільське скло… Бризнуло вино на білий обрус… Гарячий вітер пронісся кімнатою… Тремтяче марево згустилося, склалося у знайому постать…

Я не думав, що колись побачу його ще раз… Але таки побачив… В тому самому чорному вбранні «тіні» з відкинутим каптуром… По кімнаті рознісся запах пороху, диму й вогню… Запах тліючих в хатині мертвих тіл… Запах вогняної смерті…

Воїн стояв біля столу і дивився на мене своїм бездонним поглядом дивного. Я ступив до нього, забувши про все…

— Воїне! — крикнув, — Воїне…

— Зупинись! — озвався знайомий голос, — доторкнешся — підеш за мною…

Я глянув на свою правицю і обімлів. Від моєї руки до руки Воїна тягнулася срібляста нитка. Від руни до руни…

— Я випалив свій знак вогнем, — озвався знову загиблий, — та він ще є… зв’язок.

— Воїне, — вимовив я плачучи, — та вислухай же…

— Я знаю, — тінь знайомого усміху торкнулась його вуст, — я ж весь час з тобою… Поруч… Ніхто не відпустив мене тоді… Ця нитка так просто не рветься… Ти змужнів, мій менший брате… У тебе он навіть сиве пасмо в волоссі… Я тебе зрозумів… Може, я не вмію пробачати, але можу розуміти… Зараз я піду до дубового гаю під дивними зорями… Там усміхнуться мені батько Воїслав та мати Ведана, яку я знаю лише за портретом, а біля них стоятиме мати Пава, яку я теж любив… Там я матиму трохи спокою, а потім повернуся знову… Ще за твого життя, брате Білозіре… Повернуся в Ельбер Прекрасний… А ти живи… Ти маєш це пережити… Свою ганьбу і душевну муку… Все минає… Живи, мій брате… До зустрічі у майбутньому…

Срібна нитка, що єднала нас, розчинилася у повітрі. Знов війнуло гарячим вітром і Воїн зник. Зосталася лише багряна пляма на обрусі та рештки келиха. Свого я теж упустив. Я плакав… Плакав так, як мав би плакати, коли над лісовою хатиною звився вогняний стовп… Але тоді мої очі були сухими… Всі сльози вилились нині.

Варто було подивитися на Роллу та пана Дастені. Мій друг — недовірок стояв відкривши рота і мурмотів щось про заразні видива… Превелебний весь час значив себе трикутником і шепотів молитви.

- І ти все не віриш? — спитав зрештою Дастені у небожа, — не віриш у безсмертну душу?… Цей чоловік пішов до пекла… Господи, як тут смердить сіркою… Але ти бачив його? А ви, бідолашний юначе! Ви врятувались дивом! Моліться! Моліться! Ще трохи, і це чудовисько забрало б вас з собою… Який жах! В якому страшному місці ви жили, якщо у вас були такі…друзі… Бідне, бідне дитя…

Я не став ні в чому переконувати ні Роллу, ні панотця. На невідступне прохання пана Дастені я пройшов обряд очищення в його таки храмі. За звичаєм кіленарів, але на ту хвилину мені було все байдуже… Мій побратим мене пробачив… По-своєму, по-дивному, але пробачив. Я міг жити далі! Я отримав право жити далі…

***

Фехтувальну залу я таки відкрив за допомогою Ролли, котрий позичив мені грошенят в белатських соді. У мене з’явилися учні. Згодом я вже заробляв не тільки на хліб, як у пана Дастені, але й до хліба… З’явилися жінки, навіть одна пані вельми шляхетного походження, котра дуже вподобала «білявого варвара», себто мене… У Белаті, серед тамтешнього загалом темноволосого люду, була якась шалена мода на білявих. Недарма Ролла так перебирав жінками… Моя шляхтянка білявкою не була, але фарбувала волосся в золотавий колір. Мала вона лише два недоліки — вживала замало води для миття та забагато пахощів.

Мальву я ще згадував, але все рідше й рідше. Спогад про неї канув на саме дно мого серця… Туди, де лежав спогад про дивного, котрий звав мене сином… Я повернув Роллі борг, купив собі ще одного коня, безліч вбрання, та гроші все одно залишалися.

Жив я, як і раніше, у Ролли під опікою доброго панотця. Напевно я мав вигляд дуже великого грішника, раз священикам всіх сповідань кортіло опікуватися мною. Дастені змушував мене оповідати годинами про Чорногору та мою язичницьку рідню. Я оповідав, обережно обминаючи гострі кути, знаходячи якусь тужливу втіху в подібних розмовах. Превелебний же запалився думкою навернути чорногорців до кілен-мейдизму… Він сподівався отримати благословення Духовного Ордену Святого Кілені, командор якого перебував в Ішторні, і виїхати до Ігворри. Марно я доводив панотцеві, що йому загрожує серйозна небезпека. Не від моїх земляків, чорногорці лише б посміялися ще над одним проповідником, але той же панотець Отін написав би до Моани, і звідти прибули б ті самі люди, що хотіли судити Вербену. Моанське сповідання не терпіло суперництва. Та видима небезпека лише під’южувала Дастені.

— Цих дивних людей, про яких ви розповідали, — говорив він мені під час дружньої бесіди, — треба не залякувати, як то роблять єретики, а просто навчити основам істинної віри. На відміну від моанців я понесу в гори мир та любов!

— Пане Дастені, - зітхав я, — в наших горах приказка є: «чия віра — того і влада». Чому ви вважаєте, що влада Ішторну, а чи Белату для моїх земляків буде кращою, аніж влада Великої Моанії?

— Не можна говорити, що це віра Моанії або Ішторну! — вигукував Дастені, - це… це — загальнолюдське надбання! Святий Мейді врятував від погибелі увесь знаний світ!

Я раптом уявив собі, як пан Дастені проповідує Вербені біля ґанку нашого дому, а жриця дивиться на нього золотавими як у Ольга очима і вирікає з властивою їй різкістю:

— Оці ваші загальнолюдські надбання поділяються на дві частини, пане белатцю! На морковку під носом у віслюка і на вантаж на його хребтині! Не крутіть — но мені голову, а краще випийте молочка, та йдіть собі…

Видиво було таким реальним, що я аж усміхнувся. Знову нестерпно захотілося додому… Випити молочка від колись так зневажених мною кіз… Ах, марно… У мене немає дому… Воїн мертвий… Ольг, мабуть, теж… Рід підтято про корінні… Лети, вороне… Куди ж мені летіти? Де мій дім?

У Белаті мені не подобалось. В цій країні торговців цінувалося лише одне — гроші… Знать, справжня знать зі старовинних родів, доживала віку у злиднях, потиху вироджуючись. Мої учні чітко поділялися на дві групи: «чепуруни», тобто синки багатого купецтва, яким батьки давали перебіситися, перш, ніж ті вдягнуть скромне сіре вбрання та сядуть за рахівниці, та нащадки аристократичних родин, пихаті суворі юнаки, зодягнені в чорне. Злі язики говорили, що вони носять чорне, аби рідше прати вбрання і ходять навшпиньки, аби довше служили чоботи. Влада у країні нібито належала народу, тобто Белат був республікою, але, оскільки вибори до Ради Дванадцятьох — керівного органу країни — оплачувало багате купецтво, воно ж тією країною і керувало. Народ же, як і скрізь, мав не вдосталь хліба, зате багато видовищ, особливо перед виборами, коли видовища оплачували зацікавлені особи. Незадоволених тут не вішали на площі і не набивали на палю — вони просто зникали без сліду… Таємна служба Белату оплачувалась чи не найкраще у Західних Землях, а отже й працювала добре.

Незважаючи на усю мою нехіть, життя ніби почалося налагоджуватися… Авжеж… Мандрівному ворону не звити гнізда… Не так багато й минуло часу від мого прибуття до Белату, а я вже потрапив до халепи.

До моєї фехтувальної зали вчащав шляхтич на ім’я Норра Ларран. Я навчав його фехтуванню на мечах та шаблях, він платив мені без затримок, на відміну від злиденних своїх приятелів, і на тому наші стосунки закінчувалися.

Та пан Ларран не був просто собі аристократом. Він ще мав деякі грошенята, тому сподівався перемогти на виборах від міста Ільзнон… Якщо я ще не згадував — Рада Дванадцятьох тому так називалася, що складалася з дванадцятьох можновладців, по одному від кожного великого міста Белату. Досі до цієї ради ще не входив жоден шляхтич, тому що знаті не було на що купити голоси городян… Селяни права голосу, здається, не мали… Втім, я ніколи не цікавився цими подробицями, бо іноземці права голосу не мали також.

Так от, оцей ось Ларран, хоча від серця ненавидів «цю гендлярську республіку», вирішив надбати собі трошки влади… Не знаю точно, чого він там хотів… Можливо, як запевняв мене потім Ролла, молодий шляхтич був ватажком змовників, котрі хотіли повернути владу шляхетству… В усякому разі, саме так вважала таємна служба Белату… Одним словом, коли ми з Роллою, уже практикуючим лікарем-початківцем, поверталися від веселих дівчат, то просто перед будинком панотця Дастені спіткнулися об чиєсь непорушне тіло.

— Напився як свиня, — відзначив мій приятель, схиляючись над лежачим. Потім охнув…

— Дивися, Ешіоре, — вигукнув, — кров…

— О, — мовив я, теж нахилившись, — так це ж пан Ларран… Його, здається, поранено…

— Поєдинок? — міркував Ролла, вже розтинаючи своїм стилетом набряклий кров’ю камзол постраждалого, — о, ні… Друже мій, тут убивство, і здається мені, що в ньому замішані «тайняки»…

— Чому ти так вважаєш? — спитав я здивовано.

— Якби на нього просто найняли убивцю, — мовив Ролла, продовжуючи обдивлятись рану, — то найманець використав би шпагу. А стилетами у нас орудують «тайняки»… Це їхній почерк — просто над ключицею… Цьому хлопцю не вижити…

— Маєш рацію, лікарю! — озвався хтось позад мене…

Ой, не треба б «тайнякам» виходити з засідки… Ролла потім говорив мені, що їхня жертва і так би померла — зійшла б кров’ю при спробі витягти ніж із рани… Але «тайняки» скрізь одної породи… Їм закортіло насолодитись ще й нашим страхом…

«Тайняк» був у масці, як то й належало йому при виконанні смертного вироку. За ним виднілося ще дві невиразні постаті. Ролла застиг на місці… Убивця підійшов до пораненого і вдарив ногою просто по рані, звідки стирчало руків’я стилета.

Не треба йому було цього робити… Занадто часто я дивився на те, як катують людей — і не втручався… Але нині… Нині на мені вже не було одностроя чорри… Меч опинився в моїй руці раніше, аніж я встиг подумати про наслідки…

«Тайняк» навіть шпаги вихопити не встиг… Я зніс йому голову і розвернувся до двох інших. Ті трохи розгубилися — зазвичай белатців шляк трафляв від самого вигляду урядових служників. Але потім жваво вихопили зброю… Я аж навіть зрадів цьому.

От, що не кажіть, а шпага проти меча, навіть проти легкого — не зброя, іграшка. Навіть проти шаблі вона слабувата. Звичайно, це не рапіра, нею і рубати можна, але все ж таки… Чував я про майстрів, котрі вершили шпагою дива. Але мені такі люди не траплялися, а якби й трапилися, то проти доброго мечника… Гаразд, облишмо, а то я знову відволікся… Словом, пішов я грати клинком… Так, як учив мене Воїн. Одному одразу обламав шпагу при руків’ї, а тоді зніс півчерепа… Другий побачив, що непереливки, та як рвонув…

Не наздогнав я його. Головним чином тому, що Ролла вчепився в мене як кліщ і потягнув геть. А даремно. Хоча, можливо, нас все одно б знайшли… Майстрів мечного бою в Ільзноні було — я сам один… Не треба бути великим слідчим, аби зрозуміти, хто вклав на місці двох чи хай навіть трьох «тайняків» при виконанні ними свого обов’язку. За допомогою меча.

Вибратися з Ільзнону нам допоміг спокійний, як завжди, панотець Дастені. Він добув нам грошей, коней та одежу. Він же загримував нас і придбав ще й дві чорні перуки. А до того ховав нас в ризниці храму Святого Кілені, настоятелем якого й був. Ми мали доїхати до Магеди, останнього великого міста перед кордоном з Ульгоною. Там закінчувалась Шия Змія і починався Живіт Змія. І там робив останні закупи перед довгою купецькою подорожжю другий дядечко Ролли, торговець Молла Латені.

Торговець зустрів нас непривітно, а, почувши в чому річ, вжахнувся.

— Ти хоч розумієш, — кричав він до Ролли, — що ви накоїли! Для чого ти взагалі зупинився біля того недобитка?

— Я — лікар, — буркнув Ролла, який мабуть і сам шкодував уже свого вчинку.

— Ти- ніхто! — відтяв дядечко, — Ти уже не студент, а отже — Університет не в змозі тебе захистити! Нехай ти сам не убивав, але всеньке місто знало, що цей чужинець є твоїм приятелем!

— Що буде з паном превелебним? — спитав Ролла понуро.

— Священика не зачеплять, — сказав Молла вже спокійніше, — його захистить могутність Ордену, з яким бояться заводитися навіть наші можновладці. А ось тебе не захистить ніхто! Для чого ти пустив у дім чужинця? Людина, котра не поважає владу — не поважає нічого! Ти розумієш, що цей моанець полишив свою країну напевне тому, що виступав проти її законної влади! Тому він і повівся так! Йому байдуже, куди втікати! А ось тобі, небоже, практикувати у Белаті вже довго не приведеться! Це диво-дивнеє, що вас не схопили по дорозі…

— Превелебний вивів нас з храму потайним ходом, — пояснив Ролла, — через цвинтар. Це Орденський хід, про нього не знають навіть «тайняки»…

— А вони чатували біля храму, будь певен! — пирхнув Молла, — ну, гаразд. Завтра я відправляю валку на Схід, до самих Небесних Гір. Шлях звичайний — Ульгона, Лугерба, Гірозан. Поведе обоз мій управитель Рістені. Тебе, небоже, я вписую у папери лікарем, а твого занадто запального приятеля — охоронцем товарів. І не повертайся сюди ніколи, Ролла Латені! Рада Дванадцятьох не скасовує своїх вироків, а ти зі своїм приятелем напевне рокований на смерть.

Нема чого й казати, як побивався бідолашний Ролла, котрий в одночасся став вигнанцем… Він-то любив свій гендлярський Белат, а Ільзнон, з його червоними цегляними будиночками та з сірим громаддям Університету поміж зеленого лісочка, просто-таки обожнював. Мене він, однак, не вважав винним у своїй біді.

— Я мав тебе попередити, — говорив він смутно, — вони б нам нічого не зробили… Ми ж не знали, що цей панок є змовником…

Я не був аж так певен у тому. В країні, з якої я утік, незнання подібних речей не рятувало від відповідальності. Тому я лише полегшено зітхнув, перетнувши східний кордон Белату. Я їхав верхи, на вороному, що належав хазяїну валки, обдивлявся довкілля і намагався ні про що зайве не думати… Лети, вороне… Де твій дім?

***

Ульгона та сусідня з нею Лугерба були країнами, овіяними легендами. Саме в Лугербі народився Святий Старець Мейді, а Святий Кілені був родом з Ульгони. Відповідно, в Лугербі був осередок «чистого мейдизму», а в Ульгоні більше шанували Святого Кілені. Нема чого й казати, що обидві ці країни були в стані затяжної війни.

Якраз нині тривало перемир’я, яким і користалися торговці. Белатці, до речі, були цілком байдужими до богословських питань. Про них говорили, що, якщо задля вигідного гендлю потрібно буде позначити себе трикутником вгору, а не вниз, прославити Пророка Огаму, якого шанували в сусідньому з Лугербою Гіразані (я говорив чи ні, що й ці дві країни були в стані затяжної війни), або потертися носом об ніс чорношкірого дикуна з Островів, белатець зробить це охоче, аби мати зиск.

Шлях, яким йшла наша валка, був звичаєвим шляхом паломників. Наш з Роллою працедавець Рістені (цей купець мав яку-то частку у торговому домі пана Молла) акуратно знімав свого капелюха з широкими крисами перед кожною капличкою святого Кілені. Ролла, котрий уже трохи позбувся своєї туги, і весело гарцював поруч зі мною на білому конику, підсміювався з нашого начільника:

— Молиться, щоб купити дешевше, а продати дорожче. Хоч би Всевишнього не вплутував в своє шахрайство.

— Звідки ти взяв, що він шахрай? — зацікавлено спитав я.

— Дядечко Молла, — розсміявся лікар, — має особливу статтю видатків, що так і зветься: «на розкрадання». Цей краде трохи менше, ось і все.

Ульгона була бідною країною. Ще біднішою мені видалась Лугерба. Батьківщина Святого Старця, змучена війною з обома сусідами, ледве животіла. Я згадав оповіді «залізного чорри» Птасіна про те, що Моанська Імперія повинна приєднати і пригріти бідолашну Лугербу, а також визволити від єретиків гробницю Святого Мейді. Гробниця ця знаходилася у Аграмі, східній провінції Лугерби, нині завойованій Гіразаном. «Ми з тобою, чорро, — говорив мені поручник Крін, — ще митимемо чоботи в озері Лодо, біля Аграму. Пам’ятай, що кордони Великої Моанії там, де ступив чобіт її хороброго солдата!»

Хто-зна, можливо отій нещасній Лугербі і краще було б у складі Великої Моанії… Принаймні, гірше б не було, це точно. Якщо Ульгону підтримував Орден Кіленарів та інші країни Західних Земель, то Лугербу не грабував тільки лінивий. Родючих земель країна мала не так уже й багато, з гіразанських пустель весь час дули суховії… Селяни тут були навіть не кріпаками — рабами… Рабів замість челяді тримала і уся лугербська знать. Часом через кордон налітали гіразанські вершники, котрі полювали на трохи не єдине багатство країни — все тих же рабів. Нещасних лугербців гнали до Гіразану, де їх утискували ще й за їхню віру… Люди ці були забиті настільки, що вже нічого не боялися і нічого не хотіли. Їм все було байдуже. Якби вони одного чудового дня стали кріпаками Великої Моанії, то мабуть і не помітили б того.

Белатці в Ульгоні та Лугербі досить вигідно спродавали предмети розкоші місцевій знаті. Дехто займався й работоргівлею. Пан Рістені теж цим не гидував — користуючись перемир’ям він накупив рабів і тепер я, разом з іншими охоронцями, мусив стерегти ще й живий товар.

Коли ми перетнули гіразанський кордон, пан Рістені зібрав нас і наказав дивитись і пильнувати. Прихильники Пророка Огами вважали за честь пограбувати кожного єретика, котрий траплявся їм на дорозі.

Двічі нас зупиняли озброєні бородаті люди, зодягнені в зелено-червоні смугасті халати та широкі штани. Їздили вони верхи на чудових конях і дуже скидалися на розбійників. Але то були не розбійники, а «охоронці шляху», воїни правителя — анахеша. За кожним разом вони взяли з пана Рістені такого хабара, що він аж за голову хапався.

— Напад розбійників обійшовся б дешевше! — галасував торговець, — Подумати тільки, вони не беруть соді! Не беруть белатські гроші, уявіть собі! Вони не взяли навіть моанські червінці! Не взяли повновісні червінці, вибиті із золота зі срегійських копалень! Цей єретик — огамець сказав, що моанці шахрують із золотом! Хай Всевишній поб’є тих клятих моанців, вони і справді почали обрізати червінці! Але звідки про це прочули бородаті гіразанські пси? Вони вимагають червінці з Ішторну… Ті червінці, які ми міняємо на моанські як один до трьох! Я розорюсь на самих хабарях, поки ми доберемося до Небесних Гір.

Найдовшою у нас була стоянка у стольному місті Аграми, Лодамі. Саме тут знаходилася гробниця Святого Старця, яку мала визволяти Велика Моанія…А її солдатики, напевне, робили б собі портянки зі смугастих запинал тутешніх жінок. І мили б скривавлені чоботи в озері Лодо… Озеро, до речі, було чудовим. На його берегах селилося усе місцеве панство. А гробниця Святого Старця знаходилася на височенькому горбі, котрий нависав над містом.

Хоча Великий Мейді за життя натерпівся лиха саме від своїх земляків (він і народився саме тут, в розкішному палаці на березі Лодо), аграмці берегли і шанували його гробницю. Шанували навіть зараз, коли провінцію було завойовано Гіразаном. Гіразанський же намісник анакеша зробив на цьому навіть зиск. За відвідини кожного святого місця, а їх в Аграмі було чимало, з паломників бралися гроші і теж чималенькі.

Ми з Роллою відвідали руїни колись пишного дому роду Мейді, з високих воріт якого Святий Старець колись вийшов босоніж, покинувши владу, славу й багатство, в’язницю, в якій святий чоловік страждав за свої переконання і, ясна річ, гробницю на високому пагорбі, на якій крилатий кам’яний лев тужно дивився у синє небо над Аграмою.

Коли ми спускалися втоптаною стежкою з пагорба донизу, нас нагнав чоловік, зодягнений як огамець, тобто у незмінний смугастий халат і широкі штани. Чоловік був босий, а одежа його була подертою. На грудях злидаря, а чи жебрака висіла дерев’яна дошка, на якій чотирма мовами було написано: «Я є ясновидцем».

Я прочитав напис белатською і трохи не розреготався. Ясновидець… Я знав ясновидця, юнака в чорному, чиї очі не відбивали світла… Оцей шахрай в лахах вміє передбачати майбутнє? Смішно… Ролла теж прочитав напис і вирішив пожартувати.

— То ви передбачаєте майбутнє? — спитав він.

Старий гіразанець почухав сиву розкудлану борідку і відповів белатською ствердно.

— Тоді скажіть, — мовив лікар, — коли я повернуся додому?

Старий дістав з засмальцьованого рукава зеленкувату кульку і упхав її до рота. Гіркуватий запах здався мені знайомим… Ну звісно ж! Дагдон… Сильний лоянський наркотик. Їм іноді користувалася вуйна Вербена, аби стишити біль у безнадійно хворих… У неї була невеличка кругла скринечка з цими кульками, що коштували грубі гроші. Якось ми з Мальвою поцупили одну, вважаючи, що то східні солодощі. Добре, що вуйна вчасно кинулася на пошуки пропажі, бо інакше я б зараз цього не писав… Обдертюх же схрумав кульку наче справді цукерку. Ролла, котрий теж пізнав запах, гидливо скривився:

— Такі «видіння» може бачити кожен місцевий любитель лоянської «травки». Ходімо, Ешіоре…

— Белатцю, — раптово мовив старигань, — ти ніколи не повернешся додому…

Ролла мимоволі зупинився. Я обернувся. Гіразанець сидів на землі, підібгавши ноги. Білки очей мав закочені догори… Язик у напіввідкритому роті не ворушився. Голос линув наче нізвідки

— Ти помреш в країні, якої немає, - продовжував старий, — а служитимеш блискавці в людському тілі. Ящер! Дракон! Пард! Три звіра породили тіло для полум’я! Бог! Тільки Бог вклав у нього вогонь! Тобі потрібно буде лише пізнати майбутнього повелителя в страшну для нього годину… Годину крові і муки! Пізнаєш його в ланцюгах — тоді він пізнає тебе в годину його слави… І його вогонь зцілить тебе!

— Чортів пожирач трави! — розреготався лікар, — видива ідуть пробоєм… Ешіоре, ти чув?

Я чув… Я не відводив очей від діда, котрий вже хитався з боку в бік, все ще не виходячи з трансу. Чимось страхітливо знайомим повіяло від маячні гіразанця…

— Білий Вороне, — раптово прохрипів старий, і я аж підскочив, — нить розірвана, але рубець зостався! Блискавка! Блискавка! Куди пішов той, хто її породив? Хто знає? Хто відає шляхи мертвих? Ти ще служитимеш і тіні і вогню… Ти ще побачиш, як вони піднімуть з попелу те, що давно загинуло в нерівній битві! Але бійся! Бійся! Бійся не пізнати брата в ще ненародженому! Бійся зробити зло йому, та людині, котра стане мечем! Бійся чорної квітки, що виростає на могилах зрадників!

— Ешіоре! — крикнув Ролла, побачивши, певне, як змінилось моє обличчя. Я і справді трохи не зомлів.

— Не йдіть проти вогню, — прохрипів старий, отямлюючись, — не йдіть… Його вогонь — вогонь небес…

Я мав уже досвід і знав, що питати про щось старого зараз — надаремно. Нехай він підсилював свої здібності наркотиками, але провидцем був таки справжнім… Я дістав з капшука два моанські червінці, потім додав ще один і кинув старому у поділ брудного халату.

— Ти збожеволів! — вигукнув лікар, — за отаке маячіння — три моанські червінці? Чого ти злякався?

Я мовчки пішов геть, подалі від гіразанця, що бурмотів якісь слова подяки. Ролла крокував за мною, все ще обурюючись:

— Отже я житиму вічно, бо країни, в якій я помру, просто немає! А служитиму леопарду з головою дракона і тілом ящера… Чи як там? Старий шахрай набрався дагдону по самі вуха! А ти заплатив йому дурні гроші! За що?

— Як ти думаєш, — озвався я, — звідки він міг дізнатись… Про нить… Ти ж бачив її, Ролло! Ти бачив дух мого побратима і бачив, як урвався зв’язок! Білий Ворон — це моє моанське ім’я, Ешіор… А ось про решту я боюся й думати… Я чув одне таке пророцтво…про блискавку в людському тілі… Але воно не збулося. І не збудеться ніколи. Чому ж тоді я маю служити…тіні…і вогню?

— Та не бери цього до голови! — обурився Ролла, — старигань просто очманів від своєї травки! Білий ворон… Он ти який білявий… Ось і готово прізвисько!

— Ти теж білявий, — буркнув я, — однак тебе він вороном не назвав.

— Духів не існує, ясновидців теж, — підбив підсумок мій приятель, — є лишень видива нашого змученого мозку. Ходімо, вип’ємо, аби їх прогнати. Я знаю у діловій дільниці міста чудову кнайпу з чудово навченими рабинями… Розкіш!

Я зітхнув і пішов за ним.

Слова старого ще довго не йшли мені з голови… Служитиму тіні… Та, якщо навіть Ольг вижив, я не насмілюся підійти до нього на постріл з пістоля… «В якій зачистці ти відзначився, синочок?…» Чоррам просто так відзнак не давали… Хай навіть Крук розказав йому мою історію — все одно… А якщо Ольг помер там, у Вербаві, або вороги дізналися про криївку, і Крук спитав у пораненого півголосом: «Священне право, Князю тіней?». І батько прикрив на знак згоди свої золотаві очі й усміхнувся своєму вбивці… Так, як усміхнувся напевне до друга в останню хвилину князь Воїслав Ведангський… Я не знав серед роду того, хто міг би замінити Ольга Лелега… Хіба що жінки… Ружена Ведангська… Хіба вона не могла б… Ельберійці оберігали жон від битв не тому, що не довіряли їм, або зневажали… Вони обожнювали свої духмяні квіти…І намагалися не виставляти їх під буревії… Але, тим не менше, в Ельбері вистачало жінок — войовниць… Славетна Дана Лелег, дружина Останнього Повелителя… Легенди говорять, що майбутній правитель, бувши ще князем Данадільським, познайомився зі своєю майбутньою жоною, коли вона завзято відбивалася від шістьох викрадачів, найнятих на неї князем Лемпартом Зелемінським. Самого князя Лемпарта, котрий надумав взяти її силою, ця тендітна панночка трохи не понівечила… Перед моїми очима вже вкотре виник дубовий гай у пасмах туману, юнак у блакитнім кунтуші, розшитому золотим листям, а поруч — юна його жона у вбранні воїна… Кольчуга, шолом, меч… Я згадав безіменний сувій, в якому перечулено описувалось, як князь Данадільський опісля успішної сутички надумав перев’язати рану врятованому ним «юнаку» і, наче на клинок, наштовхнувся на погляд дівочих очей… А моя Мальва… Вона нічим не поступалася своїй прапраякій-то там бабусі… Та презирство жон є ще страшнішим, аніж зневага чоловіків…

Ні, не зможу я служити тіні. А вогню? Не спалахне вже той вогонь. А може?… Може навіть Змагорова Купава не знала про таємницю роду… Бо жони — це таке діло, Купава — Змагору, Змагор — мені… А якби я став справжнім чоррою, таким, як ото небіжчик Птасін… Може Конвалія була вагітна, коли Воїн ступив на останню дорогу? Хто-зна…А що це за «людина, котра стане мечем»?… В Ельбері траплялися імена Мечислав, чи Мечибор, але я не знав нікого з таким ім'ям. Словом, все було заплутано і незрозуміло.

Я роздумував над майбутнім, і навіть не підозрював, що в теперішньому на мене очікує дуже велика біда. Подробиці я дізнався вже потім, багато літ по тому. А тоді все, що трапилося, стало для мене страшною несподіванкою.

Отже, ми продовжували рухатись Гіразаном… Рістені продавав одне, купував інше. Торгував він і рабами, частину яких привіз ще з Белату.

Серед отих рабів, котрі йшли з валкою з самого початку подорожі, був чорношкірий хлопець на ім'я Ганн. Ми з ним були приблизно одного віку і однакової статури. Ганн числився в реєстрі особливо цінних товарів, тож і ставлення до цього раба було особливе.

По-перше, Ганн народився у Белаті від батьків-рабів. Такі люди цінувалися вище, аніж викрадені, або захоплені у полон бранці, яких ще потрібно було вкоськувати. По-друге, Ганн був, як я вже говорив, чорношкірим, а в тих країнах, де ми торгували, мати чорношкірого раба вважалося витонченим. В Ішторні, на Шоррозі, та і в тому ж Белаті виглядом невільника з Островів нікого не можна було здивувати… Не те — в Лугербі, а чи в Гіразані. Не маючи сили панувати на морі, (а Гіразан і виходу-то до моря не мав), місцеві панки купували екзотичних рабів за грубі грошики.

Ну, і третє, за що цінувався Ганн — вміння володіти зброєю. В Гіразані за участи навчених бою невільників влаштовувалися цілі воєнні вистави. Бої та смерті там були справжні. Ганн, обучений в белатській школі для таких ось рабів, мав коштувати в цих краях цілий маєток.

Я часто розмовляв з Ганном… Мене дивувало, як-то можна бути майстром бою і почувати себе рабом… Ганн вмів битися списом та важкою палицею — зброєю його незнаної вітчизни. На моє прохання він показував мені своє вміння. Вміння було чудовим і я отримував задоволення від видовиська. Ба, навіть сам почав навчати хлопця володіти мечем взамін на його уроки бою на списах. Але говорити з ним довго я не міг… Це була така дика суміш дитячої наївності та рабської покори, що мене аж вернуло…

Ганн вважав, що йому пощастило в житті неймовірно… Серед рабів, виявляється, теж були вищі та нижчі. Ганн належав до вищого кола рабів… Коли його продавали, а це траплялося не один раз за його коротке життя, він турбувався лише про те, аби новий господар вірно поцінував його здібності. Він оповідав мені, як потрібно поводитись на помості, де продають живий товар, як можна вміло звернути на себе увагу заможного покупця, як треба грати м'язами, аби це оцінив майбутній пан… Для цього хлопця оті хвилини на торговищі були трохи не найкращими у житті. Вище за них Ганн цінував лише перемоги в показових боях…

Я лише головою хитав… Знову перед очима стали рядки ельберійського сувою, де оповідалось, як Вогнедана Ельберійського продавали на рабському ринку… Як стояв на помості цей юнак, обдертий зі своїх шовків, в лахмітті, босий і дивився на своїх «хазяїв» так, що який-то моанець захотів тут-таки прикінчити «чортову нелюдь». Де вона ховається, оця ось сила? В яких закапелках духу? І чому її немає у цього Ганна? Виховання? Але у нашому обозі були раби, котрі народилися на Островах, або в Лугербі… Народилися вільними… Однак, їхнє ставлення до волі було таким самим як і у цього Ганна.

Ролла вважав, що це — своєрідний захист від страшної дійсності… Мовляв, якщо людина щодня та щохвилини розумітиме, що вона не має волі, вона збожеволіє… Хто-зна… Можливо так воно і є…Але я знав людей, котрі розуміли, що вони не вільні, навіть не бувши в кайданах… І серед них — мій батько, Ольг Лелег, ім’я якого в староельберійській вимові якраз і означало — Вільний… Ах, татко, татко… Ви б могли все життя продавати тільки росавське вино… Ви б могли жити довго і спокійно… Та, мабуть, вам з дитинства пекло оте тавро, яке моанці випалили на чолі у вашого пращура… Ви достатньо покарали дурного сина — нині мене вернуло від людей, котрі були несхожими на вас… На дивних Ельберу і на людей Ельберу… Навіть від Роллиних розумувань мене іноді нудило, особливо, коли він починав захищати отаке духовне каліцтво як той Ганн.

Так от, це напевне Ганн, сам того не знаючи, і підказав пану Рістені думку про те, як мене позбутися. Рістені постійно отримував від пана Молла листи, сам посилав йому звіти про те, як йде торгівля… Багацько в тих листах було й рядків, присвячених мені… Це я, до речі, дізнався багато років по тому від самого Рістені… Ох і перепудився він, мене побачивши… Трохи штани не намочив…

Дядечко Молла в Белаті не витрачав часу задурно. Він шукав лазівки в белатських законах, аби його небіж міг повернутися додому. І головною перепоною в тому був я…

Спершу пан Молла надумав видати мене «тайнякам» на зворотньому шляху, коли обоз прибуде до Ульгони, і ми з Роллою будемо змушені полишити службу у пана Рістені. Потім відмовився від цього плану — за белатським законом нам з Роллою мали влаштувати спільне дізнання, під час якого мало з’ясуватися, що вбивцею є не небіж поштивого торговця, а підозрілий чужоземець. Ролла не погодився б ніколи рятуватись моїм коштом… Тому у пана Рістені визріла інша блискуча ідея, а його роботодавець одобрив цю думку листовно.

Рістені довго не міг продати Ганна — занадто великою була ціна, яку белатець хотів узяти за раба — перебійця. І тут з’явився покупець, котрий, як-то кажуть, не стояв за ціною. То був лоянець з-за Небесних Гір. Звався він Шаньдо і був управителем дому вана, тобто князя лоянської провінції Лянь.

Шаньдо виконував тут завдання свого пана, про яке говорив ухильно та недомовками. Спілкувався він з паном Рістені понівеченою, але зрозумілою ішторнійською мовою. Товарів він купував небагато і вибирав не найдорожче, а найвитонченіше. І йому були потрібні двоє рабів, які б володіли зброєю.

Рістені привів лоянця на подвір'я заїзду, в якому ми зупинилися, якраз тої хвилини, коли ми з Ганном вправлялися зі списами та мечами. Торговець не заважав цьому, аби товар не розлінувався і не втрачав цінності. Він лише попередив мене, щоб я не дай Боже, не поранив Ганна. Я цього й не робив.

Отож ми з Ганном з великим запалом орудували списами… Було це у містечку Догіре біля самих Небесних Гір…Як звався заїзд, я вже й забув… Зате пам’ятаю плаский дах, на якому спав, бо в приміщенні панувала несамовита спека, і пласкі перепічки, які доводилося їсти замість хліба… А також сморід, сморід і ще раз сморід… Мені так і чесались руки власноручно викопати дучку для вбиральні, але байдужість тутешнього люду до подібних дрібниць, переконала мене в тому, що цього робити не варто — все одно робитимуть своє де схочуть.

Коли Шаньдо побачив, як ми вправляємось, він навіть опустив напахчену шовкову хусточку, якою гидливо прикривав носа. Він запропонував Рістені за нас обох такі гроші, що у жадібного белатця напевне теж відбило нюх… Ота друга блискуча думка, одобрена паном Моллою, якраз і була такою — продати мене в рабство як раба-перебійця. Нема людини — нема й питань, що вимагають вирішення…

Спитаєте, чому пан Рістені просто не наказав іншим охоронцям прирізати мене сонного? Напевне, знову через того ж Роллу, котрий не став би мовчати, якщо б правда виплила назовні. А потім… Ну, ви ж знаєте белатців… З мертвого тіла нема ніякого зиску, а от з живого… Словом, Рістені потиху підшукував покупця, але все якось не виходило, до того ж мій приятель — лікар в разі мого раптового зникнення підняв би на ноги пів-Гіразану… І раптом — ось! «Оце тобі голос!», — як говорив дідусь з лісової хатинки… І гроші, та ще й які… І те, що мене спритно та швидко вивезуть з Гіразану… Та й сам Лоян… Там легко було пропасти без сліду… Нема чого й казати, що торговець погодився одразу.

Щоправда, він мусив попередити Шаньдо, що я не є рабом… Але хитрий лоянець запевнив пана Рістені, що це не завадить. Навпаки, його пан і наказав йому відшукати щось подібне — людину, нещодавно позбавлену волі, яка ще не змирилася зі своїм становищем.

Тож Шаньдо купив Ганна, уклав з паном Рістені купчу на двох рабів, і заплатив йому подвійну ціну. Купчу підсунули на підпис Роллі, як лікареві валки, котрий мав засвідчити здоров’я проданого товару. Мій приятель, котрий в перервах між відвідуванням веселих закладів, займався вивченням гіразанської мови та східньої медицини, підмахнув папірця не читаючи. Врешті, він знав, що продають саме Ганна, а чорношкірий перебієць був здоровим як бугай і за весь довгий шлях не підчепив навіть різачки. Ввечері того дня ми з Роллою купили імбирної браги, яку тут вживали замість звичних нам вин, і вирішили не йти нікуди, а напитись прямо в заїзді.

Далі в моєї пам’яті і досі зіяє велетенське провалля. Ймовірно, що до браги було підмішано лоянського зілля… Роллу треба було приспати днів на два, аби він не одразу похопився за мною. Мене ж тримали на наркотиках весь довгий шлях… Ох я тоді й набачився… Ніколи не забуду навіть не тих видив, їх — то я якраз і забув, а тих відчуттів… Словом, зрозуміло, чому трапляються люди, ладні віддати все за кульку дагдону. А з видив запам’ятав лише одне — холод, сніг — напевне це був гірський перевал — а в небі, блакитному денному небі, гостро палає Сіллон, священна зірка ельберійців… І промінь її входить мені в серце, наче меч…

Отямився я в хатинці з паперовими стінами… Ні, не жартую, дерев’яні ґратки-стіни були дійсно заклеєні папером. В кімнатці, де я лежав, не було нічого, окрім тоненького ліжника. Мене трусило, я обливався потом… Кожний м’яз, здається, жив своїм окремим життям, і його наче скручувало в рурочку. Припливи гарячки змінювалися ознобом… Це покидало моє тіло лоянське зілля… Біль був неймовірним. Аби я не був таким слабким, то напевне повісився б від мук та розпуки. Однак, за мною доглядали… Чи-то кілька служників, чи-то один і той самий. Лоянці, низенький жовтошкірий люд, ще у Гіразані здавалися мені усі на одне обличчя. До того ж я геть очманів від наркотиків і мало що тямив…

Та врешті, напади болю минули. Слабкість поволі зникала. Годували мене добре — вареним зерном з овочами та пташиним м’ясом. Коли я вперше виповз з кімнатки, відсунувши одну зі стінок, то опинився на подвір’ячку, огороженими якимись вузесенькими дерев’яними стовбурами. Повітря було сухим та прохолодним. Продовжуючи усвідомлювати своє становище, я побачив, що зодягнений лише в широкі штани з незнаної тонкої матерії, а на шиї в мене красується обруч з вибитими знаками.

Неприємний здогад перейшов у впевненість… Мене розібрала дика лють… Ще б хвилина — і я б з диким ревом кинувся крушити все довкола… І хто-зна, що б тоді зі мною трапилось, і чи довелося б мені нині псувати папір.

Мене врятувало моє чорногорське виховання… І ота оповідь про Вогнедана-Повелителя… Пам’ять моя постійно поверталася до цього твору, відколи я покинув Імперію… Колись я питав у батька, як визначити правдивість бачення подій… Якби я визнав правдивим цей сувій, а не панотцеві байки про красеня-нелюдя, то сидів би в Лелечому Гнізді біля Мальви… Або і батькові помагав би торгувати малиновим вином. І Князь «тіней» усміхнувся б мені своїм дивним усміхом… «Дитя моє, Ольжичу…». А замість того мене занесли біси на край знаного світу та ще й зробили рабом якогось лоянця… Жовтопикого лоянця з вузенькими оченятами і писклявим пташиним голоском. Я ще не бачив свого хазяїна, але впевнений був, що він є саме таким…

Тож я здавив в собі почуття обурення так, що серце мені трохи не вискочило з грудей, а в очах потемніло. Я почав дихати рівно і глибоко, прокачуючи повітря через легені… Врешті, як і завжди опісля цієї вправи, нахлинув спокій.

— Щоб володіти мечем, — пробурмотів я сам до себе, — вмій володіти собою…

Потім почав згадувати, чим Вогнедан вразив моанського імператора… Спокоєм… Спокоєм і холодною ввічливістю…Усмішкою, сповненою зневаги… Біль, обурення, безсила зненависть викликають у ворога лише сміх… «Сльози наші — роса на сонці, - писав полонений володар на уривках паперу, які йому дивом вдалося віддати у дружні руки, — о Сонце… Трисвітлий батько роду… Зсуши росу, взамін дай сили усміхнутись ворогам в обличчя…»

Отак я перемагав лють. І домігся певної пільги… Мене перевели в інший будиночок, котрий знаходився у велетенському дворі якогось маєтку. Будиночок цей був поруч з приміщенням, де жили якісь люди, судячи з одягу та озброєння, напевне охоронці. А у будиночку разом зі мною нині мав мешкати не хто інший як Ганн.

Ганн мав на собі такого ж нашийника і червоні штани. Моє вбрання, до речі, було синім… Повна гармонія — білявий здоровило в синіх штанях і чорний здоровило в червоних… Хлопчина привітав мене щирим усміхом. Ні, що ви… Він не зловтішався… Навпаки, вважав, що я ще й виграв від несподіваної переміни долі.

— Таких, як ми, — запевняв він, — не ставлять вивозити гній! Ось побачите, пане Ешіоре, нас куплено як охоронців, або перебійців… Це, звісно, ризик, але завжди добра їжа і дівки.

Я, власне, теж про подібне вже думав… Звичайно, про Лоян оповідали всяке… Панотець Отін, наприклад, запевняв мене, що лоянці — звірюки, яких мало. Нібито, вони нападають на мейдистські місії, котрі розташовані десь на побережжі, викрадають білих людей, зазвичай місіонерів, і татуюють їм на спинах цілі картини. А потім, нібито, здирають з живої людини оцю шкіру, якимось особливим чином обробляють, оправляють в рамочку — і готова прикраса… Ясна річ, що нині я вже не йняв віри подібним побрехенькам… До того ж — це вже я чув від Ольга, котрий прожив тут кілька літ, — що лоянці є дуже витонченими натурами… Еге ж, ота сама краса і гармонія… Сидить, наприклад, на троні, чи що тут у них, пихатий можновладець у єдвабному халаті, а біля трону застигли двоє вартових — білий і чорний… Сусідське паньство помре від заздрощів…

Ганн тим часом міркував далі:

— Аби хазяїн не скупий був… І дозволяв вільно злягатися. Коли я жив у рабській школі, то нас до дівок не водили. Щоб зліші були…

- І помагало? — хмикнув я

— Авжеж, — серйозно відповів Ганн, — злі були — далі нікуди.

— Ганне, — спитав я, зітхнувши, — ти колись думав про те, що таке воля?

— На волі здихають з голоду, — відповів чорношкірий упевнено, — а ми будемо ситі і в теплі. А якщо зовсім пощастить — то й не биті. Взагалі-то, раба треба час від часу вчити. Аби не забувався… Але охоронців батожать рідко, а перебійців — так і майже ніколи. Вам головне потрібно навчитись робити привітне обличчя. Раб має бути задоволеним життям і вихваляти господаря.

— Я привітний, — сказав я і усміхнувся, — дуже привітний…

Ганну моя усмішка не сподобалась.

— У раба, — мовив він повчально, — не повинно бути гордощів.

— Але я не є рабом, — відповів я не менш поважно, — і сподіваюсь довести це тутешньому можновладцю.

— Запорють на смерть, — сказав Ганн перелякано.

— Раз мати родила, — відповів я чорногорською примовкою і замовк.

Ще через кілька днів за Ганном прийшло двоє лоянських вояків в синьому одязі зі шнурами на грудях, схожому на однострій. Чорношкірий був відсутнім з годину і повернувся радісним…

— Буду служити в охороні! — виголосив, — матиму пільги… Дівок теж матиму. Навіть у місто випускатимуть.

— Хто говорив з тобою? — спитав я

— Хазяїн, — знизав плечима Ганн

— А якою мовою? Чи він мав товмача?

— Авжеж мав… Товмачив білий чоловік. Белатець…

- І тут белатці, - буркнув я, — ну, що ж… Подивимось!

Серце мені підказувало, що мають викликати і мене… Я був готовим до всього, аби позбутись клятого нашийника. Навіть разом з головою.

І ось за мною теж прийшли вояки в синьому, вивели з дворика через височеньку різьблену браму, і я опинився в садочку… Гарнесенькому, ніби іграшковому. Тут навіть водоспадик був у пів мого зросту… Деревця, озерця… За ними виднівся дім з вигнутим червоним дахом. Вояки завели мене на галерею і жестами дали взнаки, що я мушу очікувати, а самі стали поруч.

Чекав я довгенько. Врешті, стомився стояти і сів на чистеньку дерев’яну підлогу, підібгавши ноги… Хвилюватися мені не було чого. Яким би не був мій господар — або я вийду звідси вільним, або… У мене не було особливого бажання чіплятись за життя.

Зрештою, внутрішня перегородка відсунулась і вояки, знов таки жестами, звеліли мені зайти всередину. Величенька зала не мала ніякого вмеблювання. Лише на одній зі стін висіло щось схоже на картину, а в кутку притулився, певне, домашній вівтарик. Посередині кімнати на підвищенні сидів, підібгавши ноги, чоловік в жовтому єдвабному вбранні з вишитими на ньому червоними драконами..

Мій хазяїн, а то певне був він, мав шкіру ледь світлішу, ніж у його вояків, лице не таке пласке, а очі досить великі… Я б навіть назвав його симпатичним… Вояки, котрі завели мене до кімнати, однак нечемно перервали мої розглядини, давши зрозуміти, що я маю впасти ницьма.

«А не діждеш!» — як говорив незабутній сотник Крук… Вся моя гордість стала дибки… Бідолашні жовтошкірі солдатики ледь діставали мені до плеча. Я ухопив їх за коміри і відчутно стукнув лобами. Одразу кімната наповнилася озброєними людьми, але чоловік на помості зробив ледь помітний знак, і охоронці знову щезли за завісами. Навіть перші двоє виповзли геть, розтираючи ґулі.

— Ти сильний, варваре, — мовив чоловік в єдвабі ішторнійською мовою. Говорив він майже чисто, лише іноді плутаючи закінчення і звуки. Я ще раз подякував подумки вуйні Вербені за те, що вона навчила мене, ослятю, і цієї мови.

— Ти мене розумієш? — спитав лоянець.

— Так, ваша ясновельможність, — відповів я ішторнійською. Князівського титулу я вжив навздогад, вирішивши, що краще пересолити, ніж недосолити.

— Добре, — сказав чоловік в єдвабі, - наша розмова не потребує товмача. Перед тобою, варваре з Заходу, Дань Му, князь Лянь, родич імператорського дому Сінь..

— Моє шанування вашій високості, - ґречно вклонився я.

— Я не є, - холодно всміхнувся князь Лянь, — наступником трону. Тому зви мене як раніше. Ти знаєш цю мову, але ти не народився з нею на вустах… Як зветься твоя вітчизна, варваре?

— Моанська Імперія, ваша ясновельможність…

Князь Лян хитнув головою.

— Я бував на Заході, - сказав, — років зо двадцять тому… У твоїй країні теж бував. Якого ти роду, варваре?

— Шляхетського, ваша ясновельможність, — сказав я становчо, — користуючись щасливим випадком, доводжу до вашого відома, що мене, вільну людину, незаконно викрали і продали в рабство! Я прошу у вашої милості захисту і справедливого суду…

— Отже — ти шляхтич, — протягнув князь Лянь, — гаразд… Чи вмієш ти малювати? Складати вірші? Грати на флейті та інших інструментах.? Виконувати обрядові танці?

— Люди, серед яких я жив, — відповів я, — вміли і це, і багато іншого. Мене ж навчено лише мистецтву війни.

— Гаразд, — сказав лоянець, — яке твоє бойове замовляння?

— Щоб володіти мечем, — вимовив я, і голос мені здригнувся, — навчись володіти собою… Перш, ніж розітнеш волос — сплети павутину… Перш, ніж зруйнуєш державу — збудуй себе!

Тепер здригнувся князь Лянь… Він пробурмотів щось по-своєму, тоді ляснув у долоні. На цей поклик з-за завіс виринув охоронець, вислухав наказ і знову щез.

Через кілька хвилин, що здалися мені безкінечними, вояки в синьому ввели до зали молодого лоянця. На ньому теж було щось схоже на однострій, але чорного кольору. На грудях вбрання перетинали жовті скручені джгути. Зброї у юнака не було.

— Покажи своє вміння, варваре, — озвався князь.

Щохвилини щось новеньке… Я й гадки не мав, хто цей хлопець, і для чого мені з ним битись. Він тим часом струснувся, наче кіт, що виліз з води і рушив до мене обережними дрібними кроками.

І тут я викинув штуку, яка, бийся я зі справжнім майстром, напевне б не зійшла б мені з рук. Стрибнув вперед, приземлився на зігнуту ногу і крутнувся довкола себе, підбиваючи супротивника. А тоді одкинувся назад, на руки, і вдарив лоянця, вже падаючого, ногами під груди.

— Добре, — оцінив мого виверту князь Лянь, — а тепер добий його…

— Ваша ясновельможність, — мовив я чемно, — я — чужинець, і не знаю законів Лояну. Якщо цей чоловік в чомусь винен — ваша воля покликати ката. Якщо ж його вина не така велика — тим більше мені не личить вбивати беззахисного.

— А ти не боїшся, моанцю, — спитав можновладець не гнівно, але здивовано, — що я можу покликати ката задля тебе?

— Я сподіваюсь, що володар, — відповів я з усією пошаною, — розсудить мудро та справедливо…Зрештою, смерть звільнить мене від нашийника, та й годі.

Князь з хвилину думав, тоді віддав кілька наказів. Вояки витягли геть півпритомного чоловіка в чорному і зала опустіла знову.

— Цей воїн, — сказав лоянець ішторнійською, — привіз мені листа від брата у перших, імператора Сінь… Я вирішив не давати відповіді, тому гонець мені не потрібен… Я міг би відіслати брату його голову, а замість того — відішлю його ганьбу… Воїна — тигра, імператорського охоронця, переміг варвар з Заходу! Ха!

Князь Лянь знову ляснув у долоні. На цей поклик з’явився служник з величенькою лакованою скринечкою в руках.

— Де саме ти жив у Моанській Імперії? — спитав у мене можновладець.

— В Чорногорі, - відповів я, — неподалік Ігворри… Це — Моахетанг, Південь Імперії.

— Ти не схожий на тамтешній люд, варваре, — зауважив князь, — я бував в Ігворрі …

— Я лише виховувався там, — зітхнув я, — тому так і не навчився малювати та віршувати…

— А це тобі знайоме? — спитав князь, беручи щось зі скринечки.

От і говоріть, що не існує судьби… В руках лоянця я побачив знайомий звій, про який згадував вже кілька тижнів.

— Знайоме, — відповів, — це — так званий «Безіменний Сувій», оповідь очевидця про падіння Ельберу та про правителя Вогнедана.

— Тамтешній люд вміє берегти свої таємниці, - мовив лоянець, — але я добув це і знайшов перекладача… Найбільше мене зацікавила історія про охоронця правителя, Во-слана, якого Боги зробили таким, що він ніколи не міг зрадити…

— Воїслав був Повелителю не просто охоронцем, братом, — стиха озвався я.

— Мій брат хотів мене убити, — холодно озвався князь Лянь, — а півроку тому мені довелося стратити трьох перекуплених охоронців… Я розумію, що мені не знайти другого Во-слана. Але я таки хочу мати за спиною надійну людину. Найкраще — чужинця, котрий не знається на лоянських законах… І котрий знає, що я — йому право і закон. Чому ти покинув Імперію, варваре? Ти порушив її закони?

— Порушив, ваша ясновельможність, — погодився я, — бо перейшов на бік тих, хто хотів зруйнувати державу…

— Отже — ти повстав проти законного імператора, — мовив лоянець рівно, — і не можеш повернутися додому. Тепер візьми оцей папір, і прочитай його… Наблизься!

Я підійшов і, з двірським уклоном, взяв з князевих рук списаний аркуш. Напис був двомовний — белатською та лоянською. Белатська половина купчої, а це була саме вона, сповіщала про продаж у власність князю Лянь через його посередника Шаньдо двох рабів — чорного та білого. Мої прикмети були описані дуже приблизно, а ім'я ледь змінено — не Ешіор Керін, а Ешіор Керрі. На купчій стояло два підписи — пана Рістені, як продавця, та Ролли як лікаря.

В зрадництво Ролли я повірив одразу… Я бо знав, як нудьгує за Ільзноном молодий утікач. Але я зберіг незворушний вигляд… Зберіг… Це коштувало мені страшних зусиль. Я знову вжив отієї дихальної вправи, наскільки це було можливо під пильним оком князя Лянь. І повернув йому купчу, повторивши уклін.

— Шаньдо говорив, що лікар обозу був тобі другом…, - озвався лоянець.

— Ви говорили, ваша ясновельможність, що вас хотів убити брат, — мовив я рівно, — чому б і мене не зрадив друг? Зрештою, я лише утікач…

— Отже, у тебе нема ні вітчизни ні друзів, — підбив підсумок князь Лянь, — а тепер — дивись, варваре…

Він знову віддав якогось наказа, і слуга, котрий поштиво тримав скринечку, поставив її на підлогу і подав своєму пану золоті ножиці, які видобув з рукава халата. Князь Лянь відрізав від купчої нижню частину, там, де йшлося за білого раба. Ляснув у долоні… Ще двоє слуг миттю внесли жаровню з тліючим вугіллям і поставили її перед підвищенням. Лоянець граційно підвів руку і розтиснув пальці. Папір упав на вуглини і почав тліти.

Поки я отямлювався від несподіванки, чиїсь руки торкнулися до мене ззаду, розмикаючи замочок на нашийнику. Це був Шаньдо… Він забрав нашийника і позадкував до виходу.

— Я розсудив по справедливості, - знову заговорив можновладець, — я говорив з чорношкірим чоловіком, і зрозумів, що то є раб. Я говорив з тобою і зрозумів, що ти є вільним. Не народився вільним, а є вільним… Якщо хочеш — я дам тобі грошей, одежу, коня і провідника до Гіразану… Я міг би дати тобі можливість побачити Лоян, але зараз не ті часи, щоб чужоземці мандрували нашою державою. Та, якщо тобі нікуди повертатись, у мене є для тебе робота… Робота вільного охоронця. Ти не зможеш стати для мене Во-сланом, у нас в Лояні не може бути таких стосунків між паном та підлеглим… Але я тобі добре платитиму, і, якщо мені вдасться вивищитися — вивищу й тебе…

Я міркував якусь хвильку… Зрештою, князь Лянь був цілком правий… Мені нікуди було повертатися. Що мені робити в Гіразані? Знайти белатський обоз і вбити обох — і Рістені, і Роллу? А потім? А далі куди? Де твоя зграя, вороне? Де твій дім?

— Ваша ясновельможносте, — мовив я з усією шанобливістю, — вашій справедливості немає меж… Як і вашим милостям до бездомного волоцюги… Я приймаю вашу пропозицію. Я захищатиму вас не стільки за платню, скільки із вдячності.

— Добре, — мовив князь незворушно, — як ти звешся, варваре?

— Ешіор Керін, — відповів я.

— Твоє ім’я має якесь значення? — спитав лоянець.

— Моанською мовою воно означає — Білий Ворон…

— А, — протягнув князь, — я бачив подібних птахів… Тільки, вони, здається, не білі, а чорні… Ну, та менше з тим… У нас є схожий птах, що зветься ессінь. І він-то якраз є білим. Я зватиму тебе Ессінь, бо твоє ім’я занадто складне для вимови.

— Як накажете, ваша ясновельможність, — сказав я потульно… Для того, хто втратив все, втратити ще й ім'я — невелике горе… Ессінь, так Ессінь…

— Тобі видадуть одежу і зброю, — озвався знову лоянець, — а спатимеш ти біля мого ложа, або перед порогом спочивальні. І, за звичаєм, я маю зробити воїну, котрий приймає мою службу, невеличкий подарунок за його вибором… Що б ти хотів мати? Коня? Чи може — прикрасу? Я бачу — ти мейдист…

Золотий оберег з мене чомусь не зняли. Певне, Рістені не встиг похопитись, а лоянці, як я дізнався потім, шанобливо ставились до чужих священних речей, вважаючи їх за домівки для духів.

— Так, ваша ясновельможність…

— У місті є місія, якою керують ченці з Ішторну, — повідомив князь, — ти матимеш змогу її відвідати…

«Ага, — подумав я, — то ось чому саме ішторнійська мова…» Раптом до моєї голови прийшла думка, гідна милосердного Святого Старця.

— Подаруйте мені, - мовив я, — життя юнака, з яким я бився… Не посилайте сповіщення про те, що він програв. Бідолаху напевне стратять, а я цього не хочу…

Князь мовчав так довго, що я аж трохи злякався… Я бо вже хотів жити…Цього вимагала моя молодість і жага подальших вражень. Смерть, трохи не бажана для раба ще зранку, нині почала лякати вільного…

— Чому саме цей дар? — врешті спитав князь Лянь, — через твою віру?

— Не тільки, — відповів я, — мені просто пощастило… Аби я бився за правилами, воїн Лояну переміг би мене.

Князь знову ляснув у долоні. За завісами знявся шемріт, і за кілька хвилин до зали знову вштовхнули хлопця в чорному однострої. Можновладець кинув кілька різких слів, і юнак схилився переді мною, притиснувши руки до грудей. Очі його зробилися майже круглими від здивування.

— Живи в пам’ять мого загиблого друга, — мовив я до нього ельберійською, — я вже бачив задосить смертей…

— Я відпускаю його зараз же, — мовив князь Лянь, — ти задоволений подарунком, Ессінь?

— Так, ваша ясновельможність, — мовив я з подякою, — коли маю приступити до служби?

— Сьогодні ж! — кинув князь різко, — Шаньдо видасть тобі все необхідне і покаже місце для спання! Іди!

***

Дань Му, князь Лянь, мав на той час трохи більше сорока літ. Цей освічений витончений вельможа справив на мене спершу дуже вигідне враження. Чимось він нагадував мені моїх ельберійських родичів, не зовнішністю, звісно, але поведінкою, звичкою віршувати і вправлятися у красоті письма… Звісно, коли я пізнав ближче і його, і лоянські звичаї, схожості стало набагато менше.

Отже, я став особистим охоронцем можновладця. Мій невеличкий покоїк було відділено від спочивальні володаря лише отою перегородкою з паперу і дерева, котра мене так вразила спочатку. Я отримав пишний шовковий одяг, лоянське озброєння — два вигнутих мечі та нарукавник з метавками. Метавки були трохи іншої форми, ніж в Ельбері, і я добряче попотів, доки призвичаївся.

Окрім того я мав в маєтку свого роботодавця трьох власних коней і сталу платню, котра виплачувалася незнаною в наших краях білою крупою. Те, що не йшло на моє харчування, вимінювалося на гроші, або якісь інші потрібні речі.

До міста мене відпускали раз на тиждень. Там я одразу знайшов доріжку до дільниці, де жили «веселі дівчата», або, як їх тут називали — «співачки». Моя незвична зовнішність і явні князеві милості призводили до того, що веселі дівчата трохи не билися за мою увагу…

Я дуже вдячний цим квіткам Сходу… Це вони навчили мене лоянської мови, точніше — її столичної, «імператорської» вимови, а також — вимови князівства Лянь. Князеві було вигідніше, аби я не міг нічого розуміти, і спілкувався б тільки з ним. Та у мене був таки який-то хист до мов. Незважаючи на велику складність у вивченні, я потроху почав і говорити лоянською і її розуміти, принаймні тоді, коли говорили повільно. Найбільше старань до мого навчання приклала дівчина на ім’я Небесна Орхідея… Ця красуня, котру я вибрав саме за «квітчасте» ім'я, навіть вивчила мене начаткам складної місцевої писемності, аби я міг писати їй любовні записочки. Маленька лялечка з чорним, наче шовк волоссям, прихитрялася завжди бути вільною, коли я з'являвся у «вербній дільниці» — ще одна назва будинків розваг — і, врешті, заволоділа мною остаточно.

Ганн так і залишився рабом… Часом ми бачилися у дворі маєтку, і він трохи заздрив моїх шат, а також міських походеньок. Рабам бо належало розважатися з дівчатами низького рангу, або з такими ж рабинями. Дань Му використовував чорношкірого хлопця як прикрасу — на свята Ганн обмахував його віялом, та робив якісь дрібні послуги, в той час, коли я, при повнім озброєнні, стовбичив у свого роботодавця за спиною. Пани-сусіди дійсно шалено заздрили… Тан Го, князь Сань, сивий уже жовтолиций дідуган з хтивим поглядом, пропонував Дань Му за нас обох шалені гроші і величезне поле дагу — рослини, з якої вироблялось славетне лоянське зілля. Князь Лянь холодно відповів, що теперішній стан речей влаштовує його набагато більше.

Ми з Ганном супроводжували князя також в урочистих виїздах, котрі перетворювались на пишні вистави. Та коли князь вибирався кудись верхи сам, він брав з собою тільки мене. А їздив він чимало… На наради зі спільниками.

Так, князь Лянь готував державний переворот! І надало ж мені потрапити до Лояну саме під таку пору та ще й у якості його тілоохоронця! На отих нарадах я стояв у нього за плечима. Видати я його не міг, бо знав тоді лише зо два десятки лоянських слів, і всі вони стосувалися мистецтва кохання., а ось користь міг принести велику. На подібній нараді могли і меча видобути, і ножем у спину ткнути… Незважаючи на витончену ввічливість та складну етикету, змовники нагадували мені зграю вовків, ладних перегризтися між собою будь якої хвилини.

Якось ми їхали з подібної наради і вже наближалися до міста. Там була одна місцинка, дуже зручна для засідки — з одного боку яр, з другого напівзруйнована альтанка. Я її запримітив ще зранку, але тоді все обійшлося. Зараз же з альтанки раптово посипалися стріли. Ми пустили коней чвалом, одрухово тримаючись ближче до яру. Я вихопив меч — і не помилився.

Четверо розбишак вискочили на дорогу, завиваючи як біси на рожні. Озброєні вони були в лоянські списи з широким лезом і гаками, аби стягувати жертву з коня… Довелося витратити трохи не весь запас метавок, але я все одно опинився на землі. Однак і ворогів лишилося двоє… Не забуваючи про лучника в альтанці, я кинувся до бійки, майже не відчуваючи від збудження болю в пораненій гаком нозі. Мій князь спокійно спостерігав за боєм, навіть не подумавши кинутись навтьоки… Я знав, що під єдвабним халатом Дань Му має белатську кольчугу, тому не дуже хвилювався щодо того стрільця. Стріли у лоянців були поганенькі.

Коли один з моїх супротивників необережно наблизився до непорушного вершника, князь поволі підняв руку… Щось клацнуло… Я перевів подих. В рукаві князь Лянь носив страшненьку зброю, схожу на бойові трубки ельберійських тіней… Спускова пружина вистрелювала отруєною голкою на досить таки величеньку відстань… Єдиною вадою цієї штуки було те, що її треба було довго перезаряджати.

Але з мене вистачило і цієї допомоги. Я впорався з позосталим розбишакою і підбіг до князя, не зводячи з альтанки очей.

І тут Дань Му ще раз мене здивував. Невловним рухом він нахилився, підхопив з землі списа і рушив до альтанки вскач… Кілька стріл дзвякнули об кольчугу, і тут князь з силою метнув спис… Альтанка була побудована з отого трубчатого дерева і вся повита зеленню… Як Дань Му вдалося розгледіти крізь них убивцю — для мене й досі загадка. З альтанки пролунав зойк і все було скінчено…

Я ледве приманив свого коня і витеребенився на нього. Штани мої набрякли кров’ю. Князь дивився на мене з усміхом. Він навіть не спітнів під час цієї колотнечі.

— Ваша ясновельможність даремне витрачає на мене гроші, - вимовив я крізь біль, — для чого вам охоронець? Ви й самі — чудовий боєць…

— Так, але п’ятеро — це таки забагато і для мене, — спокійно відповів мій володар, — рушаймо швидше, Ессінь.

Ясна річ, що про мою рану добре піклувались, і я скоро одужав. По палацу ходили чутки, що вбивць найняв князь Сань, котрий заздрив багатству Дань Му. Я б міг додати — і його керівній ролі у змові.

Ставкою в цій страхітливій грі був імператорський вінець… Я може й не знав добре лоянської мови, але дещо втямив ще з першого дня, коли мене трохи не змусили прикінчити гінця зі столиці. Подробиці я дізнався пізніше, вже від моєї дружини та Найсіня.

Князь Лянь двадцять з лишком років тому був запальним юнаком, якому тісно було в Лояні. На свою біду він дозволив відкрити в своєму стольному місті Лянь-ді, де я і почав свою службу, місію ішторнійських ченців.

Ні, молодий лоянець не став мейдистом. Але запрагнув побачити Західні Землі, про які оповідали йому святі отці. Однак, в Лояні, де було безліч чудернацьких на погляд чужинця законів, існував і такий, за яким лоянські князі мали покидати свою вітчизну лише на чолі війська і тільки під час війни.

Закона цього було прийнято династією Сінь в часи її становлення, аби запобігти утечі незадоволених до Великого Степу. За порушення його карали на горло з родиною включно… Часи змінилися, а закон лишився. З Лояну мали право виїжджати лише торговці.

Лянь знав про цей закон, але сподівався, що стара заборона віджила своє. Ще одним поштовхом для його порушення стало відвідання Лянь-ді двома чужоземцями…

Боги мої, яким же тісним є знаний світ… Чужинцями тими були Ольг Лелег та Воїслав Ведангський, котрі поверталися додому торговим шляхом через Небесні гори. Двоє князів краю, що давно загинув… Двоє воїнів… Двоє дивних…

Ольг згодом пригадав Дань Му, а на мою оповідь про те, яким став колишній юнак, котрому забаглося пуститись у мандри, лише головою похитав. Він-то пам’ятав його зовсім іншим… Час дуже змінює людей…

Ось звідки князь Лянь дізнався про Безіменний Сувій… В Ігворрі він знав, що шукати… Власне, лоянець навмисне відвідав Ігворру, аби побачити Ольга. Але молодий торговець якраз тоді був на іншому краї Імперії. Він сидів у віталеньці свого друга Ітаора Керіна, слухав, посміхаючись, його оповідь про кохання, втечу і пробачення і тримав на колінах біляве хлоп’я, чиє ім’я означало — Білий Ворон… Однак, лоянець зустрівся з Воїславом, котрий гостинно прийняв його у Гнізді Драконів. Побував Дань Му і в самій Великій Моанії, і в Ішторні, і на Шоррозі… Подорож зайняла у нього три роки…

По поверненні молодого князя викликали до столиці… Тодішній Дань Му думав, що не має ворогів… Тим несподіванішим для нього був імператорський гнів… Звіт про мандри князя Лянь ліг на стіл до імператора Сінь Гана, і в цьому звіті імператорський родич був виведений заздрісниками у найневигіднішому світлі.

Сінь Ган вагався… Він завжди добре ставився до брата у перших… Але в Лояні найневільнішою людиною є імператор, бо володар сам стає рабом звичаїв та ритуалів… Однак, Сінь Ган знайшов лазівку в законі… Одне з його трактувань дозволяло не вбивати порушника, а накласти на нього знак.

Знаки використовувались і як милість, і як покарання. Лоянські оповідки переповнені сказаннями про те, як до жадібного судді, або до нечесного губернатора приходив жебрак, котрий до того багато блукав по місту, відкривав груди і показував випалений на живому тілі знак «вуста»… І горе було тим, хто не схилиться вчасно перед перевіряючим зі стольного міста… Дань Му ж покарали іншим знаком. На грудях молодого князя випалили розпеченим писалом знак «покора»…

Хто б подумав — хвала Богам, що голова залишилась на плечах… Але ж ота лоянська гордість… Вона мало чим поступалась ельберійській… До того ж, у лоянців особливе ставлення до писемності… Вона така важка, а ну ж — один знак означає слово, а скільки ж тих слів у мові, - що писемні люди тут просто цінуються на вагу золота… Вважається, що знаки ці випромінюють силу та можуть вплинути на долю людини… Словом, князь Лянь дорого заплатив за свою цікавість.

Двадцять літ Дань Му готував змову. За ці двадцять літ від колишнього юнака, котрий зацікавлено озирав знаний світ не залишилося нічого. Я служив холодному й жорстокому нелюду, схожому на отих ельфів, яких описував мені панотець Отін. Знак на тілі молодого шляхтича зсушив йому душу, наче й справді був чародійським.

Поки ми жили у Лянь — ді, Дань Му нічим не виявляв своїх лихих нахилів. Щоправда, він сам чинив правосуддя, і не пропускав жодної страти. А страти в Лояні були таки страшненькі… Проти них паля, винахід моанців в часи падіння Ельберу, була дитячою забавкою… І от, при великому скупченні люду, якогось бідолаху поволі розтинають на частини, я стою за спиною володаря і ледве стримую нудоту, а моєму князю аж ніздрі роздимаються від задоволення і запаху крові… А вже на війні… Годі й згадувати…

Я прослужив в Лояні рік, коли Дань Му, нарешті, рушив походом на Юнлань, столицю Імперії… Відтоді, як я покинув палаючий Квітан, минуло чотири роки… І ось я знову у війську… На цей раз — не який-то там офіцерський вістовий, а тілоохоронець воєводи… На мені синій однострій з чорними джгутами впоперек грудей… За спиною — два мечі, ознака шляхетства… До сідла приторочено лук та тул зі стрілами, яким я добре навчився користуватися. Вогнепальна зброя лоянцям була невідома… Вірніше, оповідали, що котрийсь з імператорів заборонив порох як «недостойну зброю, якою слабший може перемогти сильнішого».

Почалася громадянська війна… В перші ж її місяці Імператора Сінь Гана зрадило більше половини провінцій… Вірною йому лишалась гвардія — оті самі «воїни-тигри»… Вони перегородили шлях до Юнлань і завалили його тілами наших воїнів… То був страхітливий бій, вірніше — навіть не бій — різанина. Дань Му бився попереду війська з мечем у руці, хоча закони Лояну вимагали від воєводи спостерігати битву збоку з бойової колісниці… В тій битві я отримав два тяжких поранення, прикриваючи свого володаря, і хоч ми змушені були відступити, мене таки винесли з битви.

Поразка не знеохотила князя Лянь. Він змінив тактику і вирушив на південь, аби з’єднатися з союзником, князем Тань. Поки я видужував, мій князь вже володів усією південною частиною Лояну. З півночі до Юнланю рухалися війська князя Сань… Столицю було затиснено у кліщі…

Тепер заходилося на тому, хто перший візьме Юнлань… Князь Сань і сам був не від того, аби заснувати нову династію… Дань Му поспішав… І раптом наштовхнувся на спротив.

Ма — ді називали ключовим містом Півдня Лояну. Воно мало велике значення в планах Дань Му, і він сподівався, що місто здасться без бою. Однак, імператорський намісник, суддя Вінь-дан вже третій місяць самовіддано тримав оборону. На допомогу йому прорвався з Юнлані невеличкий загін «воїнів-тигрів». Решту війська Вінь-дана складали озброєні городяни. Дань Му вже мав таку лиху славу, що перелякана людність вирішила краще померти, аніж здатись на милість цьому любителю витончених кривавих видовисьок…

І бідолахи були цілком праві… Під час цього походу я був біля свого володаря, як колись біля Кріна Птасіна, і спостерігав… Князь Лянь не милував нікого… ні старих, ні жінок, ні дітей… В Лояні життя простолюдина і так цінувалося дешевше за мідну монету, а тут населення стало заручником у війні князів… Пригадую лишень, як Даньму звелів завалити яр тілами селян з найближчих сіл, аби через нього могла пройти кіннота. І кіннота пройшла. По настилу, що лежав на живих і мертвих…Настил був потрібен, бо коні не хотіли ступати по тілах… Тварини були милосерднішими… Та жахатися я ще у Квітані відвик…Там теж були яри, заповнені мертвими…І мертві понад шляхом… Мерці, настромлені на палі, і мерці, настромлені на гострі паколи з лоянських дерев-трубок… Від чого утік, до того й повернувся… Моя служба почала мене дратувати… Але тут і втікати було нікуди.

Звісно, я давно не мав людського життя за боже пошиття. Ще з того часу, коли прикінчив своїх перших супротивників. Але вважав, і досі вважаю, що в грі володарів мають приймати участь лише воїни. Навіть підневільний моанський рекрут має зброю і змогу захистити себе… І повним паскудством є знущання над безборонними людьми…

Найгіршим було те, що князь Лянь отих загиблих селян навіть людьми не вважав. Якщо до страти ворогів він приглядався з усміхом, то тут мав такий вигляд, наче на мурашник наступив ногою… А втім, що ви… Мурашник Дань Му обійшов би… Він один час навчався в монастирі Просвітлених, схожому на той, в якому медитував колись Ольг… Мій князь не їв м’яса і дуже дбав про тварин, птахів і навіть комах… Часом я навіть думав, чи не описував панотець Отін отих своїх нелюдей за лоянським зразком… Подібні погляди і вчинки були властиві більшості лоянської знаті.

Під час облоги Ма — ді у мене було багато часу, аби над цим поміркувати. Думав я до повного завороту голови… навіть тоді, коли в лоянські шахи грав зі своїм повелителем. І прийшов до висновку, що маю покинути службу.

Князь Лянь мріяв про Воїславову вірність… Так, я не був Воїславом, але ж і мій пан не був Вогнеданом… Стримувало мене лише одне — як поставиться Дань Му до моєї відставки… Звісно, він повернув мені волю, і я й досі почував до нього щиру вдячність. Та що скаже князь, коли я покину службу? Чи не прийде йому до голови влаштувати ще одну показову страту…

Допоміг мені випадок. Сталося це опісля взяття Ма-ді… Битву та різанину описувати тут не буду, забагато я тоді їх набачився… Вирватися з міста вдалося лише десятку імператорських гвардійців, жалюгідним решткам отого загону з Юнлані. Найсінь оповідав мені потім, що вони могли витягти з поверженого міста й Вінь-дана, але суддя становчо відмовився… Юний урядовець був вірним заповітам мудреця Ша — жив колись в Лояні такий мудрий суддя — і вирішив померти разом зі своїми підданцями.

Вінь-дана захопили у битві, як-то кажуть — з мечем у руках. Зброєю суддя володів поганенько… Він взяв меча, аби гідно померти в бою, але те йому не вдалося. І ось юнак стояв перед моїм князем, ледве тримаючись на ногах, а його чорний з червоною облямівкою халат урядовця в п’ятьох місцях було розтято ворожими клинками. Вінь-дан спливав кров'ю, але тримався мужньо…

Скільки разів за оцю кляту облогу князь Лянь присягав в моїй присутності якнайжахливіше скарати цього хороброго хлопця, якщо він тільки потрапить йому до рук. Зараз вони з князем Тань поволі і зо смаком обговорювали спосіб страти, дбаючи про те, аби їх чув приречений. Я вже достатньо розумів лоянську мову, аби у мене мурашки побігли поза шкірою…

Є в Лояні один доволі бузувірський спосіб покарання. Це за нього я згадував, коли писав про те, що моанці зі своїми палями є дітьми перед людьми зі Сходу. Називається цей спосіб — «зробити свиню»… На протязі кількох місяців, а то і літ бранцю, або в’язню відтинають руки та ноги… По частинах… Потім відбирають зір, слух та мову… В деяких випадках слух та мову можуть залишити, аби легше було знущатися над нещасним калікою… Чоловіків ще можуть звалашити — це вже як додаткове приниження, а жінці, бо так карали і жінок, відрізати груди. Оскільки лоянська медицина найкраща у знаному світі — сам не раз упевнився в тому на власній шкірі — жертва найчастіше виживала… І жила… Бувало, що й кілька десятків літ. Якщо приречений не хотів їсти — його годували насильно. І оце саме й очікувало Вінь-дана… Лише за те, що він добре виконав обов’язки імператорського урядовця…

З-за спини Даньму я дивився на молодого лоянця. У нього було лице південного типу, тобто не жовтувате, а просто смагляве…Округле, схоже на зернятко дині… У скісних очах застиг смертний спокій. Він наче не розумів, що на нього очікувало… А може і розумів, але поставився до цього з фатальним спокоєм мешканців цього нещасного краю. «На все воля Небес».

І тут мені щось надвередилось у голові. Спершу я просто міркував про зайву жорстокість мого князя, мені було жаль хлопця, адже він захищав те, що вважав справедливим. Законного імператора, і приписи мудреця Ша… Слова… Корогва… Легенда… Лоян Небесний — Ельбер Прекрасний…

Потім мені раптово здалося, що я у Квітані, в однострої чорри, замість обох лоянських князів — моанські судді, а перед нами стоїть Воїн в залляному кров’ю чорному вбранні «тіні» з тим же байдужим усміхом, який я бачив на лиці Вінь-дана…

Метальна платівка сама ковзнула мені в долоню. Вінь-дан якраз роздивлявся мене, в його змучених очах навіть майнуло якесь зацікавлення… Дійсно, я виріжнявся на тлі вояків Дань Му як муха в молоці. Я підняв руку з платівкою і спитав очима дозволу.

Він втямив одразу, і лице його просяяло радістю й надією. Священне право воїна… Цей чоловік на нього заслужив.

Князь Лянь та його співрозмовник замовкли на півслові. Вінь-дан поволі осідав на землю. З платівкою між бровами. Сподіваюся, він не дуже страждав, бо помер одразу.

— Що це значить, Ессінь? — гнівно спитав Дань Му, звертаючись до мене.

— Прийміть мою відставку, мій пане, — спокійно відповів я, — я полишаю службу у вашої ясновельможності.

Князь Лянь обдивився мене з голови до ніг і усміхнувся. Холодно і спокійно.

— Я людина вибаглива, — мовив, — і не хочу зостатись без «свині»… Ти був добрим охоронцем, Ессінь, але ти є жалісливим дурнем. Взяти його!

Це вже стосувалося князевих вояків, котрі обліпили мене, наче оси ведмедя. Вирватися я не зміг…Чим мене приглушили — не пам’ятаю, але отямився я вночі, в дерев’яній клітці, встановленій на повозі, і в препаскуднішому настрої.

В таких клітках в Лояні перевозили злочинців. Отже, Дань Му таки не відмовився від задуму проробити наді мною те, від чого я звільнив Вінь-дана. На шиї я мав важку дерев'яну таки колодку. Тікати було ніяк, руки мені було затиснено тією самою колодкою десь перед грудьми… Я добірно вилаявся моанською мовою і затих.

Через деякий час вартовий, котрий походжав перед повозом, кудись зник. У місті йшла гульба і розподіл грабованого — відсвіти вогнищ часом вихоплювали постаті вояків з вузлами через плече. Десь чувся надривний жіночий зойк… Словом, все як завжди… Куди тільки подівся вартовий? Теж подався по здобич?

Перед кліткою виросла якась постать… Вояк… Халат синій… Ні, чорний… Таки чорний… Чорний халат імператорського гвардійця…

Грюкнув засув на дверцятах. Невідомий звернувся до мене, але я погано розумів південну говірку і майже нічого не втямив. Однак швиденько вибрався з клітки. Біля неї побачив ще кількох воїнів — «тигрів». Один з них лезом ножа зламав замка на моїй колодці. Я скинув її з полегшенням — шия боліла неймовірно.

Вояк знову заговорив до мене, і я нарешті розібрав одне тільки слово — Вінь-дан.

— Вінь-дан помер, — вимовив я говіркою Юнлані, котру ще називали «імператорським діалектом»

— Ти убив його, — озвався тією ж говіркою воїн, котрий, очевидно, був у «тигрів» за старшого, — для чого?

— З нього хотіли зробити «свиню», — буркнув я, — суддя заслужив кращої долі…

— Ходи за нами, — коротко наказав старшина.

Довго припрошувати мене і не треба було. Будь — яка доля здавалася мені кращою, аніж та, яку приготував для мене мій колишній хлібодавець… Я рушив за «тиграми» в надії, що коли мене одразу не вбили, то не вб’ють і надалі. Зрештою, Дань Му своїм наказом мене схопити прийняв мою відставку, а отже — я нічого йому не винен…

***

Світанок застав нас уже в джунглях. Я йшов між двома «тиграми» пружним вояцьким кроком, намагаючись не думати про те, чим може закінчитися оцей похід… На Сході звичний для людей Заходу хід думок іноді просто не спрацьовував. Мене могли нині і винагородити за мій вчинок, і повісити на найближчому дереві… «Тигри» рухалися мовчки, час від часу перекидаючись короткими словами, яких я не розумів. Старшина — юний воїн, ще молодший за небіжчика суддю, йшов попереду.

Коли він дозволив привал, я уже добряче вхекався. Кляте вояцтво, впакувавши мене до клітки, здерло з мене не тільки розкішний халат тілоохоронця, але й чоботи. Ноги я вже зітер собі в кров. Добре хоч, що в цих краях не буває холоду — тільки дощі та спека.

На привалі я впав біля якогось велетенського кореня, що стирчав з землі і присягнув сам собі, що більше не зроблю ні кроку. До мене підійшов один з вояків. В руках у нього були довгі смуги полотна. Лоянець присів біля мене і почав бинтувати мені зранені ступні.

Лице «тигра» здалося мені знайомим. На початку мого життя в Лояні я не запам'ятовував облич, бо вони всі здавалися мені схожими… Але цього вояка я десь таки бачив… де? У битві? Не пригадаю…

— Я — Найсінь, — сказав «тигр» говіркою Юньлані, - Лань-ді… Ми билися…Пригадуєте?

Тепер я згадав…Дійсно, це був саме той вояк, чиє життя я колись випрохав у Дань Му.

— Я — Ессінь, — озвався я, — колишній охоронець князя Лянь.

Найсінь кивнув.

— Нашого юньло звати Наньгуном, — озвався він знову, — суддя Вінь — дан — брат нашого зверхника…

Я позирнув в бік молодого старшини. Він дійсно чимось нагадував загиблого — округле личко, очі-тернини… Тільки що був молодшим і якимось…жіночним, якщо пристало говорите подібне про воїна відбірної частини.

— Я поспішив, — сказав я, — ви йшли визволяти Вінь-дана…

— Суддя — намісник має розділити долю свого міста, — сказав Найсін стиха, — ми йшли зробити Вінь-дану останню послугу… Але її вже зробив ти.

— Так, і тим дістав відставку, — всміхнувся я сумно, — передай вашому зверхнику мою щиру подяку.

Найсінь підвівся і справді пішов до свого керманича. Він схилився перед Наньгуном в уклоні і щось промовив південною говіркою. Наньгун підвівся. Він був невеличким на зріст і тонким у стані. Чорний халат з жовтими шнурами стягував жовтий же пояс… У інших «тигрів» пояси були чорні… Юньло… Це було звання, рівне моанському поручникові… Або — ельберійському сотнику.

Наньгун рушив до мене, ледь накульгуючи. Певне, його було поранено. Я встав… Лоянський сотник ледве діставав мені до грудей зв'язаним на голові вузлом волосся. Він був нижчим за Найсіня і тримався занадто прямо, як всі невеличкі люди.

— Звідки ви родом, охоронцю? — спитав він різко.

— Здалека, — відповів я, — моя країна зветься Велика Моанія…

— Як ви потрапили до Лянського князя?

— Мене викрали і продали в рабство, — відповів я правдиво, — Князь Лянь звільнив мене і взяв до себе на службу.

- Імператор, Син Неба, — горловим голосом сказав юнак, і в його столичній вимові теж почали траплятися слова місцевої говірки, — Він шанувати Високий Закон… Лянський князь — робити зле… Лоянець вбивати лоянця — зле! Так вчив мудрий Ша! Так — віддавна! Не міняти! Всяка зміна — зле! Міняти династія — зле!

Воїн закинув голову і глянув мені просто в лице. Я зціпенів… мій співрозмовник плакав. Великі очі-тернини були сповнені сліз…

— Суддя Вінь-дан, — сказав він, помовчавши, — шанувати Високий Закон… Так шанувати, що вмирати за нього… Він — не воїн… Він — книжник… Він — пройти три сліпучі сходинки до Храму Вченості… Він — поет… чуєш, чужинцю? Слухай!

«Кричать журавлі над руїнами дому…

Усе тут довкола їм рідне й знайоме…

Це поле, і озера чиста вода…

Нема лиш дітей і немає гнізда…»

Я зрозумів вірша, бо Небесна Орхідея частенько декламувала мені зразки лоянської поезії. Перед очима раптом станув завалений трупами яр і розтоптані військом селища… Вінь-дан не був нелюддю, він розумів цей біль…

— Чому ти плачеш, чужинцю? — раптом лагідно озвався юньло, — і чому ти пожалів його… Пожалів мого брата… Скажи…

— Там де я виріс, — озвався я стиха, — говорили, що воїн має священне право обірвати собі життя…коли подальше існування несумісне з честю. Ваш брат, вельмишановний Наньгуне, був кращим воїном, аніж Ляньський князь…

— Звідки вам, чужинцям, відомий «шлях воїна»? — здивувався Наньгун.

— Напевне, шляхи хоробрих скрізь схожі, - одмовив я.

— Гаразд, — зітхнув юньло, — Хай так… Вінь-дан був сином мого батька від наложниці. Але ми любили одне одного наче сини однієї неньки…Мене, пораненого, винесли з міста мої воїни. Аби не це — ми з ним померли б вдвох… Що ти робитимеш далі, колишній охоронцю?

— Не знаю, — сказав я щиро, — мені — аби подалі від Лянського князя…

— Ти затуляв його своїм тілом у тій битві на шляху до Юньлані, - протягнув Наньгун, — Князь Лянь — невдячна пес! Гаразд! Ми йдемо у ліси, на південь, до народу тлань. Моя мати, шоста жона князя Нань, була князівною тланів. Там ти залишишся, чужинцю, а ми підлікуємо рани і повернемось на службу до Сина Неба! Хай буде!

— Хай! — відповів я як належало і зітхнув. Дань Му неймовірно щастило останнім часом. Чи буде куди повернутись Наньгуну та його хлопцям?

Отже, ми заглиблювалися у джунглі все далі й далі і, нарешті, вибралися до берега величенької ріки, яку лоянці називали Нем — лі. Біля закруту цієї ріки і знаходилося селище, в якому жили родичі матері Наньгуна. Це село було найбільшим — решта домівок тланів була розкидана по берегу ріки. Посередині селища вивищувався кам'яний храм прикрашений різьбою, що мав трохи дивний вигляд поряд з комишевими хижками. Втім, спочатку мені було не до оглядин. Я бо підчепив спершу різачку від місцевої води, а тоді — гарячку хтозна від чого.

Провалявся я хворим кілька місяців, а може й довше, бо втратив рахунок часу. Ходили за мною дівчата, котрі служили при храмі. Їм це доручила Велика Жриця, котра доводилася Наньгуну тіткою. Сам Наньгун, одужавши від своєї рани, подався зі своїми «тиграми» на північ.

Він повернувся, коли я став уже виповзати з хижки, де лежав, на свіже повітря. З ним прийшло тридцять чоловік — все, що залишилося від імператорської гвардії… Юнлань впала… Династію було винищено… Дань Му зайняв Високе Сидіння Синів Неба… Він довершив своєї помсти.

Наньгун ходив, вбитий горем… Я розумів хлопця — його звичний світ розвіяло вітром. Він втратив брата… Він напевне втратив сестру, котра була Другою Імператрицею…Він міг втратити й батька — старий князь Нань не приєднався до Дань Му, і тепер нидів у в'язниці, в його ж стольному місті Наньлоу… Він втратив двох небожів — принців династії Сінь… А головне — втратив віру у Небесну Справедливість, про яку писав мудрець Ша.

Чи ж треба дивуватися, що юнак навернувся до материнської віри? У кам'яному храмі його тітка на ім'я Еллінь щодня підносила плоди та квіти Богині, Матері Всього Сущого. Жриця допустила до храму і мене…

В мене навіть аж ноги підігнулися, коли я побачив Нем-лі… Так, річку назвали на честь Богині… Біла статуя в півтора людського зросту зображувала жінку, котра тримала в складених докупи долонях кулю — планету. Для мене-то це не було дивиною, бо про таке оповідалося в ельберійських сувоях, а ось мейдисти і досі певні, що живуть у світі, схожому на пласку тарілку. Але, найголовніше — у жінки-богині було лице дивної…

Наньгун якось застав мене у храмі, коли я вже вкотре гапився на божество з обличчям Мальви Лелег… Так, з усіх моїх знайомих дівчат-дивних, зображення було найбільше схожим на Мальву… Чимось воно нагадувало мені і Ружену, і Конвалію… Боги, адже я майже забув їхні обличчя… І ось тепер три лиця злились в одне… Я дивився і не міг відірватися. Наньгун, котрий став поруч з пучечком квітів, раптом сказав стиха:

— Я думав — ти ненавидіти Велику Матір…

— Чому? — спитав я здивовано.

— Ваші хван-ді, мі-сін, вони хочуть зруйнувати Святині Сходу…

— Де ви зустрічалися з місіонерами, вельмишановний Наньгуне? — здивувався я.

— Син Неба, хай пробачать Боги його слабкість, дозволив чужинцям відкрити свій храм в самій столиці, - відповів юнак стиха, — це — зле! Високий Закон дозволяє ставити Святині предкам і духам…А також усім місцевим Божествам. Руйнувати храми — зле! А саме цього хочуть чужоземці…

— А що відповів імператор на подібні заклики? — зацікавився я

— Син Неба, — зітхнув юнак, — той, що нині зустрівся з пращурами, запропонував чужоземним хван-ді поставити зображення своїх Божеств поруч з нашими.

Я хмикнув, уявивши собі священика-мейдиста, коли той почув цю мудру пораду.

— Я піду, Ессінь, — промовив юнак і ковзнув до виходу. Біля ніг Богині зосталася лежати його пожертва — багряні лоянські маки, сплетені у великий вінок…

Коли я вже зовсім оклигав, то почав помічати, що Наньгун має до мене не зовсім дружню слабкість. Мені стало вельми незручно. Я не міг осуджувати хлопця — в Лояні подібні стосунки нікого не дивували — але я був чорногорцем…, ну і взагалі не мав жодної охоти до подібних речей…

Наньгун зовсім не вмів приховувати своїх почуттів. Від його поглядів та пестливих доторків мені хотілося запастися під землю… Я опинився в ролі дівиці, яку вперто облещує спокусник і вже навіть почав думати про втечу. Юнак сумно за мною стежив, розуміючи мою нехіть… Він навіть схуд і спав з обличчя… В такій халепі я ще зроду не бував.

Я вирішив, коли закінчиться сезон дощів, пробиратися на побережжя. Там були мейдистські місії і можливість вибратися з Лояну. Та одна подія змінила всі мої плани.

Якось я подався купатися на невеличке озерце неподалік храму. У річці водилися зубаті здоровезні ящери, тож купальні було облаштовано саме в озері. На піщаному березі вже лежало чиєсь чорне вояцьке вбрання. Я зайшов за дерево, аби нікому не заважати, і почав роздягатись.

Від середини озера плив до берега якийсь чоловік. Коли він наблизився, я пізнав Наньгуна, і хотів було піти геть, навіть не викупавшись. Але тут, опинившись на мілині, Наньгун піднявся і почалапкав по воді. Потім став і з насолодою потягнувся.

Я не те щоб заціпенів — я застиг, наче громом прибитий. Звісно, в лоянських халатах, що обвисали на тілі мішком, нелегко відріжнити чоловіка від жінки. Але де оцей лоянський сотник, оцей воїн — «тигр» ховав такі груди, аж наче заважкі для його, чи то пак її тендітного тіла? Боги, а який у цієї дівчини був вигин стегон… Навіть Мальва могла б позаздрити… В поясі лоянка була аж надто тонка, зате мала опуклий задочок і стрункі ніжки… Вона вигрівалася на сонечку, показуючи мені поперемінно усі свої принади… Що зі мною в цю хвилину коїлось… Ні, краще помовчати…

Цю довершену вроду псували лише рубці від бойових поранень… Рубець на стегні, ще зовсім свіжий… Рубець на плечі…Слід від стріли, що колись зачепила ребра… Ах, юньло, юньло… Та тебе ж, лоянський воїне, треба загортати в шовки…На руках носити… Обсипати квітами, а не стрілами… А я, сліпий дурень, уявив собі, що хлопчина палає до мене протиприродньою пристрастю!

Зрештою, дівчина подивилася на небо, на яке знову наповзали дощові хмари і почала одягатися… Натягнула штани, взяла смугу полотна, якою, напевне, стягувала груди і замислилась…

І тут піді мною тріснула гілка… Вояцький вишкіл дався взнаки — дівчина різко обернулася і побачила мене, що аж з-за дерева висунувся від такого видовиська. Хвилину ми дивилися один одному в очі. Смугляве лице «сотниківни» залилося багрянцем, а погляд тернових очей став таким, що я поточився і ганебно чкурнув від купальні.

Ввечері до мене прийшла Еллінь… Жриця зовсім не знала говірки Юнлані, але я зрозумів, що вона кличе мене до храму. Я пішов, здогадуючись, хто там на мене очікує. І дійсно — та, що її я й досі звав Наньгуном, сиділа біля ніг статуї, вбрана у свій халат з поясом сотника.

— Вельмишановний Наньгуне, — розпочав було я і затнувся, — моя панно… Я присягаю, що нікому не відкрию вашої таємниці…

— Не є, - з зусиллям мовила дівчина, — жодна таємниця… Я — чоловік за імператорським указом.

Я остовпів. Лоянка сумно всміхнулась.

— Мій батько, — сказала вона — Наньван… Князь Нань… У нього народжувалися лише доньки… І був один син, але від наложниці.

— Суддя Вінь-дан, — зітхнув я.

— Він був, — продовжила дівчина рівно, — старшим за мене на чотири весни… Перша батькова дружина — отруїти його матір… Опісля того батько взяти шосту жону — князівну тланів… Він думав — вона народити сина… Але мати народила мене… Назвала Немлінь — на честь Богині.

Дівчина трусонула своєю вояцькою зачіскою.

— Син наложниці, - продовжила вона, — не має права на спадок… Він не може бути ван… Не може бути князем. Опісля мого народження батько перестав бути…чоловік…мужчина…Він був дуже старим…

Немлінь зітхнула.

— Нема синів, — сказала вона, — є далекий родич… Мій дядько у других — князь Дань Му… Син Неба не хотів віддавати йому князівство Нань. Він власноручно виправив у батьковім поданні про моє народження знак «донька» на знак «син».

— Так просто? — аж не повірив я

— Головне не людина, а її значення, — зітхнула Немлінь, — так говорив мудрець Ша…

— А не простіше було б, — сказав я розгублено, — надати оті права Вінь-дану?

— Мудрець Ша сказав, — поважно озвалась дівчина, — «син наложниці не мусить правити, бо тоді захитається основа». Міняти закони — зле!

— А не зле зробити з дівчини хлопця? — не втримався я

— Мудрець Ша сказав, — знову вимовила поважно Немлінь, — «Помилки природи можна виправити, та пляма низького походження в цьому житті не зітреться». Я — помилка природи…Син Неба виправити її. Жерці столичного храму Мудреця сказали, що мене зурочили ще в материному лоні і перемінили на дівчину…

— А далі? — вигукнув я, все більше переймаючись цією незвичною долею

— Далі… Далі мене виховували як юнака. Не бинтували ніг, не вчили трьом мистецтвам… Замість того вчили всьому, що має знати чоловік. Мати рано померла… Я з колиски — Наньгун. У мене навіть були наложниці… Нібито… Батько підшукував мені дружину….

— Але ж ти мусила мати спадкоємця, — озвався я розгублено, — інакше — для чого все це…

— Якби не настали оці Дні Лихих Змін, — майже прошепотіла дівчина, — Син Неба сам підібрав би мені когось… для запліднення… Можливо — навіть зі свого роду. Дитя було б сином моєї дружини… Тоді — князем. Так зберігається кров… Ти не думати — я не перша… Батько князя Тань — насправді його мати… Такий же «чоловік», як і я…

— А твої воїни, — продовжував я допитуватись, — вони знають?

— Це не мати жодного значення, — відповіла дівчина втомлено, — Чути, звичайно… Але я — Наньгун… Помре батько — стану Наньван… Ніхто не насмілиться натякнути… Вірніше — не насмілився би, доки… Доки Син Неба був з династії Сінь…

Я подивився на дівчину з болем і жалістю… Напевне, бідолаха дозволила собі відчути свою дівочу сутність лише після падіння династії. Боги, а яка ж вона красуня… А яке чудове тіло… І маєш — «підібрати когось для запліднення». Наче лошицю покривають… А хай тобі, Лояне Небесний з твоїми мудрецями і законами.

— Ти хоробрий воїн, — озвався я, щоб її потішити, — Найсінь оповідав мені дива про твої подвиги.

— Так, воїни говорять — Наньгун-сміливець, — байдуже погодилась дівчина, — та ніхто не насмілиться сказати: «Ти гарна, Немлінь…»

— Немлінь — красуня, — видихнув я, — Немлінь ніжніша за росу на пелюстках квітки… Аби ти стала квіткою — носив би тебе на серці.

— У мене великі ноги, — прошепотіла дівчина, наче зізнаючись в чомусь страхітливому, — чоловічі…

— У моїй країні, - мовив я становчо, — шляхтянкам не бинтують ніг. У тебе чудові маленькі ніжки… Груденята — як наливні яблучка… Оченята — як тернові ягоди…

— Які ягоди? — перепитала «сотниківна», що слухала ці нехитрі вихваляння, наче музику.

— Терн росте в моїх краях… Він колючий, але квітне гарно…

Ми проговорили ще довго, і все в такому ж густі. Зрештою я подався з храму геть, зоставивши Немлінь у більш веселому настрої.

Відтоді ми почали зустрічатись. Спершу просто гуляли понад рікою, довго розмовляли. Я, хоч в мені усе скипало на одну згадку про її груденята, нині надійно приховані під халатом юньло, розумів, що Немлінь треба звикнути до самої думки, що вона — дівчина. І має право кохати.

Жриця Еллінь була явно на моєму боці. Вона й напоумила Немлінь просити Велику Матір, аби та знову зробила її дівчиною. «Династія впала, — доводила вона, — а отже і її укази втратили силу… Ти маєш знову стати Немлінь… А для цього — віддати себе тому, кого покохала першим…»

Немлінь віддалася мені на жертовному камені, встеленому квітами. Біля ніг Богині, під співи жриць… Вона стала моєю дружиною і принесла мені в придане князівство тланів, заховане в лоянських джунглях. Ах, Немлінь… Навіть смертної години я згадуватиму тебе… Твої тернові очі… Твої палкі обійми… Це задля нашого з тобою сина я став нині зрадником, Немлінь… Задля нього я зробив те, за що мені прислали отруєну голку. «Чорну квітку на могилу». Задля нього, хлопця з очима-тернинами, що був так схожий на тебе, моя лоянська дружино… І до тебе і після тебе у мене було багато жінок, але кохав я лише тебе… Навіть Мальва, дивна Мальва не викликала у мене такої шаленої пристрасті. Хоча я кохав і її також… Але якось по-іншому…Ви, такі несхожі, освітили моє життя і зникли з нього. Мальва не пробачила, Немлінь померла… І що зостанеться після мене у світі? Горицвіт, котрий не визнає мене батьком? Бо Наньгуна- Терночка, тернину моєї душі, я втратив, незважаючи на те, що зрадив задля нього свого названого сина.

П’ять років я прожив у Тлані… П’ять років я був його князем, по-лоянському — ваном… Мене так і називали — білий ван Ессінь. П’ять років моє князівство вело партизанську війну проти нового Сина Неба, котрий намагався виколупати нас з джунглів. До нас прибилося багацько люду, незадоволеного новою владою… Немлінь воювала нарівні зі мною — вона бо так і не полишила вояцьких звичок. Дітей у нас не було, і це дуже непокоїло обох жінок — і мою дружину, і жрицю…

Та ось Немлінь завагітніла… Сталося це під дуже страшну годину. Дань Му набридло терпіти на півдні непокірний Тлань, і він двинув на нас уже не каральний загін — військо… Протистояти йому ми не мали змоги — справжніх вояків у мене зосталася жменька. То були ті самі колишні імператорські гвардійці, які прийшли сюди разом з Немлінь опісля падіння династії. А решта… решта — селяни… Лоянський селянин — це щось особливе… Таких заляканих і несамостійних людей мені ще не доводилося бачити. Немлінь, однак, оповідала мені, що років сто тому повсталі селяни винищили у трьох провінціях «все, загорнуте в шовк»… Отже — вміли таки битися… А своїх «партизанів» я ніяк не міг навчити з якого кінця братися за меч… А як вони виконували накази… Варто було воїну, якого я наставив над ними, відволіктися, і ці люди нездатні були на найпростіші дії… Тож ми порадилися — я, Немлінь, та Найсінь, котрий керував у нас розвідкою, і вирішили — бойові загони розпустити: нехай військо Дань Му розшукує по цих бісових лісах вчорашнього дня, а самим спуститися на вітрильнику — була у нас така бойова здобич: величенький човен на двадцять з гаком веслярів, що міг іти й під вітрилом — на Побережжя і там відсидітися, аж поки війську нового Сина Неба не набридне мерти від гарячки та різачки.

Як вирішили — так і зробили. Селище біля храму спорожніло. Всі мешканці його, вкупі з тими, що жили далі над рікою, пішли у глиб джунглів. Жриця лишилася в Святині. Вона не боялася — жоден лоянець не насмілився би осквернити храм будь-якого Божества.

Отже, ми попливли за течією… «Тигри» на веслах, я — біля стерна. Про Немлінь піклувався Найсінь. Якщо я ще не згадував, він свого часу був її вістовим і тілоохоронцем, бо його родина віддавна служила князям Нань. Немлінь поводилася з ним швидше як з братом, аніж як з підлеглим. Її перетворення на жінку з усіх воїнів найбільше вразило Найсіня. Але слухався він її завжди беззаперечно. Та й інші теж.

Моя дружина вже ось-ось мала народити, але я сподівався, що ми дістанемося до Побережжя раніше, ніж прийде її час. Та ба… Перед самим гирлом ми увійшли в такий туман, що не видно було протягнутої руки. І трапилося так, що всі поснули… Навіть вартовий. Певне, далася взнаки напруга останніх місяців. А коли прокинулись — довкола був Океан.

Воїн, котрий проспав варту, хотів вкоротити собі віку. Я ледве його зупинив — смерть і без того повисла над вітрильником. В нас було замало харчів і води… Насувалась буря… У Немлінь почалися пологи.

Бідолашна Немлінь… З нами не було жодної жінки. Її «тигри» знали десятки способів відбирати життя, але нічого не тямили в тому, як воно з’являється на світ. Я лихоманково згадував все те, що чув колись від Вербени про дітонародження. До голови полізли страшненькі історії, підслухані в дитинстві. Як вуйна Алтея трохи не зійшла кров’ю, коли народжувала передчасно Вереса… Як Вербена робила неньці Ясмині розтин живота, бо Мальва чи-то «лежала впоперек», чи-то «не так ішла». Опісля того ненька вже не могла народжувати дітей і назвала своїм сином ганьбу Лелегів на ім’я Білозір… Але що робити мені, якщо у Немлінь теж щось буде не так? Єдине, що я знав про пологи — це те, що треба розтяти пуповину…

Човен кидало на хвилях… «Тигри» страшними зусиллями намагалися поставити його проти вітру, щоб зменшити хитавицю. Хтось уже блював… Немлінь лежала на кормі, під промоклим наскрізь наметом і звивалася від болю. Мовчки… Ми з Найсінем чипіли над нею, свідомі своєї безпорадності. Він підтримував її під пахви, а я лише безсило дивися на її муки, аж поки на хапливо підстелений плащ не випало слизьке червоне тільце… Я не відчував до цього шматка м’яса нічого, окрім відрази. Пуповину довелося відрізати мечем, а перев’язати поворозкою від сорочки. В цю хвилину немовля зайшлося вереском. Найсінь радісно вигукнув:

— Воїни! Народився князь Нань! Хай буде!

— Хай! — рявкнули «тигри», забувши про втому. Для них це й справді значило багато. Я ж дивився лише на Немлінь. Вона усміхалася.

— Ессіню, — тихо покликала вона. Це були її перші слова за усі ці страшні години, — наш син… Він — красень, правда ж?

— Так, так, кохана, — поспішно мовив я

— Наньван, великий князь, — промовила Немлінь задоволено і заплющила очі.

Малого сяк-так обтерли і загорнули в плащ. Найсінь обережно взяв його на руки як найвищу дорогоцінність. Я ще не вірив, що все уже закінчилось… Боги, все таки добре, що я — не жінка. Отакі муки задля немовляти, з якого ще й невідомо що виросте… І цей тихий усміх опісля… Ох, Немлінь… Немлінь…

Стояла ніч… Хитавиця трохи вщухла. Крізь хмари я побачив зорі і звеселився ще більше. І тут Немлінь покликала мене:

— Ессіню…

— Що, кохана?

— Ессіню… Щось не так…

У мене наче щось обірвалося всередині. Я розбудив Найсіня, котрий дрімав, пригорнувши маленького вана.

Все було не так… Немлінь спливала кров’ю…В світлі ліхтаря я побачив, що вода на дні човна порожевіла. Ми принесли з носа човна ще один ліхтар, зібрали у воїнів все шмаття, яке вони тільки змогли з себе зняти, прикладали Немлінь до живота ганчір’я, змочене в морській воді… «Тигри» тривожно шепотілися. Запхинькав малий, наче теж відчув загрозу.

Ранок не приніс полегшення. Немлінь опиралася смерти як Наньгун… Як чоловік… Вона не хотіла вмирати, та на знекровлене лице моєї лоянської дружини вже лягли потойбічні тіні. Я бачив такі обличчя опісля численних битв у смертельно поранених. Вона й сама, врешті, зрозуміла, що надії немає.

— Ессіню, — раптом спитала вона, — у тебе є дружина там, в Західних Землях?

— Була, — не стало у мене совісті збрехати.

— Як її звали?

— Мальва…

— Що це означає?

— Червону квітку, люба…

— Я, друга дружина, виявляю їй шанобу, — прошепотіла Немлінь, — я доручаю їй свого сина… Його мають звати Наньгун, доки ти не дізнаєшся точно, що мій батько помер… Тоді наш син стане Наньваном… А твоя перша дружина нехай називає його дитячим ім’ям… Як оті ягоди… Колючий кущ із пишним цвітом…

— Терн, — вимовив я, і сльози бризнули мені з очей…

— Так… Тер-рінь… Любіть його…

— Кохана, — прошепотів я, — я убив тебе…

— Ні, Ессіню, — озвалася жінка, — ти дав мені те, чого я ніколи б не взнала, якби не настали Дні Змін… Великий Ша помилявся… Головне — людина… Не значення… ні… Головне — любов…

Вона зітхнула і вимовила колишнім владним голосом Наньгуна:

— Найсіня до мене!

Охоронець, з дитям на руках, схилився над нею

— Твої предки служили князям з роду Нань сотні літ, — сказала Немлінь, — ти маєш служити останньому Нань так, як і вони. Ти мусиш навчити його мові Юнлані і вимові князівства Нань… Ти маєш навчити його всьому, що вміє лоянський воїн — читати знаки, писати, віршувати та грати на музичних інструментах… Всьому іншому — його навчить батько. І обидва вчіть мого сина мистецтву війни. Світ такий жорстокий. Хай буде!

— Хай! — сказав Найсінь здушеним голосом.

— Високе Небо, — прошепотіла Немлінь, — було милостивим до мене. Я була і хоробрим воїном, і коханою дружиною… Я стала матір’ю… Чого ще бажати? Бувай, Ессіню… В майбутніх життях ми зустрінемось знову. Бо смерти нема для воїна, котрий знає шлях… Нема…

Я обійняв її. Вона ще мовила тільки:

— Холодно, Ессіню…

Рожева вода хлюпала на дні човна… Я тримав в обіймах мертву. На руках у Найсіня плакав мій син, приречений на голодну смерть. Бідна моя Немлінь задовго була чоловіком… Про це вона забула… Та й хвала Богам, що подібна думка не прийшла їй до голови в останні хвилини.

Я не зміг віддати її тіло Океану. Дві доби я не випускав її з обіймів… Найсінь згодом говорив, що був майже певен і в моїй смерті. Він розмочив шматочок коржа в рештках прісної води, загорнув у ганчірочку і давав смоктати хлопчику. «Тиграм» вдалося поставити вітрило, та вітер гнав нас все далі від Побережжя Лояну.

Третього дня воїн, котрий проспав варту, коли ми виходили з гирла, піднявся на облавок, прирік себе Дракону Морів і кинувся у воду… Я тоді був у повному забутті, а Найсінь вважав, що так належить і не завадив самопожертві. І вітер — хочете вірте, хочете ні — перемінився. Надвечір ми побачили землю.

Де ми знаходимось — ніхто не знав… Мені було настільки все байдуже, що я навіть не помітив, як човен врізався в пісок. Воїни розімкнули мені руки і винесли з човна мертву Немлінь. А я все продовжував сидіти.

— Мій князю, — озвався Найсінь, — треба роздивитись довкола… Хто-зна, де ми… На Побережжі трапляються всякі люди… Розбишаки теж… Можливо прийдеться організувати оборону.

— Немлінь кличе мене, — сказав я байдуже, — роби як знаєш, Найсіню…

Найсінь стояв переді мною, тримаючи на руках дитя, загорнене в плащ. Його скісні очі гнівно звузились.

— Ви не маєте права помирати, мій ване! У вас є син!

— Дитя теж помре, — мовив я, — жуйка не замінить йому материнського молока… Може, це й на краще… Я ніколи не зможу полюбити його.

— Ха! — вигукнув лоянець, від гніву забувши про етикету, — Я думав, що всі ці роки служив воїну! Ви вже склали зброю, мій князю! Ви ніколи не зустрінете Наньгуна в майбутніх життях, бо мій юньло не здавався ніколи! Ви не смієте порушувати зв’язок батька і сина! Інакше вас покарають і Боги і духи! Встаньте і наказуйте нам, доки я не окликав вас боягузом перед вашими воїнами!

Від такої догани я отямився, наче на мене вилили цебро з холодною водою… Зрештою, я відповідав за цих людей. По смерти Немлінь я був тут старшим за рангом і походженням. А отже — мав керувати. Найсінь не мав права прийняти на себе обов’язки старшини через голову чоловіка Немлінь…

Отже, я вибрався з човна, обдивився воїнів і зброю та вислав розвідку вздовж берега. Найсінь говорив, що, коли нас несло до Побережжя, він побачив біля берега щось схоже на корабель. В тому напрямку і пішли розвідники. Я порахував запаси їжі, розпаював їх межи вояками, і ці прості клопоти трохи притлумили моє горе. Немлінь лежала оподалік, вкрита вояцькими куртками. Я намагався не дивитись в той бік, як і не чути тихого плачу немовляти.

Розвідники повернулися швидко. Вони сповістили, що у невеличкому заливчику сів на мілину корабель, очевидячки загнаний туди бурею. Корабель був з Західних Земель. «Тигр» — розвідник описав мені й корогву — на білому тлі, посередині, дві сині поперечні смуги… Корогва Белату, купецької республіки, без герба і девізи… Гаразд…

Я завагався… Іти туди й просити допомоги? Белатцям я не довіряв… Однак, щось робити було треба… Сидіти сиднем — нічого не висидиш. У белатців можна буде роздобути, принаймні, шматок цукру для немовляти, котре вже другий день смоктало лише розмочений хліб. І у них напевне є мапа, а отже ми взнаємо шлях до найближчого поселення, де можна знайти жінку-годувальницю…

Ми рушили… Я ніс на руках мертву Немлінь… Вона була такою легенькою… Як дитина… Поховати її я вирішив тоді, коли вже остаточно з’ясуються всі обставини…

Не доходячи до заливчику, ми розділились. Я залишив біля загиблої двох воїнів і доручив одному з них дитину. Потім став на чолі загону, наказав перевірити луки, мечі, і ми рушили.

Ох, як добре, що ми наготували зброю… І добре, що напали першими… Хоча — я себе не виправдовую… Я зі страшною швидкістю котився на дно безодні… Отієї, про яку говорив мій незабутній побратим… Я взагалі — то завжди був схильним до того «моанського шаленства», що є складовою часткою «загадкової моанської душі». А про мене — що тут загадкового… Спершу даси комусь у пику, а потім самому соромно… Але те, що я зробив тоді, на березі — не було шаленством. Це був холодно виважений злочин…

Белатський корабель стримів на мілині, перехнябившись набік. Моряки снували від нього до берега, витягуючи і просушуючи які-то тканини… На вогнищі, в казані, готувалася їжа… А біля вогнища стояв…не хто інший, як пан Рістені.

Отут і накрила мене ота сама холодна розважливість… Дев’ять років… Дев’ять… Невже пройшло вже стільки часу, відтоді, коли я переплив прикордонну Годицю… І рівно сім літ промайнуло з того дня, коли мене повезли за Небесні Гори…

Я наказав «тиграм» бойову готовність… Я наказав наготувати луки. Я наказав не стріляти в чоловіка у сірому камзолі, а захопити його живцем… Я наказав винищити команду корабля до останньої людини… Їх було вдвоє більше, тож потрібно було діяти швидко… Щоправда, люди Заходу занадто покладалися на порох. А сухого пороху у них бути не могло. Зате кожний моряк мав за поясом тесака… У Рістені була шпага… Добре… «Тигри» натягли луки і я махнув рукою…

Ми стріляли, доки не вийшли стріли… Тоді пішли врукопаш. Чисельність до того часу вже зрівнялася… Лоянці йшли строєм, котрий поетично звався «журавлиний клин», і убивали, убивали, убивали… Непереможні гвардійці імператора… Я й досі згадую про вас з ніжністю, згадую вашу нестримну гордість, і не менш страшну покору… Ви навіть не спитали мене — для чого я це наказав…

В живих зостався самий лише Рістені. Найсінь підтягнув його до мене і поставив на коліна. Клятий гендляр не пізнав мене… Він продав у рабство юнака з вусиками підківкою і сивим пасмом у білявому волоссі… Юнака, котрий, незважаючи на це пасмо, був лише веселим гульвісою… Зараз над ним стояв озброєний мечем зсивілий бородань, обпалений лоянським сонцем трохи не до чорноти. Певне, в моїх очах було щось таке, що торговець аж затрусився.

— Розбагатіли, пане Рістені, - холодно мовив я, — це ваш корабель, чи пана Молла?

Белатцеві заціпило… Він все ще мене не пізнавав…

— Невже, — продовжував я єхидно, — Господь полюбляє паскуд, ладних продати свого ближнього у рабство до язичників? До речі, Рістені, ви так і не заплатили мені за вірну службу…

Він згадав… Я це бачив… І затрусився, наче проклята душа у пеклі.

— Я не винен! — вигукнув белатець, — я всього лишень бідний торговець! Мені наказав позбутися вас пан Молла! Я був у нього на службі! Що лишалося робити бідному белатцю!

— Це ви самі придумали, чи разом з Роллою, — поцікавився я спроквола.

— Ролла? — витріщився Рістені непорозуміло, — до чого тут Ролла? Він усе місто підняв на ноги, коли отямився від тої браги, якою вас пригостили лоянці! Він вас опісля ще півроку шукав…

— А підпис на купчій? — спитав я, починаючи вірити. Зрештою, з мечем біля горла брешуть не так уже й часто.

— Він підписав, не читаючи, — пояснив Рістені перелякано, — він якраз нічого не знав…

— Гаразд, — сказав я, — отже ми порозумілися… Який вантаж на кораблі?

— Тканини, — просипів торговець, — шовкові тканини з Лояну…

— Перевірити! — наказав я, і четверо «тигрів» рушили по мілководдю до корабля.

Я відітхнув. Тепер потрібно було вирішити, що робити з несподіваною здобиччю. Піратствувати мені ще не доводилось, але я подумав з несподіваним спокоєм, що й до цього можна звикнути. Хоча, стягнути корабель з мілини нам навряд чи вдасться… Тим більше — вивести його до Океану… Я нічого не тямив у морському ділі, а у лоянців взагалі була якась несвідома відраза до моря… Тож треба зняти з корабля вантаж і розділити між всіма те, що можна забрати з собою…

— Мій князю! Мій князю!

До мене біг «тигр», з тих, що я їх послав на корабель.

— Мій князю, уклінно прошу піти і подивитись!

— Найсіню, — сказав я, — стережи сучого сина…

Лоянець кивнув, а я похлюпав за своїм провідником до мілини, на якій загруз белатський вітрильник. Видряпався нагору по мотузяній драбинці. Воїн поманив мене донизу, до відкритого люку в трюм, над яким стовбичили інші троє «тигрів»

З люка чулися якісь звуки… Чи-то виття, чи-то стогони, не розбереш… І брязкання заліза….

— Тканини, — сказав я, — лоянський шовк… Ах, погань…

— Тканини — у іншому відділенні, - озвався мій воїн, — мій князю, а тут — раби…

***

Те, що белатці промишляють работоргівлею, я мав можливість взнати на власній шкурі. Тому особливо не обурився, і не здивувався… Я наказав відкрити люки і витягти нещасних людей назовні… Вони там ледь не задихнулися від нестачі повітря і смороду… А Рістені з командою тим часом просушували лоянський шовк… Господи! Отже, паскуда… Якщо мені трохи й муляв цей напад, то нині моя совість заснула сном немовляти.

Раби виявилися лоянцями з Побережжя… Лоянцями… За сім літ я вже відчував себе часткою Лояну Небесного… Я звик до жовтосмаглявих обличч і скісних очей… Я навчився розуміти їхню вроду… Я навчився читати в їхніх душах… Нехай вони не схожі на нас, нехай інакше думають і відчувають, але шлях хоробрих є одним для всіх… І шлях любові є одним для всіх… Я жив на їхній землі, по їхнім законам… Я перестав бути для них чужинцем… Я був лоянським князем. І я повівся тоді як лоянський князь.

Доки мої воїни допомагали рабам вибратися зі смердючого трюму, я вибрав на березі два гнучких дерева мо, що росли поруч, перевиті ліанами. Тоді наказав Найсіню і ще трьом воїнам нахилити дерева верхівками донизу. Найсінь ошкірився. Він зрозумів — для чого.

— За те, що ви зробили, — мовив я до пана Рістені, - вас мав би судити дан-суддя, призначений імператором… Нині в Лояні неспокійно, і ви, користуючись цим, напали на прибережне селище та захопили в полон цих підданих Лояну. З метою продати їх у рабство на Західних Землях.

— Пане Ешіоре! — почав благати Рістені, - я знаю, що винен перед вами… Забирайте все… Тканини, рабів… Тільки не убивайте! Ви ж біла людина…Така ж, як і я! Що вам до цих жовтопиких?

— Ви продавали в рабство і людей одного з вами кольору шкіри, — сказав я холодно, — Мене, наприклад… Або людей з Лугерби…

— Пане Ешіоре! — молив белатець, — змилуйтесь! У нас же з вами — один Бог.

— Ні, - сказав я, — ніколи гроші не були моїм Богом.

— Пане Ешіоре, — розридався белатець, — у мене в Магеді — родина… Жона…Дітей троє… Пощадіть…

— У цих людей в трюмі, - мовив я, — теж були родини… Моліться, пане Рістені. Я, Ессінь, князь тланів через одруження, рокую вас на смерть за викрадення і продаж у рабство підданих Небесного Лояну. Виконуй вирок, Найсіню!

Найсінь з воїнами схопили торговця і, не зважаючи на його зойки, прив’язали ліанами за ноги до отих двох дерев. Кожну ногу — до іншого дерева. А тоді — різко відпустили верхівки мо…

Я подивився на те, що залишилося від Рістені, звично переміг нудоту і мовив голосно:

— Справедливості стало задосить! Хай буде!

— Хай! — рявкнули мої «тигри», і в їхніх голосах чулося явне задоволення і вироком і стратою.

Вечір ми зустріли на березі заливу… Я сидів біля вогнища, і спостерігав, як колишні рабині-лоянки обмивають Немлінь… Як загортають її в шовки… Як розчісують їй волосся і прикрашають його лісовими квітами. Я слухав їхнє голосіння, схоже на пташиний щебет… Я спостерігав, як молода лоянка годує грудьми мого сина… Її власне дитя белатці видерли у неї з рук і вдарили об двері хижки… Я знав, що це у звичаї работорговців — немовлята все одно не витримували подорожі морем.

Але в осиротілої матері ще було молоко… Молоко в грудях і сльози в очах… Сльози скрапували на личко малого Наньгуна… Мого сина, тернини моєї душі…

Мої «тигри» склали поховальне вогнище просто на березі заливу. Немлінь, усю в шовках і квітах, урочисто поклали на стос, й свиснули палаючі стріли, проводжаючи в останню путь хороброго сотника лоянського війська… І мою кохану дружину… Шлях хоробрих… В Ельбері був такий же поховальний обряд… Для воїнів і загиблих у битві за рід свій…

Знищене белатцями рибальське селище, звідки були родом ці люди, знаходилося недалеко звідсіля. Ми рушили туди, попередньо знявши з корабля рештки вантажу. Здобич я розділив по справедливості — дев’ять частин для воїнів, десяту — для пограбованих белатцями селян. Окрім тканин на кораблі було ще кілька скринь з моанськими та ішторнійськими червінцями та золотими прикрасами… Аби я потрапив нині на Західні Землі, то був би багачем.

Оця ось здобич і стала поштовхом для мого повернення… Я довго думав над цим… Думав, живучи в рибальському селищі… Думав, виходячи в море разом зі своїми новими підданцями… Думав, розбираючи і судячи по справедливості нехитрі справи місцевих селян… Мої «тигри» побраталися з рибалками, а деякі і поодружувалися з місцевими дівчатами. Навіть Хе, ота смутна жона, котра вигодувала мого сина своїм молоком, вийшла заміж за одного з моїх воїнів… Її чоловік — рибалка загинув під час того нападу белатців. Нині Хе знайшла собі нову пару, і вже ходила вагітна. Мій Наньгун з немовляти став дворічним смаглявим опецьком з материними очима-тернинами. Від мене він не успадкував нічого. Вже зараз видно було, що хлопець — викапана Немлінь.

Лише Найсінь не шукав собі пари. Якось я завів з ним про це розмову, і воїн відповів статечно:

— Мій князю, я маю обов’язок берегти вашого сина. А ви тут довго не затримаєтесь.

Про свої думи я нікому не казав, а тому глянув на Найсіня здивовано.

— Мій князю, — знову розпочав лоянець, — вістки з півночі говорять, що Дань Му міцно вгніздився на високому сидінні… Далі з ним боротися — немає змоги… І немає — задля чого боротися. У законного імператора не лишилося спадкоємців… Його синів страчено… Його небожів убито… Усіх, крім одного…

- І хто це? — поцікавився я, відчуваючи, що Найсінь недаремне завів цю розмову.

— Ваш син, ване, — відповів спокійно «тигр», — старий князь Нань є сином батька загиблого Сінь Гана та Третьої Імператриці. Загиблий же Син Неба був сином Першої Імператриці і тому й дістав у спадок Високе Сидіння.

— Отже, — підрахував я очманіло, — мій син є двоюрідним онуком колишнього Імператора…

— Саме так, — підтвердив Найсінь, — ми, лоянці, вміємо вичікувати. І ми відновимо династію Сінь… Але нині дитя треба вивезти з Лояну… Бо Дань Му теж добре тямить на родинних зв’язках імператорського дому… Якщо він дізнається, що Наньгун, син Наньвана, юньло воїнів — «тигрів», має дитя, то переверне весь Лоян, але таки добереться до нас.

Ми з Найсінем довгенько ще обговорювали все це, і, нарешті, виробили план дій… Ми просиділи кілька вечорів над мапою з белатського корабля, тоді зібрали «тигрів», і я виголосив таку промову:

— Мої хоробрі! Ви вірно служили династії…Та з півночі плинуть лихі звістки… Трьом десяткам чоловік не перемогти братовбивцю… Тому я, Ессінь, князь тланів через одруження, ім’ям свого сина звільняю вас від служби… Живіть тут, заводьте родини, бережіть цей край… Я ж, та мій охоронець заберемо гуна Нань туди, де йому буде змога вирости в безпеці… Хай буде!

«Тигри» мої дурними не були, і багато хто з них теж уже втямив, яка рідня у гуна Нань. Тому вони відповіли нам дружним «Хай!», а наступного дня ми з Найсінем вирушили за белатською мапою, туди, де на ній було означене поселення ішторнійських місіонерів. Це було зовсім недалеко — два дні кінного шляху. З собою ми взяли свою долю белатського золота і, ясна річ, малого Наньгуна.

Ішторнійці зустріли нас привітно. Я мав нехіть до цих відвічних ворогів Чорногори, але ж у мене не було написано на лобі, звідки я родом. Я виклав історію, котру склав по дорозі… Нібито я є шоррогцем, котрий тримав факторію в Ма-ді, а звати мене Еттіном Келлі. Я, ясна річ, є щирим мейдистом, був одруженим з лоянкою, теж введеною у закон і маю від неї дитину… Дружина моя померла, а громадянська війна мене розорила. Нині, зоставшися лише з одним тубільним слугою, я бажаю вибратися з остогидлого Лояну в Західні Землі…

Шоррогцем я назвався тому, що цей люд теж був світловолосий, міцної статури, а головне — сповідував Кілені-мейдизм. Я не знав, як поставляться ішторнійці до єретика-моанця. До того ж, я хотів повернутись до Моанської Імперії, а для цього вигідніше було мати надійні папери і писатись іноземцем.

Добросерді ченці зробили для мене все можливе… І папери виправили, і знайшли місце на ішторнійському кораблі, котрий йшов якраз до Шорроги… Я дізнався, що корабель цей, що звався «Горатта» — «Помаранчевий грифон», заходить до Сейвігуру — одного з моанських портів в князівстві Астеон… Там я і вирішив зійти на берег, сподіваючись, що нікому не прийде до голови шукати в обличчі поштивого шоррогця Еттіна Келлі рис дезертира-чорри Зоота Отіна, котрий одинадцять літ тому пристрелив посеред Дару свого офіцера… Або — рис княжича Астеонського, якому, власне й мало належати те князівство… За одинадцять літ у мене був час усе обдумати, і я таки був певен, що не помилився, і що відзнаки старшини чоррів прикріпив мені тоді до рукава рідний дядечко…Князь Ріфін Астеонський, кат і збоченець… Боги, ну й наділили ви мене ріднею… А втім, чого я грішу на Богів Ельберу… Що сталося — те сталося…

Коли «Помаранчевий Грифон» розпустив вітрила, у мене аж сльози виступили на очах… Прощавай, Лоян Небесний! Прощавай Немлінь, чий попіл ми розвіяли над морем… Лети, вороне… Де твоя зграя, вороне… Де твій дім?

Зшиток четвертий

Війна тіней

Спливають дні, а я все гублюся в здогадах… Невже Ольг вирішив не бруднити рук? І навіть не перевіряти, чи підкорився я вироку? На нього це не схоже…Хіба що… Тоді, коли я вирішив йти до війська, він розтяв метавкою собі долоню, але не вбив мене… Боги, ну що я в житті доброго зробив, аби до мене отак прикипів серцем цей воїн-ельф… А Мечислав… От його я взагалі ніколи не міг зрозуміти… У цього напівкровного при одному вигляді «моанської пики» рука лягала на руків’я меча, а мене він інакше як «батько Білозір» не називав… А може… Може бідолаха й уявляв собі потиху, що я — його батько… Воїн з доброго роду, хай навіть і з «моанською пикою». А я… А я йому так відплатив за оцю синівську любов… Мечислав Ведангський, син Ружени, і хай би хтось наважився назвати його інакше… Обличчя, схоже на зображення бісів в ішторнійських храмах… І чорні, видовжені, без блиску, очі. Очі Драконів… Скільки оце він рятував мені життя? В Збраславській битві, коли Вогнедан вдрузки розніс імперське військо… Якби не Мечислав — лежати б мені тоді з розсіченим черепом… Потім, у Зелеміню… Я б не протримався сам так довго… Нас було двоє, а тих поганців — півсотні… Однак, відбилися… «Золотий Дракон»… Так називав його Повелитель… «Меч Ельберу» — захоплювались воїни… «Коханий Руженичу» — кликала Дана. Добірна, звісно, з них була пара… Красуня і чудовисько… Та ні… Золото до золота… Милі мої… Діти… Я ж не хотів… Не хотів…

Але ж не лиха сила понесла мене до Моанії опісля одинадцяти літ блукань? Сам собі я пояснював це просто: потрібно ж мені колись поглянути на місця, де я народився? На Південь, ясна річ, я виріши і носа не потикати, а висадився, як уже згадував, в Сейвігурі, головному порту Астеонського князівства.

Була холодна північна осінь… У нас на Півдні в руєні ще літо, а тут уже дощі та мряка. Грязюка непролазна… Люди галасливі та нахабні… Я одразу ж і пожалкував, що зійшов з корабля…

Жив-то я раніше хоч і у Великій Моанії, але в наче іншому світі… У нас, на Півдні і людей таких не було, окрім заїжджих, та деяких дженджиків… А тут… Крик, лайка в матір і Бога… В заїзді — таргани і бруд… На вулиці — пияки і бруд… Перед іноземцем, якого я з себе удавав, всі гнуться дугою, але так і дивляться, як би його краще одурити та обрахувати. Те, що я знав моанську мову, для багатьох стало неприємною несподіванкою…

Пробули ми у Сейвігурі лише тиждень… Вирішив я — що то дарма шукати тут сліди родини Керіних. Ще лихо на себе накличу. Самому-то мені, ніби й байдуже, але ж маю нині піклуватись про сина, та мого лоянця… Найсінь, бідолаха, від вигляду моїх земляків аж трохи очманів. Він-то і білих людей не бачив ніколи, окрім мене та кількох місіонерів… А те, що побачив нині, характеризувало нашу расу не з дуже гарного боку.

— Ви зовсім не схожі на ваших одноземців, мій ване, — якось сказав він мені.

— Найсіню, — смутно одмовив я, — біда в тому, що це — не мої одноземці…

Два вечори я йому оповідав про Ельбер Прекрасний… І про його минуле, і про його теперішнє… І про Ольга, татка мого… І про Воїна, що злетів у небо на крилах вогню… І про Мальву, першу жону, як — то говорять у них в Лояні… Про все.

— Погано, що вони йшли проти Високого Закону… — зітхнув Найсінь, коли я оповів йому про квітанське повстання, — країна має бути одна… Не декілька… Один Син Неба, одна мова, один народ…

— Найсіню, — мовив я, — невже ти й досі не зрозумів, що ельберійці і ця ось наволоч — не один народ… А дивні так і взагалі — не люди… Якби я, дурень, раніше побував на півночі, то ніколи не пішов би до війська…

З Сейвігуру ми вирушили до Моани. Столиці Імперії я теж ніколи не бачив, але вважав, що у великому місті легше загубитись. Вирішив я трошки пожити в Імперії, і якось, через третіх осіб, дізнатися про долю своїх родичів. Про долю Мальви… Можливо — Ольга… Адже він-то і справді продавав росавське вино, а відділення Торгового Дому Росавів були трохи не в кожному імперському місті… Зовсім не обов’язково, аби кожний продавець був вплутаним у змову… Якщо просто поспитати…

Моана зустріла мене звичним видовиськом — стратою. На в’їзді до міста якогось бідолаху зі знанням справи сікли батогом. Поруч стояла величенька шибениця, на якій вже не було вільного місця. Це карали злодіїв — принаймні так я зрозумів крик оповісника… Поки наш повіз обережно рухався крізь натовп, з зап’ятків карети зрізали валізу… Добре, що там не було нічого цінного — валізи я придбав, аби бути схожим на іноземця-мандрівника, а всі цінності тримав в чересі, на тілі. Прямо біля шибениці торговці пропонували гарячі напої і яке-то місцеве печиво… Вітаю, матінко-столице… Щось блудний син від тебе не у захваті…

Ольг, котрий попоїздив Імперією, якось говорив, що в Моані найкраще зупинятися в Іноземній Дільниці… Там, мовляв, і чистенько, і своя нічна варта, і злодійчуки бояться заходити… Тільки, ясна річ, потрібні папери про іноземне походження…

Я не сумнівався нині, що у Ольга такі папери були… Хоч би і на ім’я белатця Кетара Латені… А може — і ще на десяток прізвищ… Я — то тепер теж був — не плюйте у мій бік, панове моанці — не яким-то там чорногорцем з зачуханої провінції, а шоррогцем на ім’я Еттін Келлі. Зі слугою-тубільцем, та маленьким сином… І візьміть-но мене тепер голіруч… А якщо до паперів ще й прикласти хабаря…

Хабарі, це я теж чував від Ольга, моанці любили понад міру. В урядовім будинку, де реєстрували іноземців, я спритно підсунув чиновнику червінця — і готова справа… Він навіть порадив мені де краще винайняти дім, та де знайти прислугу, котра менше краде… Вже надвечір дня прибуття ми з Найсінем облаштувалися у чистенькому двоповерховому будиночку Іноземної Дільниці. Нагорі була невелика спочивальня для гостей, внизу — ще дві спочивальні, вітальня та кухня. На кухні поралася товстелезна, замотана хусткою, баба у засмальцьованій кофтині і такій же юбці. Покоївка була молодшою і прибирала чисто. Але теж була страшною, мов смертний гріх. Обидві жінки при вигляді Найсіня відкрито значили себе трикутником і бурмотіли молитви від лихої сили.

Отак і потекли дні за днями… Настала зима, справжня північна зима… На вулиці завивала хурделиця… Я нікуди не ходив і ні про що не дізнавався. Просиджував годинами біля комину, дивлячись у полум’я…. Мало їв… Багато спав… В проміжках вправлявся з Найсінем у мистецтві бою… Або навчав Наньгуна ельберійської мови… Малий говорив лише лоянською — обидвома діалектами: імператорським і наріччям тланів. І як же дивно мені було чути з його вуст чорногорські слова…

Трирічний Наньгун був дуже розвиненим, як на свій вік… Мабуть свій хист до мов він успадкував від мене. До весни він уже щебетав, наче справжній чорногорець… Тільки дуже дивувався, чого це у татка завжди під час оцих уроків очі на мокрому місці… Взагалі, я став дуже чутливим опісля смерти Немлінь… Згадаю щось — і сльози на очі… Найсінь лише зітхав. Він погано розумів, що зі мною коїться…

Я хотів додому… До Чорногори… Ковтнути води з нашого потічка… Вдихнути запах гір… Побачити Мальву… Якою вона стала? Дивні повільно старіють… Можливо вона й не дуже змінилася… Не те, що я — дідуган з бородою… В такому вигляді, як зараз, мені давали набагато більше моїх тридцяти… Але нині в Моанії входила в моду старовина… В тому числі і бороди… Я, хоч і вважався іноземцем, але не хотів дуже виріжнятися від місцевих… Хтозна, що воно буде далі.

Навесні я таки наважився. Подався до міста, довго гуляв плутаними вуличками, помилувався славетною Цитаделлю, імператорською фортецею, котра славилася тим, що в ній, окрім палацу та насаджених не так давно на шоррогський штиб садів, знаходилася в’язниця для особливо небезпечних злочинців… Наприклад, для таких, хто бажає волі…для чогось там, про що не говорять вголос… Подивився, як змінюється охорона в сірих одностроях… А ось і чорри… Однак… Це вони прийшли на зміну своїм колегам… Браві хлопці… Тільки я й не думав, що мене і досі нудить при вигляді зеленого однострою… Тому я подався до купецької дільниці і не помилився. Вже на другій вуличці я побачив крамничку, на якій пишався герб Чорногори — білий пард на блакитному тлі… Росавські та інші вина… Витончений смак…

Торговець зустрів мене привітним усміхом. Це був літній уже чоловік, тендітний та лагідний… Видовжене лице, вуха… Ледь загострені… Чорногорець, певна річ…

— Що пан бажають, — ґречно запитав він.

На винах я розумівся, а тому одразу ж завів довгу розмову про смаки та «букети» чорногорських і не тільки напоїв… Замовив того — сього, в тому числі — кілька пляшок росавського, найдорожчого вина. Говорив я моанською з шоррогським акцентом… Коли мова зайшла за славетний зал в Ігворрі, де куштують вина — перейшов на чорногорську говірку з тим же акцентом. Торговець потішено всміхнувся:

— О, пан певне бував на Півдні?

— Так, — підтвердив я, — я теж торговець, але продаю тканини. Власне — шовки… Лоянський шовк… В Ігворрі мені доводилося не тільки бувати, але й жити. Років зо дванадцять тому… Я навіть вдостоївся чести розмовляти з князем Іргатом… Дуже шляхетна людина… Він і досі полюбляє синій оксамит?

Торговець посмутнів.

— Пана Іргата, на жаль, вже нема серед живих…

Мене наче громом вдарило…

— Боже правий! — вигукнув я, — що ж сталося?

— Князь Пард, — зітхнув продавець, — був дуже запальною людиною… Вийшов на полюванні на гірського ведмедя… З одним списом, як предки… Підвернулася нога, і…

— Спокій його душі, - сказав я, оговтавшись, — він був гарною людиною… Але ж хто тепер князь Чорногори?

— Княгиня, — мовив торговець, — княгиня Варда — Конвалія… Вона нині править Чорногорою, аж поки не підросте її син.

— Вона заміжня? — спитав я розчуленим голосом, — скільки ж то минуло часу… Я пам’ятаю панну зовсім дівчам! І хто ж цей щасливий обранець?

- Її родич, Асінь — Ясногор Пард… — пояснив торговець спокійно, — він не має бажання займатися справами Чорногори, тому пані княгиня змушена все робити сама…

Я пам’ятав Ясногора… Це був волхв і цілитель, до того ж старший за Конвалію трохи не вдвічі…. Він ще мав лице, понівечене багряною чумою… Ой, щось тут було не так…

— Великий Боже, — протягнув я перечулено, — як біжить час… Тільки згадаєш за юну дівчину, а вона — уже щаслива мати… Це хлоп’яті вже років одинадцять?

— Здається, — сказав продавець, — так, напевне… Княжич Зельм вже чотири роки вчиться в Моанській Імператорській військовій школі. Княгиня має ще донечку, Нерлу… Та живе з матір’ю.

Отут мені заціпило… Торговець вже почав якось дивно на мене поглядати. Та мені вже було все байдуже… Імператорська військова школа… Школа чоррів… Княжич Зельм… Князівна Нерла…

— Так юний князь має стати воїном, — здобувся я нарешті на слово, — що ж… Це справді чоловіче виховання… А чи не пам’ятає пан прекрасних подруг пані княгині… Дві гірські квітки — одна така жвава, з золотавими очима, а друга — така смуглява чорнявка?

— Кароока — то напевне панна Лелег, — озвався торговець, пригадуючи, — дійсно, як ви і сказали, пане — час летить стрілою… Вона вийшла заміж за свого брата у перших. Має четверо дітей… Вони успадкували велику частку в Торговому Домі опісля смерти пані Рути Лелег, уродженої Росави.

— Одній — влада, другій — багатство, — сказав я, перетравивши звістку, — а що ж дісталося третій панні?

В очах торговця щось мигнуло… Якийсь небезпечний вогник.

— Смерть! — сказав він коротко, — Чорну Троянду Півдня скосила смерть…

— Лихо! — вирвалося у мене, — як же це сталося?

— Панна Ружена вийшла заміж за неякого пана Шрежіна, — коротко пояснив торговець, — і померла пологами. Дитя теж не вижило…

— Боги! — сказав я, забувши про обережність, — де твій герб, Ведангу? Де його охоронці?

— Пан Шрежін, — мовив торговець спроквола, — є нині князем Ведангу…

— Повернися звідти, Воїне, — пробурмотів я, — повернися з дубового гаю….

— Ви знали брата Ружени? — спитав торговець аж надто вкрадливо.

— Я спілкувався з ним, — мовив я, віддихавшись, — дуже цікава особа… Він теж…помер?

— Я думав, вам це відомо, — знизав плечима торговець, — князь Ведангський помер у закордонній мандрівці, про що було сповіщено листом…

— А Ольг Лелег все ще працює в Торговому Домі? — задав я останнє питання.

— Ні, - похитав головою продавець, — пан Лелег давно відійшов від справ…

Я розплатився і вийшов. Голова горіла… Отже так… Ольг відійшов від справ… Це могло значити все, що завгодно. В тому числі — і його загибель… Князя Іскри немає серед живих… Конвалія… Вона, звісно, була введена у закон, але її мейдистське ім’я не знали навіть найближчі… Раптово увірувала? Хтозна… Княжич Зельм… юний чорра… Дівчинка… Не схоже, щоб це були діти Ясногора, швидше за все його ім’ям князь Чорногорський ще за свого життя прикрив доньчині походеньки. Мальва… ну, Мальву я втратив… Міг би здогадатися одразу, що Верес дочекається свого… Ружена… Оце вже найдивніше… Вийти заміж за «байстрюка Імперії»… Злякалася переслідувань за брата? Але ж Воїн прикрив свою погибель листом, як і його дід… Померла пологами… Що ж, це буває… Сам спостерігав… Бабуні Рути теж уже нема… Я забув спитати за Вербену, але це вже не має ніякого значення…Для роду скінчено все… Чи майже все… Чоловіків-воїнів знищено… Діти Мальви… Хтозна, що з них виросте… Ружена мертва, Ружена, що могла б бути надією роду… А княжич Зельм… Через кілька років Чорногора матиме доброго князя… Справжнього моанця… Вихованого там, звідки вилетів Кречет Птаха, він же Крін Птасін… Ах, Воїне… Швидко ж втішилась твоя дружина… Це хлоп’я не може бути твоїм сином, бо дивні ніколи б не допустили, аби обіцяне дитя навчали моанці… Та ще й у школі чоррів… Пропала Чорногора… Ви програли, Ольже, Князю «тіней», батьку мій… А ти, Воїне, чи побачив ти все оце тієї хвилини, коли вогонь охопив тебе?

Світанок наступного дня застав мене у шинку, де я набрався мов чіп, а на додачу розбив комусь пику. Потім я, не знати чого, опинився на березі річки, що теж звалася Моаною, і почав торкати ногою крихкий березілевий лід.

— Гей, пане! — гукнув хтось ззаду, — крига вже тонка! Куди вас несе?

Я дійсно трохи не побрів по кризі… Ото мав би купіль…Обережно відійшов назад і обернувся до свого рятівника:

— Дякую вам, шановний….

Слова застигли у мене на вустах. Переді мною стояв Ролла…

***

Лікар не пізнав мене. Минуло стільки років, до того ж я заріс бородою, як моанський піп… Зате я одразу протверезів.

— Як ся маєте, пане лікарю? — спитав насмішкувато, — чи довго у вас боліла голова опісля імбирного настою з лоянським зіллям?

— Ешіоре! — зойкнув Ролла, — милий Боже! Ешіоре! Ти живий!

— Авжеж, — сказав я, — мабуть краще сказати — ледь живий…

— Що з тобою тоді сталося? Мені сказали, що тебе викрали работорговці…

— Мене продали, — сказав я, — пан Рістені заробив на цьому непогані грошики… А ти, лікарю, хоч зрідка дивись на те, що підписуєш… Бо якось незчуєшся, і підпишеш, скажімо, шлюбну угоду…

— А що я підписав? — розгубився Ролла.

— Купчу про мій продаж, — пирхнув я, — вона була на одному листу з купчою отого чорношкірого, Ганна…

— О, ні…, - простогнав Ролла, — тільки не це…

— Це, — засміявся я, — ти знаєш, скільки разів за ці роки я присягався тебе убити?

- І я на це заслужив, — мовив Ролла покаянно, — уявляю, як ти страждав…

— Така воля Небес, — сказав я, — ходімо, лікарю, обмиємо зустріч.

— А що ти обмивав цієї ночі? — весело поцікавився Ролла, беручи мене під руку.

— Поминав, — сказав я, — свою молодість… То ти ідеш?

Ролла, звісно ж пішов… Пили ми цього разу вже не в шинку, а в пристойному закладі, єдиному такому на всю Моану. Звався він «Неочікувана радість» — тобто ти й не чекав уже дібратися до пляшки, а вона, рідненька — ось…

Ролла, виявляється, жив в Моані уже п’ять років. Опісля того, як його взяв на службу — я трохи келиха не впустив, коли це почув — сам великий Імператор, Корог Перший…

Великий Імператор нині був дуже старим. Слабував він, опісля буремно проведеного життя, трохи не на усі хвороби, вписані до лікарських довідників. Ролла, зі своїми знаннями медицини Сходу, з’явився в Моані якраз вчасно — імператор наказав повісити двох придворних лікарів-моанців і шукав цілителя-іноземця, котрий міг би звільнити його хоча б від частини болячок.

- І ти не злякався? — вигукнув я оце почувши, — це таки робота… Та я б краще старого тигра доглядав, за умови, звісно, якби він сидів у клітці!

— Тихше! — прошипів Ролла, — тут скрізь вуха… Звісно, якби я не був белатцем, то давно б уже був без голови. Але до іноземців у Моані особливе ставлення…

— До речі, - сказав я, — моє ім’я — Еттін Келлі, і я є шоррогцем…

— Так, звісно, — одразу погодився Ролла, — я пам’ятаю… Але тим ліпше… більше можливостей просунутися по службі.

— Як справи у твоїх рідних? — спитав я.

— Дядько Молла все багатіє, - сказав лікар насмішкувато, — він так і не домігся для мене помилування… Мабуть тому, що занадто скупий… Нещодавно він був у великому горі — зник без вісти бриг «Лезона». Він мав прийти з Лояну з вантажем шовку…

- І з живим товаром, — підкинув я

— Ти щось знаєш? — підвів Ролла очі.

— Здогадуюсь… Нехай не чекає свого корабля… Лоян — це не Острови, а лоянці — не чорношкірі…

— Там, до речі, був Рістені. Як торговий представник…

— Рістені загинув за вироком лоянського суду, — протягнув я. Ролла позирнув на мене скоса, але більше нічого не питав.

— А що там з превелебним Дастені? — перевів я розмову на інше.

— Пан превелебний, — зітхнув Ролла, — таки поїхав до Чорногори… Проповідувати. Останнього листа я отримав з Ігворри.

— Щасливчик, — зітхнув я.

— Так, місця там чудові, але з проповідями йому не щастить. Горяни пригощають його бринзою і сміються… Саме так, як ти й казав колись…

Пиятику ми закінчили у мене вдома. Наступного дня Ролла запросив мене до себе. Жив він в розкошах і мав безліч гарненьких покоївок. Ми стали часто бачитись… Та тільки не мав я вже до нього колишньої приязні… Ні, я не ображався за той підпис, давно зрозумів, що вини лікаря в тому немає… Але… Мені все здавалося, що я виріс і став дорослим, а Ролла лишився дитям… Розбещеним дитям, ласим до напоїв, наїдків та жіноцтва… Лікарем він був пречудовим, недарма втримався стільки часу біля вередливого володаря, та більше нічого за душею не мав… Життя потім показало, що чи-то я тоді помилявся, чи-то Ролла згодом змінився. А тоді я часом нудьгував на пишних учтах, які влаштовував придворний лікар.

Так проминув рік… Знову настала зима, і Ролла, щасливий, розчервонілий від снігу, і загорнутий в дорогу моанську шубу з вовчого хутра, привіз мені запрошення на баль до воєводи Моозу.

Моанські «воєводи краю» намагалися проводити час в столиці, а поточні справи скидати на підлеглих чиновників. Не був винятком і воєвода Моозу. Я придбав собі вбрання за останньою модою, пудровану перуку і виїзд. Але, коли дізнався, до кого мене запрошено, то трохи не віддав усе це жебракам.

Воєводою Моозу нині був Зельм Яворін… Так, один із трьох «імператорських курв», котрі принесли до Квітану вогонь і меч. Якщо Антса Лефтіна повісили повстанці, то решта двоє квітанських катів були живі й здорові. За свого рекомого дядечка я вже дізнавався… Князь Ріфін Астеонський нині перебував на Шоррозі як повноважний посланник Імперії. Це була якась потаємна імператорська немилість, можливо, як запевняв Ролла, на ґрунті їхніх стосунків… Пан Ріфін тримав в маєтку цілий хор з хлопчиків — кріпаків… Його володар не повірив, що це тільки хор… Ну, і поплив князь Астеону на Шоррогу, геть з очей та з імператорського серця. Втім, Ролла запевняв, що астеонця будь-якої хвилини могли відкликати назад.

А от Зельм Яворін правив Моозом, проводячи у столиці більшість року. І давав святкові бали. Я довго думав, чи варто їхати… Зрештою таки наважився. На балі мала бути вся моанська знать, до якої я належав за правом народження. Я мусив подивитись на неї зблизька і зрозуміти, чи втратив я щось разом із дідовим заповітом.

Ах, той баль… З нього і почалося моє нове життя… Життя воїна війська «тіней»… Власне, ні, те, що там сталося, підштовхнуло мене до служби у війську загиблої держави. Це ж якийсь дивний назвав так страшних в своїй затятости відбірних воїнів Ельберу… «Тінь» Ельберу… Князь «тіней»…

Спершу ніщо не віщувало ні лиха, ні якихось змін. Ролла відрекомендував мене пану Зельму, я потис два випещені пальці, котрі той мені подав, і мене навіть не знудило. Ясна річ, що він мене не пізнав, хоча сидів поруч, коли князь Ріфін пришпилював мені відзнаки… І це він штовхнув тоді ногою пораненого Ольга… «Оце ось і є нелюдь, пане князю…»

Єдине, чого я боявся — зустріти на балі справжнього шоррогця. Мову я знав добре, але все ж таки… Однак, Ролла запевнив мене, що гостей з Шорроги в списках нема, окрім мене, звісно, і я розглядався по залі з почуттям безпеки.

І раптом…. Раптом я заціпенів… Це був навіть не страх — якийсь потойбічний жах… Біля дверей я побачив…Кріна Птасіна. Того самого Кріна, якого я убив дванадцять років тому. Небіжчик був в однострої з відзнаками поручника… Він роззирався по залі, когось відшукуючи…

— Що з тобою? — занепокоєно спитав Ролла, котрий стовбичив поруч, роззираючись за панянками, — ти збілів наче крейда…

— Ролло, — видушив я з себе, — ти знаєш он того офіцера?

Ролла позирнув на чорру біля дверей

— Вперше бачу… Напевне, посланець воєводи… Привіз якесь донесення з Моозу… У пана Яворіна в охороні чорри… Ти хіба цього не знав? Та чого ти так злякався?

— Хтось пройшов по місцю, де мене поховають, — буркнув я, — аж в голові замакітрилось… А той чорра — гарненький хлопець… І чомусь здався мені знайомим…

— Дійсно, — погодився Ролла, — вродливий, наче янгол… Грізне, горде лице, а вуста — наче у дитини… Криця і ніжність… І дає ж Господь таку зовнішність ріжним покидькам! Всі Чоррін Ідрен — картярі, пияки і гульвіси.

— Ролло, — спромігся я на усміх, — та ми ж з тобою теж… Хіба ти вчора не програв у карти півсотні моанських червінців? І кому програв?

— Тобі, - засміявся лікар, — але я сподіваюся відігратися…

Я тим часом лихоманково мислив… Я вже зрозумів, що то не Крін… Чорра був молодшим за Птасіна… До того ж поручника на моїх очах підвищили до капітана… І оці вуста… Дівочі вуста на гордому лиці воїна… Крін теж був красенем, але в ньому не проглядалося ніжності… Це інша людина, дуже схожа на мого колишнього командира.

Але ж така схожість не може бути випадковою… Звісно, у Кріна був брат… Я ще бачив його в Ігворрі… Як же його звали… Той Кречет, а цей… А цей — Сокіл… Сокіл Птаха… І пані Дивина Птаха, їхня мати, котра взялася опікуватися маленькою Півонією Ведангською… Пані Дивина, що змушена була покинути Боговладу, бо її старший син трохи не вбив меншого через його переконання… І Сокіл подався в чорри? По власній волі, не через оту школу, що нівечить душі південців? З глузду з’їхати… Світ перевернувся… Та може це й не Сокіл Птаха… Але як же схожий…

Молодий поручник тим часом дочекався появи пана Яворіна, котрий ходив просвіжитися, рушив просто до нього і виструнчився.

— А, — милостиво мовив воєвода, — доблесний захисник вітчизни… Ви прибули з Моозу? З якимось дорученням?

— Я прибув з Ельберу, — чітко сказав юнак, — я маю доручення від тисяч мертвих, чия кров вимагає мсти.

І з цими словами він звів правицю, наче у вітальному жесті… Що це було — зрозумів один я… Трубка зі спусковою пружиною… І отруєна голка… Вона в цю хвилину вже стирчала між бровами у Зельма Яворіна. За квітанським катом прийшла смерть… Смерть з прекрасними чорними очима і дитячими вустами… Сокіл, а що то був він, я вже й не сумнівався, опустив руку, клацнув закаблуками, повернувся, як-то й належить, через ліве плече і спокійно рушив до виходу.

Настала моторошна тиша… Спершу ніхто не рушив з місця. Більшість так нічого й не зрозуміла… Ну, підійшов офіцер, ну виструнчився, от тільки руку підняв не в лад — імперці так не вітаються… Ну, повернувся і пішов… А воєводі раптово стало погано…

Ми з Роллою тільки очима провели убивцю… Белатець теж ще нічого не втямив, але тут воєвода почав поволі осідати на підлогу і хтось загорлав: «Лікаря! Лікаря!». Ролла кинувся на середину зали, а я… Я стояв непорушно і дивився вслід янголу смерти… В голові крутилася одна думка — є «тіні», є і Князь… Хто ваш керманич, воїни загиблої держави? Верес? Не повірю… Але тоді — хто?

Ясна річ, коли до всіх дійшло, що сталося, почалася біганина… З губернаторського будинку нікого не випускали до ранку… І нічна варта, і «тайняки» з Цитаделі бігали, як навіжені… Гості сиділи як громом прибиті… Пані й панночки мліли, їм підносили до личок нюхальні солі… Шепотілися про «хетанських бойовиків», хтось уже запевняв, що тут їх ціла банда… Розповідали страхіття про повстанців Влотка та про різанину у Дарі, що сталася дванадцять літ тому… Лаяли «невдячних дикунів», які вперто відштовхують руку матері-Моани… Хоча Ролла поручився за мене, додому я дібрався аж перед світанком…

Цього ж дня я вирішив покинути Велику Моанію. Ролла дурним не був, він зрозумів, що я пізнав хлопця… До того ж, лікар знав, що я — політичний вигнанець… Утік з Моанії дванадцять років тому… Якраз під час отих подій, за які говорив месник… Ні, досить з мене Імперії… Прислугу я розрахував і наказав Найсіню збирати речі…

І отут то і втрутилася ота судьба, яку не можна змінити… Якби поранений Сокіл потрапив до якогось іншого будинку Іноземної Дільниці, у мене було б зовсім інше життя… Їхати я тоді думав до Сейвігуру, а звідти — відплисти на Шоррогу. Що робити там — ще не вирішив, хоча й була думка потрусити дядечка Ріфіна щодо заповіту…

Я сидів у віталеньці, на звичному місці, біля комину… Найсінь складав речі, Наньгун давно вже спав у своїй спочиваленьці… І тут у двері постукали…

Я пізнав його одразу, хоча на хлопцеві не було зеленого однострою. Вбраний був Сокіл у короткий кожушок, який зазвичай носять мандрівні торговці, теплі шерстяні штани та чоботи. Він ледве тримався на ногах…

— Шановний пане, — сказав він моанською, — дозвольте попросити притулку… На мене напали розбійники, і…

Він не договорив, бо сповз по одвірку на підлогу… Ах, лихо бери… Ми з Найсінем кинулись до нього… З-під кожушка скрапувала кров… Штани теж були в крові… Зброї при ньому не було — лише в рукаві я знайшов чорногорський ніж з викидним лезом… А на лівій руці — порожній бойовий нарукавник… Для метавок…

У дворі затупотіли чиїсь кроки. Ляснули вхідні двері… Я не засунув їх… А втім… Хлопчина, певне, тягнув кривавий слід до самих моїх дверей… Дивно, як він взагалі ще йшов… Терорист недійшлий… Ну, і що оце мені тепер робити?

Я випростався. І глянув просто в лиця трьом «тайнякам», котрі увірвалися до вітальні як хорти, що ганяють за здобиччю…

— Я — шоррогський підданий Еттін Келлі, - сказав я з належним гонором, — Хто ви є, панове, і що вам потрібно в моєму будинку?

— Ми служимо Цитаделі, - буркнув, очевидно, старшина і ткнув мені перед очі знак — чорна голова яструба на червоному тлі, - цей чоловік на підлозі — небезпечний злочинець!

— Який жах! — здивувався я, — а мені він оповів, що на нього напали розбійники! І тут таки зомлів… Перепрошую, а що накоїв цей бідолаха?

— Бідолаха! — хмикнув «тайняк», — та це ж убивця воєводи Моозу… Він прикінчив п’ятьох наших, коли ми обскочили його в заїзді… Нам пощастило — що є, то є, бандита пізнав лакей, котрий на балі розносив вина. І одразу ж побіг до Цитаделі… Нагорода у нас в кишені, та й служнику щось перепаде. Підведіть його!

Двоє «тайняків» поставили Сокола на ноги. Юнак вже отямився, бо скрикнув від болю. Я уявив собі, що чекає на нього, і мені стало моторошно. В Цитаделі з пораненого витиснуть все, що можна… І що не можна… Навряд, щоб хлопець сам задумав і виконав помсту…Але, що мені до цього… І яке мені діло до Сокола Птахи?

«А яке тобі було діло до Вінь-дана? — єхидно спитав в моїй голові голос сотника Крука, який я завжди мав за голос моєї совісті, - якби не це, зараз ти міг би бути імператорським охоронцем… А то і командувати гвардією в Юньлані… Ти що, здатен жаліти лише чужинців? Ти ріс серед дітей Ельберу, ти їв хліб Ельберу! Невже ти дозволиш замучити ельберійця, клятий ослятя? Тоді ти точно переродишся свинею, і все життя бабратимешся в гноївці…»

— Е-е, шановний… як там вас, — звернувся тим часом до мене «тайняк», — у вас є папери, що засвідчують вашу особу?

— Звісно є, - мило всміхнувся я, — Найсіню!

Лоянець давно вже підглядав у двері зі спочивальні, і тому з’явився одразу. Нечутно, наче дух.

— Мій кольоровий слуга, — пояснив я ледь ошелешеним «тайнякам». А до Найсіня мовив лоянською:

— Принеси лаковану шкатулю з паперами зі спочивальні. Наготуй ножі і очікуй команди. Хай буде!

— Хай! — вимовив мій «тигр» спокійнісінько… От за що я люблю лоянців — вони майже не здатні дивуватись.

Найсінь пішов по папери. «Тайняки» тим часом обшукали напівпритомного Птаху. Зброї при ньому не знайшли, бо чорногорський ніж був уже в моєму рукаві, а нарукавник я встиг кинути у вогонь комину…

- Є ще хтось у будинку? — спитав мене старший «тайняк»

— Тільки оцей слуга, — відповів я спокійно. Про дитину вирішив промовчати на всяк випадок.

Найсінь приніс шкатулю. Я видобув звідти папери, оформлені в лоянській місії, окрім тих, що стосувалися дружини та дитини. І простягнув їх «тайняку». А коли той став їх роздивлятися, майже нечутно ляснув пальцями.

Руки Найсіня метнулися як дві гадини… В рукавах широкого лоянського халата він заховав два лоянських же метальних ножі. Треба було неабиякого вміння, аби прикінчити тих «тайняків», котрі тримали Сокола за руки і не зачепити бранця… Але Найсіню я довіряв… Я б довірив йому навіть збити ножем яблуко з власної голови. В ту ж саму хвилину я зацідив старшому «тайняку» ногою під груди. Дядько цей був міцний, бо, хоч і відлетів до дверей, але одразу потягнувся до пістоля за поясом… А не діждеш! Я теж метав ножі незгірше за лоянського «тигра». Був час навчитися… Я вцілив точно між брів, щоб дуже не накровити… Скінчено все було трохи не за хвилину.

Мертві «тайняки», падаючи, потягли за собою й Сокола, котрий знову знепритомнів. Нехай… Менше клопоту. Ми з Найсінем відтягли хлопця вбік, і стягли з нього кожушок. Найсін приніс белатського стилета — дарунок Ролли, і побіг за простирадлами.

Поки лоянець шукав білизну, я розпоров на пораненому скривавлений одяг… Ран було дві, обидві від холодної зброї…З одною хлопцю пощастило, шабля ковзнула трохи не плазом, зламавши, однак, кілька ребер. Більше турбувала мене нога — глибокий розтин все ще кровив, і я боявся, що зачеплено якусь важливу судину. Ех, Роллу б сюди… Та я боявся довіритись придворному лікареві. Раптом донесе — не від любові до великої Моанії, а просто з переляку.

Коли прийшов Насінь, я звелів йому іти нагору, на другий поверх, і приготувати ліжко в кімнаті для гостей… Сам же подер простирадла і зробив перев’язки. Опісля підняв непритомного на руки і поніс по рипучим сходинкам… Ні, яке щастя, що я розрахував покоївку… Оце б прийшла вона зранку, і…

Вдвох з Найсінем ми стягли з юнака закривавлений одяг і вбрали його в мою нічну сорочку. А тоді подалися донизу, замітати сліди…

Всі вбивці мають лише один клопіт — як би його позбутись тіла… А у нашій вітальні лежало аж троє небіжчиків… Ми загорнули їх у ковдри, міцно спеленали і прив’язали до ніг камені, які я притяг з лазні. А тоді перетягли городами до річки і спустили під лід… Дивом дивуюся, як нас ніхто не помітив… Особливо, коли ми носили тіла, а тоді засипали снігом кров на доріжці до будинку… На наше щастя знялася завірюха, і чемні іноземні гості Великої Моанії сиділи по домівках… Рівно, як і нічна варта, котра, напевне, пиячила в якомусь шинку. Коли ми закінчили з цією халепою, то розтопили на кухні піч, трохи при цьому не очманівши від диму, нагріли чавунець води і вимили підлогу до блиску. В скривавлене ганчір’я загорнули ще один камінь і втопили його в тій же ополонці. Все це робилося мовчки і без галасу… Ні, з Найсіня вийшов би чудовий помічник у злочинах.

Вже перед світанком я зазирнув до спочиваленьки Наньгуна… Мій Терночок спокійно спав, підклавши під щоку кулачок… Господи, а з ним-то, що станеться, якщо ми десь уклепаємося… Я ще раз перевірив дім і подвір’я, і лише тоді піднявся нагору…

Нагорі на мене чекала несподіванка…Поранений сповз на підлогу, і біля його ніг розповзлася кривава калюжа… Коли я його підняв, то виявив, що хлопець гарячий, мов пічка… Оце тобі голос! Гарячки нам тільки не вистачало… І повторної кровотечі… Хтозна, чи-то він так метався у маренні, а чи йому приверзлися «тайняки»… Я вже бачив колись… «Розкажи своїм чоррам, вороне, як воїн ступає на шлях…» В будь-якому разі потрібно чергувати біля ліжка, аби чортів бойовик ще чогось не накоїв… От не було мені більшої радості — бути нянькою для ельберійського вішальника… Я зітхнув, покликав Найсіня і наказав йому пильнувати біля ліжка, а сам подався у місто.

Найперше я зазирнув до таверни Іноземної Дільниці і замовив сніданок на трьох, а також домовився про обід. В список, окрім всього іншого, мав входити курячий бульйон і червоне вино. Покінчивши з цим, я подався до конюшень, де тримав свій виїзд, відмінив оголошення про продаж коней та візка, і попрохав господаря конюшень, кругленького товстуна-белатця (скрізь оці белатці) знайти мені кучера взамін того, що я відпустив нещодавно. Парубок мав бути «бажано непитущим». Мій колишній кучер пив сивуху відрами. Белатець закотив очі і сказав, що це складне завдання, але за гроші замовника він спробує сотворити диво.

Опісля я подався до Ролли. Лікар проживав в цій же дільниці, у триповерховому будинку з розкішним видом на Цитадель. Після звичних привітань я оповів приятелеві, що моя куховарка розтяла ножем руку і тепер лежить у гарячці. Ролла не тільки люб’язно наготував мені ріжних настоянок, але й побажав відвідати хвору. На це я відповів, що придворному лікареві не личить відвідувати брудну простолюдинку. Досить з неї буде і ліків, приготованих ним власноручно.

Наступні кілька тижнів ми з Найсінем рятували хворого… В хід йшло все — Роллині настоянки, червоне вино для відновлення втраченої крові, гарячі бульйончики… Юнак нічого не їв, лише оте все, що ми в нього вливали, ковтав через силу. До тями він не приходив, і весь час розмовляв… з братом. Мені аж моторошно ставало, коли хлопчина вже вкотре починав благати Кріна Птасіна, аби той згадав своє ім’я… «Задля нашої матері, Кречете, згадай, хто ти є… Благаю — згадай… Я чекав на тебе десять років… Я пам’ятав тебе… Я люблю тебе…». Матір він покликав лише раз: «О, мамо, мамо… Ви самі народили погибель для молодшого сина… Так сказав ясновидець з Ведангу… Бідна моя мамо…». А то юнак відповідав комусь, наче воїн, котрий отримує накази: «Так, зверхнику! Так, мій пане!», і все намагався підвестися.

Наприкінці місяця я вже виморився над силу… Підсвідомо я весь час очікував, що нас знову навідають «тайняки», котрі якимось чином вийдуть на Соколів слід.

— Ти вже або помри, або виживи, — зітхав я, зволожуючи водою спечені вуста пораненого, — ой ти, сокіл, сокіл… Ти летиш високо… Та над Яв-горою…Та над кремінною…

Одного чудового ранку гарячка таки впала… Довелося перемінити простирадла — хлопчина спливав потом так, як раніше кров’ю. І того ж дня він отямився.

Я якраз сидів біля ліжка з якоюсь книгою в руках. Не з якоюсь — то був лікарський довідник белатською мовою, який я позичив у Ролли, хтозна чого йому наплівши. Підвів очі від сторінки, на якій в подробицях описувалася ватейлянська погана хвороба, яку можна підхопити від шлюх, і зустрів цілком притомний погляд ельберійського терориста.

— З поверненням, — сказав я ельберійською, — як воно там, в гаю дубовім?

Юнак жарту не прийняв. Він мовчки дивився на мене, видимо не знаючи, як йому поводитись.

— Я був на балі у воєводи, — вирішив я одразу з’ясувати стосунки, — я бачив тебе, «тінь»… Незлий жарт ти утяв пану Яворіну, друже Сокіл…

Почувши оце повстанське звертання, що вихопилося у мене мимоволі, Сокіл лише очима блиснув, наче птах у путах. Але знов нічого не відповів.

— Мені не потрібні твої таємниці, - продовжував я, — власне, це ти причовгав до моєї хати та ще й трьох «тайняків» притяг за собою на хвості… «Тайняків» нині їдять рибки у Моані-річці, тож ми з тобою, ельберійцю, в одному човні. І дуже прошу тебе — не розхитуй човна… Не намагайся накласти на себе руки — я тобі не ворог. Одужаєш — рушай на всі чотири вітри. Я тобі ще й грошей дам на дорогу, не говорячи про одежу і коня. Зрозуміло, друже Сокіл?

Юнак ще хвилину дивися на мене все тим же поглядом спійманого птаха, а тоді зі стогоном заплющив очі і, здається, заснув. Я знову опустив очі в книгу і почав вивчати ознаки «хвороби кохання».

Цього ж дня подав голос мій Найсінь. До того він корився мені мовчки, ні про що не питаючи. Але, коли побачив, що гість почав одужувати, спитав обережно:

— Мій князю, за що влада лиха на цього чоловіка?

— Він убив воєводу Моозу, — відповів я впрост.

— За гроші чи з помсти? — діловито спитав лоянець, — у нас, в Лояні, є люди… Їх звуть «нічними привидами». Вони беруть дорого, але виконують все як слід… Цей чоловік «привид» чи просто месник?

— Власне кажучи — трохи те, трохи інше, — відповів я, — це не особиста помста. Юнак є воїном «війська тіней». Це військо отого Ельберу, про який я тобі розповідав в Астеоні. Воєвода Моозу наказував нищити його народ… І отримав своє… Я лише дивуюся, як це пану Яворіну не одірвали голову раніше…

— Бунтар, — мовив з несмаком Найсінь, — якщо той Ельбер виявився слабшим за Велику Моанію, на те воля Небес…

— Дань Му на місці Сина Неба — це воля Небес? — поцікавився я.

Найсінь задумався. Це у нього бувало не часто.

— Ні, - сказав нарешті, - це воля пекельних духів…

— Він теж так думає, - одмовив я, — і намагається змінити долю.

Найсінь заговорив, а от Сокіл продовжував мовчати. Наші послуги по догляду за лежачим хворим він приймав з тихою вдячністю і аж червонів від незручності. Але я навіть слова від нього ще не почув. Певне, юнак ніяк не міг вирішити для себе, як зі мною поводитись і що можна розповідати.

Допоміг мені розговорити хлопця Наньгун. Мій Терночок знемагав від цікавости. Спершу кудись зникли «тітка Зебія та тітка Рона». Потім з’явився якийсь невідомий… Наступного ж дня я посадовив сина на коліна і мовив йому ельберійською:

— Синку, про отого гостя, що у нас нагорі, не говорять вголос… Ні служкам з таверни, ні навіть пану Роллі…

Терночок для свої чотирьох літ був мудрим хлоп’ям… Не знаю, що він зрозумів, але вловив важкий дух небезпеки, що повис над будинком. Місяць він стійко тлумив свою цікавість, і ось одного ранку, піднімаючись по сходам, я почув з кімнати гостя синів голосок:

— Доброго ранку, шановний пане! А я знаю, як ви зветесь… Сокіл…Наче пташка… А я — Терн… А лоянською — Наньгун, воїн з роду Нань… А ви звідки? А я — лоянець… У мене там була мама…Тато говорить, що вона пішла відпочити у небесний гай, а потім відродиться красивою дівчинкою. От би її побачити… Я б її любив… А у вас є мама? А ви що, хворі? А де ви народились? А тато з Чорногори… А я там ще не був… А тато каже — там гарно… А чому ви весь час мовчите?

Я зайшов до кімнати, і Терночок, писнувши, шаснув за ліжко.

- І не сором, — мовив я докірливо, — заважати хворому.

— Він мені не заважає, - озвався Сокіл з протяглою данадільською вимовою, — ви… ви — ельберієць, шановний?…

— Взагалі-то мене звати Еттін Келлі, - сказав я, — і за паперами я шоррогець…

— Але насправді ви напевне родом з Півдня, — м’яко вимовив бойовик, — бо жоден чужинець не вчитиме своє дитя мові невільного народу…

— Терночку, — сказав я, — ходи-но до Найсіня…

Малий неохоче подався геть.

— Чудова дитина, — знову озвався Сокіл, — а скажіть-но, пане Еттіне… Я пригадав вас…на балі. Ви стояли біля дверей, і аж відхилились, пропускаючи мене… Але звідки вам відомо, що мене звати Соколом?

— Ну, — сказав я, — якщо не Кречет, то тоді Сокіл… На хвилину мені здалося, що я бачу твого брата.

— О, — вимовив Сокіл, — я боявся цього… Він нині капітан Моанського Окремого полку Чоррін Ідрен… Це диво, що ми з ним не наштовхнулися одне на одного… Але звідки?… Що з вами?

Я очманіло дивися на хлопця.

— Стривай, як так може бути? Адже він же уже дванадцять років як небіжчик!

— Мого брата, — сказав юнак, — дійсно було важко поранено під час… Під час квітанської війни. Але він живий і здоровий… Дехто може сказати — на жаль…

— Чорнобожа сила! — пробурмотів я, — і чого я тоді полінувався перезарядити пістоля?

Сказав і трохи язика не прикусив. Сокіл аж вп’явся в мене поглядом.

— Брат оповідав матері, - сказав стиха, — що стріляв у нього його ж вістовий. І що цей вістовий, напевне заслана «тінь», крикнув, що мстить за смерть Чорного Воїна…

— За Чорного Воїна, — сказав я так, що у Сокола вуста затремтіли, — за дивного князя Ведангу…

Сокіл раптом простягнув руку і стис мені зап’ясток… Пальці його почали вибивати у мене на руці якийсь незрозумілий ритм.

— Ні, - сказав я, — я — не «тінь»… І не знаю ваших знаків.

— Але тоді ж як, — розгублено озвався Сокіл і прибрав руку, — я зовсім нічого не розумію.

— Я жив у Чорногорі, - мовив я, — бував у Ігворрі… Я знаю твою матір, пані Дивину… І тебе пам’ятаю ще хлопчиськом. І малу Півонію, якою опікувалася твоя мати… До речі, з ними все гаразд?

— Та все, — мовив юнак, — вони повернулися до Боговлади… Коли мого брата перевели до Моани, і він, нарешті, перестав мене… виховувати. Ви говорите, що знали нас? Але я… Я вас не знаю…

— Ну, — сказав я, — я і сам би себе не пізнав… Пам’ятаєш, ми ще разом з Ведангами влаштували втечу панночки Конвалії?

Очі Сокола спалахнули… Він згадав…

— Білозір Лелег! — вигукнув він, — пане Ольжичу, чого ж ви одразу не сказали, хто ви? Звісно, я це пам’ятаю! Півонія і досі згадує… Але ж де ви зникли? І як ви могли бути вістовим у мого брата, якщо не були «тінню»? Кречет аж піниться з люті, коли згадує про вас! Тільки він вас називав Ешіор Зотін… Майже, як ігворрського панотця… Він ще говорив мамі, що ви допомогли втекти приреченим до палі повстанцям! В тому числі — одному дивному… А як ви опинилися в Лояні?

— Довго розповідати, — зітхнув я, — та не вважай мене за героя, Соколе… Вістовим у твого брата я опинився просто — посварився з батьком і пішов служити в чорри…

- І пан Ольг вас…відпустив? — видихнув ошелешено Сокіл, — та бути не може!

— А тоді я надивився сього-того, — продовжив я, — і вирішив дезертирувати… Тут і потрапив мені під гарячу руку мій командир, котрий… Та ти і сам знаєш, що він коїв у Квітані…

— Так, — прошепотів Сокіл, — знаю…

— Оце й усе, хлопче… Ніяка я не «тінь» Дванадцятий рік волочуся по світі і несу свою ганьбу… Додому повернутись не наважуюсь… Де дім у ворона? Нема його…

Сокіл мовчав довго. Тоді заговорив врешті:

— Пане Білозіре… Моя ганьба не менша від вашої. Ваша ганьба — юнацька дурість, а моя — незмивне тавро… Адже я рідний брат недолюдка, який вагітним жінкам животи розпорював… Дітей катував… Та ще цим і пишався! Він матері нашій розповідав, як — то вони примучували дикунів квітанських! Аж поки мати не зомліла… Він — виродок! Погань! Але ж він не народився чоррою! Я його дитям пам’ятаю… Як я руку собі обпік, ще зовсім хлоп’ям бувши, а він мені на пальці дув і плакав разом зі мною… Тоді він мене любив… Як я на нього чекав, коли його забрали до тієї школи… Я не вірив, що його зламають… А тепер… Нема мого брата… Є лише нелюдь з його обличчям! Ви бачили рубці у мене на плечах? Це він мене…ременем… Трохи не до смерти… Руки спереду зв’язав, як смертнику — і до стовпа… У нашому дворі… Я не від болю кричав — від розпуки душевної… Пробачте… Вам ні до чого це знати… Я був тихим книжником… А став…

— П’ятьох тайняків як тобі вдалося вкласти, книжнику? — мовив я, сам трохи не пустивши сльозу… Намагався не помічати, як котяться сльози по обличчю убивці, якого нині розшукувала вся таємна служба Імперії.

— Мене навчили, — сухо мовив Сокіл, — цього навчитись можна… Не можна тільки звикнути…

***

Опісля тої розмови юнак швидко почав одужувати. Він уже ходив по кімнаті, ледь накульгуючи, коли до мене у гості заявився Ролла.

Я послав за Найсіня за обідом до знайомої таверни. Ролла спитав здивовано:

— У тебе ж, здається, була прислуга… Жінка потрібна в хаті, хоча б для дитини.

— Куховарка, одужавши, одразу ж стала красти, — одмовив я, — я її розрахував. А покоївка була такою негарною, що ображала своїм виглядом мій витончений смак. До того ж, малий звик до Найсіня, як до найкращої няньки.

Я не сказав Роллі, що у Найсіня з’явився суперник. Мій Терночок не відходив від Сокола, годинами слухаючи ельберійські сказання, яких юнак знав безліч.

— Тобі, Ешіоре, потрібна гарна жінка, — сказав Ролла опісля якогось там келишка, — не куховарка… Коханка. Хочеш я познайомлю тебе з пані Ганіною? Вона якраз покинула свого полюбовника і шукає заміни?

— На третьому ступені ватейлянської хвороби, — процитував я, — ніс відгниває і провалюється…

Ролла поблід

— Вона що… Ти звідки знаєш?

— Заспокойся, Ролло, — засміявся я, — це я вичитав у твоїй книжці… Я зовсім не знаю пані Ганіну… Якщо вже ти не знайшов у неї ознак першого ступеня — то вона напевне здорова…

— О, Боже, — мовив лікар з полегшенням, — хай покарає тебе святий Кілені за такі жарти… Я ж дійсно з нею мав…Тому й тобі рекомендую… В ліжку ця жінка — відьма, поза ліжком — свята невинність… Імператор нині полюбляє жінок суворої поведінки… Так треба тільки чути, як вона ганить грішниць.

— А як здоров’я Його Могутньости? — поцікавився я.

— Вчора у володаря розлилася жовч, — повідомив Ролла аж ніяк не сумно, — він приймав начільника Таємної Служби. Так горлав на бідолаху, що й тому зробилося зле. Довелося обох відпоювати відварами.

— Так ти і цього пана лікуєш?

— Авжеж… Пан Гаратто зі мною у великій дружбі. Стільки пили разом…

— Ого! — сказав я, — так з тобою небезпечно випивати… Можна потім похмелитись в Цитаделі.

— Ешіоре, — мовив лікар докірливо, — може я і легковажна людина, але я не працюю на Таємну Службу… Хоча пропозиції були…

— Гаратто, — мовив я, — це ішторнійське прізвище…

— Так, це ішторнійський перебіжчик… Він навіть чистий мейдизм прийняв. І дуже швидко піднявся нагору… У Імператора зараз хвиля така… З одного боку він закликає до народності та відновлення звичаїв, які ж сам і поламав замолоду… А з другого боку — довіряє тільки іноземцям… От на цій хвилі і сплив пан Гаратто.

— А що було причиною немилості володаря?

— Убивство воєводи Моозу і досі не розкрите, — охоче пояснив Ролла, — Його Могутність занепокоєний тим, що хетанські бойовики вільно розгулюють Моаною… Уяви собі, люди Гаратто обскочили того терориста в якомусь заїзді, а він продерся через вісім шабель і зник, зоставивши на снігу п’ять мерців! Нічого собі! Свідки говорять, що при ньому і зброї не було… Тобто — ні шаблі, ні пістоля… Самі лише залізні платівки, схожі на півмісяці… Він перших трьох — отими платівками! А тоді підхопив чиюсь шаблю, і… Ті троє тайняків, що кинулися за ним навздогін — пропали безвісти… Ні тіл, ні злочинця… Нічого… Тут уже чутки такі ходять, що це був сам Князь «тіней».

— Князь «тіней», — буркнув я, — не став би бруднити руки об «імператорську курву» Для цього у нього підлеглі є… Ну що ж… Сподіваюся, твій приятель-ішторнієць не втратить службу… Так вбивцю і досі шукають?

— Авжеж, — зітхнув Ролла, — та пан Гаратто вважає, що злочинець давно уже вибрався з Моани. Застави на шляхах ще стоять, доки Його Могутність не заспокоїться… Але все дарма! Полетіла пташка….

Провівши Роллу, я піднявся нагору. Сокіл грав з Найсінем у лоянські шахи. Він посміхався, і я зрозумів, що юнак підслуховував на сходах.

— Корисні знайомі у вашого друга, — заговорив він зрештою.

— Авжеж, — сказав я, — принаймні, коли застави знімуть, я дізнаюся про це першим.

— Будьте обережні, - попередив Сокіл, — друг ваш не такий уже й простосердий… Він напевне підозрює щось… Я стежив за його обличчям.

— Як і підозрює — то не продасть, — мовив я спокійно, — а видасть…що ж. Раз мати родила…

— Але я вже хочу жити, — посміхнувся бойовик, — Ельберу потрібні воїни… Я на кожне завдання йду, як на останнє… Виконати — і вмерти. Аби позбутися отого тягаря на душі… Мого Кречета… Тому мені щастить… Мій зверхник говорив, що воїн лише тоді досягне мети, коли битиметься так, наче його тіло вже померло… А чистий дух не можна вбити… Отже ми всі — безсмертні воїни… От тільки цього разу тіло взяло верх наді мною… Мені не потрібно було рятуватися втечею… І покарання не забарилося — мене трохи не захопили живим… Я дуже боюся тортур і болю, пане Білозіре…

— Господи, — сказав я розгублено, вражений цим спокійним визнанням власної слабкості, - і ти знову й знову лізеш у це пекло… Хлопче, ти божевільний!

— Я думав, що встигну померти, — сказав юнак просто, — та бач… Наступного разу треба буде взяти цей досвід до уваги…

— А не говорив тобі зверхник, — зітхнув я, — що смерть одного виродка не воскресить тисячі загиблих?

— Говорив, — мовив юнак, — але ж вони мають знати… І боятись… Військо «тіней» ніколи не складає зброї.

— Скажи мені, воїне, — озвався я знову, — ти не боїшся… зустрітися з Кречетом?

— Боюся, — сказав юнак, — дуже боюся… Боюся, що рука здригнеться… Тоді мені кінець, і помру я негідною смертю, не виконавши того, що доручив мені керманич… Але я сподіваюся загинути раніше, ніж таке трапиться.

Він повернувся до дошки з лоянськими шахами і посунув пішака на клітинку вперед.

— Це я, — сказав, — я, безіменний… Нехай проросте крізь мене трава… Нехай за мною заплаче тільки дощ… Нехай на могильному камені не буде мого імені… Нехай не буде і каменю… Бери, Найсіню! Пішак під боєм! Та за ним іде князь… і горе тим, хто попаде під його удар…

Коли я вийшов на сходи, то тільки головою покрутив… Брати Птахи нічим не відріжнялися один від одного… Два мечі з однієї криці… Яка страшна відданість… І у старшого, і у молодшого… А хто ж твій зверхник, «тінь»? Хто цитує тобі «Шлях воїна», який я «проковтнув» у чотирнадцять літ, упиваючись кожним рядком? Чи не Ольгом зветься твій князь, якому ти ладен простелити під ноги, наче пурпур, власну кров? Я ніколи про це не дізнаюсь… Ти не назвеш його імені навіть на дибі, воїн Ельберу… Ти одужаєш, і знову рушиш до битви, а мені залишиться одне — метатися по світі в пошуках спокою… Та спокою не буде…

Коли станув сніг, Сокіл почав збиратися в дорогу. Я придбав йому одежу, дав грошей і подарував коня. Все, як обіцяв. В Моані убивцю Зельма Яворіна більше не шукали. Застави теж зняли, видно вирішили, що ловити вітру в полі вже задосить. Імператора скрутила подагра, і він зовсім забув про хетанських бойовиків…

Коли Птаха поїхав, мій Терночок занудьгував… Приятелів у нього не було, на вулиці діти ішторнійських торговців дражнили його «жовтопикою мавпою»… Найсінь теж важко зітхав, втративши напарника по шахам… Сокіл за кілька місяців опанував гру, якій я не міг як слід навчитися роками… Що робити далі — я теж не знав… Їхати на Шоррогу наче уже і ні для чого було. В Моані у мене все-таки був хоч один друг — Ролла. З ним я і загуляв на цілий тиждень… Він таки відрекомендував мене пані Ганіній, яка наступного дня стала для мене «просто Лісі»

От від цієї Лісі я і приїхав під ранок своїм виїздом. Кучера відправив до конюшень, щедро кинувши «на горілку». Белатець, хазяїн конюшень, таки зробив, що міг — мій новий слуга пив не відрами, а тільки чарками.

У вітальні мене зустрів Найсінь, трохи схвильований, але радісний.

— Сокіл прийшов! — повідомив він, — а з ним ще який-то чоловік… Добре вбраний, багато…

— А малий де? — спитав я, роздягаючись і намагаючись зітерти з обличчя помаду «просто Лісі».

— Там, з ними, — ледь посміхнувся лоянець, — Наньгун дуже полюбив… нашого друга.

Я піднявся нагору, туди, де всю зиму виходжував Сокола. Птаха стояв біля вікна, в тому самому пишному шляхетському камзолі, який я йому купив. Міркував я при тому так: з таким лицем, як у цього хлопця нема чого й намагатись грати простолюдина. Та й вартові і тайняки менше чіпляються до шляхти.

В кріселку поруч сидів якийсь чоловік. Він тримав на колінах Наньгуна. Хлопчик був у захваті і щось щебетав поперемінно трьома мовами.

— Тату! — зойкнув він, побачивши мене, — це чоловік каже, що він — мій дідусь! Він гарний! Він вміє говорити і лоянською теж… Ой, татку, що з тобою…

Зі мною було те, що я зомлів… Вперше в житті зомлів, наче панянка. Сокіл кинувся до мене, і йому якось вдалося всадовити мене на ліжко.

— От лихо, — ледве розчув я, — пане Ольже… Говорив же я, що треба попередити…

Сильна рука обійняла мене за плечі…

— Стривай — но, Соколе, — знайомий рідний голос, — він зараз отямиться…

Я бачив його наче крізь туман… Ольг зовсім не зістарівся, у нього так і зосталося молоде лице дивного… Лише волосся, колись темно-русяве, стало зовсім білим, і я знав, що не від збіглих літ посивів Золотоокий Ельф.

— Дитя моє, - сказав батько ніжно, — дитя моє, Ольжичу…

Оцього вже з мене було задосить… Я, здоровий бородатий чоловік, притисся до таткових грудей і заплакав так, як ніколи не плакав в дитинстві.

— Мені говорили, — мовив я, трохи оговтавшись, — що дивні не пробачають…зради. Я це знаю і сам, тому не смію просити пробачення.

— Зради ми дійсно не пробачаємо, — озвався Ольг, — а от дурість можемо й пробачити… Подякуй сотникові Круку, він так за тобою обстоював, що я, тоді у Вербаві, аж жити захотів… І вижив… І тужив за тобою всі ці літа… Я вже й не думав побачити тебе, синку… До речі, я вдячний тобі і за оцього ось воїна…

Він вказав на Сокола, і той усміхнувся мені.

— Він є одним із кращих, — мовив Ольг зі своїм загадковим усміхом, — для соколиного полювання.

— Я бачив, — мовив я, — то це ви — його зверхник? А він знає…?

Батько поклав мені два пальці на вуста.

— Про це не говорять вголос, — сказав докірливо, — ні… Юнак служить Саламандрам, і шанує в моїй особі нащадка Повелителя.

— Я, — мовив Сокіл, — мабуть піду, пограю в шахи з Найсінем… І дитя візьму з собою… Аби ви могли поговорити.

— Добре, Соколе, — кивнув Ольг, — нам і справді є що сказати одне одному.

Ми зостались наодинці. Я так і сидів на ліжку, а Ольг перебрався до кріселка. Від одного його погляду мене наче овіяла тепла хвиля… Боги, а я вже думав, що ніколи не побачу золотавих батькових очей… Не почую його голосу… А якщо й почую — то тільки зневагу… От чого тільки не сподівався відчути — любові.

— Як же ти жив, синку, — спитав Ольг, — судячи з тернових оченят мого онучка, ти теж побував на Сході…

Я довго оповідав… Почав зі своєї служби в чоррах… Описав загибель Воїна… Ольг посмутнів.

— То ось як це було, — зітхнув, — про це уже співають пісень, і в кожній — по-ріжному. Загибель Дракона… І вогняні крила його духу… Цей гордий дух не простив тебе… Що ж… Я думаю, ти за це вже відстраждав своє, синочок…

Я оповідав далі… Про те, як опинився в Дарі… Про те, як вистрелив в свого офіцера… Як тягнув Ольга лісом, а сотник пропонував мені його добити…

- І він би так і зробив, — усміхнувся Ольг, — Чорний Крук Вигорич… Неймовірна людина. До речі — він і досі живий. То як він тоді тобі сказав? «Ти б ще з гармати випалив, ослятя?»

— Крук живий? — втішився я, — от чого б ніколи не подумав… Я про нього згадував всі дванадцять літ…

— Ну, а далі, синку? — попрохав Ольг, і я знову почав оповідати. Закінчив балом в Моані, і тим, як до мене постукав поранений Птаха. Оповідь про трьох тайняків Ольг вислухав дуже уважно і сказав, що ми з Найсінем добре впорались… Потім прикрив віями золотаві свої очі.

— Нагулявся ти по світу добре, — сказав врешті, - і багато чого набачився… Лянський князь… Боги, я ж його таким дитям пам’ятаю… Не віком, душею… І ось таким він себе відкував… Дав помсті зсушити душу на мертве листя… А твоя Немлінь… «Чоловік за указом»… Це ж треба… До речі, синку… Твоя перша дружина взяла з тобою розлуку…

— Я знаю, — зітхнув я, — я розмовляв з торговцем винами, тут, у Моані… Я майже про все дізнався…

— Оце тобі, - протягнув Ольг, — а я думав, що це витівки Цитаделі… Хвала Богам, позбувся хоч цієї мороки. Ну що ж, як ти все знаєш, то й говорити нічого… Я маю трьох онуків. Старший — Горицвіт, тоді — Влад, третій — Ігвор, на честь другого діда, а найменша — Вишенька, онучка… Мальва вийшла заміж вдруге від образи, синку… Ти повівся тоді з нею дуже зле…

— Я знаю, — мовив я покаянно, — щоб не віддав, аби повернути юність… І Мальву… Але це — неможливо… Татку, а як ви жили всі ці роки?

— Моя битва триває, - мовив Ольг, і щось блиснуло в його очах, — оскільки ти знаєш забагато, я й відповідаю щиро.

— А що з Ведангом? — перевів я на інше, — невже Гніздо Драконів так і залишиться в руках зайди?

— Веданг, — мовив смутно Ольг, — біда накрила Веданг… Ружена тоді відправила Конвалію до Чорногори… Наче щось передчувала… Та не хотіла їхати, але ти ж знаєш Драконів… А тут ще лист прийшов від князя Іскри… З проханням примиритися, з прощенням… Ну, ти ж знав Чорногорського князя… Спершу накоїть щось, тоді кається…

— Він дійсно загинув на полюванні?

— Так, — ствердив Ольг сумно, — нагла і неочікувана смерть… Нам без нього важко… Ну і ось… Коли Воїн загинув — Ружена впала в транс… Вона була ніби…не при собі. В замку з нею була лише челядь, головним чином — жінки. Чоловіки пішли з Драконом… І тут з’явився цей…Шрежін… Вони тоді гасали по всій провінції, вишукували підозрілих… Одним словом… Він зґвалтував її, Білозіре… І мучив трохи не щодня… А тоді знайшов…священика, який освятив цей шлюб… Ясна річ — за гроші… Видно ж було, що вона — божевільна. Ця наруга зовсім помутила розум нашій Ружені… Купава, її покоївка, говорила мені, що вона отямилась, коли… І навіть вдарила того пса ножем… То він наказав солдатам її прив’язати, і… Я не можу, Білозіре… Я тоді лежав поранений у Вербаві, і лише це мене виправдовує…

— Чорна Троянда Півдня, — зітхнув я болісно, — так оце вона і завагітніла від цього…?

Ольг хитнув головою.

— Я, — мовив, — був у Веданзі, опісля… Говорив з Купавою… Жінка ця щось приховує… Підозрюю, що бідолашна Ружена опісля пологів у нападі божевілля задушила дитя… А тоді і сама зійшла кров’ю… Потім у Гнізді Драконів почалися дивні речі. Десятки людей бачили мертву Ружену, котра блукала подвір’ям і замком. Або стояла на вежі… Цей пес… Шрежін не живе в Гнізді Драконів… Він утік звідтіля на сороковий день по смерти Ружени і наїжджає до Ведангу дуже зрідка. Купава говорить, що він навіть на ніч ніколи не залишається… Але паскуда знає, що він осквернив дівчину дивних… І знає, що таке помста дивних, не обов’язково Воїславова… Просто… помста. Як у сотника Крука — шабелькою щось… відрізати… І він зробив такого виверта…Шрежін… Склав заповіт… Теж у трьох примірниках, як і твій, синку… Один примірник постійно з ним, де два інших — я ще не знаю… поки що. У заповіті тому — дослівно таке… Він зоставив копію в Гнізді Драконів, знав, пес, що хтось та прийде дізнаватися за долю Ружени… В разі наглої смерті пана Шрежіна, він заповідає два села, що належали Ведангам, продати на Північ, в Срегію… Є там цілі селища, що приписані до золотих копалень…Умови там страшні… От він і заповів оцим копальням усіх підданих Ведангів… З жінками і діточками. На ті села вільну написав ще князь Воїбор, але, аби податки менші були, Веданги про те не розголошували, а папери тримали у замку… Тепер ті папери зникли… І підданці Драконів є нині кріпаками пана Шрежіна… Навіть я, дипломований правник, не можу знайти тут лазівку… Але я її знайду, будь певен. І тоді…

— А не можна, — раптом пригадалося мені, - виступити від імені Півонії… Вона-то єдина тепер від крові Драконів…

Ольг похитав головою.

— Паскуда добре похазяйнував в родинних паперах…Він знищив навіть запис про вінчання Пави… І церковна книга зникла… Та й у заповіті тому ще така лазівка…Він відписує титул і маєток своєму сину, якщо колись такого матиме… З точки зору права — це можлива річ… Закон не оговорює, щоб син князя Ведангського, як він себе зараз іменує, був обов’язково сином Ружени….

Я тільки головою похитав.

— Нічого, синочку, — протягнув Ольг, — дивні вміють терпіти… І чекати… Сяйне ще зоря і над нашою хатою…

— А що з Конвалією? — спитав я обережно, — зовсім зле?

— Та ні, - зітхнув Ольг, — не зовсім… Після смерти Воїна вона… скажімо так…увірувала в Святого Старця. Сам Іскра диву давався…. Зараз це у неї минуло…трошки. А перші роки це було щось…неймовірне. Іскра навіть дітей її віддав Мальві на виховання…

— А від кого діти? — спитав я впрост, — старий Пард — то прикриття, адже так?

— Конвалія народила двійнят через півроку опісля загибелі Воїна, — рівно відповів Ольг, — на той час вона уже була обвінчана з Ясногором Пардом. Старий волхв заради цього навіть мейдистський закон прийняв…

— То її діти — діти Воїна? — не повірив я

— Так, синку, — стиха мовив Ольг, — це діти Трьох Родів… Вогнедан та Дана… Двійнята…

— Але ж хлопчик — в школі чоррів! — сказав я розгублено, — і вже давно…

- Імператорський наказ, — прошипів Ольг так, що мною тіпнуло, як завжди, коли я чув оцей його голос, — Його Могутність наказав княгині Чорногорській віддати сина до військової школи… Аби виховати з нього справжнього слугу Імперії…

— Отже все…, - зітхнув я, — пропала дитина… Вибачте, батьку, але я не дуже-то довіряв тому…пророцтву. Обіцяне дитя має бути якимось особливим, а це, як я зрозумів, звичайний хлопчик…

— Не зовсім звичайний, — відмовив Ольг, — він ще бореться… Він ще ельберієць, синку… Я щодня молю Богів, аби дитя не зломилось… Ми не можемо його ні забрати, ні викрасти — тоді у Конвалії відберуть Данадільське намісництво… Дитя це теж знає… І терпить… У нього з Даною зв’язок, це його хоч трохи підбадьорює… І ось… я ризикнув, послав йому туди звістку… так, кілька слів… Подивись… Це — відповідь.

Я аж скрикнув… Мені здалося, що напис зроблено рукою Воїна:

«Сніги високі…

Потішив мені душу

самотній сокіл…»

— Ви Птаху до нього посилали? — спитав я, роздивляючись уривок. В твердому розчерку не було нічого дитячого. Чіткі обриси рун… І це написав дванадцятилітній підліток?

— Це був ризик, — мовив Ольг покаянно, — може і невиправданий… Але дитині це надало духу… Він тепер знає, що він не сам… Але годі, синку, про наші біди… Що ти збираєшся робити далі?

— Не знаю, — сказав я чесно… — просто не знаю…

— Може, повернешся до Чорногори?

— Хотів би, — сказав я чесно, — але… Я ще не готовий подивитися Мальві в очі…

— Ну, то переїжджай до Боговлади. Конвалія там зараз перебуває майже постійно… І твоїм лоянцям там буде затишніше, аніж у цих снігах…

— Хочете тримати мене поближче? — мовив я півжартома, — бо знаю забагато?

Краще б я цього не казав. Ольг відкинувся на спинку кріселка, наче я його ударив.

— Сину, — мовив рівно, — подивись на мою правицю… Дванадцять років тому я тримав в ній метавку… І не кинув… Ось — лишився слід… Долоня у мене тоді кров’ю залилася, та серце кривавило більше… Не випробовуй мене знову… Не допитуйся, чи може дивний любити… Не топчи мого серця, дитино, я ж не з каменю… Я за ці дванадцять літ кого тільки не втратив… Втрачу тебе знову — що ж… Судьба… Іди своїм шляхом, дитя моєї любові… Я не дорікну тобі ні словом…

Я звівся з ліжка і схилив коліно… Наче й справді перед князем… Я взяв вузьку батькову руку, і припав вустами до білого шраму, що розтинав долоню.

— Не покидай мене, — прошепотів Ольг ледь чутно, — не покидай…

***

Отже, за два тижні я покинув Моану. Попрощався з Роллою, котрий дуже жалкував мого від’їзду, спакував речі і рушив власним повозом на Південь.

Кучера, мовчазного зелемінця, прислав мені Ольг. Він же купив для мене будиночок у Вишневому передмісті Боговлади. З садочком і невеличким двориком, що був огороджений кам’яним муром. За гроші батько навіть і чути не захотів.

— Це мій дарунок, — сказав, — гніздо для ворона…

Я ледве змусив себе посміхнутися на той жарт… Занадто швидко все змінилося… Я не те що Ольгу не довіряв, я самому собі не вірив… Не вірив, що мені пробачено… Однак поїхав з радістю… Раділи і Найсінь з малим — їм теж остогидла Моана.

Коли ми минали Дубно, я лише журно подивився на поворот до Гнізда Драконів… Там зосталася хіба що могила Ружени. Про себе я присягнув, що, коли Ольг розбереться з отими заповітами, просити у нього як незаслуженої милості, можливості випробувати на пані Шрежіні одне лоянське покарання. Жертву вниз головою опускали у вигрібну яму… Тоді підіймали — й знову… І так доволі довго, аж поки надокучить підіймати.

Будиночок у Боговладі мені сподобався одразу… І гострий череп’яний дах, і скісні стелі другого поверху, і велика зала, мебльована під старовину… Але, що вразило мене найбільше — на столику, посеред зали, стояла модель корабля з мого дитинства…

Коли Ольг прийшов привітати мене з новосіллям, я спитав розгублено:

— Батьку, невже ви привезли його сюди задля мене?

— Приніс задля тебе, — виправив Ольг, — ця річ була у замку Старого міста… Це — улюблена іграшка Вогнедана… була. Коли його вирвали з материних рук, хлопчині ледве сім років виповнилось… Він дуже любив цей кораблик, наше дивне дитя… Коли у Мальви жив — не випускав із рук… Сюди забрав… Туди — не дозволили…

Я довго крутив в руках кораблика, згадуючи дитинство, гори, Мальву…

— На кого він схожий, — спитав врешті, - Вогнедан?…

— Побачиш Дану — зрозумієш, — зітхнув Ольг, — ти маєш навідати Конвалію… Намісниця з радістю прийме родича… Ну, а далі — живи по власній волі.

З отим навіданням я тягнув місяць… Боявся, що доведеться розповідати про Воїна, а отже і про мою службу в чоррах. Тим часом обживався у Гнізді Ворона, як я прозвав тихцем свою хатину. Сусіди спершу на мене трохи дивилися скоса, через «моанську пику», і дивма дивувались, чого це я поселився не у Персиковому передмісті, «серед своїх». Довелося пустити в хід усі свої чари, а головне — чорногорську вимову…

Чари подіяли… Багато в чому допоміг Терночок… Він вільно щебетав двома діалектами лоянської, добре вивчив ельберійську в її чорногорському виконанні, моанської ж не знав зовсім… Ба, Найсінь теж трохи говорив ельберійською — набрався знань від свого маленького гуна… Говорив він погано — не вимовляв літери, плутався в закінченнях, але говорив…

Це і скорило серця сусідів, а головне — сусідок… Ельберійці взагалі-то щодо цього мають якогось пунктика, щодо мови, тобто… Якщо, наприклад, ішторнієць, або шоррогець ніколи не визнає лоянця собі рівнею, хоча сам може дурніший від того лоянця втричі, ельберійцю спершу треба поговорити, а тоді вже…Для данадільців, та й для інших ельберійців, котрі ще не записалися в дженджики, або чорри, важливіше не якого кольору в тебе пика, а яка у тебе мова... І що цікаво, до речі… Я жодного моанця не знав, котрий би вивчив ельберійську… Не те, що вона їм не дається — просто вони відразу якусь мають до тієї мови… Присягаю, не брешу… Якщо Воїн, наприклад, вільно говорив моанською, та ще й знаходив в ній якусь красу (це ще до того, як його живим поклали в землю), то один мій знайомець, лікарчук Келат Веркін, три літа прожив у Боговладі, і за ці три літа добре, якщо три слова запам’ятав з «місцевої говірки». А коли чув її, ту говірку, то бідолаху аж скручувало вузлом… Я вважав і досі вважаю, що це, певне, щось із головою у панів моанців… Або з їхньою загадковою душею… І, напевне, я — щасливий виняток з правила, бо мене від ельберійської не нудило ніколи, я бо і зараз нею пишу.

Отже, не пройшло й тижня по нашому прибутті, а мій хлопчик вже носився вулицею серед зграйки дітлашні, і покоївка, яку я найняв уже в Боговладі, ледве голос не втрачала, кличучи його обідати… А не встигнемо встати з-за столу — за муром уже галасують:

«Терне! Агов! Терне!» І підхоплюється мій лоянський принц зі шматком хліба у рученяті, і біжить… Біжить… Ні про яких жовтопиких мавп, звісно, й мови не було… Тут моє дитя називали «чорногорець Терн». А за Найсінем дітвора натовпом ходила, бо Терночок розповів, що його охоронець має на грудях витатуйовану голову тигра і добре володіє мечем та списом… Аж поки лоянець якось не роздягнувся до пояса і не показав захопленій дітлашні прийоми бою… З того дня і навіки він став для друзів Терночка «дядечком Найсінем». Через них і моя «моанська пика» якось була не дуже помітною…

Моєю сусідкою зліва була пані Миляна. Ця молода купецька вдова єдина на всій вулиці не мала купи дітлахів… Зате мала пишну постать, і дуже виразні карі очі… Ці очі дуже часто зверталися у мій бік, коли я заходив до свого будинку. Пані мала добру звичку відпочивати на лаві біля своєї хати, і знала усі новини з чотирьох передмість. Певне, їй їх навіювало вітром, бо я жодного разу не бачив, щоб вона з кимось розмовляла.

Врешті, я таки наважився піти до Старого Міста. Вдягнув синього шляхетського кунтуша, зголив бороду, зав’язав волосся у хвіст і вийшов з двору… Пані Миляна від несподіванки аж підскочила на своїй лаві і довго проводжала мене поглядом.

Замок, де жила намісниця, дійсно був похмурим двійником Цитаделі. Тільки в багато разів меншим… Південці прозвали цю споруду «імператорським тавром». І в цьому замку, наче у в’язниці, жила чорногорська квітка, яку я пам’ятав з дитинства.

Я пам’ятав гарненьке примхливе дівча, якому ми з Мальвою допомогли утекти з коханим…. А у залі для прийомів, на високому кріселку з прямою спинкою сиділа жона у білому, схожа на різьблену постать святої з ішторнійського храму. Її навіть вродливою назвати не можна було — такими моторошними були заціпенілі риси обличчя чорногорської княгині.

— Ваша ясновельможність, — схилився я в уклоні.

— Облиш, Білозіре, — мовила жінка втомлено, — зви мене Конвалією… Як тоді…

— Гаразд, — озвався я, — Конваліє…

— Я з зацікавленням послухаю про твої мандрівки, — вимовила жінка, — але ти… Мені сказали… Що ти бачив…Як він помер…

Подумки я побажав Ольгу…Ні, нічого поганого… Тільки, щоб йому легенько гикнулось…

— Білозіре, — зітхнула Конвалія, — я знаю, де ти служив тоді… На мені теж тяжіє провина… Ще більша за твою… юнацьку дурість.

Я лише очима закліпав… Оце тобі… Боявся їхати на Південь, аби мені добрі люди в лице не плюнули, і от уже друга людина запевняє мене, що її провина більша за мою…

— Після смерти… його смерти, — почала Конвалія, — я жила наче у маренні… Я якось відчула, що його вже нема… Потім народилися діти… Я не пам’ятаю, як мене вінчали з Ясногором… Я нічого не пам’ятаю… Я була — наче бідолашна Ружена… О, чому вона не поїхала зі мною…

— Конваліє, - озвався я, — вже у цьому ти точно не винна… Ведангів важко переконати, коли вони впевнені, що праві…

— Так, — погодилася княгиня, — авжеж… Три роки я була, наче мертва… Ні, я ходила, розмовляла, усміхалась… Але в мені не було життя… Дітьми не цікавилась зовсім… Вони жили у Мальви та Вереса… Ти ж знаєш..?

— Так…

— Тоді батько, — продовжила Конвалія, — почав змушувати мене допомагати йому у справах намісництва… Він наче відчував, що довго не проживе… Робота мене захопила… І захопила батькова віра… Я молилась… О, як я молилась, Білозіре! І мені ставало легше… А потім…

Вона встала з кріселка… біла тінь… Привид колишньої Конвалії.

— А потім я наче вперше побачила дітей, — сказала жінка, — ні, я бачилася з ними часто… Але тут… Чорногорська говірка… Кунтуш у Вогнедана… Заборонених кольорів… Блакитний з золотом… Волосся у нього було — як в давнину, зібране в косу… І його розмови… Його пісні… Верес подарував йому предківську флейту… Оця його музика, схожа то на ридання, то на бойовий клич… І я злякалась… Що втрачу і їх теж… Дана бо не відставала від брата…

Я уже здогадався… Але мовчав.

— Я забрала їх до Боговлади, — заговорила знову Конвалія, — змушувала говорити лише моанською мовою… Найняла вчителів, накупила книг… Пам’ятаєш Звід-Літопис?

— Авжеж, — зітхнув я.

— Все в тому ж густі… Спершу вони дивувалися, мої маленькі… Це їм років по шість було… Потім стали опиратись… Коли я хотіла обстригти Вогнеданові оту його косу, він випростався і мовив сухо, наче дорослий: «Разом з головою!»… А потім вони замкнулись… Одночасно… Вони вже не вживали чорногорської говірки… Вони взагалі не розмовляли… І в той же час… У мене було таке враження, що вони перемовляються якось інакше… Не так як люди… Як дивні… Я і благала їх, і лаяла… Навіть руку часом зводила… Вогнедан завжди підставляв себе під удар… Затуляв сестру… А тоді усміхався… Від того усміху мене мороз по шкірі дер… Наче це не хлопчик, якого мати ляснула в півсили, а дорослий смертник усміхається до своїх катів… Стільки було зневаги в тій усмішці… Врешті, я вирішила показати їм столицю… Якраз був щорічний прийом, на який з’їжджалася вся знать Імперії… На честь імператорських іменин… Ми поїхали…. Він і на імператора дивився так само, мій хлопчик… З тим же усміхом… Прямо з прийому його відвели до школи… Навіть проститися не дали…

— Бідолашна мати, — вимовив я, — ти хотіла врятувати сина, Конваліє….

— Хотіла, — повторила жінка, — шостий рік моє дитя у тій катівні… Шостий рік йому ламають душу й тіло… Шостий рік мій синочок вважає, що я така ж гадина, як і ті, хто його мучить. Дана, та не така затята… Зрештою, вона дівчинка… Ясна річ, що я закинула подалі і ті книжки, і моанську мову… Я на колінах благала у неї пробачення… І вона трохи відтанула… Іноді розповідає мені… за Вогнедана. Каже, що у нього там навіть які-то друзі є… Ціле підпілля… Звуть вони його, ті нещасні діти, Повелителем… Йому вдалося там заховати флейту і медальйон… Медальйон той я йому до кишені пхнула в останню хвилину… Там два малювання — мініатюри, з мене…і з Воїна… І пасма нашого волосся, переплетені… Я не відала тоді, що коїла… Якщо це знайдуть, то… Мого сина можуть оголосити позашлюбним… Та досі не знайшли… Або не звернули уваги…

— Мені говорили, — озвався я, — що хлопець ще тримається… На добро, чи на лихо, але перевиховати його не вдається. Можливо, йому вдасться вибратися звідти… Не забувай, що в родині є…дипломований правник.

— О, так, — зітхнула жінка, — мені зостається лише сподіватись… Але ж… Білозіре… Що це я все зі своїми клопотами… Ти ж обіцяв розповісти… Скажи, лишень… Він не дуже страждав, мій коханий? Він вмирав не так… як князь Воїбор? Скажи… Тільки правду… Я сильна… Я витримаю… Скажи…

— Він помер одразу, — одмовив я, — не на палі… Підірвав себе разом з хатою, де його обскочили чорри… Прихопив з собою з десяток ворогів… Це добра вояцька смерть, Конваліє…

— Нашої останньої ночі, - мовила жінка, дивлячись кудись поперед себе, — я сказала йому, що погано почуваюсь, і що це напевне… вагітність. Він схопився з ложа, нагий, з розмаяним волоссям, підняв мене на руки і виніс на вежу… Ти ж пам’ятаєш вежу Гнізда Драконів? Він став там зі мною… під зоряним небом, і простягнув… так, простягнув мене тим зорям… Ти ж пам’ятаєш, яким він був сильним, мій дивний князь? Він наче доручав мене своїм Богам, мій коханий язичник… А я… Я зрадила його довіру… Я ліпила з наших дітей чоррів…. І якби не трапилася та біда, в Моані, певне — і досі б ліпила… Але менше з тим… Які ви, чоловіки, страшні істоти… Добра вояцька смерть… У полум’ї… Чому мене не було біля нього? Я б зосталася з ним в тому вогнищі, як вояцькі жони прадавніх часів…

Я не знав, чим її потішити… Тому стояв стовпом і дивився під ноги.

— Пробач, — прошелестів голос Конвалії, - я так давно ні з ким не розмовляла… Стрий Ольг… Іноді я боюсь його… Він ніби добрий і лагідний, але за ним завжди неначе хмара ходить… Часом мені здається, що він знає більше, ніж говорить… Батько загинув… Ружени нема… Мальва… Я ревную її…До дітей. Вони її ненькою звуть… Вона і є Вогнеданова молочна мати, бо мені було важко годувати двійнят, а у неї молока ще було багато, хоча Горицвіт тоді вже величенький був… Я сама… Самотня у серці буревію… І з Вербеною у нас вийшла сутичка через отой мій мейдизм… Ти тут житимеш, Білозіре?

— Та напевне, — сказав я стиха.

— Тож заходь частіше… Я чула — ти маєш сина? Приводь його теж… Дані буде з ким гратися. Вона любить малюків…

— Пані княгине, — всміхнувся я, — Терн у мене трошки… жовтенький… Він — напівлоянець.

— Так, я чула, — байдуже мовила Конвалія, — моїй Дані — аби не моанець… Вона його, звісно, пеститиме як кошеня… І розбалує… Але все одно — приходьте… Я чекатиму. Тоді й оповіси мені про те, як ти мандрував на Сході.

Коли я йшов додому, то, певне, мав такий сумовитий вигляд, що одразу впало у око пані Миляні… Вона привіталася з усією чемністю і спитала, що сталося.

Світанок я зустрів… де б ви думали? Правильно здогадалися…. Пані Миляна вміла і любила потішати самотніх чоловіків з розбитими серцями… Вона їх склеювала, ті серця, як лоянську порцеляну… І моє серце не забарилося потрапити до тієї майстерні… Ночував я у вдовички тепер частенько — і не шкодував про те… Аби не вона — я б з глузду з’їхав від болісних спогадів і дурних думок.

Отже, життя потекло спокійним трибом… Я вправлявся з Найсінем, пестив сина, навідував Конвалію… Познайомився з князівною Даною… Тоді лишень зрозумів, що мав на увазі Ольг — дівчинка була викапана княгиня Денниця…Та ж сама сліпуча врода… Дівча було мовчазне і розважливе. Терночок аж млів від захвату, настільки сподобалася йому «ясна панна», і ходив за нею хвостиком.

Думки мої тим часом розумнішими не ставали. Зрештою, вони вишикувалися в один стрій, як вояки перед битвою. Оскільки мені не було з ким порадитись, та й говорити вголос про таке міг тільки повний дурень, я все таки вирішив спитати думку Найсіня… Лоянець ніколи не продав би мене.

— Найсіню, — якось заговорив я до нього лоянською, — що б ти сказав, аби я став служити у тому війську, що й Сокіл?

- Іти проти законна династія зле…, - пробурчав Найсінь, але не дуже впевнено, — не робіть цього, мій ване… Пан Ольг… Він — Великий Князь, але ви — не його крові… І йому не можна йти проти волі Небес…

Я-то, звісно, нічого не говорив Найсіню про батькові справи… Лоянець сам вгадав титул грізного Саламандра…

— Звідки ти знаєш, Найсіню, яка вона, та воля, — спробував я пожартувати, — все одно, до Лояну нам, мабуть не повернутися… Ось Ольг переможе, створить собі палацову гвардію, а тебе поставить на її чолі…

— Для мене це було б великою честю, — серйозно сказав Найсінь, — та тільки йому не перемогти…Щоб змінити династію, потрібно, аби при слабкому Сині Неба правили сильні князі, котрі забули б про Високий Закон… Тоді перемагає найсильніший… Як Дань Му…

— Але Ольг не хоче бути імператором, — мовив я, — він бажає відродити Ельбер Прекрасний… Від Чорногори до Зелеміню…

— Влада в одній провінції, - хмикнув «тигр», — Мудрець Ша сказав: «Не посягай на цілісність держави»… Вам-то це для чого, мій ване? Знудилися мирним життям?

Можливо, що я дійсно трохи нудьгував без видимої небезпеки… А може, мою душу зачепили оповіді про нещастя Трьох Родин… Та тільки, коли батько, як завжди без попередження, навідався до мене в гості, я запропонував йому, як Князю «тіней», свої послуги найманця.

У Ольга аж брови вигнулись дугами.

— Синку, — мовив він опісля довгої мовчанки, — якщо ти думаєш, що маєш кров’ю викупити свою провину, то ти мені нічого не винен…

— Я сам собі винен, — сказав я, — дванадцять літ… Дванадцять літ війни хтозна за кого, хтозна за що… У мене немає хисту ні до мистецтва, ні до музики… Я втратив смак до тихого життя провінційного шляхтича… Зате я навчився убивати… Мене вже майже не нудить від вигляду крові і нутрощів. В Лояні я наказав розідрати навпіл, між двох дерев, белатського работорговця… Війна у джунглях була не менш жорстокою, аніж війна у квітанському лісі… Не буду вам брехати, батьку, я не вірю в те, що ви переможете. Але пропоную вам послуги найманця, звиклого до борні… найманця, що бере плату не грішми — вашою повагою…

— Ні, синку…, - становчо мовив Ольг, — Ні…

— Якщо ви згадали присягу, дану вами моїй матері, - озвався я знову, — то я певен, що аби вона побачила хутір Вигоричів, опісля того, як там побували чорри, вона сама б дозволила мені стати до ваших лав… А щодо Ітаора Керіна, то він був астеонцем… і зрозумів би мене.

Ольг дивився на мене ледь розгублено…

— Синку, — мовив врешті, - у твого батька криваве ремесло… І це — лише один бік справи… Отаких хлопців, як Сокіл, я спускаю як ловчих птахів з рукавички, аби вони нищили ворога… Але вбити губернатора на очах у всієї Моани часом легше, аніж домогтися чогось для Півдня у людини, яку для чогось треба зоставити в живих… За ці дванадцять літ… Якось мені потрібна була послуга від одного…північанина. Але я натиснув не на той важіль… Мене схопили, і судили як вимагателя… На моє щастя, ніхто не здогадався зв’язати цю справу з Ельбером… Мене було засуджено як кримінальника… Дивись-но…

Батько зняв кунтуш… Розшнурував сорочку і стягнув її з правого плеча.

— Дивись, — мовив, — політичним це випалюють на чолі… А у мене — ось…

Я здригнувся, побачивши слід від розпеченого заліза. Голова яструба… Імператорське тавро…

— П’ять років копалень, — озвався Ольг, — я, звісно, не пробув там і року… Утік… І тридцять батогів на площі, прилюдно…

Батько спустив сорочку з плечей і повернувся до мене спиною.

— Бачив? — спитав, — ото ж бо…

Я підняв зі спинки кріселка кунтуша і огорнув ним батькові плечі… Говорити я не міг… Ольг стояв, схиливши голову. Врешті мовив з легкою насмішкою

— Даремне я тобі це показав…

— Батьку, — витиснув я із себе, — якщо ви подумали, що я зневажатиму вас…

— Ні, я так не подумав, — зітхнув Ольг, — тепер ти мене жалієш, і ще більше захочеш воювати…

— Вам дуже боліло? — прошепотів я.

— Я думав лише про те, щоб не знепритомніти і втримати «ману», — відповів Ольг спокійно, — аби вони пізнали в мені дивного, я б не відбувся батогами…

— Батьку, — мовив я прохально, — візьміть мене… Не пошкодуєте… У мене ж «моанська пика»… Я там пролізу, де не пройти південцю… А трапиться щось… На все воля Небес…

— Ти ще нічого не зрозумів, — мовив Ольг втомлено, — і не хочеш розуміти… Ти звик все робити на власну руч, а тут доведеться коритися мовчки… Виконувати накази, тобі незрозумілі… Тобі ніхто не пояснить, для чого ти муситимеш украсти, або вбити… Менше знатимеш — менше зможеш видати… на дибі. Тут не Лоян, тут не знають витончених тортур, але це теж дуже неприємна штука…У мене часом і досі болять плечі, особливо, коли заходиться на дощ…

— Сучі сини, — сказав я зло, — батьку, я все це розумію… Може ви боїтеся, що я знаю хто ви? Але цю таємницю з мене не вирвуть і дибою… А до всього іншого мені байдуже… Моя совість згоріла разом з Воїном у лісовій хатині, а попіл я розвіяв над Лоянським побережжям… Думаєте, я посоромлюсь вкрасти? У північан, які не соромились вішати дітей і ґвалтувати наших дівчат? Та накажіть мені поцупити імператорську корону, і я спитаю тільки — коли виїжджати… Та я ж ельберієць, батьку… Я так тужив за Чорногорою в своїх мандрівках, що аж серце часом заходилось… Ви ж маєте знати, що таке оця туга, ви ж самі мандрували Сходом… Хіба не снилися вам в лоянському монастирі Розрада-гора, Триглава гора… Яв-гора, що тримає на грудях Ігворру… І смак джерельної води… І шелест вітру в тополях Лелечого Гнізда… Я все це люблю… Я вас люблю, Золотоокий Ельфе, бо ви для мене все — і батько, і вітчизна…

— Дитя моє, - сказав Ольг впалим голосом, — Ольжичу… А ти не подумав про те, що коли ти загинеш у битві, не вірячи в її переможний кінець, воюючи лише з…любові, то у батька твого розірветься серце… А як мені привезуть звідкись повідомлення про твою страту, синочок? Я втратив брата Ігвора… Втратив побратима Воїслава… Втратив Воїна та Ружену, яких вважав своїми дітьми… У мене на очах помер Воїбор Ведангський, якого я мав за другого батька, нарівні зо Станимиром Лелегом… Я не хочу втратити і тебе теж…

— Я ж для спокійного життя не створений, — зробив я останню спробу, — не візьмете мене — я тут довго не затримаюсь. Доручу своїх лоянців опіці Конвалії, і подамся на Шоррогу, попитати в князя Ріфіна, де він був тієї ночі, коли загинуло подружжя Керіних… Я — лише шукач пригод, батьку, і можу десь по-дурному накласти головою… А тут, принаймні, користь якась буде.

Ольг мовчки поправив на собі одяг і застебнув кунтуша. Тоді глянув на мене і усміхнувся.

— Я подумаю, — одмовив, — мені дійсно дуже потрібні люди північного типу… Я скажу тобі моє рішення… пізніше. А ти почекай… Заодно повчишся терпінню і витримці…

***

Десь, через два дні опісля цієї розмови, я йшов собі понад берегом Дани, милуючись краєвидами і згадуючи пестощі пані Миляни… І тут у мене в голові раптом замакітрилось… Враження було таке, що земля піднялася, і відчутно вдарила мене по лобі…

Опритомнів я — де б ви думали — у якійсь пивниці… Темно там було — хоч ножем ріж… Коли я потроху повністю прийшов до тями, то усвідомив, що мене просто таки розіп’ято на стіні… Прив’язано за руки й за ноги до кілець, напевне вбитих у ту чортову стінку… Одежу з мене зідрали, лишили тільки спідні. Холодно було неймовірно, а стінка виявилася сирою і мокрою… Оце тобі голос!

Спершу я подумав, що потрапив до рук грабіжників… Але почув десь поруч якісь звуки… Коли очі звикли до темряви, то просто проти себе побачив двері… З- під них було видно світло… А за ними — чути голоси.

Я наставив вуха… Говорили моанською мовою… Це мене не здивувало — злочинний світ Імперії зневажав говірки провінцій… Але це не була злодійська балачка… Я розібрав слово «Мооз»… Потім мені здалося, що хтось назвав ім’я Сокола Птахи… Якщо мені до цього було просто холодно, то нині зуби почали вибивати дріб…

«Тайняки»… Моанські «тайняки» таки вийшли на мій слід… Як? Адже минуло стільки часу? Доки я намагався припинити клацати зубами, двері розчинилися, і до пивниці увійшло троє чоловік. З собою вони внесли два ліхтарі і прилаштували їх на стовпах, які підтримували склепіння.

Один з трійці був явним моанцем… Більше того, мені здалося, що я його вже десь бачив… Може в столиці? Хтозна… Заважала борода і довге світле волосся… Двоє інших — напевне дженджики місцевого розливу… Старший десь мого віку, темноволосий кремезний південець з непримітним округлим лицем, а молодший — зовсім юнак, мав обличчя, схоже на вузьку пацючу мордочку… Довершували схожість з пацюком ріденькі вусики.

— Ага, — озвався «пацюк», — отямився…

— Панове, — мовив я, удаючи і переляканого і розгніваного водночас, — що це все означає? Вам потрібен викуп? Скільки?

— Нам потрібні, - сказав моанець, котрий, напевне, був за головного, — деякі відомості… Правда збереже тобі життя. Ім’я, прізвище, походження — швидко!

— Еттін Келлі, - мовив я, — шоррогський шляхтич…

— Я не люблю коли брешуть, — сказав моанець, — ще раз…

— Я підданий правителя Шорроги, — сказав я більш обуреним тоном, — і зовсім не розумію, що означає це нахабне викрадення…

Кремезний південець підійшов до мене, і, ніби знехотя, натиснув на руку біля ліктя… Я знав ці лоянські штучки, тільки не думав, що вони відомі і моанській таємній поліції… Біль був таким, що у мене в очах потемніло, і довго не розвиднювалось.

— Підданий Шорроги, — лагідно мовив бородатий, — а ми маємо інші відомості… Хлопці, приведіть того бандюгу… Він-то виявився більше зговірливим, ніж оцей… шоррогець

— Нічого, — пискнув «пацюк», — час у нас не обмежений…

Вони вийшли — «пацюк» та крем’язень — і невдовзі повернулись, тягнучи за собою третього… Я ледве пізнав Сокола — хлопець був весь залляний кров’ю…Лице, груди, живіт в кривавих басаманах… Мав на собі лише сині штани, роздерті на колінах… На обличчі якийсь непередаваний вираз — чи-то сорому, чи-то розпуки, чи-то усе це разом…

— То як зветься наш другий гість? — звернувся до Сокола моанець.

— Білозір, — ледь чутно одмовив Птаха, — Білозір Лелег, чорногорець…

В голові у мене наче з пістоля пальнуло… Сучий син ти, Птахо, ти що, не розумієш, як близько вони від Ольга? Чи зовсім здурів од болю? А втім, він же говорив, що в разі чого не винесе тортур… Збирався померти вчасно… Краще б ти і справді помер…

— Чув? — спитав у мене «пацюк», нахабно вишкірюючись.

— Опісля вашого почастунку, — відповів я, силячись на спокій, — цей чоловік що хочеш скаже, аби більше не били… Я — Еттін Келлі, шоррогський шляхтич, і нема чого втягувати мене до ваших справ!

Моанець підійшов до Сокола, якого «тайняки» поставили на коліна.

— Ти, — спитав, — ти знаєш цю людину…

— Так, — одмовив юнак ледь чутно.

— Де ти з ним зустрічався?

— В Моані… Опісля вбивства Яворіна…

— Він твій зверхник?

— Так… — прошепотів Птаха. Обурення застрягло у мене в горлянці… Я зрозумів полоненика… Сокіл здавав пішака, аби вберегти князя… Тільки ж чи вистачить у мене сили продовжити гру?

— Він давав тобі завдання? — допитувався моанець, граючись важким канчуком.

— Так, — знову озвався Сокіл.

— Кого ти ще знаєш з «тіней», падло? — втрутився «пацюк».

— Тільки… Тільки цього…

— А йому хто наказує? — продовжував допит моанець, — Князь «тіней»? Говори?

— Не знаю, — вишептав Птаха, — ні…

Свиснув канчук… Раз, вдруге, втретє…Юнак упав на підлогу… У нього, певне, уже й кричати сил не було. Двоє «тайняків» взяли його під руки і знову поставили на коліна. Моанець дістав з-за поясу пістоля, ріжок з порохом, і почав повільно набивати зброю.

— Так хто наказує твоєму зверхникові? — спитав він, впоравшись. Цівка пістоля вперлася Соколу в голову.

— Не знаю, — прошепотів юнак, — і будьте прокляті…

По пивниці лунко розкотився постріл… Поки розходився пороховий дим, крем’язень та «пацюк» витягли забитого з пивниці. Моанець тим часом зосереджено набивав пістоля знову. Я спостерігав за цим дійством, наче заворожений. Прощавай, друже Сокіл… Можливо, скоро зустрінемось…

— То що, «тінь», — спитав «тайняк», — зізнаєшся?

— Яка я вам, у біса, «тінь»! — рявкнув я тим голосом, яким віддавав команди своїм «тиграм», — паскудні убивці, якої вам нечисті від мене потрібно! І це — культурна держава! Я взагалі у Моанії вперше!

Двоє «тайняків» повернулися і стали на дверях. Крем’язень тупо нудьгував, «пацюк» шкірився. З цієї трійці він здавався мені найогиднішим.

Моанець підійшов до мене впритул і притис цівку точно до середини чола… Тепер мені уже було жарко, незважаючи на сирість.

- Ім’я Князя «тіней» — сказав, — ну…

— Поцілуйте мене в сідницю, шановний! — загорлав я, — якщо ви — божевільний, то стріляйте! Принаймні, не бачитиму ваших гидких морд!

Клацання «собачки»… Я навіть очей не встиг заплющити! І тиша… Тиша… Осічка…

Як я тоді не обпудився — не знаю й досі… А міг би… «Пацюк» підійшов поближче, задоволено роздивляючись моє помертвіле лице.

— Добра гра, еге ж? — поспитав, — любить — не любить панна Костомаха…

Я віддихався, подивився згори вниз на невисокого «тайняка» і з задоволенням плюнув йому в пику… Сучий син не встиг відхилитись… Зате так хльоснув мене по лиці, що у мене в голові вже втретє загули дзвони.

— Та зачекай, — лінькувато мовив моанець, — зараз він заговорить… Не треба буде навіть сили витрачати, як на того недолюдка… Ти де живеш…шоррогець? У Вишневому передмісті? Це не твоє жовтопике мавпеня гасає там вулицею? Ти думаєш, друга мавпа захистить твого виплодка? Я за ним уже послав. Будемо хлопчиська у тебе на очах припікати вогнем — заговориш…

Я, напевне, перемінився в обличчі так, що «тайняки» задоволено зареготали. Мозок лихоманково працював, вишукуючи вихід… І тут мені сяйнуло…

— Не чіпайте дитини, — мовив, — все скажу…

— Ну-ну, — принаглив моанець, — це вже краще.

— Я, — розпочав я спроквола, — шоррогський найманець… На службі у «Князя «тіней». Білозір — то моє псевдо…

— Ага! — втрутився «пацюк», — а ти знаєш, що ми робимо найманцям, котрі вбивають за гроші наших хлопців?

— Я не бойовик, а перевізник, — продовжував я понуро, — по грошовим справам… Наймав мене найближчий помічник командира, отого, якого ви звете «Князем»… А завдання давав сам верховний…

- Імена давай! — знову вліз «пацюк». Я присягнув собі дістати гада навіть з того світу.

— Командир ззовні схожий на нелюдь, — продовжував я, — а його замісник — звичайна людина…

— Ага! — пирхнув «пацюк», — казав же я, що там керує ельф…

— Звати верховного, — тягнув я далі, - Кречет Птаха… Псевдо — Крін Птасін… Він служить у Моанському Особливому Полку Чоррін Ідрен. У чині капітана…

«Тайняки» злегка остовпіли… Напевне, вони чували про Кріна.

— Що ти несеш? — спитав моанець, — капітан Птасін — доблесний захисник вітчизни…

— Це — прикриття, — мовив я впевнено, — чоловік, якого ви убили — його рідний брат… Сокіл Птаха. І він же — його зв’язківець… Він його навіть на тортурах не виказав…

— Але ж всі знають, — втрутився знову «пацюк», — про подвиги пана Птасіна у Третій Квітанській кампанії…

— Кречет Птаха — ельф, — роз’яснив я, — для них людські життя нічого не варті… Вони чого хочуть? Створити знову отой свій Ельбер, де люди будуть рабами, а вони — панами… Кречет тоді, у Квітані, навмисне чинив звірства, аби південці ненавиділи моанців і мстилися їм, як ворогам.

— Гаразд! — кинув моанець, — ім’я замісника!

— Шордон Шрежін, князь Ведангський, — сказав я спокійно, — у нього в руках усі нитки грошового забезпечення Князя «тіней». Я розповів що знав… Я вліз в усе це за великі гроші… Хочете — вбийте мене, Але дайте спокій сину і слузі…

— Гаразд! — сказав моанець, — збирайтеся, хлопці… Їдемо до Моани!

— А зі мною що буде? — поцікавився я

— Про тебе подбають! — відтяв «тайняк», і всі троє моїх мучителів вибігли з пивниці, наче за ними гналися вовки. Навіть ліхтарі забули взяти…

Я відітхнув і привів до ладу збурений розум… Кляті виплодки повірили… Не могли не повірити…. Іч, як заметушились… Тепер їм буде не до Наньгуна з Найсінем… Помчать до Моани, хапати Птасіна… Напевне, сповістять місцевих колег, і ті заарештують Шрежіна, де б він не був… Тоді влаштують їм очну ставку… Я аж усміхнувся… Ну, «залізний чорра», ти попав…

Далі, напевне, мене повезуть до Моани. Аби підтвердив показання… За цей час Ольг має зайти до Гнізда Ворона… Він же обіцяв подумати… І вирішити… А тут я зник без вісти… Я не сумнівався, що батько в пошуках мене переверне всю Імперію… Можливо — мені пощастить… А як ні, то що ж… На все — воля Небес… Буду упиратися при своїх показаннях до останку… Крін напевне пізнає мене, але йому не повірять — подумають, що навмисне «топить» свідка… І, якщо нас повісять втрьох — Птасіна, Шрежіна і мене — це буде не такий уже поганий вихід… Заповіти державних зрадників недійсні… Підданим Драконів нічого не станеться, а Воїн у гаю дубовім потисне мені руку…

Звісно, просто так здаватись я не збирався. Тому почав розхитуватись у своїх путах… Про мене обіцяли «подбати»… Якщо удасться визволитися до появи нових мучителів, то…

За дверима знову почулись кроки. Я перестав метатись і удав напівпритомного. Навіть очі прикрив… А коли підняв вії, то побачив перед собою Ольга…

Батько стояв і дивився на мене своїми золотавими очима… В них танцювали блискітки… Високий витончений дивний з передчасно посивілим волоссям…

— Татку! — видихнув я, — як ти мене знайшов?

Подальші слова застрягли у мене в горлі… В розчинених дверях виникли три знайомі постаті… «Тайняки»…

— Ззаду! — крикнув я розпачливо.

Ольг усміхнувся…

— Спокійно, синку, — мовив, — це свої….

***

Що я відчув тієї миті — словами просто не передаси… І лють, що мене провели, наче хлопчиська… І злість на Ольгових бойовиків — так і подер би їх на шмаття… А щодо самого Ольга… У мене не те, що слів — навіть думок не залишилось.

— Мене відв’яжуть, нарешті? — здобувся я на слово.

— Авжеж, — озвався Ольг, — тільки пообіцяй мені, що нікого не понівечиш…

— Гаразд, — буркнув я, — обіцяю…

Бойовики відв’язали мене, і «пацюк», мило усміхаючись, подав мені вузол з моїм майном… Ах, сучий син! Ах вишкребок! Я похапцем одягався, кленучи все на світі.

За дверима був ще один льох, заставлений скринями та пляшками. Ну, звісно ж… Торговий Дім Росавів… Де ще можна влаштувати схрона… На одній зі скринь сидів не хто інший, як Сокіл Птаха, живий і здоровісінький, без жодної подряпини… Ах, падлюка… А я йому ще життя врятував… А потім оплакував як рідного брата…

Сокіл підвівся… На його обличчі був все той же вираз сорому й розгубленості. Очей він на мене не підводив… Правильно… Ах ти ж змій данадільський, а ніякий не сокіл… Хоч би моргнув мені тоді…

З винарні ми піднялися нагору, до невеличкої вітальні. Там стояли лише дубовий поставець, стіл та кілька стільців… На столі було накрито до обіду. Чи може вже до вечері… Виноград, помаранчі, сир, якісь салати… Вино, ясна річ, росавське… Я мовчки впав на стілець. Бойовики почекали, доки сяде Ольг, тоді розсілися теж. Птаха сів останнім…

— Ти просив, сину, — заговорив батько врешті, - про службу у війську Князя «тіней». Але, перш ніж стати до його лав — потрібно здати іспит. Ти його здав, Ольжичу… Я попереджав тебе, що це — брудне ремесло… І криваве… Не дивись так на цих людей, вони всі пережили подібне… Дехто і страшніше…пережив. Нині у тебе є остання нагода відмовитися від служби. Бо відставку «тіні» дає лише смерть…

Я все ще не знав, що мені робити… Я втягував в себе повітря, дихаючи рівно і глибоко, намагаючись заспокоїтися… Всяке крутилося у голові… І бажання з ревом підхопитися на ноги та перебити усе на зі смаком накритому столику… І розбити пику комусь з Ольгових хлопців… І схопити Птаху за відлоги кунтуша та добряче струсонути… Лише щодо самого Ольга і досі не було ніяких думок… Хоча — чим я міг налякати дивного, котрий не один раз вмирав і воскресав? Зраненого воїна Ельберу з імператорським тавром на плечі? Чоловіка, котрий терпів тортури, не дозволяючи собі зомліти? Ні, один спосіб я таки знав — поїхати геть від усього цього назавжди, і більше ніколи не повернутися.

Ольг чекав… Я сидів і потроху заспокоювався…

— Перш за все, — сказав, — дайте щось випити…

Сокіл похапцем налив мені вина до високого келишка. Я не глянув в його бік — нехай ще помучиться, чортів блазень…

Коли я ковтнув вина, стало трохи легше… Образа поволі меншала… Зрештою, батько був правий — я сам напросився до нього на службу… А не перевіряти новачків у такій справі означало — ризикувати і собою, і іншими… Нехай… На все воля Небес…

— Де я тебе бачив? — спитав я у бойовика, схожого на моанця.

— Квітанський ліс, — одмовив той. — Зв’язківець з Чорногори…

Авжеж, це був той самий хлопець, котрого сотник Крук трохи не перетворив на ще одну зарубку… Ну, звичайно… Тоді він був підстрижений по-військовому і без бороди…

— Ти й справді моанець? — спитав я.

— Моанець, — мовив бойовик, — тутешній… Я народився в Боговладі…

Говорив він ельберійською з данадільською вимовою… Ще один щасливий виняток, хай йому…

— А як попав…до війська?

— У мене убили друга, — пояснив боговладець, — ельберійця… Це він мені очі відкрив… Убили чорри… за мову.

— Як так — за мову?

— Друг співав добре, — неохоче мовив бойовик, — ми гуляли в шинку… Було свято, осінній карнавал… Приятель заспівав… ельберійською. Він сам і складав ті пісні… І тут до нас причепилися чорри… П’янісінькі… Сказали, щоб не вив тут собачою мовою… Друг скипів, і… Я й до суду подавав… Нікого не покарали… А подання до суду мені поміг скласти пан правник…

Він позирнув на Ольга.

— Я один час, — пояснив Ольг, — тримав ще й приватну правну контору…

— Помиримось? — спитав «тутешній моанець» і простягнув руку.

— Свиня ти, — одмовив я, але руку потиснув, — і твої вішальники теж… Хіба ж можна так людей лякати? Я і правда повірив…

— Ви добре трималися, — встрянув «пацюк» і теж простягнув руку, — коли мене перевіряли, я штани намочив з переляку…

Лице юнака вже не здавалося мені таким відразливим. Просто звужене донизу обличчя південця з домішкою дивної крові.

— Ти б взагалі помовчав, — пирхнув я, — твоє щастя, що ти не справжній «тайняк», а то б живим звідси не вийшов…

Я стис тонкі пальці свого мучителя так, що той усміхнувся крізь біль.

— Вдарте мене, — запропонував, — легше стане… Я, опісля тої перевірки, Орлинові так вліпив, що він і досі згадує…

Мовчазний крем’язень Орлин ледь помітно знизав плечима.

— Авжеж, — сказав знехотя, — Орлин в усьому винен… Та ти ж так і напрошувався, щоб у когось здали нерви, і тебе прикінчили на місці…

— Соколе, — мовив я і усміхнувся. Лице Птахи просяяло. Він трохи підвівся і несміливо торкнувся моєї руки.

— Тебе теж пропустили через отаке? — спитав я, стиснувши йому зап’ясток, на ельберійський лад.

— Мені ще гірше було, — вимовив Сокіл і кинув обережний погляд на Ольга.

— Говори, — дозволив той.

— Пан Лелег, — тихо мовив хлопець, — для мене є всім… Він не дав мені збожеволіти, коли брат мене… А перевіряли мене так… Наче схопили і пана Лелега… І він почав мене «здавати»… Аби самому врятуватись. Холоднокровно і безжалісно… Коли мене залишили самого — я трохи голову об стіну не розбив…

— Додай, що ти так і не видав нічого, Соколе, — м’яко мовив Ольг, — я спинив іспит, бо ти трохи руки на себе не наклав…по-справжньому.

— Два дні по тому не міг повірити де сон, а де ява, — сказав Птаха тим же винуватим голосом, — мені навіть снилося… оте. Я вас розумію, пане Білозіре, але я виконував наказа, і…

— Гаразд, — сказав я, — заспокойся… Налий мені ще — і забудемо це страхіття… Батьку, то яка моя оцінка? На іспиті…

— Вищий бал, як говорили в Ільзноні, - озвався Ольг, — особливо — отой виверт з «Князем «тіней»… Пречудова промова… Повірили б і справжні «тайняки»… Жорстокий ельф, котрий навмисне винищує квітанців, аби ті моанців більше ненавиділи, це взагалі — витвір мистецтва… Треба буде запропонувати цей сюжет якомусь моанському письменникові… Ну, а як ти прихитрився втягнути в змову обох недолюдків — Птасіна та Шрежіна, так на подібне і у мене б розуму не вистачило… Дякую за підказку, синку… Можливо ми це використаємо…в майбутньому.

— То я вже на службі? — спитав я уже майже весело.

— Так, — всміхнувся Ольг, — «тіні» не говорять красивих слів, хоча ельберійці завжди не від того… І не дають пишних присяг — це все для ясного дня, а ми — діти ночі… Віднині ти — воїн-«тінь», дитя моє… Душу — Богам, життя — вітчизні, честь — для себе… І священне право на смерть, аби її зберегти, ту вояцьку честь… Зараз ти вийдеш звідси, через крамничку, і підеш додому. І будеш чекати… До тебе має прийти зверхник…Він покаже тобі таке…

Ольг видобув з кишені ворожильну руну, випалену на шматочку дерева. Руна Сили… Блискавка…

— Від нього дізнаєшся про все, — продовжив, — і слухатимешся його… як мене. Гаразд?

— Гаразд! — сказав я уже бадьоро і взяв зі столу помаранчу. Подумав і прихопив ще одну — для Найсіня…

— Батьку, — сказав, — якщо раптом щось — не забудьте, що маєте п’ятого онука…

— Ніколи не наврочуй, — озвався Ольг, — особливо перед завданням. А щодо лоянців твоїх — вони тепер сини Ельберу… Загинеш — Князь «тіней» подбає про них.

Додому я ледве приплентався… Було ледве по обіді, а мені здалося, що я провів у тому льосі вічність… Злість змінилася розгубленістю… Я лише зараз зрозумів, в що встрянув по власній волі… Я пам’ятав батька ніжним і лагідним Золотооким Ельфом, добрим духом Лелечого Гнізда… Пам’ятав і зраненим повстанцем, але тоді, коли Ольг зривав пов’язки, аби з честю піти до дубового гаю, де відпочивали його пращури, він був жертвою, його можна було жаліти… А от Князем «тіней» я його побачив вперше — і злякався… Те, що він зробив з Птахою… А зі мною… Оця страшна павутина, що її сплів під носом у імперських служителів порядку непримітний хетанський торговець… Його жорстокість і витримка… Його залізна воля… Його холодний розум, і вміння розмінювати людей, наче фігури в шаховій грі… Недарма ж він протримався стільки… Від смерти діда Станимира минуло більше двадцяти літ, а Князь «тіней» все ще боровся, розважно і виважено вираховуючи кожний крок свого війська.

Зверхник прийшов до мене аж через місяць… Це був не хто інший, як мій добрий знайомець Сокіл Птаха… Я лише очима закліпав — сподівався бо, що наді мною поставлять когось досвідченого… Ну — і старшого за мене чоловіка, а не оцього ось юнака з вустами дитини і зраненою душею…

Але Сокіл знову став таким, яким я знав його спочатку… До мене справді з'явився зверхник. Слухаючи впевнений голос Птахи, твердий, незважаючи на данадільські переливи мови, я розумів, звісно, на кого намагається бути схожим колишній тихий хлопчик, закоханий у читанки… Він ледве відпровадив Терночка, той все намагався розповісти своєму улюбленцеві про пані княгиню Конвалію, про ясну панну Дану і вимагав чергової казки.

Коли ми зосталися вдвох, Сокіл з усміхом поклав на стіл руну і тут таки почав пояснювати, що ми мусимо робити.

Внаслідок тих пояснень, ми з Птахою виїхали до Радину. У цьому місті я ніколи не бував, а знаходилося воно на землях колишнього Ведангу. Нині це було стольне місто провінційного воєводства, трохи занедбане, але ще гарне. Ми зупинилися в ріжних заїздах — я в «Білому Коні», а Птаха — в «Щасті Радину».

Саме в «Білому Коні» і жив чоловік, якого ми мали пограбувати… Ні, це не перебільшення… Чоловік цей був ішторнійським торговцем і одночасно — працював на Орден, котрий мав в Ішторні необмежену владу. Ми повинні були викрасти або відняти — це вже як вийде — скринечку з паперами, які цей торговець віз до Ішторну. І прихопити цінності, які могли бути у цього пана… Щодо останнього — я абсолютно не здивувався. Хоча я й підозрював, що трохи не всі доходи Торгового Дому Росавів йшли на Ольгову страшну гру, але ж не міг він утримувати всю «павутину» лише на те, що виручав від продажу делікатесних вин… Потім мені довелося навіть піратствувати на морі, аби поповнити грошові запаси таємного війська… Совість — спитаєте ви? Яка там у біса совість…Ольг не зважав ні на що, коли справа торкалася «війни «тіней», і кошти, добуті подібним чином, вважав за військові трофеї. Ну, а щодо цього ішторнійця, то сучий син шпигував в Моанії на користь Ордену та Ішторну… Хто ж йому лікар, коли наскочив на меткіших за себе…

Хто дав Птасі «наводку» саме на цього панка — не знаю і досі… Багато чого залишилося для мене у таємниці… Як ото малювання на стіні — хтозна, що там, за обрізом рамки. Зайвого ми намагалися не знати і самі — менше знаєш, менше можеш видати…Одним словом, ми з Птахою вночі навідали ішторнійця, бувши перевдягненими за моанських злодюжок… Обчистили бідолаху до останнього червінця. І скринечку з паперами знайшли, правда, для того, аби ішторнієць виказав нам, де її заховано, мені довелося натиснути йому кілька разів на оті больові точки, так добре відомі лоянцям… Совість? Спала сном немовляти… У скринечці були розписки кільканадцяти шляхетних моанців, котрі потаємно прийняли кілені-мейдизм і погодилися працювати на Орден. Коли ми з Соколом полишали ішторнійця, зв'язаного наче клунок, то я кинув кілька слів, з яких шпигун, якщо він тільки не був закінченим дурнем, мав зробити висновок, що його обчистили «тайняки» пана Гаратто. І того ж ранку ми полишили Радин.

Так воно і пішло… Часом перерва між завданнями була кілька днів, часом — кілька місяців. Сокіл відвідував мене і без діла — так, посидіти. У «тіней» таке правило було — менше ховаєшся, менше підозри… Ну, зайшов добрий приятель в гості… Я і сам побував у старому будинку Птахів, що знаходився в Яблуневому передмісті. Над дверима пишався стародавній герб роду — ловчий птах стрімко спадає з неба… І гасло…Дуже просте гасло — «Тільки честь — для себе». Якраз для обох братів…

Пані Дивина згадала мене і відрекомендувала юній Півонії Ведангській, котра мусила нині зватись Півонія Тополина, за прізвищем пані Пави. Дівчина, якій було вже вісімнадцять, шкодувала не стільки титулу і замку Гнізда Драконів, скільки старовинних речей та малювань роду, які мусив понищити зайда… Про загибель брата я оповів самій Півонії, начебто те, що чув з чужих вуст. Тривожити цим пані Дивину я не хотів. Бідолашна шляхтянка, ще не така й стара, мала вже сиве волосся і хворе серце, що розривалось між синами-ворогами.

Півонія була схожа на Драконів лише очима… Вона мала миле округле селянське личко, і, здається, ніяких надприродних здібностей… Сокіл ставився до неї дуже ніжно… Іноді мені здавалося, що молодята потиху закохані одне в одного.

З трійцею бойовиків нам з Соколом також доводилося зустрічатися. Вони приймали у нас і папери, і гроші та відправляли все це далі… «Пацюка», виявляється, звали шляхетським іменем Горислав, а «тутешнього моанця» — Тархом. Більше я нікого не знав, окрім самого Ольга, та воно мені не було й потрібно.

Одне з завдань сподобалось мені трохи не найбільше… Ми мусили так налякати одного зелемінського поміщика, аби він спродався і виїхав на батьківщину предків… Тобто, ясна річ, у Велику Моанію. Отже — цікавий люд мої одноземці-моанці… Як лаяти дикунів-південців, то не знаходять слів… А селитися на їхній землі і витискувати з тих же «дикунів» останню мідну монетку не гидують…І сікти добрих людей канчуками, за те, що ті люди їх годують… Ну ми й наполохали того панка… Заявилися з Соколом до нього вночі, в бойовому вбранні «тіней». Зайда від одного нашого вигляду трохи не посивів… Зібрали челядь, в тому числі і наложниць-кріпачок… Вивели панка перед людські очі, я виголосив коротку промову, в якій пояснив чого від нього хочуть, і що з ним буде, якщо він нас не послухає. Тоді Сокіл, на підкріплення слів, свиснув клинком… Через кілька днів панок, прикривши пов’язкою відтяте вухо, виставив маєточок на продаж… А покупцем був якийсь Ольгів підлеглий… І нам — розвага, і селянам полегшення… Новий пан роздав їм свою землю в оренду, ціну за те призначив невеличку — і поїхав… Начебто за кордон… Скромно і зі смаком… Подібні завдання я найбільше любив, вони мені нагадувала книжки про шляхетних розбійників, якими я захоплювався в дитинстві.

Доводилося нам і вбивати… Якось послали нас до Моозу… Хто був той чоловік — не знаю й досі… З одежі — наче шляхтич. І виходив він з дому лише в оточенні охоронців. Сокіл мені його здалеку показав. Жертва дуже боялася людей південного типу, і її найманці звертали увагу саме на таких осіб… А мене підпустили поближче, через «моанську пику«…Що ж, всім трапляється помилятися… Платівку я метнув цільно, і щезнув раніше, аніж охорона взагалі щось втямила…

Зброї ми вживали лише безгучної. Пістолів не використовували зовсім… Доводилося вживати і «удавочки», про яку згадував колись сотник Крук… Якось отримали ми завдання прибрати зрадника… Такі теж часом траплялися, в основному між «сірими тінями»…

Ольгове військо ділилося на кілька підрозділів… Перший — найближче до серця павутини — то «чорні тіні», бойовики… До них належав і я…Чим ми займалися — я вже трохи розповів…Тоді — «сірі тіні»… Ці жили постійно в якомусь одному місці, і виконували якесь одне завдання… Не бойове, зазвичай… «Сірі тіні» служили в судах, в урядових закладах, утримували будинки-схрони, займалися торгівлею… «Сірою тінню» був отой продавець вин з Моани, якого я так необережно розпитував. Окрім того, Ольгу служили найманці… Служили за гроші, часом навіть не знаючи, на кого працюють.

Можливо, були ще якісь угрупування… Напевне — були. Я і досі не знаю всіх обрисів «павутини», яку тримав в голові Ольг… «Сірі тіні» нічим не були гірші за нас, просто, коли чоловік живе на одному місці, має родину, і тут таки несе службу — його легше взяти за живе… «Чорну тінь» складніше відстежити… А втім… Відстежили ж мене… Тому і сиджу нині в Астеоні, очікуючи погибелі…

Однак, той зрадник, про якого йде мова, здав «нитку» павутини не від страху за долю дружини чи діточок. Він поласився на гроші, які йому запропонував пан Фотін Зелемінський… Ну, так, той самий князь, котрий колись сватав Конвалію… «Здати» сучий син міг лише трьох чоловік, котрі вели з ним справи…Фотін, котрий запропонував цьому зелемінцю місце начільника охорони, думав, що має справу з просто собі розбишаками… Але, на біду, у засідку потрапила «чорна тінь» — бойовик-перевізник, котрий мав при собі важливі папери. Хлопець намагався вирватися з кільця Фотінових чоррів, а коли зрозумів, що не вийде, добув з рукава отаку саму голочку, як оце у мене в пуделечку, і зберіг вояцьку честь…

Князь Зелемінський почав виявляти опісля нездорове зацікавлення цим випадком… Ну, ми з Соколом і мали попередити його, що така цікавість ні до чого доброго не приведе. А заодно — і покарати зрадника…

Я приїхав до Зеліборського замку в сірім однострої і з відзнаками капітана Астеонського полку. Їхав я, нібито, до свого маєтку на Побережжі. А зайшов виказати своє шанування пану князю, котрий доводився мені родичем у якомусь там коліні…

Оскільки такий родич у князя Фотіна і справді був, магнат прийняв мене холоднувато (а раптом буде прохати грошей), але привітно (коли я сказав, що отримав величеньку спадщину). Ох, аби я був ясновидцем і знав, що зробить оця погань з Вогнеданом Пардом, коли юнака зрадить один з його найближчих друзів, і запропонує Зелемінському магнату здати йому вогняного ельфа живим і безсилим… Я б тоді точно прикінчив паскуду… А так — князь Фотін відбувся легким переляком… Його начільника охорони знайшли задушеним у власному ліжку. А до удавочки була прив’язана коротенька записочка моанською мовою: «Цікавість убиває як і зрада..»

На мене підозр не було ніяких, бо я всю ніч грав у карти з князем та іншими гостями. Я тільки розчинив, перед тим, як іти до князевої вітальні, вікно своєї кімнати… І спустив вниз тонкого шовкового шнура… А вранці, повернувшись, відв‘язав шнур і кинув його у вогонь комина… Легенди про те, що «тіні» трохи не крізь стіни проходять, складалися якраз опісля таких випадків… Звичайно, можливо було піднятися по стіні замку, вживаючи металеві «кігті», якими можна чіплятися навіть за рівну поверхню… Але, коли «тіні» працюють в парі, вони ніколи не напружуються даремно… «Кігті» — то вже для таких випадків, коли всередину не можна проникнути обманом, або ще якось…

Скінчилася моя робота в парі несподівано і страшно… Так, я втратив свого зверхника… Втратив Сокола, ловчого птаха Ельберу… Втратив воїна, котрий став мені братом… Біль від цієї втрати я відчуваю і досі… Мав я опісля і добрих друзів, і чудових напарників… Мерлан Зоря, котрий теж загинув… Богодар Ставський, він же Дарин, котрий живий і досі… Мечислав Ведангський, котрий, незважаючи на його князівський титул, теж один час був моїм напарником… Але Сокіл… Він зник з цього світу, наче й насправді тінь, і набагато пізніше я побачив те, що він лишив на землі — хлоп’я з очима Ведангів, вустами дитини та ім’ям, яке було відкинуте зі зневагою паном Кріном Птасіним. Маленький Кречет Птаха, справжній ельберієць душею, мовою, серцем…

Останнє наше спільне завдання ми з Соколом виконували в Астеоні… Нам треба було — з глузду з’їхати — обікрасти заміський маєток мого дядечка пана Ріфіна, котрий все ще перебував на Шоррозі… Що ми там шукали — знав лише Сокіл. Я забезпечував йому прикриття… Річ ця була такою важливою, що її охороняли, наче моанський золотий запас… Під час сутички з охоронцями маєтку мене було важко поранено кулею в груди, і я зомлів…

За законами таємного війська, Сокіл мав добити мене, а сам — уходити разом з захопленою цінністю… Пізніше я дізнався, що це були папери, які могли привести пана Ріфіна на шибеницю… Мій батько розрахував, що імператорська немилість до пана князя має скоро закінчитись… А по смерти володаря, князь Астеонський був найпершим претендентом на намісництво при малолітньому наступникові трону… Згодом ці папери врятували життя Вогнедану з Мечиславом. І не тільки їм…

Але Сокіл витяг мене… Як це йому вдалося — не маю поняття… Розпитати його самого мені вже не довелося. Отямився я в хатині на околиці Пелли — стольного міста Астеону. Хазяїн мій був південцем, але ельберійської мови майже не знав. Він народився в Срегії, в родині засланців, а потім перебрався сюди… Хто його завербував і як — не знаю теж… Він і ходив за мною, доки я не видужав. А тоді у Пеллі з’явився Тархом…

Я щиро зрадів, коли побачив боговладського моанця. Але вісті він приніс невтішні. Востаннє він бачив Сокола в Моані, в одному з запасових схронів… Юнак мав віддати йому папери, котрі ми добули в Пеллі… Папери Сокіл віддав, а Тархом передав йому не завдання — прохання Ольга… Пробратися знову до школи чоррів, і дати знати Вогнеданові, що він не є самотнім.

Опісля того Сокіл зник… Він не прийшов ні до схрону, ні на інші явки… Не був і у моанському відділенні Торгового Дому… Не було й вісток, що його схоплено… Тархом, про всяк випадок, згорнув моанську павутину, вкупі з крамницею по продажу вин, куди були найняті цілком несвідомі таємної війни торговці-моанці. Та по місту не було ні арештів ні розшуків… Тархом не виключав можливості, що «тайняки» могли схопити молодого воїна, але вважав, що тоді б вони якось проявили б себе… Він не втрачав надії, що Сокіл живий і на волі.

Тархом передав мені завдання особисто від Ольга. Я мав зустрітися з батьком в Сіллон-Сінді, на піратському острові князя Непобора. Що робити далі — батько мав розповісти мені сам. То ж я простився зі своїм господарем, котрий витяг мене з того світу, купив на гроші, передані мені Тархомом, коня, і рушив на Південь…

***

Їхати мені довелося через Квітан… Боги мої, скільки на мене нахлинуло спогадів, коли я побачив такі знайомі ліси… І почув квітанську говірку, повільну і розважливу… Неподалік Жерделю я не втримався і звернув до лісу…

Я думав, що не знайду тієї галявини, де колись була лісова хатина… Але знайшов… Місця, звісно змінилися, ліс порідшав, замість хуторів я проїхав декілька панських сіл… Неподалік того місця, де Воїн прийняв свій останній бій, теж виникло село… А на галявині не зосталося нічого… навіть руїн. Тільки трава до поясу і мертва тиша.

«Нехай проросте крізь мене трава… — згадав я раптом слова Сокола і трохи не заплакав, — Нехай за мною заплаче тільки дощ… Нехай на могильному камені не буде мого імені… Нехай не буде і каменю». Де твій камінь, Драконе? Де твоє ім’я? Його втоптав у бруд вбивця твоєї сестри… І тільки дощ плаче за погубленим родом ельфів-воїнів… Чи бачиш ти мене зараз, Ведангу, звідти, з того гаю, де немає болю?

Стежечку я побачив наче у відповідь на мої благання. Я рушив нею майже одрухово. Коня вів у поводу…

Стежка вивела мене до ще однієї затишної галявинки. Посередині її стояла самотня сосонка. Під нею, в траві, щось сіріло.

Я зупинився, вражений… Переді мною був надгробок… Такий, як на чорногорських цвинтарях… Ледь оброблений камінь, з тих, що встановлюють на місцях вогняних поховань… Весь обкладений квітами… На камені виднілися руни…

«Чорний Воїн та його бойові побратими, — прочитав я вголос, — понад все вони любили свій Коханий Край».

Це ж яку сміливість треба було мати, щоб встановити таке трохи не під носом у Жердельських чоррів та своїх панків… Я опустився на коліна і притисся чолом до імені друга… Прибраного імені… Чи настане час, коли тут буде написано: Князь Воїн Ведангський… Змагор Тополина… Войко Борут… Діян… ой, як же його…здається Грозан… Я не пам’ятав всіх імен, а імені старого лісника не знав і зовсім… Та дізнатися можна було б… Аби було кому читати… Воїне, мій смутний побратиме, чи принесе твій син квіти до твого каменю? А чи станеться так, що княжич Зельм Чорногорський плюне на твоє їм’я і скаже чужою мовою: «Зрадник вітчизни»? Твоєму сину вже майже чотирнадцять, і з них сім літ він провів у школі чоррів… Твоє дитя, яке ти так і не побачив, носить прізвище прибраного батька… Чи має він ще оте малювання, з якого ти усміхаєшся юній Конвалії?

Я підхопився від шереху… На стежині застигла дівчина… Зовсім юна, років шістнадцяти… Червона стрічка довкола голови, квітчаста квітанська хустина на плечах… Сорочка, гаптована місцевим візерунком в сонячний хрест… В руках не просто квіти — сплетена гірлянда…

Бідолаха перелякалася не на жарт… Всьому виною, звісно, була моя «моанська пика»… Людині з такою пикою самотою гуляти по квітанським лісам і досі було не дуже безпечно…

Я мовчки встав, взяв коня за повід і пішов стежкою, обминувши дівчину. Вона кресонула по мені таким ненависним поглядом, що мені аж моторошно стало… Отак і зурочують…. Очі у юної хуторянки, а чи селянки були неймовірно карі і неймовірно злі… Хтозна, що вона подумала… Я не збирався нічого їй пояснювати, сів на свого верхівця і хутко вибрався на шлях.

О, мої одноземці, виховані закордонними вчителями моанські панове, яких іноземці навчили витирати носи не пальцями а хусточками, зможуть запитати обурено «За що ці дикуни нас так ненавидять?» Я то знав за що… Я бачив отаких дівчат з відрізаними грудьми, у калюжі крові… Я бачив палаючі хутори… Я бачив… Тільки ви ніколи про це не напишете, панове укладачі Зводів-Літописів Великої і Могутньої… А якщо військо Ольга програє свій бій, то онуки цієї квітанської дівчини назвуть зрадниками своїх звитяжних дідів, котрі понад все любили оці ліси, і це високе небо… І заросте травою камінь з рунами… А потім — забудуть і мову, і руни…

За три дні я проминув Дар, до якого не став навіть заїжджати — настільки болісними були спогади…. І під вечір останнього дня натрапив на селище під назвою Вербава…

Оце ось дійсно була судьба. Я те село навмисне не розшукував, та й ні для чого було… Але ось воно, на дорозі… Дерев’яний стовпчик з дошкою, на ньому акуратно вирізано рунами: «Вербава»… Корчма на в’їзді… Тоді я не запам’ятав її назви, а нині роздивився вивіску: «Коловрат»… Поганська назва… Хазяйку, здається, звали Мальвою, як і мою першу дружину, а її брата, лічця — Боговитом.

Ворітню мені відчинили двійко темнооких кругловидих хлопчаків. Оцінивши мою «моанську пику», вони потульно повели коня до конов’язі, але монетки, яку я простягнув, ніби не помітили. І зникли як духи… Я знизав плечима і увійшов до хатини.

Корчма була як корчма… Столики, дерев’яні стільці з високими спинками… Біля однієї стіни лава та довгий стіл… Шинквас… А за шинквасом стояв не хто інший, як Крук Вигорич…

Я пізнав сотника одразу, хоча той запустив довге волосся за місцевим звичаєм… І довгі вуса, тоді він мав коротші… І сивини додалося у чуприні… А він мене не пізнав зовсім. Глипнув байдуже і став перетирати рушником полив’яні кухлі…

Я не витримав… Звісно, я не мав права ні на які контакти, але це ж був Крук… Моя ельберійська совість, котра часом підказувала мені найнесподіваніші повороти долі… Я підійшов до шинквасу і мовив стиха:

— Пане сотнику…

Крук поволі звів на мене очі… Погляд у нього став — як дві цівки пістолів…

— Що ви, пане?… — спитав він поволі моанською

— Сокиру ще маєте?

— Про що ви…

— А чорру пам’ятаєте? З новими відзнаками? Не сниться гостре сидіння?

— О, Боги…, - сказав Крук очманіло, — невже той самий ослятя? Але ж ти не порозумнішав ні на гріш… Ще б слово — і тебе б поховали в безіменній могилі…

— Я б встиг відскочити, — мовив я, усміхаючись, — ніж у вас під шинквасом, біля лівиці… Ви й тоді були шульгою…

— Сучий син! — пробурчав Крук, — щоб тобі переродитись зайцем і все життя бігати від хортів… А ти змужнів, Білозір, чи як тебе… Був тоді щеням, тепер — мужчина… Мальво, ходи-но сюди!

З кімнатки за шинквасом визирнула жінка, пов’язана хустиною, як — то у звичаї в заміжніх квітанок.

— Заміни мене, — мовив Крук, — у мене гість… І принеси поїсти.

Мальва стала за шинквас, а мене Крук повів у жилу половину хати. Квітанка теж мене не пізнала… Добре я змінився, однак…

В світлиці біля столу сидів якийсь чоловік і товк щось в ступочці… Боговит…

— Брате, — мовив Крук, — подивись, хто завітав нині до Вербави! Пам’ятаєш отого ослятю? Ти ще його батька лікував…

— О, — протягнув Боговит, — оце так зустріч…

Обидва квітанці здалися мені якимись чи-то напруженими, чи-то переляканими… Але ж сотник Крук не боявся нікого й нічого… Чи може вони мені не довіряли? Але й тоді — чого їм боятись… Принаймні, вони мали розуміти, що я їх не видам, бо й сам в противному разі потраплю під шибеницю.

Мальва принесла наїдків і трохи випити… Квітанці, окрім звичаєвих вин, робили одну чудову настоянку на місцевих травах… Одна чарочка — і янголи, янголи… Вирай, хоч мейдистський, хоч язичницький… Кожному по вірі його…

Їли ми у поштивій тиші. Попоївши, колишній сотник розгладив вуса і сказав:

— Ну, а тепер оповідай… Де тебе носило всі ці роки…

Я оповів… Про Белат, про те, як служив охоронцем товару пана Молли… Про Лоян і князя Лянь… Про Немлінь і свого сина… Гостей у корчмі більше не було, і Мальва-квітанка теж присіла біля столу. А коли я оповів, як народжувала Немлінь на човні посеред Океану, жінка аж очі втерла рукавом.

— Авжеж, — зітхнув Крук, — наїздився… Набачився… Скрізь, дивлюся я, одне й те саме… Вогонь і меч… Чого людині не вистачає? А я ось тут осів… Не думав вижити, але бач…. Живу потроху… Мальва… Вона вже десять літ — жона мені… Дітей троє… Страшно мені було опісля… того, що сталося у Вигоричах, родину заводити — та життя, знаєш, взяло своє… Ну, а ти нині чим займаєшся?

— Всім потроху, а найчастіше — нічим, — відповів я, — я тепер — заможна людина…

— Золота з-за моря привіз? — хмикнув Крук.

— Авжеж…

Сотник з хвилину роздивлявся мене.

— А за батька що ж не питаєш? — озвався докірливо.

— Я знаю, що він вижив, — відповів я, — я власне і працюю на нього… Торгую вином…

Тільки за хвилину я втямив, як двозначно прозвучали мої слова для Крука, котрий знав, ким є Ольг Лелег…

— Малиновим? — спитав сотник стиха.

Я опустив очі.

— Що є рятунком для людей і дивних? — вимовив Крук. Це було останнє умовне слово «сірих тіней»

— Вогняний спис володаря Ігворри, — відповів я як належить «чорній тіні». Для «сірих тіней» відгук був іншим.

— Бойовик? — спитав сотник аж трохи недовірливо, — невже аж так порозумнішав, ослятя?

— Порозумнішав, пане сотнику…

— Борги платиш таткові своєму?

— Плачу, пане Крук… Він бо того вартий…

— Гаразд, — сказав сотник, — чув, Боговите… Ось і вихід! Боги відгукнулися на наші молитви!

— У мене зустріч, — мовив я, — в Сіллон-Сінді…

— Чи я не говорив! — ще більше звеселився Крук, — а то ми тут… Тут таке…

— Що сталося, пане сотнику? — спитав я впрост. Я — бо давно відчув, що тут щось не так.

— Розповідай, Боговите! — звелів Крук. — а ти, Мальво, ходи, постережи за дверима…

— Почну з того, — зітхнув цілитель, — що ви тоді, у Дарі, погано націлились, пане Білозіре.

Я зрозумів… Серце моє раптом зайшлося, передчуваючи якусь біду.

— Я знаю, — сказав, — він нині у Моанському полку… Капітан…

— Не у Моанському, — мовив Боговит, — півроку тому Кріна Птасіна знову перевели на Південь… Підвищили до полковника Дарійського полку… Брехали люди, що він щось накоїв у Моані… Це наче і підвищення і покарання водночас… Я ще подумав, що тут йому довго не протриматися…

— Ну і що? — вирвалося у мене…

- І ось, у місяць цвітіння лип, — тягнув далі Боговит, — пан Крук поїхав по закупи аж до Рибок, а ми тут з Мальвою були вдвох… Ну — і діти, ясна річ… Був вечір… У корчмі — нікого… Тільки в куточку-сидять двоє… Поручник-чорра, та його джура-підліток… Тихенько так сидять і майже не розмовляють… Я — нічого, стою за шинквасом… Раптом — двері вростіж, лайка, крики… Пан Птасін приїхали обмивати своє призначення…З ним — з десяток чоррів. Офіцери та їхні вістові… Обсіли отой стіл, вимагають вина, наїдків… Я подаю… Мальву з дітьми одразу ж відіслав до криївки… Туди, де ваш батько колись лежав… Коли чую, отой поручник шепоче своєму джурі… Ельберійською… «Вогнедане, спробуйте вийти задніми дверима…»

Я стиснув руки на колінах, бо починав розуміти.

— Джура той, — продовжив цілитель, — щось відповів, але дуже тихо. Тоді поручник знову говорить: «Благаю, Повелителю… Тут — мій брат… Може статися лихо»…

— Сокіл, — вирвалося у мене, — так ось ти де… пропав.

— Ну, і той недолюдок його таки пізнав, — зітхнув Боговит, — отак і крикнув: «Сокіл? Стій, зраднику!» Той хлопчину пхнув за шинквас, а сам — за шабельку… Може і прорвався б, він добре бився…Сокіл, та брат став йому на дорозі… З пістолем…

— Рука здригнулася, — пробурмотів я. — у Сокола, не у Кречета….

— Я тим часом, — продовжував лічець, — хлопця за однострій і до світлиці… Він б’ється у мене в руках, виривається… Дивлюсь — а то ельфеня…Чистокровне…. Це ж він, напевне «тримав ману», а тепер про все забув від хвилювання… Пострижений по-військовому… Гарненький, мов дівча… Очі сині як грозове небо… «Тікай, — кажу, — задніми дверима, відсидишся в яру…» До яру його послав, аби чорри не почали трусити хату… А у нас в криївці, окрім Мальви з дітьми, ще сього-того…

— Набої і порох, — буркнув Крук… — і шабельки… Все як слід…

— Чорри тим часом, — продовжував Боговит, — схопили того Сокола… Пораненого… Гей, пане Білозіре… Вам може води дати?

— Хай ось вип’є, - мовив Крук, підсовуючи мені келишок настоянки, — і поменше подробиць, брате… Чи не бачиш, що вони побратими?

— Птасін, — продовжив Боговит, — про оте хлоп’я спершу аж забув на радощах… Зрештою, воно було в мані… Іноді дивного під такою машкарою взагалі…непомітно… Та сволоті вистачило й одного полоненика… Витягли вони його на двір…Там у нас повітка була… І в тій повітці… Я близько підходити боявся… Я тільки потім, коли обмивали… мертвого, побачив, як вони його…

— Ой ти сокіл, сокіл, — сказав я розпачливо. Келишок тремтів у моїй руці, - ти летиш високо…

- І питали вони його, — оповідав далі Боговит, — якраз за того хлопця, що був одітий джурою… Де він, мовляв, та чи може ти десь його залишив… А як залишив, то де… Сокіл — то навіть вуст не розімкнув, а хлопчина, видно, був десь поблизу… І вийшов до них… Без мани, очі горять… Бранець тільки крикнув розпачливо: «Повелителю!» Вони й хлопчину того… Руки скрутили, тримають. Дивись, мовляв… І далі знущаються над Соколом отим…А воно ж, дитя оте нещасне, думало, видно, що бранця перестануть мучити, якщо він здасться… Судом яким-то грозило сучим синам… Птасін же хлопцю отак за підборіддя голову підняв і шипить:

«Запам’ятай, яка доля чекає на ворогів вітчизни… В тобі кров імператорів, а ти зв’язався з недолюдком…» Хлопчина ж відповідає рівно: «Це ви — недолюдок, пане полковнику… Ви — мрець… Ви давно вже мертві… Недовго вже вам нищити живих»

Я сьорбнув настоянки… Гаряча хвиля прокотилася по тілу…

— Поменше подробиць, Боговите, — понуро буркнув Крук.

— Гаразд, — погодився цілитель, — Словом катували вони вашого приятеля, пане Білозіре, а хлопчик на все те дивився… Не просив, не благав… Видно, зрозумів, що марно… І тут Птасін зробив таке, що коштувало йому задорого…

— Не повірить, — озвався Крук, — я і сам… ледве повірив.

— Птасін, — заговорив знову Боговит, — з самого початку наказав розікласти вогнище, аби… ну, зрозуміло… І ось коли… почалося найстрашніше, тут малий начебто зламався… Чорри його тримають, він обвис у них в руках, і чую — плаче… То він з тим Птасіним наче дорослий розмовляв… жорстко так… А то захлипав, мов дитина… Сокіл тоді вже знепритомнів, здається… Страшне, що коїлось… Ну, і оцей клятий чорра вийняв шабельку, потримав її над вогнем, і чую — каже: «Ти, нелюдь недоросла, нездатна оцінити імператорські милості… Тебе учили-учили, а ти, як той вовк, все дивився до лісу… Та ще й пристав до цього зрадника… Ти ж знав, що це — «тінь»… А у нас, в Моанії, зрадникам ставлять тавро на лоба, аби можна їх було відріжнити від порядних людей»

— О, ні… - прошепотів я, і видіння дубового гаю знову майнуло у мене перед очима.

- І він, Птасін тобто, — зашепотів Боговит, наче боявся, що його підслухають, — отой кінець клинка розпечений притулив хлопцю до чола… Краще б він цього не робив… Бо хлопчина той… Вогнедан…здібності деякі має, котрі по волі ще викликати не може… Воно в ньому напевне піднімалося, ще коли він на муки друга дивився, а оце ось стало — як останній поштовх… Рвонулося оте ельфеня так, що чорри розлетілися у ріжні боки… А Птасін, він якраз перед ним стояв… спалахнув вогнем… От як наче блискавкою в нього втрапило… І почалося тут… На кого не гляне це дитя — той спалахує як свічка… Хтось стрельнути спробував… Де там…Свинець… Свинець розплавився в повітрі… Не долетів…

— Не повірить, — просипів Крук, — поки сам не побачить…

— Хай Боги боронять від такого, — зашепотів Боговит, — я, коли все це почалося, підглядав з-за рогу хати… Хлопчик, коли усіх «яструбків» понищив, обернувся до мене, відчув, певне, що ще хтось тут є… І він бачить… Бачить, що я не чорра, а зупинитися не може… На моє щастя, біля хати діжка з водою стояла… І він оте туди метнув… Діжка… не стало діжки… Обручі — і ті оплавились… Не знаю, як не загорілась хата… А він стоїть посеред двору, серед отих куп навіть не м’яса горілого — попелу, і поволі на землю осідає…осідає… Як лялька з ганчір’я… тоді упав…

— А з Соколом що? — здобувся я на слово.

— Помер Сокіл… — сказав цілитель, — На руках у друга свого…Я тоді їх обох до хатини перетягнув…. Він, Вогнедан той, отямився і одразу: «Соколе! Соколе!» Обійняв, пригорнув, тужить… А той помирає…. Його-то, того Сокола, ще з самого початку брат поранив тяжко… Отут груди пройшла куля… Навиліт…

— Так, — видихнув я, — Птасін добрий стрілець…

— Був, — заговорив Крук, — Я, коли наступного дня приїхав, отой весь попіл згріб і скинув до яру… А Сокола ми поховали… Обмили, одягнули в чисте… Вуста його обпалені прикрили хусткою… Поховальне вогнище розпалити не змогли, і так ледве одбрехалися перед сусідами, що повітка загорілася… У селі спалахи бачили, але вважали, що то горобина ніч…

У мене перед очима стояло лице друга… Брате Птахо…Дівчата в Боговладі задивлялися на твою вроду… Чи встиг ти торкнутись вустами дівочих вуст, заки торкнувся до них вогонь? Боговит і сотник замовчують, недоговорюють, та я міг уявити, що зробили з тобою «яструбки».. Але, брате мій… Ти ж мав завдання лише навідати Вогнедана Парда в школі чоррів.

— Пане сотнику, — озвався я, — де він?

— У криївці, - сказав Крук, — коли я побачив вершника, то спровадив його туди…

— Ходімо….

— Пане Білозіре, — сказав Боговит тривожно, — будьте обережні… Він зараз… собою не володіє…

— Нехай, — озвався Крук, — треба ж щось робити…

Ми спустилися до льоху… Двері до криївки, як я пам’ятав, були за найбільшою діжкою, встановленою боком. Треба було повернути фальшивий кран, і вони відсувалися, відкриваючи другу половину льоху…

Там і досі було дерев’яне ложе… Та якісь діжки і скрині… Порох і зброя… А на ліжку сидів син Воїна, охопивши руками коліна. У селянській полотняній одежині… Я бачив тільки гостре вушко і половину щоки.

— Пане Вогнедане, — стиха озвався Крук, — тут чоловік приїхав… Приятель Сокола Птахи… Вони разом…вино продавали.

Хлопчина повернувся до мене… Він був дуже схожим на Дану… дуже… Аж занадто гарний для хлопця… І ще — схожим на Повелителя з отого мого видіння… Схожість довершав опік на чолі…

— Ви знали Сокола? — неголосно спитав Вогнедан, — ви… ви теж?…. Але ж ви… моанець…

— То у мене тільки пика така, — сказав я, — взагалі-то я — чорногорець… Білозір Лелег…

— А,так, — сказав хлопець, — стрий Ольг говорив, що ви зникли без вісти… То ви повернулись… Я сім років не був вдома, знаєте…

— Де ви зустріли Сокола, княжичу? — спитав я з усією пошаною

— В Моані, - сказав хлопчина мертвим яким-то голосом, — я утік зі школи… І зустрів…його. Ми їхали до Сіллон-Сінду… Він обіцяв, що князь Непобор заховає мене… Дібралися сюди — а тут чорри…

— Він не може собі пробачити, — прошипів мені до вуха Крук, — що отой вогонь не прокинувся в ньому раніше, аніж Сокола замучили на смерть…

— Я старався, — прошелестів дитячий голос, — я благав Богів про цю милість… Я знаю, що ще рано… Тіло моє… не витримує…ваги вогню…Але ж Сокіл… Сокіл… Вони здирали з нього шкіру… Пасами… Отак…

Маленька рука зробила рух згори вниз. Наче ножем…

— Раніше, — знову вимовив хлопець, — трохи раніше… Завжди запізно… Там, у школі у мене убили друга… Запороли різками на смерть… Його звали Світлян… Світлян Радко…

— Я знав його батька, — одмовив я по досить довгій мовчанці, - він загинув у… у квітанській війні…

— А сина хотіли зробити чоррою, — сказав маленький ельф, — тоді — убили… Я теж убив… Чоловіка, винного в смерті Світляна… Він був учителем музики… Ми йому повірили… А він… доніс на нас… Світлян помер… Тоді я… Тоді у мене вперше…блиснуло… Я ледве не загинув сам… Тиждень був без пам’яті… Мене хотіли судити… Духовний Суд… Як відьмака… Хлопці влаштували мені втечу…Мої хлопці…Як вони там…без мене… Сокіл говорив, що їм теж поможуть вибратись… Але Сокіл… Не стало Сокола… А до мене вогонь прийшов запізно… Завжди запізно… Аби трохи раніше… Чому я теж не помер?

— О, ні! — вигукнув Крук, — тримайтесь, Повелителю!

Піт вже лив по мені ручаями… Я відчував, так, відчував, як нагрівається льох… Крук здурів, зовсім здурів… Порох же… Порох у діжках… І оця жива блискавка, котра не володіє собою…

Я ухопив хлопця в обійми… Притис обличчям собі до грудей… На мені вже починала тліти одежа…Бігти було нікуди — навіть якщо він… блисне в сусідньому льосі — все одно кінець…

— Навчись, — вимовив я розпачливо, — навчись володіти собою…

Хлопчина в моїх руках вигнувся в конвульсії якогось страшного очікування…

— Доки розітнеш волос, — сказав я, стиснувши його в обіймах, — сплети павутину… Доки зруйнуєш державу — збудуй себе… Ти помстив Сокола… Добре помстив…Я теж любив його… Ми воювали разом… Заради нього — живи! На тебе чекали так довго…Твоє народження пророкували волхви… Твій дух звів на землю Воїн Ведангський… Якщо ти зараз помреш — твій батько загинув даремно! Сокіл загинув даремно! Тисячі інших — даремна страшна офіра… Спини вогонь, Повелителю… Ти володітимеш ним, коли тіло твоє окріпне, і заспокоїться дух… А зараз — спини… Ти можеш!

Кілька страшних секунд я думав, що він таки не зуміє… Але він зупинився… Маленьке тіло обім’якло у моїх руках… Хлопчина зомлів… Я, не випускаючи непритомного з обіймів, ударами долоні загасив на собі тліючого кунтуша…

— О-ай! - озвався Боговит з-за моєї спини, — оце воно і було… Ми дивом врятувались…

— Цить! — буркнув Крук, — дитина ні в чому не винна… Я, опісля того, що у Вигоричах… Теж ладен був кидатися вогнем, аби він у мене був… Виросте — зладнає… Тільки треба, аби йому дали… вирости. Виносимося звідси швидше, а то ще й справді біду накличемо… Не треба гратися з вогнем біля пороху…

Ми вибралися з льоху…Я все ще тримав Вогнедана в обіймах. В корчмі Мальва розставляла кухлі на шинквасі. Позирнула на нас запитливо і ледь поблідла, побачивши мою обгорілу одежину..

— Нічого, — озвався Крук, — усе гаразд… Ходімо на вулицю, Білозіре…

Ми сіли на порозі хати… З-за рогу несміливо визирнули хлопчики, котрі прив’язували мого коня… Меншенький тримав за рученя дівчинку років трьох.

— Тату, — покликав старший, — як там Вогник? Йому знову погано?

— Та трохи є, - відгукнувся сотник.

Малий обережно підійшов і погладив звислу руку Вогнедана.

— Та вже… — мовив по-дорослому, — аби мене схопили чорри, я б від страху на місці помер…

— Аби тебе схопили чорри, Дантуре, — озвався сотник спроквола, — чого, звісно, не дай Боги, ти б тримався гідно і помер би як воїн…Бо ти є Вигоричем і моїм сином…

Дантур Вигорич восьми літ від народження аж випростався від цих батькових слів. Вогнедан заворушився у мене на руках і підвів голову.

— Що сталося? — спитав розгублено, — я знову…палив?

— Та то ви трохи розхвилювались, княжичу, — озвався сотник так само розважливо, як до того говорив з сином, — але нікому не зашкодили… Як ся маєте?

— Добре, — озвався молодий Пард і випручався з моїх рук. Подивився на мій обгорілий кунтуш і зітхнув.

— Темрява, — сказав, — безодня… Звір у безодні… Бажання убивати…

Голос у нього був батьків… Все Воїнове, навіть вимова… Не чорногорська, як-то можна було очікувати… Протягла вимова серединного Данаділу.

— Ви припнете цього звіра на ланцюг, княжичу, — сказав я лагідно, — безодня духу — страшна річ, особливо, коли туди довго дивитись. Але ви здолаєте… Ви ж син Воїна…

Хлопчина зісковзнув з моїх колін. Він був нижчим за хлопців свого віку і мав ще дуже дитячий вигляд.

— Прошу пробачення, — вклонився злегка, — у пана Білозіра, і у пана Вигорича… І у вас, пане цілителю… Я дуже вас налякав? Я знаю, що там у вашому льосі, але воно як накотило…

— Та все гаразд, пане Вогнедане, — одмовив трохи не весело Крук, — воно й вовку не завадить полякатись трохи, аби мисливцю до горла кинутись… Дантуре, підіть-но з княжичем на ставок…

— Ага, — підхопив малий Вигорич, — там риба водиться… Отака-о…

Вогнедан взяв його за руку, і вони пішли до іншої дітлашні. Крук провів їх поглядом і усміхнувся.

— Не боїтесь, — спитав я, — йому дітей довіряти? Раптом щось?

— Це я його своїм дітям довіряю, — хмикнув сотник, — він з ними дитям стає, яким і має бути… Ох і понівечили в Моані надію нашу… Ти ж розумієш, Білозіре, що оце воно і є — оте обіцяне дитя…

— Авжеж, — мовив я, — не дурний…

— Пам’ятаєш, що говорив тоді Чорний Воїн, — продовжив Крук, — Двадцять літ і три роки… Оце стільки йому має виповнитись, Вогнедану Чорногорському, коли він нас у бій поведе…Тільки треба, аби він до того дожив… І дожив не божевільним… Я і за цього звіра пам’ятаю теж… Ох і страшне це відчуття, коли він з ланцюга-то зривається… Наче все дозволено, розумієш? Убивати, катувати, нищити… У Вогнедана-то нашого той звір вже й ланцюг перегриз, хлопчина сам його за горлянку душить…Але надовго його не вистачить… Тому, слухай сюди, Білозіре Лелег… Довези його до Сіллон-Сінду. На Блакитній Зірці справжні волхви є… Не знахарі-травники, як мій родич Боговит… Вони самі дивні. Вони хлопчині душу зранену залікувати зможуть… Інакше, замість Визволителя прийде Нищитель… І чим ми тоді відріжнятимемося від моанців з чоррами?

— Та нічим, — озвався я і згадав Лянського князя… Холодна, жорстока нелюдь… А Ольг називав його дитям, котре зацікавлено озирало світ..

— Я чого так зрадів, коли втямив, хто ти, — продовжував сотник, — бо ти серед дивних жив, і більше розумієшся на них, аніж я… Я-то хотів сам його везти, але… Панки наші ще не забули сотника Зарубку… Якщо б мене пізнали, або схопили — хлопчину б зовсім…зірвало з ланцюга. Досить з нього одного Сокола, спокій душі його… А Боговит… Він не воїн…

— Треба ж, — озвався Боговит, — і лікувати комусь, не тільки вбивати…

— Авжеж, — погодився сотник, — отож, тобі, Білозіре, ми й довіримо вогняне дитя… Ти тоді говорив, що батько твій — серце Ельберу. А оце ось, що з моїми малими на ставку нині рибку ловить — вогняний дух Ельберу… Бережи його… Дивні, вони і є…дивні… Якось оповідали старі люди, що коли моанці ще воювали Ельбер, обскочили вони в цих краях обоз з Данаділу… Самі дивні…Жінки, діти і охорона…Біженці…Хотіли на Сіллон-Сінд відплисти…Так поки чоловіки билися і вмирали, жони дітей своїх перерізали, а тоді — себе… Жодне до брану не далося… Затяті вони неймовірно, навіть за нас, квітанців, вічних повстанців, затятіші… Бережи хлопця… Не дай йому…впасти у темряву. Бо, якщо отой звір ним заволодіє — станеться те саме, про що твій панотець тобі тоді плів… Буде Ельбер — та не той… Втямив?

— Авжеж, — сказав я і здригнувся.

— Бачу, що втямив, — сухо мовив сотник, — тож — готуйся…Завтра й поїдете разом.

***

Все вже було готове — для мене новий одяг, для Вогнедана — осідланий кінь і шляхетське вбрання, підшите і припасоване Мальвою. Перед від’їздом ми пішли до лісу…Я, Крук та Вогнедан… Там була могила… І камінь… На ньому рунами одне слово — «Незламному»…

Я все ще не вірив… Я очікував, що Сокіл вийде з-за дерев, усміхнеться, простягне руку…Друже Сокіл… мій добрий друже…

— Ми дивитимемось за могилкою, — сказав Крук, — вишеньку посадимо в головах… Аби цвіт ронила щовесни…Ну, відваги, воїни… Вам сказати, скількох я отак ховав? А скількох не вдалось поховати?

Казати мені не треба було… Сам знав… Але легше від того не ставало. Ми вийшли з лісу… Боговит тримав коней у поводу. Поруч стояла Мальва та малі Вигоричі.

— Пане Боговите… — ґречно сказав Вогнедан, — пані Мальво… Всього найкращого… Бувай, Дантуре…І ти, Вовчику…І ти, Вербичко… Пане сотнику…Бережіть себе… І їх…

— Це ви себе бережіть, княжичу, — відповів розчулено Крук, — нехай ми з вами зустрінемось того дня, коли ваше військо стане до бою… Я задля такого випадку навіть сокиру нову змайструю…

Вогнедан притулився до сотника всім тілом, тоді відійшов до коня, підтягнувся на луці і, несподівано легко опинився верхи. Я теж сів на коня, і ми вирушили… Вигоричі ще довго дивилися нам вслід.

Ох і набрався я лиха в тій дорозі… Ні, не через Вогнедана… Він-то якраз тримався…Поглядаючи на вершника поруч я бачив мерехтіння мани, і знав, що випадкові подорожні загледять поруч зі мною лише людського підлітка з невиразним обличчям. Це я, я ледве втримувався від того, аби пригостити метавкою першого зустрічного чорру… А їх на дорозі було — трохи не весь Дарійський полк… І досі шукали Птасіна з колегами, котрий як у воду впав… Папери у мене були — на ім’я шоррогського торговця Готона Релі… А хлопчину я видавав за свого сина Вотана… Так його і називав… Трохи не на всіх шляхах стояли застави… На одній з них я навіть знайомця побачив… Авжеж, пана Ковта Різіна… Він мав капітанські нашивки Жердельського полку… Що ж ти відстав від свого приятеля, сучий сину? Але те, що тут товчуться й жердельці — мені дуже не сподобалось. Хтось зі старослужбовців міг мене пізнати… Я не стільки за себе боявся — як за хлопця… На кожному привалі, в кожному заїзді я дивився крізь ману, і бачив які у нього очі, у Вогнедана… Навіть не такі, як у сотника Крука, коли той у моанського солдатика в животі шабельку повертав… Гірші… Страшніші… Там навіть не зненависть була в тих очах — холодна зміїна лють. Нелюдська… «Дивні — вони затятіші» — згадував я слова Крука… Певне, під час подорожі з Соколом хлопчина трохи відтанув душею, а тепер у нього наче зовсім не було душі…

До мене він ставився добре, але тримався на відстані… Напевне — через «моанську пику»… Якось він мовив, що випалить на землях Ельберу все, що смердітиме Моаною… Знаючи, що випалити йому буде неважко, я тільки головою покрутив… І на що ж переведеться Ельбер, якщо людей будуть оцінювати за зовнішністю…Звісно, порядні моанці і досі траплялися на Півдні рідше, ніж курка, що співає півнем, але людей з домішками їхньої крові вистачало… Та й сам Вогнедан… А втім, хто скаже дивному в очі, що його прабабуся була моанською принцесою?… Та ще — в такі очі…Хіба що Крін Птасін, так він уже своє отримав…

До Побережжя ми виїхали ввечері…Океан вразив Вогнедана… Він довго стояв на березі і дивився на хвилі. Я змушений був принаглити його — ми мусили засвітло дібратися до селища Гроно, де жила певна «сіра тінь», яка і мала переправити мене на острів Блакитної Зірки.

В Гроні ми трохи не вклепались… В селищі квартирували чорри… Рибалка, котрий повинен був відвезти мене на острів, не міг вийти в море своїм вітрильником до зняття заборони. Я мусив вдавати з себе торговця рибою, який давно веде справи з цим чоловіком… Зупинилися в заїзді «Висока Хвиля»… Скільки було їх на моїй дорозі — тимчасових притулків з чудними назвами… Я зняв найдорожчу кімнату на другому поверсі. Чорри несли службу як зазвичай — пиячили внизу у спільній залі і грали в карти та кості…

Я сидів біля столу, а малий лежав на єдиному в кімнаті широкому ложі, і роздивлявся медальйон… Я вже давно його примітив — гарненьку, швидше жіночу прикрасу з чорного срібла.

— Можна? — спитав. Хлопець простягнув до мене медальйона, не знімаючи з шиї. Це були ті малювання, про які говорила Конвалія… Вона сама — усміхнене синьооке дівча, якому ще не знані ні горе, ні втрати… І юний Воїн дивиться на неї бездонними очима Драконів, наче передбачаючи і це, і багато іншого…

— Якщо ви з родини, — вимовив хлопець, — то маєте знати, що я взагалі-то Веданг…

— Я знаю, — мовив я просто, — я був побратимом твого батька. Обрядовим… Бачиш руну?

— Батько Воїн побратався з…моанцем? — протягнув хлопець недовірливо, розглядаючи старий рубець на моєму передпліччі, - дивно… Звісно, ви напівкровний, але…

— Так уже воно вийшло, — озвався я, — Воїн Ведангський вмів прозирати душу людини…

«Тільки мене, дурня, побачив не до кінця» — додумав я, але вголос цього говорити, звісна річ, не можна було. Як і оповідати про мою службу в чоррах.

— А мамину душу, — вимовив хлопець, — він, виходить, не побачив… Вона зрадила… Зрадила його… Зрадила нас з Даною… Це через неї мене віддали до тієї школи… Аби не стрий Ольг, вона б, напевне, і все…здала. Коли загинув дід Іскра — я подумав: кінець Чорногорі.

— Вона хотіла тебе врятувати, — зітхнув я, — від батькової долі… Вона не винна в тому, що сталося.

— Зрада лишається зрадою! — відтяв хлопчина і замовк.

— Вогнедане Пард, — сказав я стиха, — тобі треба навчитись володіти собою… А найперше — пробачати хоча б рідним по крові…

— Може б мені треба було пробачити і вбивцям Сокола? — звився хлопчина

— Ворогам пробачати не треба, — мовив я, — а рідних треба судити по справедливості…І знайти можливість пробачити.

— Ну, — усміхнувся нехороше хлопчина, — у тому, минулому житті, у мене був родич… Брат у перших… Князь Лемпарт Зелемінський…Той, котрий назвався Кеяном…Опісля… І він мав сестру, котра відчинила ворогу браму Боговлади… Як їх судити?

— По справедливості, - повторив я, дивлячись з жахом, як хлопчина нервово тре обпалене чоло… Наче хоче щось зітерти з нього… — Імена отих твоїх родичів люди за лайку нині вживають… «Щоб ти став Кеяном» — кажуть, коли хочуть проклясти. Оце і є суд і кара.

— Він мені тоді руку відрубав, — прошепотів хлопець, а мені аж мурашки побігли за шкірою, — аби я не міг взяти до рук ні меча, ні флейту… Та я вмію битися шульгою, а щодо флейти… Ви не знаєте, яким я був тоді… Якою була дивна знать… Ви нічого не знаєте… Нині я буду іншим… До біса ніжність! Хай Чорнобог занесе на крилах любов і жалість… Послухайте… Таким я був… Таким став… І почуйте, яким стану…

Вогнедан видобув звідкись з-за пояса знайому мені флейту… Колись на ній вчився грати Верес… Колись на ній грав і Воїн… Родинна дорогоцінність… Як цій дитині вдавалося зберігати її сім років? І де зберігати… Хлопчина підніс флейту до вуст… І я заціпенів…

Плавно полилася мелодія… Стільки було в ній любові… До всього… До найменшої травинки на цій землі… Я майже бачив… бачив юного Повелителя з усміхом на вустах… З волоссям, заплетеним у тугий джгут коси… Любов і ніжність… Не безсила… За спиною правителя був меч у чорних з золотом піхвах… Любов і її оборона… Ось біжить по траві кароока красуня… Ось тупоче по залах палацу Боговлади золотооке ельфеня… І дзвенить…дзвенить пісня кохання… Ось іде назустріч темноокий друг, котрий зветься Воїславом… Той друг, що ніколи не зраджує…

Та обірвалася пісня дивних… І музика…закричала… Я не звуки чув — я бачив… Бачив палаючі міста і поруйновану Боговладу… Бачив, як билася на сходах палацу остання жменька воїнів — гриднів… На їх чолі стояв юнак з очима Драконів… Ось він захитався, сліпо намацуючи держак стріли, що пройшла йому груди… І даремно кинувся йому на поміч молодий правитель…Ось він уже стоїть, зв’язаний, перед переможцями і останньою його зброєю є зневажливий усміх… А Коханий Край палає у вогні… Дивні відходять через Квітан до моря і гинуть…гинуть… Ось впали брами Дару… Ось загинув Жердель… Ось б’ється насмерть приречений обоз, і мати-ельфійка вбиває ножа в груди своїй дитині… А тоді — собі… А ось Ігворра з замкненими брамами, і похмурий Влад кусає вуста, пропускаючи ішторнійців в долини Данаділу… Ось одне повстання… Друге… Третє… Пліч — опліч воюють люди і дивні… Як воювали тоді, під час загибелі Ельберу…Та вже нищать Ельбер його сини в зелених одностроях… Та вже зневажають його мову й звичаї дженджики з колись поруйнованих і сяк-так відбудованих міст… І служать ворогу люди з дивною кров’ю в жилах… І все менше стає чистокровних…

І знову змінилася пісня… Я побачив Повелителя… У нього було трохи інше обличчя… Трохи твердіші риси… Та не це було головним… В очах дорослого Вогнедана відбивалася така ж як і нині холодна, зміїна лють… І за ним стояло військо… Військо, якому він дозволив мститися на всьому, що має в жилах моанську кров… Військо, яке за прикладом повстанців Влотка, вирізало в захоплених містах все, що мало на собі хоч би тінь завойовника… «Час прийшов!» — кричала флейта — «час прийшов!» Що нам кордони… Ми пройдемо за Зелемінь… Ми дійдемо до Моани… Ми повернемося лицем до Ішторну, і перед нами бігтиме полум'я…. І Повелитель Вогнедан триматиме весь світ на своїй маленькій долоні… Весь палаючий світ…

Коли я отямився, то сорочку на мені можна було викручувати… А маленький дивний відняв від вуст флейту і усміхнувся… В очах його була лише зміїна отрута…І холод… І бажання убивати… Йому подобався мій страх…

— Чорра, — сказав я, наче плюнув, — ти таки чорра, Вогнедане… Вони таки зламали тебе…Аби Воїн знав, що у нього народиться, він би навіть не доторкнувся до твоєї матері… Видно, і ясновидячі помиляються… Іди і убивай… Випалюй по людям вогнем, як по дереву…А для роду твого скінчено все… Сьогодні він остаточно загинув — Ельбер Прекрасний…

Не знаю, що б він мені відповів, цей маленький ельф з розтоптаною ворогом душею… Але тут у двері загрюкали так, що я аж підскочив.

— Ну ось, — сказав, — догралися… Твої приятелі, Вогнедане Чорногорський…Це напевне чорри… Вийди до них і стань до їхніх лав… На більше тебе не вистачить, колишній дивний…

— До вікна, — прошипів Вогнедан, і на хвилину я пізнав в ньому й Ольгові риси, — я їх затримаю… Біжіть…

— А не діждеш! — відрізав я, — тут я — зверхник. Сядь на ліжко, накинь ману і мовчи…

Я відсунув засув. То були і справді чорри… П’янісінькі… За все своє життя я бачив лише одного тверезого чорру, і той був Крін Птасін.

— В чому річ, панове, — удав я здивованого, — ви мене просто з ліжка підняли…

— Десь тут, — пояснив, ледь заникуючись, старшина з відзнаками Дарійського полку, — музика грала… Хто грав?

— Панове, — сказав я становчо, — ні я, ні мій син не граємо ні на чому… Ні, мій дурнуватий отрок грає хіба що на батькових нервах… А в чому річ? Якщо навіть хтось і грав…

— Від цієї гри, — мовив чорра, — у моїх людей видива почалися…всякі…. Наче ми служимо новому імператору… Не великому Корогу, хай славиться його ім’я… Чистокровці, нібито, служимо… Це — непорядок… Злочин — він навіть у думці злочин… Ми — яструби Великої Моанії… Навіть думати не маємо про зміну династії… Тут десь ховається дивний… Це він нас зурочив…

— Мій пане, — сказав я, — як може відважний вояк з Великої Моанії вірити у бабські побрехеньки? Я — шоррогський торговець, а ніякий не чародій… І ніколи в житті не брав до рук навіть дитячого свищика.

— А може на тобі — мана, — впирався старшина, — доведи…

— Та як довести, — знизав я плечима, — хіба до ворожки сходити, аби подивилася в карти…

Чорра потягнув з піхов шаблю… Оце тобі голос… Битися зараз з цими покидьками в мої плани не входило… Тоді б ми точно не вибралися з Грона.

— Пане, пане, — заспішив я, — а зброя для чого?… Можу поставити вам вина…І наїдків…

— Від болю, — сказав чорра — мана зникає… Ось ми зараз і подивимось…

«Понівечать, паскуди», — подумав я, наче в страху відступаючи до комина.

— Панове, — сказав, — доблесні захисники вітчизни мають виймати зброю з піхов, тільки побачивши ворога… А у нас на Шоррозі інакше можна довести, що ти не чаклун…

Я набрав у груди повітря, нахилився, і взяв з комину розжарену вуглину… Голіруч…Чорри ошелешено дивились, як вогник згасає у мене на обпаленій долоні.

— Точно не дивний, — врешті озвався старшина, — ну, дідько з ним… Ходімо, хлопці.

Коли за чоррами зачинилися двері, я обернувся до Вогнедана. Більше за все я боявся, аби хлопець не надумав втрутитись… Або не кинувся на чоррів, забувши про всяку ману… Та хлопчина сидів тихо. Флейта десь щезла — певне заховав її в одежі… З обличчя поволі зникав отой моторошний вираз, що так налякав мене.

— Ну що, чорро, — звернувся я до нього з умисною жорстокістю, — як воно, коли можна все?… Сподобалось?

Вогнедан поволі підійшов до наших дорожніх сумок, котрі лежали на стільці. Видобув з одної пляшчину з настоянкою, яку мені сунула Мальва. Дістав сорочку, подер на смуги… Промив мені рану, забинтував руку. Все це — мовчки.

Поволі зникав біль… Я ворухнув пальцями.

— Зціляєш? — спитав.

— Трохи, — озвався хлопець, — тільки подряпини… Світляна врятувати не зміг… Він кров’ю почав плювати опісля тих різок… Сокола теж…не зміг.

— Виростеш, — сказав я, — навчишся… У мене на руках теж вмирали друзі… Це треба пережити, мій маленький…

— Чорра? — спитав Вогнедан, як хльоснув.

— Ще ні, - мовив я і пригорнув до себе це змучене створіння, — але, дитя моє, не грай більше цієї пісні… Вона лиха… Ти сам ще не знаєш своєї сили… Ти мрієш воскресити Ельбер — ти його воскресиш… Але — який Ельбер?… Хіба ти схочеш стати на чолі війська чоррів? Вони підуть за тобою… Може, навіть мову неньчину згадають, коли ти на них натиснеш силою своєю…. Та чи припнуть вони на ланцюг свого звіра у безоднях духу? Сумніваюся… Краще будь таким, як у тому житті… І військом твоїм хай будуть ельберійці… І краєм твоїм — Ельбер Прекрасний… Хай, не такий, як двісті років тому… Але в ньому все-таки буде менше зла, ніж нині, у Моахетанзі…

В море ми вийшли за два дні… Всі ці два дні мені довелося поїти за свій рахунок отих клятих чоррів, котрі так лепсько перевірили, чи я не є дивним. І випивати разом з ними за Велику Моанію… Ба, навіть співати державного славня, котрого вони мене навчили, яко іноземця… «Хай Бог береже імператора трон…» Вогнедан тим часом тихенько сидів нагорі, думаючи щось своє… Личко його поволі приймало дитячий вираз, який і має бути в чотирнадцятилітнього підлітка. На флейті він, ясна річ, більше не грав… І взагалі — мовчав до самого Сіллон-Сінду.

***

Острів Блакитної Зірки прихитрився зостатися незалежним з часів завоювання Ельберу. Головним чином — завдяки природнім силам, котрі цього разу виявилися милостивими до дивного люду. Сіллон-Сінд знаходився від Побережжя доволі близько… Його береги було видно неозброєним оком. За часів Ельберу туди навіть ходив пором, і Повелителі планували розбудову моста…

Та острів цей було замкнено, наче в шкаралупу, у кільце скель… Прохід для великих кораблів і того ж порому був один-єдиний… Ясна річ, що квітанські князі, яким нині належав острів, обтикали цей прохід такими пастками, щоб жодна імператорська галера не насмілилася поткнутися туди… Не можна сказати, аби моанці не намагалися… Нагадуванням про те лишилися рештки однієї з галер на мілині посеред Блакитного Заливу.

Моанці спробували, однак, взяти острів в кільце… Сіллон-Сінд цілком міг себе прогодувати, але дивним князям було не до шмиги нидіти в облозі. Острів’яни знали ще кілька проходів у скелях, котрі теж добре охоронялися сіллонцями. Але пройти тими проходами міг тільки невеличкий байдак…

І ось за князя Байди, батька нинішнього князя Непобора, сіллонці наробили отаких невеличких човників, озброїли їх у маленькі гармати і несподівано налетіли на імператорську фльоту… Що тут було — не передати вголос… За розповсюдження чуток про цей морський бій — вішали без суду… Човники, прозвані мешканцями Побережжя «чайками», оточили неповороткі галери як хижа зграя… Це був навіть не розгром — погром… Допомогла ще й буря, котра раптово знялася, як-то шепотілися люди, за попустом сіллонських волхвів…

Опісля того моанці вже не намагалися взяти Сіллон-Сінд як-то кажуть — «на меч»… І лише зубами скреготіли, змушені терпіти біля імперських берегів оце ворохобне гніздо нелюдей. Дивних на острові дійсно було більше ніж навіть у Чорногорі… Дуже багато було чистокровних, схожих на мою родину…Жили там і люди, в основному квітанського походження. А також — політичні втікачі з усього колишнього Ельберу. Сіллон-Сінд не видавав навіть кримінальників… Тільки якщо злодійчук, котрому вдалося потрапити на острів, не ставав до якоїсь корисної роботи, сіллонський князь, довго не витрачаючись на суди та папери, наказував прив'язати до ніг винного важкенького каменя — і в море…

Коли облогу було знято, фльота Сіллону зовсім розперезалась… Наступник легендарного Байди, князь Непобор піратствував майже відкрито, відділяючи від здобичі своїх молодців добрячу частку «на волю для Ельберу». Сіллонці мали такі бистрохідні кораблі, зроблені за кресленнями давньоельберійського зразка, що і белатці, і ішторнійці часто і не намагалися втікати. Я вже не кажу про неповороткі галери Великої Моанії, на яких гребли веслами каторжани… А битись… «Морські чорти» князя Непобора вважалися в усіх морях непереможними.

І от на цей острів ми і прибули… Для «тіней» в скелях був особливий потаємний прохід, мало відомий навіть самим сіллонцям. Там була варта, мене перевірили, а вже до хлопця поставилися з особливою увагою… На варті стояли дивні… Світловолосі дивні, раніше я таких не бачив… Вірніше, їхнє волосся було навіть не світле, а срібне… І аж сяяло на сонці. Лиця у обох вартових були ніжні і затяті водночас… Розмовляли вони частково ельберійською з данадільською вимовою, а частково — ще якоюсь, мені незнаною… А втім, цю мову знав Ольг, який зрідка говорив нею з Денницею, а чи Вербеною… Саме оцю мову в Чорногорі називали мовою Богів.

Вогнедан був у захваті. Я розумів хлопця — сім років вчився на чорру, нічого доброго не бачив, напевне вже й зневірився багато в чому, а тут — таке… Однокровники…Такі, як в старовинних піснях… Хлопчина аж поніжнішав, а голос йому теж задзвенів музикою. Вартові передали нас іншим охоронцям порядку, а ті вже вивели нас до стольного міста.

Місто на острові, власне, було одне — Зоря. Там був князівський палац та урядові установи. Там був і порт, перетворений на піратське гніздо. Решта люду жила як у Квітані — хуторами, і обробляла землю, аби Сіллон не залежав від ввозу продуктів. Хуторянами були і дивні, і люди, але усе-таки в більшості — дивні. А от піратські команди Непобор набирав з людей, ставлячи офіцерами дивних.

Вартові князя Непобора були такими чемними, що провели нас з Вогнеданом за даною мені Тархомом адресою… Трояндова сім… Ще як я тільки побачив цю гостроверху хатинку, то майже здогадався, кому вона може належати.

Дійсно, це було приватне помешкання Ольга Лелега… Він і зустрів мене там… Сидів батько у садочку, на кріселку, роздивлявся на кущі троянд і, швидше за все медитував на красу та гармонію цього чудового місця…Напевне, єдиного, де Князь «тіней» почувався в безпеці.

— Стрию Ольже! — вимовив Вогнедан, перш, ніж я встиг привітатися… Кріселко відлетіло геть… Ольг підхопив Вогнедана на руки, притис до себе, вкрив поцілунками змучене личко… Оце вперше я бачив батька у такому піднесенні… Зазвичай його непробивний спокій навіть моанська гармата не взяла б.

Малому повелося добре… Челядь Ольгова взялася його мити, купати, годувати… Він за столом і заснув, і Ольг сам відніс хлопчину нагору, до ліжка. Гарненька покоївка, певне з напівкровних, шепнула мені:

— Бідолашний родич пана Ольга… Він утікач, еге ж? У хлопчика вся спина різками пописана…

— Авжеж, — зітхнув я, — у нього були суворі вихователі…

Зате я, замість відпочинку, мусив складати звіта Князю «тіней» Ольг допитував мене наче «тайняк», аж поки видобув усе, що я знав… А що й забув — я теж згадав… Враження було таке, наче батько колупається в моїх мізках. Їх у мене в голові не надто й багато, але все одно — неприємно.

— Що ж, — озвався батько врешті, - кращі гинуть першими…

— Це все? — не витримав я — отаке ваше прощальне слово?

— Я давно вже втратив змогу оплакувати загиблих, — зітхнув Ольг, — а цього хлопця я любив…наче сина. Коли ти зник… Словом, я думав, що він замінить мені тебе…

— «Герба родового, — процитував я, — розбито, бо роду не стало…» Ще один рід зник у безвісті… Птахи… «Тільки честь — для себе» І як це перенесе пані Дивина?

— Пані Дивина, — сказав Ольг, — своє вже відстраждала… Коли її старший синочок хотів…взяти силою її вихованку, мати кинулась боронити дівчину. Крін її ударив… Ну, і… Серце не витримало.

— То що, — спитав я з безсилою люттю, — цей недолюдок зґвалтував Півонію? Та що ж це за доля у дочок Драконів?

— Не встиг, — мовив Ольг, — не міг же він зробити цю гидоту біля помираючої матері… Там такий похорон був… Княгиня Конвалія першою йшла за труною, а Півонію тримала за руку… Кріна вона до труни не допустила… Впакувала мерзотника під арешт, аби він не осквернив матір останнім поцілунком. А Півонію відправила до Сіллон-Сінду. Вона нині у мене живе, Півонія Ведангська.

Я згадав, що будинок має ще одне крило… І запасний вхід.

— Я цей будиночок на неї записав, — продовжив Ольг, — і на майбутню дитину…

— Дитину?! — вирвалося у мене.

— Авжеж, — зітхнув Ольг, — дитину Сокола Птахи…Я просто не знаю, як розповісти Півонії про… Про все це…

— Ой ти, сокіл, сокіл, — пробурмотів я, — що ж… Принаймні виживе рід… Коли їй родити?

— Скоро, — мовив батько, — ти ось що… Ти мовчи… І Вогнедану я скажу, аби мовчав… Я сам їй розповім… Згодом… Вона чекає… До речі, знаєш, що вона мені сказала…. Що Сокіл, мовляв, звелів для дівчинки підібрати ім’я їй самій, а, якщо народиться син, — назвати тільки Кречетом…

- Ім’я очистити хотів…, - пробурмотів я порозуміло, — та тільки як це Півонії, та ще й після такого…

— Вогнедан знищив Кріна Птасіна, — холодно мовив Ольг, — не Кречета Птаху…

— До речі, про Вогнедана, — мовив я — з цим треба щось робити…

— Вогнедан…, - протягнув Ольг, — Вогнедан… Я вже щось роблю, синочок… Я домовлюся з Верховним Волхвом Сіллону… Є тут такий дуже характерний волхв Богумир… Кажуть за нього, що він трохи не хмари руками розводить… Бачив рештки галери на мілині? Говорять, що це він сліпоту навів на команду… Він дуже старий і дуже мудрий… Ну, а коли хлоп’я заспокоїться трохи — відправлю його до Чорногори… До матері та сестри… Вони нині в Ігворрі.. Йому що потрібно, ельфеняті нашому… Рід біля себе відчути… Щоб і мати поруч була… І сестричка… І Мальва, яку він ненькою зве… І діти Мальви, яких він обожнював… Нині вони підросли, звичайно, але його не забувають… Хотілося б, звісно, аби біля нього був Веданг-охоронець… Він у нас і сам Веданг, надія наша, але йому потрібен свій Воїслав… Можливо ним стане хтось з Мальвиних синів… Подивимось…

— Стривайте, татку, — мовив я, — але ж його шукатимуть… А як же Данадільське намісництво? Його ж відберуть у Конвалії, навіть якщо Вогнедана й не повернуть до школи… До того ж він матір…ненавидить. Вважає її зрадницею…Йому не можна до Чорногори.

— Сину, — мовив Ольг лагідно, — не все так погано… По — перше, Імператору нині не до збіглого джури, навіть якщо це й майбутній князь Чорногорський. Великий Корог помирає…Можливо і вже помер до цього часу… А намісником його напевне буде пан князь Ріфін Астеонський… До повноліття юного принца Іркана. Іркан — одноліток Вогнедану…

— Мій дядечко Ріфін, — зітхнув я…

— Все вже взнав, — сказав Ольг лагідно, — гаразд… Так ось, на цю паскуду у мене є нині таке зібрання документів, що він у мене — ось де…

Ольг стис свою маленьку руку в кулак.

— А отже, — продовжив, — пан намісник не зачепить княгині Конвалії… І дасть спокій її сину… Навіть папір про закінчення тієї клятої школи накаже видати… Окрім того я витягну звідти під оцей весь розгардіяш і друзів нашого… Повелителя. Світлян отой його загинув, але там зосталося ще кілька хлопців, яких ще не зробили чоррами. Завдяки Вогнедану, до речі… З його флейтою і піснями… Брати Ставські — Богодар та Богдан… Добра данадільська родина… Настільки добра, що в чорри забрали обох синів. Бабуся Вогнеданова, мати Воїна — уроджена Ставська… І Зореслав Лемпарт, зелемінець… З роду Болотяних Рисей… Теж добрий рід, хоча і з домішкою північної крові. Власне, я хотів влаштувати їм усім втечу…. Десь місяців через три… Та доля… Доля вирішила інакше… Загинув Світлян, зірвався тікати Вогнедан… На Сокола він, швидше за все, наштовхнувся випадково, коли той біля школи… кружив. Але отакі випадковості часом все змінюють… І в житті, і в смерті.

— А Конвалія? — озвався знову я

— Конвалія…, - пробурмотів Ольг, — все владнається… Він же з Даною має зв’язок…Тепер Дана мусить його умовити… простити матері оте…моанське виховання… Поїздку до Моани, звісно, буде важче пробачити… Але ж хлопець навіть мене… пробачив. Коли я спати його вкладав, то прохав таки вибачення… За те, що муки його обміняв на владу над Данаділом. І знаєш, що відповіло мені дитя моє горде: «Те, що тисячі людей ці сім літ прожили в спокої, і їх не зробили кріпаками, є мені розрадою» Він не є безнадійним, синочку… Він — щира й лагідна дитина… Все буде гаразд…

— Ольже, — сказав я, — ви не бачили його очей… тоді…. І не чули тієї музики… Він же якось впливає людям на розум! Окрім того, що палить вогнем…

— Великий Ельф, — сказав Ольг з деякою гордістю, — звичайно, він має це вміти… І зцілювати як Денниця — теж… І ще — багато чого… Я знаю, про що ти думаєш, синку… Що я мав послати до біса Данаділ, викрасти хлопця звідти ще маленьким, привезти сюди, зодягнути в шовк… І аби він до повноліття бачив лише Сіллон-Сінд… Та занадто великою була ціна його волі… Я, дивний, не міг собі дозволити навіть за життя і розум Визволителя, віддати у рабство людей… Ми ж за вас відповідаємо, синочок… Перед Богами, перед зірками, перед собою… Таке гидке зрадництво не пішло б на користь Вогнедану.

— Ви завжди були праві, татку, — зітхнув я, — навіть коли були неправі… Але для чого мене викликали на цей чудовий острів?

— Хотів дати тобі ще одне завдання, — мовив Ольг, — ти мав колись справу з морем?

— Ну, — зітхнув я, — коли оте плавання на лоянському човні можна вважати справою…

— Принаймні, від хитавиці тебе не нудить?

— Та нібито ні…

— Тоді слухай, сину! Панове з Моани за спинами помираючого імператора та його майбутнього намісника хочуть укласти з Ішторном «вічний мир». Вічний там, чи не вічний, але це — кінець привілеям Чорногори. Нині Моанія є союзницею Шорроги, котра воює з Ішторном на морі. Мені потрібно, аби Головний Оберігач Печатки, котрий править Шоррогою замість недолугого правителя, мав докази оцього крутійства за його спиною А він вже знайде, чим притиснути… Велику і Могутню.

— А що маю робити я? — спитав я зацікавлено. Високою політикою я ще не займався.

— Докази, — мовив батько, — повезе імператорська галера «Чоррін». Морем… Вони чомусь не захотіли рушати через Південь…Ну, це й на краще… Якщо на галеру нападуть…

— Зрозуміло, — мовив я ледь розгублено. Отже тепер ми ще й пірати… Чудово!

— Але ніхто не мусить знати, — попередив Ольг, — що відомості про майбутній мир Шоррога отримала від ельберійських «тіней» Це може викликати таку каральну дію, що Південь знову спливе кров’ю. Воїни князя Непобора хоробрі моряки, але і язики у них задовгі… Взяти докази має бойовик. І відвезти їх на Шоррогу… А найголовніше — бойовик мусить мати…

— «Моанську пику» — пирхнув я, — коли відпливати?

— Як дозволить князь Непобор, — сказав Ольг, — завтра ідемо до нього.

Князь Непобор проти не був… На різьбленому мармуровому троні Сіллону сидів дивний в стародавньому строї — довгій гаптованій кошулі з тонкого полотна, підперезаній тканим чересом, полотняних же штанях, теж гаптованих по краю, та у витворних чобітках не зі шкіри, а з обробленої належним чином деревної кори… Не взуття, а витвір мистецтва…

— Князю Ольже, — вимовив він переливчастим голосом і поправив стьожку, що підтримувала його сяюче сріблясте волосся, — для вас — все що завгодно… Все, що ви робите — на благо Ельберу… Я, Непобор, син Байди, онук Буревія, присягнув собі дожити до того, коли схилю коліно перед троном у Боговладі і вимовлю вголос: Повелителю Ольже!

— Князю Непоборе, — ледь усміхнувся Ольг, — моя доля — бути тінню Повелителя. Застарий я вже для трону…

— А що ж тоді говорити мені, - схилив дивний князь молоде без зморщок лице, — коли я ще з вашим батьком, князем Станимиром, золоту рибку ловив… в південних морях… Пробачте, пане Ольже, а що це з вами за…людина? Волосся в цього воїна своє, чи фарбоване?

— Волосся — то у нього власне, — озвався з усміхом Ольг, — це — мій син, Білозір Лелег.

— Напівкровний, — протягнув князь, — втім, з напівкровних — завжди добрі воїни… Від людей — запальність, від нас — розважливість. Я пошлю на цю справу одну з моїх найкращих команд у всьому корсарському Братстві.. Бриг «Морена»… Капітан Яснозір Буревіст, штурман Мерлан Зоря…Дуже швидкохідний корабель. На ньому шоррогський військовий фрегат наздогнати можна, а не те, що імператорську галеру… Як там її?

— «Яструб», — переклав Ольг назву, — здобич хлопці хай беруть собі, а папери нехай залишать Білозіру…

— Однак, — хмикнув володар Сіллону, — ваш син разом з вами веде торгівлю… Це добре… Я завжди був за те, аби торгівля малиновим вином була родинною справою. Рівно, як і корсарство… Подивись на мене, Білозіре Лелег!

Я глянув в сріблясті очі дивного і наче провалився в безодню.

— Дарунок, — донісся звідкись голос Непобора, — якщо стане непереливки — ти зможеш накинути ману. Тільки слово ключове запам’ятай… Еллон… Діє воно лише раз, тож бережи це на крайній випадок…

— Дякую, — мовив я, віддихавшись, — князю…

Ввечері я попрощався і з батьком, і з Вогнеданом… Хлопчик трохи заспокоївся. Біля нього, за Ольговим столиком сидів ще один чистокровний в довгій білій кошулі. Волхв Богумир…Ну, хай Боги боронять свою блискавку від тьми і розпачу… Я зробив тут все, що міг… А далі… На все воля Небес…

Зайти до Півонії у мене не вистачило духу… Зранку я уже зійшов на борт «Морени», щоб відплисти в невідоме… Я вже не був безпритульним вороном… Мав і гніздо, і сина в тому гнізді… І справу, за яку варто вмерти… Ой ти, Сокіл, Сокіл… Я воюватиму й за тебе, мій незламний друже… І за будиночок в Боговладі… І за батька Ольга…І за розтоптане дитинство Вогнедана… І за змучені очі Конвалії… За загиблих Ведангів… За все!

Зшиток п’ятий

Шляхи воїнів

Сьогодні вирішив таки вибратися до церкви… Вук щасливий… Він-бо певен, що мене зурочено. Відвідання храму, на його думку, має допомогти доброму хазяїну перемогти злі чари…

Вибрався… Потрапив якраз вчасно… Панотець Лаш, якого я добре знаю, і який вже другий рік ганить мене за те, що я не ходжу на сповідь, зачитував привезену з Моани постанову Духовного Суду…

Постановлено було — накласти церковне прокляття на бунтівний Моахетанг… Отже, як важко Великій і Могутній визнати незалежність Півдня… П’ять літ… Рівно п’ять літ Боговлада має Повелителя… Рівно п’ять літ Вогнедан Ельберський мурує свій Ельбер Прекрасний…Скільки ми влили крові в підмурівки Незалежної Держави… Скільки її туди віддав сам Повелитель…Скільки рубців на тілах тих, хто вижив… І скільком загиблим ми віддавали шану… І ось тобі… Панове моанці і досі поводять себе так, наче нічого не сталося… Бунтівний Моахетанг… Церковне прокляття… От кому на це чхати — так це Вогнедановим чорногорцям-язичникам… Хоча… Ельбер — це не тільки Чорногора. Чортів Зелемінь… З ним може зладнати, окрім самого Повелителя, лише Зореслав Болотяна Рись… Колишній джура школи чоррів, колишній зелемінський розбійник, теперішній князь Зелеміню… Він якось уміє домовлятися з місцевими мейдистами… Ох і матиме Зореслав нині клопіт через оце церковне прокляття… А Ольг же подібне передбачав… Пам’ятаю одну чудернацьку нараду, на яку Вогнедан зібрав усіх родичів-мейдистів… Авжеж, спершу родиною продавали вино, тепер родиною вершимо державні справи… На тій нараді були — сам Вогнедан, у мейдистському законі Зельм, Дана, вона ж Нерла… Це все завдяки небіжчиці Конвалії… Я, многогрішний… Мечислав, у законі Кеян… Раніше він кожному морду бив, хто насмілювався його так назвати… А на тій нараді сидів і посміхався кутиком рота… Чистий тобі демон, хіба що без крил… Червоні вогники в очах так і витанцьовують… Окрім того, ясна річ, з нами сидів Ольг, теперішній князь Данадільський і «Тінь Повелителя» в одній особі, і панна Вербена, яко духовна особа поганського культу… З глузду з’їхати…

Ох, і зчепилися на тій нараді Ольг з Мечиславом… Власне, це Ольг запропонував цікаву річ… Заснувати в Ельбері свою церкву… Непідвладну Духовному Суду Моани. Аби з-за зелемінських боліт через мейдистські храми не просочувалась всяка гидота… Ні тілесна, ні духовна… А вірні нехай сповідують вчення Святого Старця… І не оглядаються на Північ.

Веданг аж зашипів… Ох і не любить він святенників… Піднявся, кунтуша осмикнув, і пішов ламати Ольгові плани… Мовляв, ще гірше зробимо… Мейдисти між собою пересваряться за церковний лад… Церкви почнуть ділити…Та ще й битися, напевне… Били ж вони кіленарів в Радині, так, що навіть військо довелося вводити, бо варта не могла зладнати з тим побойовиськом… Він, Мечислав, три години на площі стримував два натовпи… Вони, ці побожні людинолюбці, трохи на шмаття одне одного не порвали… Та і його, Мечислава, заодно…Для чого це нам? Не звертати уваги на тих дурників — і за три покоління все це в Ельбері вигасне само собою…

Так ніякого рішення тоді і не винесли. Повелитель, як завжди, всіх уважно вислухав, а зробить, напевне по-своєму… А робити щось треба… Надивився я тоді у Страгії… Не храми — шпигунські кишла… А зачепи хоч кого — одразу здіймається крик про мучеництво від язичницьких рук… Мечислав з цього приводу завжди говорить, наче шаблею тне: «Шановне паньство… В моїй сім’ї мучеників більше, ніж у ваших святцях… Ваших святих не набивали на палю…»

Словом, дослухав я оте прокляття та й повернувся додому… Оце-то очистився душею… І чого мені так не щастить? Колись у Боговладі отак зайшов до храму, а закінчилося все бійкою… Поганий з мене мейдист… Душа у мене темна й не смиренна…

На чому я там зупинився? А, нині ми пірати… Без усяких жартів… «Морена»… Староельберійською — «Погибель»…. Для ворогів, ясна річ… Капітан Яснозір Буревіст зустрів мене привітно і поселив у штурманській каюті.

Капітан Буревіст був дивним. З отих, срібноволосих… Мерлан Зоря був людиною. І — сином корабля… Його, ще дитям, Буревіст підібрав у морі, на уламках розбитого бурею судна… Дитя навіть говорити ще не вміло… Хтось прив’язав його до плотика… Батьки? Хтозна… Буревіст не розібрався навіть з якого народу його названий син… Хлопчина був темноволосий з блакитними очима… Такі й шоррогці бували, і імперці… І ельберійці теж… Тому у Мерлана за прізвище була назва стольного міста, рідною мовою — ельберійська, вітчизною — Сіллон-Сінд, а мрією — Ельбер Прекрасний.

Зі штурманом ми одразу заприятелювали. Тим більше, що ділили з ним каюту. У Мерлана була лише одна вада, властива, зрештою, усім, кого виховували чистокровні. Юнак намагався дорівнятися своєму вихователю… Себто, Буревісту, якого він звав батьком… Дорівнятися в усьому — в граційних рухах, в любові до краси, в мистецьких вміннях… Мав він від цього трохи штучності в усьому, що робив… Так, наче не жив, а грав якусь нескінчену виставу. Я міркував собі так, що корова оленем все одно не стане, навіть, коли бігати почне… І тому давно покинув наслідувати Ольга. Але Мерлан був ще дуже молодим.

Яснозір любив названого сина… Звісно, не так, як Ольг мене… Срібні ельфи, як їх називали на Побережжі, були дуже стриманими і виваженими. І в почуттях і в рухах. На обличчях у них завжди відбивався лише спокій… Веданги ось були майже по-людському палкі, та й Ольг часом виявляв якісь сильні почуття, і інші з роду. Але сіллонські дивні, завжди усміхнені, завжди відсторонені, могли довести людину до сказу… Втім, у душу не зазирнеш… Хтозна що кипіло там, в душі Буревіста. У битві він був — як страшна пісня Вогнеданової флейти… Митець… Митець в усьому… Але мене часом дратувало, коли він повертався до розмови, яку ми вели перед боєм, навіть ще не обітерши як слід старовинного меча… Розмова, ясна річ, була про щось витончене і гарне… Нині я думаю, може «срібні» звели навмисне такий захист для своїх душ… Убивати вони не любили… Некрасиво, знаєте, коли з супротивника, проткнутого отим мечем, вивалюються кишки…

Буревіст знав приблизний курс «Чорріна»… Відомості ці він мав від Ольга… Яка невідома «тінь» здобула їх для свого Князя? І чим вона за це заплатила? Може і власним життям… А втім — чи не все одно… «Коли ми вмирали — не плакав ніхто, вмирали ми між ворогами»… Це пісенька була така, її ще Сокіл полюбляв співати… Ну, й накликав… Ой, ти Сокіл, Сокіл…

Галеру ми надибали там, де й сподівалися. Вона йшла на веслах, проти вітру, зустрічним курсом… Яснозір довго роздивлявся в зорову трубку червону корогву Великої Моанії з жовтою головою яструба на ній, тоді мовив з усміхом:

— Витонченіше було б — чорне на червоному… Варвари…

Його помічник, теж дивний, заграв збір для команди на срібнім ріжку. Мелодія звалася «Тихий ранок», і тут звучала трохи не насмішкою.

— Слухати сюди! — неголосно мовив капітан, але сіллонські братчики виструнчились і замовкли, — підняти ішторнійську корогву! Битися мовчки! Хто знає ішторнійську — можна кричати: «Бог і володар»! Або — «Бог і Орден». Хто не знає — взагалі мовчіть! Зрозуміли, морські чорти? Звуку нашого щоб від вас не чути було! по місцях!

Я зайняв своє, заздалегідь визначене місце, набив пістолі і наготував меча. Для доброї битви я завжди вибирав старовинні мечі Ельберу, ось і в Сіллоні придбав собі такий же. Поруч зі мною стояв штурман, а з іншого боку — якийсь новачок, котрий стиха допитувався у свого сусіди:

— Для чого аж таке маскування? Пустити їх на дно, хай годують рибку…

— А рабів куди? — прогув у відповідь моряк, — отих, що на веслах? Теж на дно? А совість?

На «Чорріні» нас теж помітили, але не дуже сполошились… Я — то спершу дивувався, як вони могли не пізнати плавних обрисів сіллонського «корсара»… Та ще й переплутати його з ішторнійським фрегатом… Потім утямив… На кораблі був ще один дивний… Він не ходив до битви, і майже не розмовляв… Опісля бою — гоїв рани… Звали його Богун, і був він, ясна річ, волхвом. Кожен сіллонський капітан намагався мати на борту ось такий щасливий оберіг… Але волхвів було не так і багато, і Непобор дозволяв їм виходити в море не з кожною командою.

Словом, волхв накинув ману на цілий корабель… Моанці заметушилися тільки опісля того, як по ним вдарили з гармат. Нині між Великою і Могутньою та Ішторном було тимчасове перемир’я… В тому числі — і на морі… Шоррозі це не подобалось, але з моанців завжди були такі союзнички… Аби собі щось вигадати.

Морський бій я бачив уперше…Як новачка, мене весь час охороняв Мерлан… Дійсно, битись було не дуже зручно… Хитавиця… А та мить, коли абордажні гаки впиваються в борт приреченого судна, корсари поруч трохи вовками не виють від бойового шалу, і треба стрибати з доволі великої висоти, хтозна куди, просто на ворожі клинки… Страшненька мить, скажу я вам… Хоча і прекрасна… Я просто закохався в море… Я ж був нащадком астеонських морських воїнів-убивць, котрі свого часу півсвіту тримали у кулаці, аж доки їх не підгребла під себе Велика Моанія….

Отже, ми з Мерланом щасливо виладналися на палубі галери і одразу ж почали пробиватися до кормових кают. Там нас зустріли двоє вищих офіцерів, в чорних одностроях, у перуках і озброєних белатськими шпагами… Для абордажного бою таке озброєння явно не підходило. Мерлан їх просто скосив… Наче траву. Сам він бився навіть не тесаком — двобічною галябардою. Виробляв хлопець нею таке, що я диву давався… Мені навіть робити було нічого — просто йти за ним отим кривавим коридором.

З каюти тим часом вискочив якийсь шляхетний моанець… На ньому був не однострій, а пишна камізелька і штанці буфами. І така ж шпажка у руці

— Стривайте — закричав він ішторнійською, — це жахлива помилка! Ми є посольством миру!

— А мій капітан, — сказав Мерлан з усміхом, — є божеством війни…

До нас йшов Яснозір зі своїм мечем… Холодний і усміхнений посеред цього пекла… У вишиваній сорочці… Дивні обожнювали гаптоване вбрання… І прикрашені взорами стьожки на волоссі… Хтось з моанців кинувся на Буревіста, і той проткнув його наскрізь легким відточеним рухом, майже не дивлячись.

Моанський шляхтич поблід… Страшно поблід…

— Ви, — сказав, — не ішторнійці… Ви — сіллонські покидьки…

— Ельберійські, як ваша ласка, — лагідно виправив Мерлан, — тільки не покидьки… Люди.

— Люди, що служать ельфійському псу, — аж запінився моанець. Яснозір, що був вже зовсім поруч, навіть на виду не змінився.

- Ідіть до каюти, пане Білозіре, — мовив він лагідно, — а ми з паном моанцем спробуємо розібратися… в тваринознавстві. Набік, Мерлане!

Я подався до каюти. Моанця, ясна річ, було приречено… Ох і не люблять же вони дивних, панове імперці… До речі, ельф — це астеонське слово, яке не відаю як, потрапило і до ельберійської мови, і до моанської… Ми, ельберійці, однак, звемо свою знать своїм же й словом — дивні… Дивний люд. Хоча і ельфами теж, особливо — сіллонці, та прибережні квітанці.

В каюті, під брязкіт зброї, я переглянув вміст дорожніх скринь рокованого на смерть шляхтича. Панок не брехав — це дійсно було посольство миру… Старий Яструб пропонував Ішторну «вічний мир», союз проти Шорроги на морі, а також прохав у правителя Ішторну руки його доньки для свого спадкоємця… Не схоже, щоб це писав помираючий… Хоча — хтозна… Може це останній сплеск розуму Великого Корога…

Папери перекочували до кишені моїх широких корсарських штанів. До каюти ввалився Мерлан. Плече його кривавило.

— Підскочило посланнику на поміч ще троє, - сказав, — але я не дав їм зіпсувати батькові двобій. Що ви тут знайшли?

— Глянь-но, — сказав я, — на оті скрині…

Подивитися було на що… Імператор підкріплював «вічну дружбу» гойними дарами. Чого лишень не було у тих скринях — і хутра, і самоцвіти, і коштовні тканини… Дві скрині були сповнені золотих монет… Окремо, у скринечці — діадема з жовтими діямантами. Для принцеси.

На палубі тим часом коїлося повне неподобство… Бій вже майже закінчився, і корсари витягали з — під палуби веслярів — каторжан… Те ще було видовисько… Я не про те, що бідолахи були брудними, завошивленими і мали спини геть пописані канчуками… Чоловік сім, щоправда, одразу кинулись в обійми корсарам, вигукуючи щось ельберійською… Решта ж трусилася посеред палуби і роздивлялася Яснозіра з такою злобою, що мені аж моторошно стало… Не знаю, чи можна зурочити дивного, але така подяка за визволення здалася мені трошки чудною. Буревіст, однак, на оті погляди навіть уваги не звертав.

— Пане Срібеню, — мовив він до свого помічника, — накажіть обмити весь оцей звіринець морською водою і переведіть його на «Морену». Зараз будемо топити галеру. Людей відберіть і розмістіть окремо. Твариноподібних — до трюму. Напоїти й нагодувати… Нехай Богун подивиться їхні рани, хоч він і не є лікарем для нерозумних. Виконуйте!

Тепер я трошки зрозумів, звідки пішли балачки про жорстоких нелюдей. Складали їх отакі тварини, як оці каторжани… Дійсно, скоти невдячні… Я, аби мене хтось витяг з такої халепи, не знав би як і дякувати рятівникові… А тут… Одні трусяться від страху, і значать себе трикутником… Другі бурмочуть щось про ельфійських виплодків… Треті трохи не плюються в бік Срібеня та його капітана… А тим — усе байдуже… Наче і справді з тваринами мають справу. Корсари облили усе це стадо водою, і погнали з галери на «Морену» по абордажних настилах. З десяток людей, як — то про них говорив капітан, тим часом не відходили від корсарів… Один виявився полоненим сіллонцем, ще кілька — ельберійцями, судженими за політику… З імперців до них пристало лише двоє — здається астеонці. Ці гапилися на ельфів перелякано, але в повному захваті…

Я трохи розгубився — адже визволені раби втямили, кому зобов’язані волею… До чого ж тоді ішторнійське маскування? Мерлан пояснив мені, що Богун зробить так, щоб нерозумні ледве пам’ятали останні події… В їхній пам’яті мала відкластися ішторнійська мова, яку вони чули, сидячи у трюмі — перше враження, і ішторнійська корогва, коли ми будемо їх висаджувати на берег — останнє враження… Все, що було між цим — вони або зовсім не згадуватимуть, або думатимуть, що їм примарилось.

Каторжан ми висадили на острові Глода, котрий належав Шоррозі. Біля духовної місії. За наказом Яснозіра кожному видали по десять моанських червінців зі здобичі. Люди лишились на «Морені»… Зостався і один астеонець з тих двох. Другий не ризикнув.

Астеонця було засуджено за контрабанду… З ним мав бесіду Богун і дозволив залишитися. Взагалі, волхв перевіряв усіх новачків, навіть ельберійців. Щось укрити перед ним — не можна було.

До порту Гредера, стольного міста Шорроги, ми увійшли вже під белатською корогвою. Я зійшов на берег у вбранні белатського торговця і рушив за адресою, яку мені дав Ольг.

За адресою тією жив правник-шоррогець, колишній однокурсник Ольга по Ільзнонському університету. Він поглянув на руну, цього разу вона звалася «Воля Богів» і нагадувала пташину лапку, і сказав:

— Вам, мій пане, треба віддати вашу здобич особисто Головному Оберігачеві Державної Печатки… Це він — справжній правитель Шорроги.

— Ви можете влаштувати цю зустріч? — спитав я впрост.

— Я — лише скромний правник, — всміхнувся шоррогець, — як і пан Лелег… Але маю деякі зв’язки. До речі, як справи у пана Ольга?

— Торгує вином — мовив я.

Правник ледь схилив голову. Він мав невиразне лице справжнього стряпчого і гострі розумні очі.

— Колись пан Ольг мені сказав, — мовив він, — «Я не складу зброї, навіть якщо мені відрубають праву руку»… Ми тоді були зовсім юними… Стільки років минуло…. Але не видно краю… його борні. Яка страшна… твердиня духу.

— Він вірить, що доживе до перемоги, — зітхнув я, — а я не вірю в саму можливість перемоги.

Правник здивовано глипнув на мене:

— Тоді для чого? Гроші?

— Грошей у мене вистачає, - сказав я, — не вистачає того, за що варто вмерти…

— Це таки привід, — усміхнувся шоррогець, — гаразд… Вам найкраще зупинитись у заїзді. Мені потрібен деякий час, аби облаштувати вашу справу. Коли все буде готово — я за вами пришлю.

Через тиждень я вже входив до розкішного палацу Оберігача Печатки. Всесильний фаворит правителя жив на широку ногу. Він притримав мене у приймальні щось близько двох годин. Аби не нудьгувати, я рахував крилатих янголят, якими була розмальована стеля і нарахував їх аж двісті двадцять. Кругле число, однак…

Нарешті мене ввели до кабінету. Некоронований володар Шорроги сидів у м’якому кріслі в оточенні величезних чорних псів рідкісної породи. Морда у нього була теж — чисто собача. Мені навіть здалося на хвильку, що в кріслі теж сидить пес… Жирний і злющий.

Я назвався белатським торговцем і сказав, що хочу продати пану Оберігачеві дуже важливі для його країни відомості.

- І що ж це за відомості? — знуджено запитав вельможа.

— Що скаже ваш правитель, ваша ясновельможність, коли ваш союзник раптово стане ворогом?

— Себто? — протягнув Оберігач.

— Себто, коли Велика Моанія об’єднається з Ішторном, і обидві їхні фльоти вдарять по вашим островам?

— Це неможливо! — аж підскочив магнат. Знудженість зняло з нього наче рукою.

— Я маю докази, — сказав я становчо, — планів подібного союзу…

— Скільки? — запитав Оберігач різко.

Почалася торгівля. Я заломив високу ціну, потім трохи поступився, весь час нагадуючи про важливість справи. Зрештою, ми зійшлися на вісімдесяти відсотках від першої ціни. Папери перекочували до випещених рук вельможі, а мені прислужник виніс капшука з ішторнійськими червінцями. Я відкланявся і поштиво віддалився. Уявляю, що сказав потім Оберігач посланникові Великої Моанії… Ним, до речі, вже не був мій дядечко, князь Ріфін поспішно відбув до Моани, до ложа помираючого володаря.

У сіллонських корсарів я прослужив близько двох літ. Використовували мене в подібних же справах. Ми заходили до порту Зоря, там я отримував завдання — і в наліт… Іноді — завдання очікувало на мене в чужих портах, в які ми заходили під чужими ж корогвами. То помаранчевий грифон, то золотий лев — гербовий знак Шорроги, то короговки маленьких країн на Островах… Якщо у нальоті не треба було таїтися — Буревіст піднімав корогву Сіллону: Блакитна Зоря На Білому Тлі.

Раз чи два за ці роки я побував у Боговладі. Мій синочок підріс, і ще більше став схожим на Немлінь. Пам’ятаю, як він все допитувався у мене де подівся гарний дядечко Сокіл, котрий так багато знав казок… Я відповів смутно, що Сокіл заснув в гаю, під вишенькою. І щовесни його вкриває білий цвіт. Малий наче не зрозумів, а Найсінь втямив усе і встановив на своєму саморобному вівтарику поминальну табличку з ім’ям Сокола Птахи.

Терночок ще нудьгував за Даною. Княгиня з донькою нині перебували у Ігворрі… Там же жив Вогнедан… Я не бачив Ольга за ці роки жодного разу, тому й не міг спитати як почуває себе надія Ельберу. Від Ольга до мене доходили лише накази. Сухі і короткі. Що ж… На те війна.

Пані Миляна потішала мене як могла… А могла вона багато… Окрім того я мав подругу в Сіллоні. на ім’я Чайка. Напівкровну…Ця сіллонська пані була не просто красунею — дивом. У ліжку — теж…

Навідував я також Півонію Птаху… Вона так і жила в хатинці Ольга. Серед троянд і ясмину. По садочку бігало дитя з очима Драконів і вустами, схожими на вуста мого друга. Хлопчика звали Кречет. Кречет Птаха… Півонія вже дізналася про загибель коханого. Кров Ведангів не дала їй зломитись, як колись Конвалії. Дитя стало для неї всім… Цей маленький Кречет не повинен був повторити дядьків шлях. Півонія ростила ельберійця. Свідомо і затято, як усі Дракони.

Була у мене за цей час і одна приємна пригода. Так би мовити — для душі. Це, коли я трохи не до смерти налякав дядечка Ролли, пана Моллу.

«Морана» якраз вийшла в море опісля двомісячного відпочинку… Настрій у команди був піднесений: в останньому нальоті ми взяли на абордаж ішторнійський військовий галеон. Здобич була величезною — під виглядом військового корабля ховався перевізник золота з ватейлянських копалень. Весь свій золотий запас Ішторн поповнював з цього острова, який колись взяв на меч, винищивши майже все населення. Золото там було — найвищої проби, недарма моанські червінці ходили проти ішторнійських як три до одного. Тубільці, тобто ватейляни, просто не знали ціни цьому металу, і використовували його як прикраси… Вони й до битви йшли геть усі в золотих оздобах. Богун, який, незважаючи на видиму молодість обличчя, був дуже старим, оповідав якось, що ішторнійці одурили наївних ватейлян… Розстріляли з гармат військо, що готувалося до чесного бою. Пороху на Ватейлі ще не вигадали… Богун же розказував, що озвірілі переможці, коли не могли стягти золотого браслета, просто відрубали руки й ноги і полоненим, і мертвим. І жінкам і чоловікам… Не милували навіть дітей в золотих прикрасах. Коли я спитав, чи не були острів’яни якось спокревені з дивними, Богун мовив якось смутно, що на Ватейлі жили досить симпатичні з вигляду мідношкірі люди, доволі горді, доволі жорстокі… До того ж я мав знати, що між дивних носити золоті прикраси не прийнято. Вважається, що воно вбирає в себе кров і муки загиблих через нього. Те, що мої родичі носять лише срібні прикраси я знав, але тільки тепер дізнався — чому.

Так от нам до рук потрапив перевізник з «Золотої Фльоти», якого буря відірвала від решти кораблів та конвою. Така удача траплялася дуже рідко. Зазвичай до «Золотої Фльоти» просто неможливо було підступитися — настільки добре її охороняли. Галеон було загружено золотими зливками. Коли ми з Яснозіром підрахували їхню вартість, ми трохи очманіли… Так, блиснули очі навіть у дивного. Князь Непобор, який був скарбником Братства, по нашому поверненню поділив здобич, левову частину відібравши на закупку зброї для майбутнього ельберійського війська… Часу-то залишалося — яких-то сім літ. А золото, як відомо, не псується.

Деякі закупи вирішено було зробити зараз. Але поки що не зброї… В Белаті я мав придбати креслення та заготовки для пістоля нового зразка. З майстром у мене була домовленість…Але, коли я висадився в портовому Гільноні, то помітив за собою «хвоста».

Це мені з біса не сподобалось… Я-то знав, що белатці продадуть кого завгодно, і кому завгодно… Зле, якщо до мене причепилися белатські «тайняки», бо на мені досі висіло вбивство їхніх колег… Ще гірше, якщо на мене вийшли люди пана Гаратто… Викрадати людей поза кордонами Великої та Могутньої було їхнім фахом. Була ще одна можливість — «Морену» пізнали ішторнійці… Команду перевізника ми вирізали всю (Совість? А у них вона була, коли вони грабували Ватейлу?), але щось могли та й не доглядіти. Словом, ночувати до свого заїзду я не пішов, а вигідно влаштувався в кроні густого дерева навпроти власних вікон.

Очікував я недовго. Сучі сини увірвалися до моєї кімнати наче зграя псів. Я можу, певне, і не згадувати, що до заїзду-то я перед цим зайшов і навіть ґречно привітався з господарем. А потім уже виліз у вікно. І не утік одразу ж — цікаво було подивитись, хто на мене полює.

Коли я почув знайому лайку, в якій пропонувалося зробити неподобство з матір’ю співрозмовника, всі інші підозри відпали самі по собі… На «хвості» у мене сиділи моанці… Не було ще такого лиха… Я зіслизнув з дерева і побіг до порту.

У мене була запасова адреса подібного ж майстра родом з шоррогського острова Глода. У місті Рагон. «Морена» перемінила корогву і рушила до його берегів. Тепер ми були белатським торговим бригом.

На Шоррозі все пройшло на диво без ускладнень. Я поспішав — моанці теж не були дурнями і могли «вирахувати» шоррогця, яко колегу белатця, котрий мене здав. Та, коли ми вже зібралися піднімати вітрила, на борт піднявся торговий представник белатської громади порту Рагон. Він дивом дивувався, як-то ми не навідалися у земляцтво. Я ледве встиг прошепотіти: «Еллон». Переплутати з белатцем мене було важко, ну, а під «маною» — запросто.

Ми порадилися з капітаном і вирішили прийти. Папери у нас були в порядку, белатською я говорив бездоганно, Ільзнон знав добре… Багато торговців республіки все життя тинялися по морях, і роками не бували вдома.

Тож ми причепурилися — і рушили. Буревіст крокував поруч зі мною у мерехтінні мани, з зацікавленням роззираючись довкола. Він не часто сходив на берег поза Сіллоном. Однак, белатську мову знав, як майже всі мови знаного світу. Я порадив ельфу більше мовчати, бо белатці люди меткі, і може хтось з них і чув переливчасті голоси срібних.

У земляцтві я дізнався багато цікавих новин. По-перше — з Моанії. Помер Великий Імператор Корог Перший, Реформатор. Його наступником став єдиний законний син володаря, котрий тепер іменувався Ірканом Шостим. Намісником, як і слід було очікувати, нарада вищої шляхти призначила князя Ріфіна Астеонського. Я підозрював, що магнат сам себе «призначив», натиснувши на решту шляхти. Незважаючи на міжнародний скандал, який Великій і Могутній Моанії влаштував шоррогський Оберігач Печатки, шлюбну угоду між новим імператором та ішторнійською принцесою Альдоною було таки укладено… Це було зле… Залишалася одна надія — на оте досьє в руках Князя «тіней»

Нас запросили на бенкет з нагоди підписання якоїсь там торгової угоди… Ну, хто не був на белатських бенкетах, той нічого не втратив… Залишився б бідолаха голодним… Харчувалися ми навстоячки і самими тартинками. Напої теж були дешевими і гидкими на смак. Ми з Буревістом скромно стояли під стіною з келихами у руках, коли до зали зайшов пан Молла.

Келих затремтів у моїй руці. Яснозір мовив стиха:

— Тримай ману, людське дитя… Заспокойся і тримай….

Та на мене вже накочувало оте шаленство, якому я був зобов’язаний своїм чи-то моанським, чи-то астеонським пращурам. Буревіст, котрий побачив, що з мене ось-ось зірве ману, витяг мене задніми дверима у невеличкий дворик з водограйчиком посередині, нібито просвіжитися.

Коли я окунув голову у чашу водограйчика, мене трохи попустило. Яснозір обійняв мене за плечі, наче підтримував п’яного. Мені стало жахливо незручно… Зневага ельфа боліла б мені сильніше за бойову рану — настільки я був прив’язаний до цих істот.

— Хто цей чоловік? — стиха спитав Буревіст.

— Сучий син наказав продати мене в рабство, — відповів я, втираючи лице, — це було давно, але всі ці роки я мріяв десь його зустріти.

— Не можна на завданні зводити особисті порахунки, — докірливо мовив Яснозір.

— Та знаю я, — вирвалось у мене, — але ж завдяки цій паскуді одного чудового ранку я прокинувся в нашийнику раба…

Мана дивного ледь замерехтіла.

— Я б не пережив подібного, — раптом мовив Буревіст якось зовсім по-людському, — ви, пане Білозіре, напевне чули, що чистокровні дивні не можуть жити в рабстві… Що ви хочете? Прикінчити цю погань?

Я задумався… Чомусь згадався Ролла… Все-таки пан Молла був родичем лікаря, якого я вважав своїм другом. Ну й до того ж — не викликати ж мені на поєдинок цей капшук з грішми… Рістені я, правда, наказав прикінчити і без оцих шляхетських витребеньок, але то був суд… І належна кара.

— Вбивати я його не хочу, — сказав я зрештою, — а от налякати було б непогано… Так, щоб він надовго запам’ятав.

На ловця, як-то кажуть і звір… З задніх дверей вийшов не хто інший, як добрий белатський дядечко. Зупинився, видобув з кишені табакерку… Це зілля з південних Островів було новомодним і з біса дорогим… Отже, торгівля процвітає. Буревіст поклав пальця на вуста, аби я мовчав, і рушив до белатця, на ходу скидаючи ману…

Коли Молла побачив срібного, він аж затіпався, наче придушене курча.

— Мовчати! — вимовив Яснозір так, що і в мене мурашки побігли поза шкірою, — Слухати сюди… Тебе попереджали, нерозумна істото, аби ти покинув возити живий товар?

— Пане сіллонцю, — прохрипів Молла, — я — ніколи… Це помилка…

— Помилка? — поспитав рівно дивний, — зараз побачимо… Ходи-но сюди, воїне.

Це вже стосувалося мене, і я наблизився, з великою зловтіхою спостерігаючи переляканий писок гендляра.

— Спитай-но у цієї тварини, — звелів холодно дивний, — як давно його кораблі перевозили «чорне дерево»?

Я підняв торговця за відлоги камізельки і сунув головою у чашу водограйчика. Дочекався, доки він майже перестав тіпатися, й поставив на ноги. Молла впав на коліна і почав каятись.

Він, виявляється, не тільки «чорне дерево» возив, тобто продавав у рабство отаких бідолах, як мій знайомець Ганн. Він і лоянцями торгував, і білими людьми з Лугерби… Ба, панки з квітанського Побережжя навіть продавали йому непокірних селян… Коли я почув останнє, то знову окунув паскуду у водограйчик і потримав подовше….

Цього разу Молла віддихувався довго і аж водою блював. Я поглядав одним оком на задні двері, але звідти ніхто не виходив. А вийдуть — скажемо, що п’яний… Шуму піднімати Молла не буде від страху за своє життя.

— Яке гидке видовище, — мовив Яснозір, — повна відсутність краси і гармонії… Смердюча істота, котра ще й намочила штани на додачу… Не водою… Що зробити з тобою, гидь? Теж продати у рабство?

— Що завгодно! — прокректав Молла, — життя… Життя залиште! Я відкуплюся, пане корсар! Я буду вашим рабом… Тільки не убивайте!

— Ніколи не розумів людей, — якось сумно мовив до мене сіллонець, — подивлюсь на вас, на Мерлана, на своїх воїнів — починаю поважати… Подивлюсь на отаке — нудить… Дивні ви які-то, люди…

— Зате з нами цікавіше, — мовив я весело. Помсти з мене вже було задосить, — ніколи не вгадаєш, що ми учворимо наступного разу…

— Слухай-но, тварино, — знову звернувся Яснозір до Молли, — ти покладеш шість тисяч ішторнійських червінців на рахунок Дому Морських Перевізників, що на Глоді… На пред’явника… Не зробиш — знайду під землею… На море більше не потикайся — утоплю… Дізнаюся, що торгуєш рабами — повішу на реї. Все зрозуміло?

Молла закивав. Він ще не вірив, що врятувався.

— Холодна і жорстока нелюдь, — вимовив Яснозір зловісно, — це — моє друге ім’я… Не забувай про науку… Лишайся тут ще годину… І спробуй лише підняти тривогу. Під маною ти мене не пізнаєш, а я тебе запам’ятав…

З тим ми і подалися до зали… Побули ще трошки і відкланялись… Шуму ніякого не було… Гроші теж прийшли вчасно — сам потім перевіряв… Віддав їх князю Непобору, як особистий внесок «на волю для Ельберу» Совість? Білий раб-перебієць в Лояні коштував приблизно стільки ж… Приємно, що тебе оцінили аж в шість тисяч ішторнійських червінців…

***

Скінчилося моє корсарство несподівано похмуро… А втім, чому — несподівано… Війна війною… В Північному морі, при повному штилі, нас обскочили дві моанські галери… Навіть я, не бувши моряком, зрозумів, що карта не пішла…

Не пощастило нам ще й тому, що з нами не було Богуна… Волхв вже з півроку був оберегом іншої команди… Говорив же я здається, що таких митців було мало, і вони змушені були міняти кораблі… Яснозір намагався накликати вітер сам… Вони зі Срібенем цілу ніч співали на палубі… Це ще до того, як на нас налетіли моанці… Ох, як вони співали… Отою мовою Богів… Тоді — ельберійською… Зорі слухали і плакали… Та видно, недостатньо сили було у дивних воїнів… А ранком з’явилися ті паскуди… Срібень зітхнув і пішов до гармашів.

Яснозір звелів скинути на воду шлюпку і покликав мене. Я якраз мав при собі черговий важливий пакунок, в який навіть не заглядав… І досі не знаю, що там було… Пакунок було зашито в непромокальну тканину сіллонського виробу. Зашив його я, а взяли ми його на потопленій нами імперській же галері… Ну, ось вона і прийшла — розплата.

— Пане Білозіре, — мовив дивний, — ви потрібні Князю «тіней». З вами я посилаю Мерлана. До берега не так уже й далеко… Доберетесь…

— Пане капітане, — заперечив я з усією повагою, — галери ті потоплять нас, як кошенят… Або гірше того — виловлять живими… У мене дуже великі заслуги перед Великою і Могутньою… Дозвольте померти з вами…

— Не виловлять, — мовив рівно Буревіст, — я дам їм зчепитися з «Мореною», а тоді підпалю порохову камеру… Тріски полетять… Нікому буде…виловлювати.

— Пане Яснозіре, — мовив я благально, — я залишусь…

— Білозіре Лелег, — лагідно відмовив ельф, — кому, як не мені, знати, що ви — сміливець. Та зайва шляхетність нині ні до чого… Я теж не хочу помирати… Однак — потрапити до рук цієї худоби гидко і моторошно… Вони катують срібних ще страшніше, ніж людей… А так — ми перетворимося на чистий вогонь… Вам з Мерланом потрібно буде більше хоробрості, аби дібратися до Сіллону. Прощавай, людське дитя, ельфійський вихованець… І поклич до мене сина…

Буревіст поцілував мене в чоло, а я, не витримавши, рвучко обійняв приреченого корсара. Той аж здригнувся від несподіванки, але не відштовхнув мене. Мерлан уже стояв поруч, кусаючи вуста. Він не просив, щоб його залишили — він очікував наказу.

— Доберетесь до берега, — мовив капітан, — на суші слухай пана Білозіра як зверхника. На Сіллоні оповіси Непобору… про нас. Нехай запише до поминальника… Іди, синку… Я люблю тебе…

Ми спустилися до шлюпки і почали віддалятися від свого корабля…… А галери наближалися, і то дуже швидко… Кляті каторжани, що вам варто кинути весла… Ну, вб’ють кількох, але ж воля… Воля… Зараз ці пси розстріляють впритул сіллонського «корсара», що застиг з обвислими вітрилами… А вам знову — канчуки, гнила солонина і тяжка робота… Ось вдарили гармати «Морени»… Щось просвистіло зовсім поруч — то почали обстріл моанці… Ми з Мерланом гребли мовчки, аби вийти з — під досяжності гармат. А втім, галерам було нині не до шлюпки… У «Морени» вже було збито щогли… Яке там нині, мабуть, пекло… Тримайся, друже Буревіст…

Стрільба з «Морени» припинилася… Прекрасний корабель, страшно понівечений, все ще тримався на плаву… Обидві галери ризикнули обійти його з боків… Та мовчали гармати Срібеня… Видно помічник капітана отримав наказа — підпустити поближче.

Впали абордажні гаки… Галери намертво стисли «Морену»… Я знав, де зараз Яснозір… Чомусь згадався Воїн… Чисте полум’я… Пряма дорога на небо…

Ох і грохнуло… Сильніше, ніж я сподівався… Видно, зачепило і порохову камеру якоїсь галери… «Морена», вірніше, те, що від неї залишилось, пішла на дно, тягнучи за собою понівечені галери, зчеплені з нею абордажними гаками… З воїнами, з рабами… З усім… А не гребіть, сучі сини, коли можна здобути волю… Здихайте тепер, прикуті до весел ланцюгами… Мерлан плакав… Мовчки… Його застигле лице було страшним… Для «сина корабля» «Морена» була усім… Він оплакував загибель свого світу… І Буревіста…. І команду, серед якої він змужнів…

Вночі знявся вітер… І де ж він був раніше… Шлюпку кидало на хвилях, наче корок… Зрештою, нас таки залило… Вичерпувати воду було нічим… Берег був вже недалеко, та човник наш вже не тримався на воді… Довелося рятуватись вплав… Спершу ми перегукувались, а потім я вже перестав чути Мерланів голос. До берега таки доплив… Добре, що стояло літо… Взимку вода б убила мене. Вона і влітку в цих краях холоднюча…

Довго я блукав по березі, шукаючи Мерлана. Не знайшов… Море віддавало лише мертвих… Матросів з галер у чорних одностроях… З «Морени» не лишилося навіть мерців… Могилою моїх бойових побратимів стали чужі холодні води… І чисте полум’я.

Однострій я зняв з утопленика… Гидливість? Ну, якщо вибирати між гидливістю і можливістю попасти до рук «тайняків»… Словом, я дібрався до Сейвігуру… Завдяки однострою та «моанській пиці»… Казав же колись, скільки разів вона мене рятувала, рідненька…

Прийшов на явку… Її тримала певна «сіра тінь», а швидше — найманець… Чоловік цей працював ювеліром і був хворим на сухоти. Ельберійцем він не був… Я навіть не відав, чи й знає він, на кого працює.

Десь через тиждень я зібрався їхати до Моани, а звідти — як не буде нових вказівок — знову на Сіллон… Крамничка мого господаря була якраз на головній площі… з чудовим видом на міську шибеницю… Під час великих страт ювелір навіть вікна другого поверху винаймав роззявам.

От і того дня, коли я пакував куплені в Сейвігурі речі, на площі почав збиратися люд… До крамнички ввалилася ціла ватага і полізла східцями нагору… Я не був любителем подібних видовисьок, але піднявся теж… Мав бо якесь лихе передчуття…

І воно таки справдилося, оте передчуття…В приреченому я пізнав Мерлана… Штурман стояв у ганебному повозі на повен зріст, без кошулі…Руки мав зв’язані, на тілі закрепла кров… Не дивись сюди з вираю, Буревісте…

— Що, знайомий? — пошепки спитав мене ювелір. Я тільки зуби зціпив, намагаючись вирівняти дихання. В будинку повно чужих, а у мене, певне, усе на морді написано… Знайомий… Не знайомий — брат… Та скільки ж можна, Боги… Та чи ж треба…

Мерлана тим часом звели з повозу і підвели до шибениці… Там була драбина, на яку і мав піднятись приречений.

— Добрі люди! — раптом крикнув корсар, — коли є тут хто з Ельберу — розкажіть в Сіллоні, як помер Мерлан Зоря! І передайте князеві Непобору, що Яснозір Буревіст пішов до морських дівчат, забравши з собою дві галери!

— Скажу, брате, — прошепотів я, дивлячись, як охоронець вдарив корсара в лице, змусивши замовкнути, — скажу…

— … І маєте, юначе, подумати про смерть, — це вже в’язничний панотець напучує приреченого, — страшною є вона для нерозкаяного грішника… Ось ви бажали чужого добра, і відбирали людські життя… Нині маєте розкаятися і померти у спокої духу…

— Та з чого ви взяли, що у мене душа неспокійна, — вимовив Мерлан насмішкувато, — всі колись помремо, тільки слава не вмре, не поляже…

Він уже стояв на драбинці… З зашморгом на шиї… Брат…

— У дальній вирій, — вимовив, — журавлі полетіли… Вернусь, як вони?

І з цими словами названий син дивного вдарив ногою в лице ката, котрий хотів відштовхнути драбину, і сам стрибнув униз…

Я змусив себе додивитися все до кінця, не відводячи очей. Я не міг заплакати — забагато товклося тут ріжного люду… Ох, Мерлане… Ти протримався до кінця… Ти помер як дивний, склавши наостанку вірша про свій відліт… З зашморгом на шиї… Я б так не зміг… Я б зміг тільки плюнути катам у очі… Пробач, Буревісте… Там, в гаю дубовім ти вже поцілував в чоло своє «дитя корабля»… Я не вберіг твого сина… Пробач.

— Гарно вмер, — прокректав ювелір, коли роззяви розійшлися, — скількох тут перевішано на моїй пам’яті, а таке бачу вперше. Відчайдух… Корсар князя Непобора… Вони там, на тому острові, всі якісь причмелені.

Таке останнє слово розлютило мене.

— Що ви в цьому розумієте, — сказав я однак рівно, — краще помовчіть…

— Легше один раз повиснути, аніж повільно здихати, як оце я, — пробурчав сухотник, — зрештою, він знав, на що йшов, коли виходив в море…

— Авжеж, — буркнув я, — ми всі це знаємо…

Я мусив від’їхати, навіть не змігши поховати друга по-людському. З грошей, які я мав в своєму чересі, я віддав ювеліру кругленьку суму, аби він спробував викупити у ката тіло і поховати хлопчину… Може даремно — ювелір здався мені захланним жаднюгою… Вікна, бачте, він винаймає, аби сейвігурська потолоч могла дивитися на чужі муки… Згодом я трохи прийшов до тями, і вирішив, що занадто довго бовтався по морях з ельфами та їхніми підлеглими, і тому відвик від нормальних людей.

В Моані я прийшов до Торгового Дому Росавів і зустрів там Ольга. Несподівано. Замість письмового зашифрованого звіту, котрий я мав зоставити «сірій тіні», довелося складати усний… Моанська «нитка», змотана під час зникнення Сокола, знову працювала на повну міць.

— Мерлана, напевне, схопила берегова охорона, — закінчив я, — а він — у корсарському вбранні… Моанської мови він зовсім не знав… Видати себе за іноземця з розбитого корабля — не зміг, а може й не схотів… Страшно він тужив за батьком своїм… І не тільки за батьком… А мені знову пощастило як дурневі. Врятувало трофейне вбрання, та ще «пика»…

— Добре, синку, — стиха мовив Ольг, — добре, що ти живий…

— Татку, — мовив я, — ви тільки не ображайтеся…

— Що, Ольжичу? — м’яко сказав батько.

— Ви могли б…ну…облишити все це? Павутину… Борню… Чи вас убили б свої ж…фанатики?

— Мене б… — протягнув Ольг, — ні, не убили б… Але отак одразу все здати… Ні…

— Не здати, — мовив я, — просто — покинути….

— Ольжичу, — сумно всміхнувся батько, — ти колись мені говорив, що твоя совість розмовляє з тобою голосом пана сотника… Що б сказав на подібне Крук?

— Сказав би, що це зрада, — буркнув я, — але ж батьку… Є Сіллон… Там — дивні… Я й не знав, що їх вижило стільки… І ваш будиночок… І квіти ясмину… А ви б’єтеся за Ельбер, який давно загинув… На Півдні чистокровних майже нема, а тих, хто спокревений з вами, можна було б теж забрати на Сіллон…

— А ельберійців ми куди заберемо? — спитав Ольг стиха

— Люди, — пирхнув я, — пристосуються…

— О, — вимовив батько, — ти наслухався срібних… Але ж вони людей не зневажають… Тим більше — ельберійців. Ти вже дорослий, синку, тож я можу сказати тобі дещо, з того, що знає тільки наш рід… Ну, й сіллонці, звісно… Не було Пришестя Богів… А був корабель, що летів між зірок… Від Блакитної Зірки Сіллон… Корабель біженців, синку… Наш світ знищили вторжники, ще жорстокіші за моанців… І не просто знищили — вони отруїли наш світ. Частина дивних пішла під землю… Скажімо так — у схрони. А частина — рушила в безодні Всесвіту… Єдиним світом, поблизу, придатним для життя, був цей… Але тут уже жили люди…

Я лише очима закліпав… Про подібне я не чув навіть від Вербени.

— Корабель — розвідник сів під Боговладою, — оповідав Ольг спокійно, наче казку дитині оповідав, — маленький корабель… З трьома дивними… Дана — пілот, Веданг- воїн, Ігворр- лікар… А тут, синку, біда була… Кочівники хото рвалися з Великого Степу на Західні Землі… І Дана, вона, синку, командувала всім цим… походом, уклала союз з тодішнім князем Ельберу… Бо тут, синку, маленький світ… Багато води, мало суходолу… А високо над нашим Океаном, так бо його назвали втікачі, обертався великий корабель… Переповнений жінками і дітьми, котрі задихалися від нестачі повітря… Але і віддаватися на милість хазяїв вони не хотіли… Ми — дивні… Так бо нас тут назвали… Ми трохи горді, знаєш… І ми запропонували військову допомогу… Бідолашні кочівники мабуть і досі співають біля своїх вогнищ про блискавки з небес… І про вогняних демонів… Опісля війни — Ельбер прийняв утікачів… Як братів — не як нахлібників. А тоді…

— Що? — спитав я чомусь тремтячим голосом.

— Ельберійці, синку, — провадив далі Ольг, — були тоді звичайними людьми… В чомусь грубими, в чомусь нестриманими… Князьки Ельберу весь час воювали між собою… Великого Князя Ельберу під час навали кочівників зрадили майже всі… Він наказав стратити винних, а князівства їхні роздати дивним союзникам… Так виник Веданг… Ігворру дісталася Чорногора… Квітан віддали предку князя Непобора… А сам Великий Князь… Біля нього була Богиня… Вогняна Дана…

— Вона була — як Вогнедан? — вирвалося у мене

— Так, синку, — зітхнув Ольг, — але, швидше як той, перший Вогнедан… Князь запропонував їй руку, закохане серце і власні родові землі, які й назвав Данаділом…

- І вона погодилася, — спитав я недовірливо, — вийти за нього заміж? Дивні і нині родичаються зазвичай між собою.

— Погодилася ж, — мовив докірливо Ольг, — моя донька вийти заміж за тебе…

Я почервонів і спитав:

— Ну і що ж вирішила небесна красуня?

— Дивні, - продовжив Ольг, — зібрались на таємну нараду… Вони розуміли, що люди, такі, як вони є, не потерплять їх поруч з собою… Поки що Великий Князь Властимил, так його звали, до речі, та його наближені, з тих, хто лишився вірним володарю, були у захваті від несподіваних союзників… Але що станеться завтра? Людина, розумієш синку, це така істота, що не може бачити поруч кращого за себе… Жаба її задавить, як-то говорять квітанці. Якби з небес спустилися сильні, мудрі, але неоковирні чудовиська, вони б швидше ужилися з людьми, аніж ми… Уяви собі — щодня бачити поруч істоту, якій ти не зможеш дорівнятися… Не тому, що гірший, а тому що інший… Втямив?

Я згадав Мерлана, котрий все життя тягнувся за батьком, згадав власне дитинство і зітхнув.

- І ось, — знову заговорив Ольг, — дивні, до речі, ми звемо себе еллами, синку, вирішили змінити людей… Хоча б лише людей Ельберу — на більше у них просто б не вистачило… засобів. Стражі Гір — напіврозумні парди Чорногори- були пробою… Проба удалася… Тоді змінився весь Ельбер.

— Як-то — змінився? — прошепотів я

— Люди Ельберу, — мовив Ольг, — стали більш розумними… Більш чутливими… Більш витонченими… Краса і гармонія, знаєш… Ну і інше… Ти бачив колись, аби корсари Сіллону билися між собою за золото? Або суперечили Непобору в його податку «на волю для Ельберу»? Ти бачив як живуть і гинуть ельберійці… Скажеш, що у іншого люду теж є герої і мученики?… Звісно є… Але у ельберійців цей відсоток відважних набагато більший… І вірність, синку… Вірність володарям… Вірність вітчизні… Вірність волі… Сини Ельберу — це наші діти, синку… Діти дивних, діти загиблого Еллону — вітчизни нашої далекої біля Зорі Сіллон… Тому ми і вмираємо з ними поряд вже дві сотні літ…

Я довго сидів мовчки, перетравлюючи оповідь… Оце тобі голос! То все це штучне… Штучне… Вірність… Вірність — кому? Володарям з чужого світу? То може у байках ігворрського панотця була якась доля істини? Воля… Яка може бути воля, коли тебе…націлили на неї… Як ловчого птаха… А вони гинуть, юні ельберійці… Не за те, що вибрали самі, а за те, що влили їм у кров прибульці… Чи як там вони змінювали.. Операції на мізках робили, як Вербена? Чи ще якось… А звідки тоді беруться чорри… І дженджики… І чому зрадив князь Лемпарт? Тому, що був напівкровним? Ох, батьку, даремне ви це мені розповіли…

— Чорри, — сказав Ольг сумно, наче почувши мої думки, — це побічний продукт… Якщо ельберієць стає паскудою, то ламається він страшно… Страшніше, ніж просто собі перекинчик… Звірюкою стає… Ти за Вогнедана недаремне боявся — він-то найжахливіше змінитися міг… Але нині — все минуло. А те, що я тобі розповів, прийми, синку, як належне. І не питай більше ніколи у Ольга Лелега, чому він не милується ясминовим садком а більш як двадцять літ вином торгує. Ельберійці не можуть жити в полоні… Важко їм… Важче ніж астеонцям, моозцям, срегійцям, кедагам… Скільки там ще народів пожерла Моана? Більшість — пристосувалась… Але, якщо ельберієць…пристосується — то тільки як чорра… Майже завжди… Навіть дженджики наші гидкіші за таке ж моозьке, або астеонське паньство, котре свій люд продало Моані за пільги та привілеї… Та ти ж синку і сам, звільни я тебе зі служби, між звичайними людьми жити вже не зможеш… Це — без усякого штучного змінення. Просто ріжницю… дуже видно.

Ніч я провів без сну… То Богу дякував, що я — то не змінений. Звичайний собі шукач пригод… Захочу — покину Ольга і завіюсь десь до біса… І хай тільки спробує перешкодити… То лізли до голови лоянські жахи… Князь Лянь…Забиті селяни… Озвіріла, інакше не скажеш, знать… То Моану згадував з її брудними вуличками і величною Цитаделлю… Злидарів у виразках біля мейдистських храмів… Виразки у більшості штучні, бо ліньки працювати… Ювеліра згадав, що вікна винаймав для тих, хто мав милуватися чужою смертю… Ельберієць такого б не зробив, навіть з голоду помираючи, а пан ремісник не бідував… Каторжан згадав, що плювали в бік своїх визволителів…Згадав, як не міг пристосуватися до життя в Моані… Яким чудовим мені видався Сіллон-Сінд… А Яснозір Буревіст зі своєю «Мореною»… Команда-то його сприйняла як належне його наказ геройськи загинути… Вони й не подумали навіть, що можна купити собі життя за життя двох срібних, котрі ними командували… І однієї «тіні», котра знала забагато… Згадав, як Ольг якось оповідав про повстання у Моозі… Селянське повстання людей, яких уже теж довели до краю… На гребені цієї хвилі сплив і ватажок… Дрібний шляхтич, колишній військовий…Ой, як же його звали… Адіран… Адіран Логан… І ось, коли селянське військо, опісля кількох перемог, було загнане таки у безвихідь, найближчі соратники оцього Адірана видали його моанцям…. Зв’язаним і безпомічним… Потім бідолаху ще спалили живцем у Моані при великому збіговиську роззяв. Скільки я читав про борню ельберійців, а подібного не писали про них навіть вороги… Знову згадався Воїн з його людьми, котрі не залишили свого князя… Ні, таке траплялося і в інших краях, і без усякого змінення, але все ж таки… Вірність… Дивні змусили людей бути вірними собі... Але ж нині — майже не лишилось дивних в Ельбері… Сотник Крук, хіба він вірний дивним? Він — ельберієць, і Ольг — ельберієць… Срібні, звісно, трохи інакші, але теж вважають себе ельберійцями… Як ото князь Непобор…

Зранку я вийшов до Ольга, котрий переглядав папери Торгового Дому. Поруч лежав пакунок, який я йому привіз. Порожній… Мабуть, там було щось таке, що треба тримати у пам’яті…В коминку горів вогонь… Батько схилився над столом з пером у руці… Він чомусь посміхався… Яким-то спогадам… Нащадок еллів з-під Зорі Сіллон…

— Тату, — мовив я, — що мені робити далі? Наказуйте…

Ольг поклав перо і підвівся. Все з тим же усміхом.

— Я знав, — мовив, — що ти переживеш це, Ольжичу. Ти у мене нині й сам…майже дивний…

— Ще не доріс, — буркнув я, — то куди далі?

— Поки що повертайся до Боговлади, — сказав Ольг, — і перепочинь… Досить з тебе моря…

У Боговладі мене зустрів радісний Терночок і похнюплений Найсінь. Охоронець нудьгував спокійним життям… Терночок же весь час розповідав про літо, проведене в Ігворрі. Він уже встиг перезнайомитися з усіма дітьми Мальви. І потоваришувати з Вогнеданом. Ну, а ясна панна Дана просто не сходила з вустоньок мого сина. Дівчина, виявляється, пообіцяла, що Терн Лелег буде її пажем…І тепер хлопчина аж стрибав від задоволення. Він ще більше виріс і подорослішав… Як же давно я не бачив своїх лоянців…

— А ще, — щебетав Терночок, — у пана Вогнедана є нині свій Дракон-охоронець… Його звати Руженом… Він такий… такий… Він мечем уже володіє — як сам Найсінь…

— Дійсно, — солідно підтвердив «тигр», — юнак має великі здібності.

— Та звідки він узявся? — здивувався я. Найсінь скосив очі на Терна. Потім, мовляв… Оце тобі голос! З Ведангів, окрім самих двійнят, зосталася лише Півонія з маленьким Кречетом…

Ввечері Найсінь оповів мені, що це за Ружен… Юнак був напівкровним… Сином Ружени Ведангської та її ґвалтівника… У мене аж дух забило… Нічого собі — Дракон-охоронець… Куди тільки дивиться Ольг? А Конвалія? Як вони могли допустити до Вогнедана оце породження наруги й болю… Стривайте, але ж Ольг колись говорив, що дитя Ружени не пережило матір…

Найсінь, однак, подробиць не знав. Сказав лишень, що юний княжич не відпускає від себе нового друга ні на крок. Нерозлучна парочка — синьоокий красень з флейтою і винятково потворний хлопчина… Наскільки я зрозумів Найсіня, єдиною родовою рисою юнака були ті самі очі, що палали на обличчях всіх Ведангів… Ружен не був калікою, ні, у нього було тіло ельфа… Але ж лице… Чортів Кеян-Шордон… Кедазька кров передалася онуку…

Кедаги взагалі були цікавим народом… Це був уламок з отої орди кочівників хото... Опісля розгрому вони з переляку кинулися тікати не через Белат, додому, а через Зелемінські болота на Північ. Туди, до речі, не тільки кедаги потрапили, на землі нинішньої Великої і Могутньої… Поміж ельберійцями ходить поговір, нібито справжні моанці теж мають в жилах кров отих кочівників, тільки інших племен… Нібито, ординці змішалися з місцевими, і за кілька поколінь на крові і кістках збудували першу Моану… А тоді вже ота Моана вилізла з лісу, наче ведмідь з барлогу, і накинулася на сусідів. У Зводі-Літописі це називалося скромніше — збиранням земель.

А кедаги й не думали нічого збирати, чи когось воювати… Жили собі на новому місці, й нікого не чіпали… Знов таки, чув я поговір, що були ці бідолахи всього лишень рабами отих хото… Якоюсь обозною прислугою. З виду — щупляві, темношкірі, хоч і не такі як острів’яни, одноплеменці белатського раба Ганна. Світліші… На зріст невеличкі…. Обличчя — я сам, коли мав з ними справи, до них ледве звик… Лоянців ще можна назвати гарними, навіть на непризвичаєне око людини з Західних земель… Але це — повне страхіття… Очі булькаті, носи приплюснуті… Вуст майже не видно — такі тонкі… Не те, щоб вони були якісь виняткові потвори, але непропорційні — що є то є… І залякані життям до повної покори… До того, як їм накинули мейдизм, у них була єдина Богиня… Кама… Доля… Чи радше — судьба…Від судьби, мовляв, не втечеш, тож нема чого і намагатися…

Дівчата їхні, однак, мали дуже гарні тіла і якусь особливу жагу у ліжку… Не знаю, чи то правда — сам ніколи не перевіряв… Тому панове моанці, особливо військові, дуже любили брати собі покоївок з отих дівчат… Сином такої покоївки напевне і був Кеян- Шордон… На його щастя, він був схожим на батька, тому і піднявся аж до «сірого» офіцера.

А син Ружени, отже, вдався у кедазьку бабусю… І Вогнедан обожнює нового друга… Диво, та й годі… Я б не ризикнув познайомити отаке з княжичем… Та ще й визнати ріднею…

Десь через місяць з’явився Ольг.

— Відпочив? — спитав, — до битви готовий?

— Авжеж! — відповів я в тому ж густі, - чого-чого, а битись ми завжди… Батьку, а можна спитати…

— Якщо це не те, про що не говорять вголос, — засміявся Ольг.

— Що це за Ружен нині біля Вогнедана?

— А, — сказав батько, — Найсінь розповів? Все так і є… Дитина Ружени вижила… Хлопчика вигодувала Купава, яка тоді якраз втратила свого сина… Маленький Змагор Тополина помер від гарячки…

— Бідолашний Змагор-батько, — зітхнув я, згадавши сина Пави, — він так бажав цієї дитини…

— Судьба, — зітхнув Ольг, — тут вже нічого не зробиш.

— Але як вийшло, що про оцього…Руженича ніхто нічого не знав?

— Тоді, коли я говорив з Купавою, — зітхнув Ольг, — дитя було таким кволим, що вона вже й місце для могилки вибрала, поруч з Руженою… Тому й не стала мене ще й цим… хвилювати. А Шрежін не розголошував про існування у нього сина і княжича, бо той вродився схожим на кедага. Шрежін-то своє походження приховав… Він-то і справді — байстрюк… Позашлюбний…

— А ви звідки…? — почав, я і замовк, вилаявши себе за дурість.

— О, синку, — стиха вимовив Ольг, — чого лишень я не знаю про цього паскудника… Я на нього досьє п’ятнадцять літ збирав… Найсмішніше було, коли він заявився до Ігворри, вимагати, аби йому повернули сина… Хлопець-то утік з дому… Купава, хай їй тільки добре сниться, взялася за його виховання… Ще змалечку. Шрежін-то вдома не жив… Чогось боявся…

— Привиду Ружени, — сказав я стиха…

— Може й так, — зітхнув Ольг, — отже — Купава виховала ельберійця… Знайшла воїна, якого ще сам Воїслав навчав «смертельному танку»… Сама передала дитині все, що змогла… І любов, і зненависть, напоєну піснями… У п’ятнадцять літ це вже був готовий на все повстанець… Щирий Веданг з запеченим кров’ю серцем… Купава, ось за це я її не хвалю, звісно, розповіла йому про те, як його матір… І про те, як Ружена перед смертю прокляла і свого ґвалтівника і свого сина від нього… «Ти виростиш з дитини, — сказала вона тоді Шрежіну, — ґвалтівника і вбивцю! Такого ж як сам! Я проклинаю вас обох! І я прийду за вами! Мертвим духом помсти!»

— Нічого собі, - аж здригнувся я, — бідолашний хлопець…

— Купава, — зітхнув Ольг, — сама втратила все… Тому вона і відточувала цього страшного меча… І ось, якось батечко згадав за сина… І вирішив віддати його в чорри. Джурою… Нехай, мовляв, послужить…вітчизні…

— Тому він і утік, — мовив я порозуміло.

— Авжеж, — зітхнув Ольг, — перед цим ще висказав батькові в очі все, що про нього думає… До того хлопчина з татком взагалі не розмовляв… Той у закон його ввів знаєш під яким ім’ям? Кеян… Руженом — то його Купава прозвала. Тепер юнак мріє заслужити ім’я воїна…

— А що ж Шрежін, — сказав я вже трохи не розчулено. Страшна доля сина Ружени вразила мене до глибини душі, - так просто і відпустив хлопчину?

— Та де там просто, — зітхнув Ольг, — батечко зібрав селян і оголосив хлопця байстрюком… А отже — його підневільним. Наказав своїм посіпакам з охорони підвісити його за руки і шмагати, доки не запроситься… Але ж це Веданг, синку… Веданги не благають… Хлопчина ледве вижив тоді… А тільки-но трохи одужав — зірвався тікати. Просто до Ігворри. Це його теж Купава навчила. Ближче-то у нього родичів нема… Півонія — в Сіллоні…

- І Шрежін приїхав за ним, — сказав я стиха, — яка погань…

— Авжеж, — протягнув Ольг, — я його дуже здивував… Коли виклав перед ним на стіл усі три копії того заповіту… Це…що його й твариною назвати важко, насмілилося загрожувати мені… Була у нас розмова…

— На якому смітнику його поховали? — поцікавився я.

— Доки його зариють на смітнику, — мовив Ольг похмуро, — він має зректися прав на вкрадене ім’я, і на землі Ведангів… Я обміняв це зречення на його життя… Це далося мені важко — адже я зустрічався з ним раніше…

— Ви? — здивувався я, — де?

— Коли віз тебе сюди з Астеону, — мовив Ольг, — у Страгії, колишньому Кедазі… Він починав своє сходження нагору з найманця… І служив тоді княжичу Ріфіну Астеонському… Бачив опіки у мене на грудях? Знаю, що ще в дитинстві бачив, але спитати боявся… Це він мене так… допитував. За тебе, синочок, питав, а ти тим часом спав у скрині… Я не кричав — боявся розбудити…

— О, татку, — сказав я, — татку… І ви його відпустили?

— Поки що, — мовив Ольг зловісно, — раптова його смерть опісля зречення може викликати підозру. Паскуда чкурнула аж до Моани… А мені тепер треба ствердити підписами намісника та ради вельмож князівські права для Мечислава Ведангського. За офіційними паперами — таки Кеяна.

— Це ви дали йому ім’я? — всміхнувся я смутно.

— Та я, — озвався Ольг, — опісля того, як він трохи не зачепив мечем мене… Чи-то я старію, чи — то дійсно божество клинка завітало до Ігворри…. І якраз щодо його князівства ти маєш мені допомогти…

***

Завдання мені Ольг дав цього разу — крий Боже… Я мав поїхати до Моани і, через одного шахрая, котрий був на платні у Ольга, потоваришувати з тамтешніми злодійчуками… Проти того, аби переписати князівство на Кеяна Шрежіна, замість його батька, котрий раптом виявив бажання віддалитися до монастиря, на нараді шляхтичів різко виступив князь Собрін Рін. Він мав види на цей титул для якогось свого фаворита… Знову? — спитаєте ви… а вони, подібні захоплення, ніколи не зникали з-поміж моанських вельмож… Це був «побічний продукт», як ото говорив Ольг, реформ Великого Корога, завезений з закордону разом з тютюном і камзолами.

Так ось, у цього вельможі нещодавно вкрали родинний клейнод. Діамант називався «Горішок» і був приблизно й розміром з горіх…Ольг вважав, що злодіям продати його не вдасться, хіба, що знайдеться ювелір, котрий ризикне це диво розколоти. Або іноземець, котрий ризикне його вивезти, аби потім знов-таки розколоти. Я мав напасти на слід діаманта раніше і доставити його Ольгу.

Дав мені батько ще одне — не завдання, прохання… Винюшити у Моані Шрежіна, якщо він, звісно, там. Ясна річ, що паскуда ні до якого монастиря не піде, але ж має він де-то осісти. Я мав час від часу наглядати за ним… І доповідати… Шкода, що поки що не мав права втопити поганця у помийній ямі.

До шахрая, котрий мешкав у найбруднішій і найгидкішій дільниці Моани, котра чомусь звалася поетично — «Дівочий Ліс», я заявився під виглядом моряка, якого списали з корабля за крадіжки. Задля цього мені довелося витерпіти одну гидоту. Ще перед від’їздом «тутешній моанець» Тархом десять разів врепіжив мені по спині отим самим ремінним батогом, яким у Моанії карають злодіїв… Я перед тим добряче хильнув квітанської настоянки, яку приніс мені добросердий Тархом, а зверху додав моанської горілки, але все одно — боліло нестерпно… Бідолашний Ольг… Тридцяти батогів я б напевне не витримав… Тархом, однак, запевняв, що бачив серед злодюг таких, що витримували й сотню… Не знаю, але краще не перевіряти…

Отже, злодюжка познайомив мене з колегами… Я виявив згоду пристати до його ватаги і сплачувати данину отаману. Ватага ця орудувала в околицях Моани, саме там, де був заміський маєток пана Ріна. Спершу я тільки їсти варив і сортував здобич, а потім почав ходити і «на діло». При чому — відзначився з найкращого боку: крав лише найцінніше і обходився без кровопролиття.

Та справа з діамантом все не рушала з місця… Ті злодюги, з якими я заводив про нього розмову, присягалися, що не ризикнули б взяти «Горішок». Дійсно, милуватися ним їм було ні до чого, а продати його вони б не змогли. Челядинців пана Ріна вже до мене «потрусила» котрась з «тіней». Висновок вона зробила такий — «не брали».

Але та сама «тінь» дала мені одну зачіпку. Якраз перед зникненням «Горішка» від пана Ріна утік кріпак… Дворовий музика… Він був улюбленцем свого пана… Ні, не тим, що ви подумали, просто грав добре. Та бідолаха надумав одружитись… Пан Рін, незважаючи на модне збочення, не пропускав жодної гарненької кріпачки… Ну, і… Словом — історія відома. Дівчина стала улюбленою покоївкою його вельможності, а хлопця, опісля порції різок, відправили у заміський маєток працювати в полі. Навіть скрипочку відібрали у бідолахи. Утік — то він раніше, аніж пропав клейнод, але крадіжку могли просто одразу не помітити… В заміському маєтку пан Рін бував нечасто.

Скрипаля я таки віднайшов… Далеко він не забіг — велика матінка Моанія, а заховатися у ній людині ніде… Особливо — освіченому кріпакові. Спершу він жебракував, тоді добув десь скрипочку і грав на ній добрим людям… От по цій скрипочці я його і вичислив… Це було нескладно — йшов якось вулицею і почув, як у шинку грає скрипка… Щоб ви подумали? Мелодію видатного белатського митця Револли, яку я колись в Ільзноні, на концерті чув… Я, звісна річ, одразу до того шинку… І прилаштувався на лаві музику послухати… А тоді запросив скрипаля випити…

Заробляв хлопчина своєю скрипкою лише на сухий хліб… Якби він ще вмів «різати» запальних моанських танців, під час яких з голів летять шапки, а зі столів кухлі… Або пісеньок сороміцьких співати… Ну, кому, скажіть на Бога, у Дівочому Лісі потрібен концерт для скрипки белатського митця? Я й напоїв нещасного, й нагодував… А тоді здав Ольгу з рук на руки… Було це в одній пивничці, яку тримали Ольгові ж люди.

Думаєте, музика не зізнався? Розколовся одразу ж… Ольг навіть ману не накидав… Стоїть у напівтемряві, очі бурштином відсвічують… Як у кота… І голос… Ой, коли татко говорить таким голосом, навіть собаки перестають брехати… Не говорячи вже про людей.

«Горішок» таки вкрала оця ось жертва панського свавілля. Ховав він його — не повірите — у скрипці… А я-то ще з вулиці почув, що звук у інструмента не дуже, але подумав — звідки злидню стягтися на щось пристойне… Словом, діамант повернувся до господаря, який перед цим, скрегочучи зубами, поставив свій підпис на правах Ведангу… Тепер було, принаймні, не соромно вимовити вголос — Князь Ведангський… Мечислав Руженич… Дай-то Боги, аби Ольг не помилився щодо хлопця…

Скрипаля Ольг відправив до Ігворри. На службу до князя Чорногорського… Так, князя… Не стало Конвалії… Бідна квітка, спалена судьбою… Син примирився з нею… Ольг говорив, що Вогнедан полюбив матір, наче наново… Ніби хотів і їй, і собі відшкодувати сім загублених літ… Нехай вона зустріне Воїна у гаю дубовім… І буде, нарешті, щасливою…

З моанськими злодійчуками я накладав ще зо два роки… Скільки разів за ці літа я згадував Сіллон… Срібних дивних, просто дивних, та любих своїх ельберійців… Ой, з якою ж то гиддю доводилося мати справу… Ольг тримав мене тут, бо йому потрібні були папери, папери і ще раз папери… Такі, що порочили чимось шляхтичів з Намісницької Ради… І я ті папери добував… Але почувався так, що ще трохи — і здичавію геть на оцій службі… У мене з’явилися жінки відомо якого штибу… Шлюхи, або просто бандитські підстилки… Пані Миляну я згадував просто з замилуванням… Не говорячи уже про Чайку з любого серцю Сіллону.

Шрежіна я теж знайшов… Паскуда подався працювати — куди б ви думали? Правильно, до в’язниці, що у Цитаделі… Писарем… Часом, за сумісництвом — і катом… Про те, що князем був — не оповідав нікому, видно Ольг налякав тоді його добряче… Я не сумнівався, що у Ольга є на нього щось таке, про що паскуда постійно пам’ятає…. А потрапив він на тепле місце завдяки протекції пана князя Ріфіна, якому колись служив. Убивати гниду наказу не було, то ж я поглядав в його бік — і тільки.

Настало свято Повноліття Імператора… На це свято мусила з’їхатися уся знать Імперії… Приїхав і Вогнедан з Князем Ведангським… Тоді якраз я вперше побачив Мечислава… Я стояв у натовпі роззяв, котрі гапилися на карети шляхти… Ось і карета з гербом Чорногори — білий пард на блакитному тлі… Першим з’явився Вогнедан… О, він змужнів, колишній хлопчик з обпаленим чолом… Стрункий, граційний дивний… Не дуже високий, зросту трохи нижчого за середній… Волосся кольору крила ворона, укладене в тугий джгут коси… Сліпучо-біла одежа… Ще носить жалобу? А за ним з карети ковзнула чорна тінь… Мечислав був весь у чорному. Чорний оксамит, що його так любили Веданги… Від Драконів він успадкував волосся, чорне до синяви, як і у його брата у перших… Лице темносмагляве, чисто кедазького типу… Приплюснутий ніс, стиснутий тонкогубий рот… Якби він мав ще булькаті очиці і низьке чоло, то це було б просто собі негарне лице страгійця… Але лице Веданга наче зліпили з двох ріжних половин… Високе горде чоло ельфа… І видовжені очі Драконів, нетутешньої вроди… Все це разом мало в собі щось несамовите… Моанські бабусі, побачивши цього шляхтича, починали значити себе трикутником і бурмотіти молитви.

Подивився я оце на них, зітхнув і подався до Дівочого Лісу… На честь повноліття Його Могутньости у всіх шинках рікою лилася дармова горілка. Чи варто й казати, що вся Моана була п’яна в дим… Я пішов до знайомої шлюхи і напився теж…

Не так багато й минуло часу від цього свята, а Його Могутньости, вірніше — тим, хто нині правив за нього, тобто все тим же князям Астеонським, забаглося воювати Сіллон-Сінд. Це вже стало у моанців звичаєм — кожний новий імператор починав своє правління зі спроби винищити ворохобних дивних. На Південь рушило військо… Мене розібрала смертельна туга… Я мав би битися поруч з захисниками Сіллону, а не гибіти у цьому кишлі. Потиху я лаяв і татка Ольга, і славетну покору війська «тіней»… А тут ще настала кисла моанська осінь… Хоч бери та гинь…

Була у мене за цей час лише одна цікава пригода… Прийшов раз до притону, де я обрітався, знайомий мені Орлин. Сів до столу, показав руну наказу, котра цього разу звалася «Родина» і мовив, що треба переправити на Південь одного втікача…

Я й питаю, що за втікач. «Друг князя Вогнедана, — говорить Орлин, — князь сам допоміг йому втекти, а далі уже — наша справа.»

Мене аж цікавість розібрала — що там за друг…Добув я за Орлиновим вказівками карету, коней і для чогось — велетенську скриню… Скриню прилаштували ззаду карети… Орлин мав бути за кучера, а знайомий же мені Горислав — за панка-хетанця, котрий повертався додому з коронації.

Під’їхали до Торгового Дому Росавів… Вийшов продавець вин, отой, з яким я колись так вдало поспілкувався, який-то геть очманілий. Загрузили ми до карети харчу — на роту моанських солдатиків… При чому — саме сире м’ясо… А тоді з’явився і сам княжий приятель…

Я коли оте побачив — трохи не впав… Звісно, я чув про Стражів Гір, а хто у Чорногорі про них не чув? Та я і білих-то пардів ніколи живих не бачив… А цей звір був найрідкіснішого відтінку — чорний. Іде отак, перевальцем і на нас поглядає скоса. Горислав серйозно так говорить:

— Пане Верене, ми зараз їдемо до Ігворри… Чи ви згодні?

Звірюка праву лапу підняла і опустила. Так…

— Опісля, — продовжує Горислав, — вас або відведуть в гори, до однокровників…

Звірюка ліву лапу піднімає… Ні, мовляв…

— …або ви дочекаєтесь пана Вогнедана в Ігворрі, - закінчує Горислав

Права лапа догори…Так…

— Тож лізьте до скрині, пане Верене, — мовить Горислав все в тому ж тоні, - там є дірки для дихання…. Вночі, на зупинках я випускатиму вас прогулятися…

Звірюка знову обдивилась нас усіх і стрибнула до скрині. Горислав скриню закрив і аж тоді зітер піт з чола.

- І хто мені розповість, де оце тут взялося? — говорю.

На оповідки часу не було, але усе ж таки Горислав розказав, що звір з дитинства жив у імператорському звіринці. Куплено його було в ішторнійських браконьєрів за скажені гроші. Бідолаха трохи не божеволів у клітці… Говорити він не вмів, але це було й на краще… Аби таке ще й заговорило… Дивні спілкувалися зі Стражами Гір подумки… І ось на коронації звіринець навідали Вогнедан з Мечиславом… Верен, почувши дивного, вдарився об дверцята клітки так, що аж засув зірвався… І метнувся до Вогнедана… Видовисько, казав опісля Мечислав, було — не передати… Князь Чорногорський запропонував за парда великі гроші, та імператриця чомусь спротивилась тому. Тоді Вогнедан просто викрав з клітки свого нового друга… Оскільки імператриця тоді вже була князевою коханкою, вона не стала піднімати галасу, хоча напевне здогадалася, хто приклав руку до того викрадення.

Ну, а тої осені до мене довго ніхто не з’являвся… По місту ходили чутки, що облога Сіллону закінчилася невдачею… Хоча оповісники щодня горлали, що нелюдей ось-ось доб’ють. Я молився, аби то не було правдою…Чув-бо, що князь Ріфін закупив на Шоррозі якісь нові гармати, щоб крушити скелі довкола проходу… І пороми, аби їх підтягнути поближче до острова… Пороми мали тягти все ті ж галери, а найманий шоррогський загін з невеличких кораблів — розстрілювати «чайки», якщо ті насміляться поткнутись до заливу…

Потім оповісники замовкли, і настала тиша… Це означало — наше таки зверху… Сіллон відбився… Милі мої срібні воїни… Я аж напився з цього приводу, а оскільки не люблю пити самотою, то привів до себе дівку.

Коли мене зранку досить відчутно трусонули за плече, я спершу подумав, що це — якийсь мій приятель-злодюга.

— Геть ік лихій матері, - варкнув я, не розплющуючи очей.

— Підіймайся, Білозіре!

У мене аж похмілля пройшло з переляку. Біля ліжка, де я спочивав з моанською шлюхою, стояв Ольг… Без мани… Лице — як у пораненого насмерть

— Вставай, сину! Швидше!

Авжеж, вставай, та ще й швидше… Після того, як вчора… Ой, краще не згадувати… Та що хоч сталося? Ніколи Ольг не з’являвся у цьому притоні… Ніколи не скидав мани на вулиці… Ніколи не тремтів, як натягнена струна…

— Ходімо — кинув він. Я сяк-так одягнувся, кинув біля шлюхи срібну монету, і ми пішли.

Дільниця злодіїв ще спала праведним сном… Працювали ми — то здебільшого вночі, окрім кишенькових злодюжок… Але, ні… Ось дибає назустріч мій старий приятель по розбійничій зграї… Солдатик-дезертир…

— Солоний Пес! — вигукнув він радісно, — є що випити? О, а це що таке? Та це ж хетанська нелюдь…

Ой треба було йому промовчати… Бо за хвилину злодюга вже валився на землю з метальним ножем у лівому оці… Отакої… Ольг ніколи не вбивав даремно… Та що це з ним?

— Ману, — сказав я, — накрийтесь, батьку!

Він почув… Зосередився… Замерехтів знайомий відсвіт, що його можуть бачити одиниці…ті, хто довго живе поруч…

Ольг привів мене до Іноземної Дільниці… Я колись тут жив, на сусідній вулиці. Вартовим Ольг пояснив, що найняв мене для якоїсь роботи. Говорив він белатською, а варта гнулася перед рекомим багатієм і називала його паном Соллою.

— Челядь натопила лазню, — мовив Ольг, коли ми прийшли до його, пана Солли, будинку. — Митись, голитись, перевдягатись… На все — півгодини.

Я пішов виконувати наказ, гублячись у здогадах… Що ж сталося? Невже все таки Сіллон? Невже по його вуличках спливла кров його мешканців? Невже у дворику з ясминовими кущами лежить мертва Півонія, а поруч з нею — хлоп’я з розбитою голівкою? Що могло так розхвилювати Ольга? Я похапцем причепурився, зголив злодійську бороду, привів до ладу волосся, вдягнув шляхетське вбрання, котре лежало на лаві у передсінку лазнички, і побіг у дім.

— Батьку, — вимовив я, — що?….

— Вогнедан та Мечислав… — вимовив Ольг, — вони — в Цитаделі синку… У тій в’язниці…

Я сперся на стілець… Це дійсно було страшно… Опісля отого випадку, у дитинстві, Вогнедан нічим не виявляв своїх здібностей… Він, щоправда, трохи зціляв, та й тільки… Поза цим — це був звичайний юнак, дуже розвинений для своїх вісімнадцяти… Музика і поет, як і в тому житті… Вогонь мав прокинутись пізніше…І не тільки вогонь… Мечислав же, окрім вояцького вміння, взагалі не мав, здається, нічого надприроднього. Можливості вирватися з Цитаделі у них не було…

— Зараз, — озвався Ольг, — ти підеш до Ролли… Твого приятеля успадкував молодий імператор разом з троном. Він-бо дуже хоровитий, Іркан Шостий… Окрім того, твій друг лікує позашлюбного сина імператора на ім’я Генд…

- І пана Гаратто, начільника моанських «тайняків», — додав я, — але ж ми з Роллою вже стільки років не бачились…

Ольг глянув на мене з такою розпукою, що у мене серце обірвалося.

- Їх там катують, Білозіре, — мовив просто, — може — навіть цієї хвилини… Я відчуваю… Я завжди відчував, коли страждає дивний… Мій Вогнедан… Юнак загине через мою помилку… Разом з Мечиславом…

Ольг швидко описав мені те, що трапилось… Він не помилився… Він трохи не розрахував… Коли почалася облога Сіллону, батько був на острові. Разом зі своїм старшим онуком Горицвітом, якого він потроху привчав продавати вино. Горицвіт ззовні мало нагадував дивного — хіба що очима та формою вух, як ото небіжчик князь Іскра… Тому Ольг відпустив його на вивідки — подивитись на березі, що там з гарматами і поромами під виглядом торговця рибою.

Та Горицвіту не пощастило — він наскочив на знайомця… У князя Ріфіна Астеонського був син, княжич Коронат… Сволотою мій братик у перших був ще гіршою за батечка. А Горицвіта він запам’ятав… Якось Коронат поправляв здоров’я в Чорногорі і зчепився трохи не битись і з Горицвітом, а згодом — і з самим Вогнеданом. Словом, Горицвіта схопили і звинуватили у шпигунстві…

Допоміг втекти родичу Вогнедан, якого імператор особисто відправив з військом на цю облогу. Разом з Мечиславом. Княжич Коронат, однак, опісля тої втечі вже почав підозрювати і князя Чорногори… Він-то бачив його з Горицвітом в Ігворрі… І зробив висновки…А у Вогнедана тим часом були свої задуми. Через Горицвіта він передав князю Непобору: «Штурму не буде!»

Ольг нині кляв себе за те, що не відкрив юному Парду таємниці Війська «тіней». Те, що зробив Вогнедан, певне за допомогою Мечислава, мав зробити загін сіллонських воїнів… Цілий загін… Та звідки б про це міг знати князь Чорногори, якого змусили бути присутнім при штурмі Сіллону… Він почав діяти на власну руч… Наступної ночі по втечі Горицвіта хтось невідомий підірвав наготовані до бою пороми… З новісінькими шоррогськими гарматами і пороховим запасом до них…

Ольг допускав, що юнак, змучений очікуванням поруйнування прекрасного острова, знову блиснув… В усякому разі, коли його заарештували, то знесилений Вогнедан навіть не опирався… Єдиною надією було те, що схопили його не на березі… Обох юнаків — і чорногорця і ведангця — посадовили до тюремного повозу у квітанському місті Рибки, при відступі імперського війська з Побережжя, а до того вони, здається, їхали вільно.

Підставою для арешту був «чистий лист», підписаний імператором. Такі листи мав при собі князь Ріфін… Але Ольгу хтось передав, що заповнював їх княжич Коронат… Сам би Ріфін не наважився б заводитися з потужними родами Півдня… Забагато паперів на нього було у Лелега… Що вже там сталося межи астеонцями — цього Ольг не знав.

— Йди до Ролли, — наставляв Ольг, — може, він знає, що там… І мені потрібно зустрітися з Гендом… З імператорським напівкровкою…

— То його мати…? — протягнув я

— В її жилах дивна кров, — кинув Ольг, — вона була з Данаділу… Це довга історія, зараз не до неї… Нехай твій Ролла влаштує мені цю зустріч. Обіцяй все, що завгодно. Я чекатиму…

Я пішов до Ролли і застав його в ліжку… Лікар ще навіть не похмелявся. Мене він зустрів як загублене дитя і одразу ж запросив до келишка.

— Ролло, — мовив я, опісля того, як лікареві попустило, — У мене є один приятель, чорногорець… Він хоче дізнатися про долю свого князя… І його друга…

— Я бачив їх учора, — мовив Ролла якось розгублено, — мене попрохав пан Гаратто, ну… надати медичну допомогу… Одного з них піднімали на дибу…

— Кого? — процідив я, забувши про обережність, — говори…

— Боже, — пробурмотів Ролла, — не лякай мене… Я чого вчора і напився… Не можу на це дивитись…

— Ти дивитись не можеш, — сказав я, — а вони… можуть? Говори!

— Князя Чорногорського допитували перед очима його приятеля, — сказав Ролла убитим голосом, — ні, я ніколи не зможу звикнути… І це — культурна країна… Того, другого шляхтича, били по обличчю, щоб він не заплющував очей… І от він дивиться, отой… Веданг… і сльози у нього по лиці котяться… А той… князь Зельм, голову повернув і щось як крикне… По — їхньому… Товмач потім переклав, начебто — «не думай!»…

— Не «не думай!», — прошепотів я, — напевне — «не смій і думати!». Що від них хотіли домогтися?

— Пан Гаратто, — мовив лікар, — хоче розкрити змову… Питав, що у них спільного з побочним сином імператора… Намагався у пана Зельма видобути зізнання, що вони з принцом Гендом — державні зрадники. А той на все це лише — «доведіть!». Аж поки зомлів від болю… Боже, це ще зовсім дитя… Шкіра — як у дівчинки… І по ній — розпеченим залізом… А я…медичну допомогу…подавав.

— Давай далі, - звелів я голосом «тіні», котра видобуває відомості. Ролла навіть не здивувався, настільки ще був очманілим від вчорашнього.

— Тоді вони взялися за другого шляхтича, — продовжив він понуро, — За Веданга…Я привів князя Зельма до тями… Ну, цей не плакав… Навпаки, ще й голову повернув, щоб краще бачити… Очі горять як у вовка… І весь час щось бурмоче по своєму… А приятель його… той ще диявол… Він пана Гаратто кляв чистою ішторнійською мовою так, що писар чорнильницю перекинув, аби того не записувати… Ну, тут до диби діло не дійшло… Не встигли… Оцей Веданг перестав відчувати біль, ще як його вогнем почали припікати. От не боляче йому і все… Опік глибокий, а він нічого не відчуває… Тільки шкіриться і лається як ішторнійський підмітайло…

Ролла покрутив головою.

— Ні, - сказав, — ти не повіриш…

— Повірю, — мовив я незворушно, — я в усе повірю, мій добрий приятелю… Навіть у янголів з неба… Коли їм вчора дали спокій?

— Не вчора, а вже сьогодні під ранок, — зітхнув лікар, — я оце вважаю, ненауково, звісно, що оцей Зельм якось знеболив свого друга… Себе — не зміг, однак… Руки я йому вправляв…по живому…. Пану ж Гаратто доповів, що і він нічого не відчуває, Зельм тобто… Шепчу бідоласі: «На Бога, не кричіть, зараз буде дуже боляче… Мовчіть, бо вас замордують» А він опісля вуста розціпив, окривавлені, аж чорні і мовив так, наче я його від застуди лікував: «Дякую, пане лікарю».

— Цілком у дусі дивних, — пробурмотів я, — о, ця їх гордість… Ролло, ти маєш мені допомогти. Влаштуй мені зустріч з паном Гендом… Якщо його намагаються вплутати у змову, то у мого приятеля є від цього ліки.

— Завтра, — мовив Ролла згідно, — приходь завтра зранку… Я зроблю все що зможу… Боже мій… нівечити такі створіння! До речі, у обох є такі цікаві відмінності у будові тіла…

— Ролло! — сказав я, — заткнися і йди до Генда. Зараз же… Я маю знати відповідь сьогодні!

До Ольга я повернувся ввечері. Батько сидів біля столу, схиливши голову на руки.

— Завтра, татку, — мовив я стиха, — тільки до Генда піду я… Я, а не ви… Якщо схоплять, то краще мене, чим вас… Що я маю йому казати?

— Я… написав, — прошепотів Ольг, — я знав, що ти зголосишся… Я не можу… говорити… Білозіре, що там з ними?

— Обидва живі, - мовив я сухо. Ольг знову опустив голову на руки і застиг.

— Діти мої, - прошепотів він, — квіти мої… Остання наша надія — в руках у цих катюг… Чому, чому я не довірився Вогнедану… Не наважився… Він завжди з таким захватом говорив про Князя «тіней»… А я все думав — рано… Горицвіта почав навчати… А не його… Я звик, що Парди прикривають нам тили… Руженичу взагалі не думав довірятись, хоча це прекрасний юнак… Духом — прекрасний. І ось — таке…

Я лише зітхнув і уважно прочитав Ольгову записку. Я мусив домогтися через Генда зустрічі з імператрицею. Пані Альдона дуже поважала «імператорського напівкровку», хоча б за те, що він не поспішав, яко всі інші, стрибнути до неї в ліжко. А вже імператрицю мусив навідати Ольг…

***

Генд виявився молодим смуглявим чоловіком, дійсно схожим на ельберійця… Не на дивного… Однак, витримка у нього була дійсно ельфійська. Вислухав він мене спокійно, хвилювання не виказав навіть тоді, коли я сказав, що князя Чорногорського катують в Цитаделі, намагаючись вплутати у змову з ним, паном Гендом, на чолі.

— Від чийого імені ви говорите? — спитав зрештою.

— Від імені родичів князя Зельма, — відповів я щиру правду.

— Родичі, - протягнув напівкровний принц, — ви — моанець?

— Так, ваша високість, — одмовив я

— А чи відомо вам, пане…

— Ешіор Керрі, - сказав я, трохи змінивши родове прізвище, — шляхтич…

— А чи відомо вам, пане Ешіоре, що отой ваш князь є бунтівником і… і ельберійцем?

Оце тобі голос! Генд був разом з Вогнеданом на облозі Сіллону… Що міг йому сказати вогняний ельф? Для чого?

— Ваша високість помиляється, — мовив я з усією поштивістю, — Князь Чорногорський є милим юнаком, трохи легковажним, звісно, але в його віці і думають більше про жінок, аніж про бунти…

— Я знаю про нього набагато більше, ніж ви думаєте, — незворушно сказав Генд, — по-перше, ми сім літ навчалися разом… Я був на два курси старшим…

Отут я перелякався… Трохи не до… Краще не казати… Чорра… Я вже змирився з тим, що принц покличе варту, і мене відправлять туди, де зараз страждають обоє південців.

— О, — здобувся я на слово, — тим більше! У вас одна «рідна мати», так здається говорять про цей заклад… Допоможіть йому, пане Генд! Пан князь — шляхетна людина, але ж біль — не свій брат… Він просто може не витримати…

— Витримає, - хмикнув принц, — я пам’ятаю, як його, на покарання, прив’язали у шкільному дворі… До поперечини… На добу… А взагалі — поки не попроситься… Зняли через дві доби напівмертвим. Вуст він так і не розімкнув, ваш чорногорець…

— Військова школа дає суворе виховання, — мовив я потульно, — та я благаю, вас, Ваша Високість! Я розумію, що вам самим не можна просити за Зельма, але дайте можливість мені, або його родичу зустрітися з Її Величністю… Ви маєте вплив…

— Сядьте, — раптом трохи не по-військовому звелів принц, — і очікуйте…

Я сів… Генд написав кілька слів, запечатав пакунок і дзвінком покликав слугу. Жив він, принц тобто, якщо я ще не говорив, не в палаці…Його дім, більше схожий на дім багатого торговця, знаходився на головній площі міста. Поруч з Палацом Правосуддя. З вікон зали, де ми оце сиділи, відкривався чудовий вид на головну площу міста, що звалася Геррінд — Найпрекрасніша… У злодійській дільниці площу ту, щоправда, називали Деррінд — Найкривавіша… Або і просто Дерра — Червона…

Посеред площі стояв ешафот… Помирати на ньому було пільгою вищої шляхти. В нашій матінці — Моанії шляхтич мав необмежені права знущатись над своїми рабами, аж доки не потрапляв до в’язниці, нехай навіть і за фальшивим доносом. Тут його права і закінчувались… Якщо в Шоррозі, наприклад, дворянина не мали права піддавати тортурам, а в Ішторні виняток робився лише для дворян, звинувачених у єресі, то в нашій Великій і Могутній єдиним місцем, де всі були рівні, зоставалась диба…

Опісля шляхтич знову отримував пільги — бути страченим на головній площі столиці. Злодійчуків карали на в’їзді до міста… До речі, у моїх приятелів-злодюжок улюбленим місцем роботи був натовп роззяв, котрі витріщалися на чужі смерті.

Отже, Генд відіслав слугу з листом… Куди — не сказав… Може й до Цитаделі… Або — до Палацу Правосуддя… Я сидів — а що мені залишалося… Дівчина-покоївка, котра з’явилася за наступним дзвінком, принесла вина, карафку горілки, обкладену льодом, і легких наїдків. Дивлячись, як вона спритно наповнює келишки, я вирішив хоч напитись наостанку… Клятий напівкровний принц грався зі мною як кіт з мишею… Що міг сказати йому Вогнедан? З чого Генд зробив оті свої висновки?

— Здоров’я Вашої Високості! — мовив я, роблячи досить великий ковток горілки. Потім нахабно потягнувся за тартинкою з риб’ячою ікрою. Принц поглядав на мене з легким усміхом… Сучий син… Думаєш, налякав мене?

— Чудовий вид з вікна, — сказав я, прожувавши, — Вашій Високості не заважає галас? На площі Геррінд часом буває гамірно…

— Ні,- відповів Генд незворушно, — я звик…

Посланець повернувся, коли я вже почав втрачати терпець… Сам, без вартових, або «тайняків». Генд прочитав записочку, від якої на милю тягнуло квітковими парфумами, і мовив:

- Імператриця прийме родича пана Зельма завтра, о другій пополудні у приймальні Лівого палацового крила… Раніше Її Величність не підіймається з ложа…

«А могла би й піднятися, — мислив я, уклінно дякуючи, — адже пан Коронат, її колишній коханець, аж слиною бризкав, коли вона повела красеня-чорногорця до своєї спочивальні… Трохи не з балу, на якому прилюдно танцювала з ним «Вежі Ігворри», народний танок Чорногори… Ось що, окрім всього іншого, привело Вогнедана до Цитаделі…»

Про оті «Вежі Ігворри» тижнів зо два пащекували навіть слуги… Як княжич Коронат підбив імператора, слабкого не лише тілом, але й розумом, змусити князя Чорногорського танцювати перед збориськом вельмож… Народний танок, на посміховисько… Як князь холоднокровно заявив, що гірські танці танцюють у парі, і запросив… імператрицю. І пані Альдона підвелася з трону, і простягнула руку синьоокому красеню… Ганьба перетворилася на танок жаги… Імператриця запам’ятала рухи дуже швидко… Так швидко, що не змогла розлучитися зі своїм навчителем… Ой, недарма Вогнедана було відправлено на облогу Сіллону… А тепер, бачте, пані не можуть підняти з ліжка свій задок раніше другої пополудні…

- І запам’ятайте, — мовив мені Генд на прощання, — я нічого не винен князю Чорногорському… Те, що він зараз намагається мене захистити — є лише виплатою боргу честі… Він знає, якого… Тому і терпить муки… Ще раз повторюю — я йому нічого не винен.

Ясна річ, що я одразу не пішов до Іноземної Дільниці… Та, скільки не кружив по місту, але «хвоста» за собою начебто не помітив. Врешті, дібрався до будиночка пана Солли. Ольг сидів у вітальні в тій самій позі, що й тоді, коли я його залишив…

— Нічого не розумію, — закінчив я звіт, — які-такі можуть у Вогнедана бути борги перед Гендом… Не у карти ж він йому програвся, врешті-решт…

— Це зле, — мовив Ольг стиха, — хлопчик десь виявив необережність… Він дуже потайний, Вогнедан, але іноді його заносить наче діда Іскру… Гаразд, синку… До імператриці піду я…

— Батьку, — сказав я прохально, — може їм лише того і треба… Давайте, я ризикну ще раз… Раз мати родила…

— Ні, Ольжичу, — мовив батько, — тут інше… Я знаю про що з нею говорити… І що їй можна показати. Тут гнучкість потрібна…

— Говорять, — буркнув я, — від неї можна домогтися чого завгодно, якщо показати…гм…не папери…

— Синку, — мовив Ольг з якимось похмурим гумором, — та чи ж я не красень? Я завжди вважав, що ще маю здатність закохувати в себе прекрасних панночок… Якщо раптом я не повернусь — забирайся з Моани і забудь про батька Ольга. Виживи, синочок…

— Якщо ти не повернешся, — сказав я, — я або витягну тебе, або поляжу теж… Я піду за тобою, і буду чатувати біля палацу… Є ще «тіні» в Моані? Збери їх, батьку… Не можна так зневірюватись… Тобі потрібна охорона…

— Я оце цілий день думав, — сказав Ольг поволі, - чи варто мені…здатися в обмін на їхні життя…

— Батьку! — аж крикнув я, — не смійте і думати! Ви всі, дивні, занадто покладаєтеся на оте пророцтво! І на обіцяне дитя… Якщо нині загине Вогнедан — це буде страшне горе! Але, якщо схоплять вас — Ельберу кінець!

— Дух відходить — серце зупиняється, — вимовив Ольг, — гаразд! Послухаюся доброї поради і зберу охоронців. Ти будеш старшим, сину. Твій знак буде таким…

Наступного дня я, у одязі моанського найманого кучера, відвіз Ольга до Цитаделі… Це вперше я був в середині колишньої фортеці, що вже майже втратила оборонне значення. Звідси починалася Моана. Нині тут пишався розписаний, як лялечка, палац, побудований славетним белатським зодчим, до речі — родичем Ролли. Над палацом, наче хмара, нависала власне Цитадель — фортеця у фортеці. Оце і була тюрма для особливо небезпечних…

Мої люди вже були на місцях… Городник з городиною… Садівник… Провінційний шляхтич — роззява, котрий забрів сюди помилуватися палацом… Богомолець, котрий примандрував подивитися на палацову церкву — пишну споруду знов-таки белатської роботи, оточену колонадою… Батько, зодягнений в шляхетське вбрання, підійшов до дверей Лівого крила, і охорона, видимо попереджена, пропустила його без слова.

Відсутнім був Ольг години дві… За ці дві години я чого тільки не передумав… Я знав, що Ліве крило не має іншого виходу, але все одно тремтів, мов голий на морозі… Бойовики, певне, почувалися не краще… Хоча ніхто з них не знав, хто такий Ольг… Князя «тіней» уявляли собі по-ріжному… Багато хто вважав ним князя Непобора з Сіллон-Сінду. Я чув навіть таку побрехеньку, нібито Князем «тіней» є срібна ельфійка, прекрасна, мов сяйво місяця… Говорили, що керує «тінями» волхв з Сіллону… Але нікому не приходило до голови запідозрити Ольга… Занадто він був тихим і непримітним, мій любий торговець делікатесними винами…

Ольг вийшов з дверей вільний і без скринечки, яку брав з собою. У скринечці була коштовна діадема — мрія кожної шляхетної пані… Отже справа зрушила з місця… Батько сів до карети і наказав рушати.

Страта мала відбутися завтра… Астеонці поспішали позбутись Вогнедана… Батько оповів, що тут сплелося все… Ревнощі княжича Короната… Його бажання самому впливати на імператора, котрий, як це не дивно, по-людському прив’язався до князя Чорногори… Іркан Шостий мав падучу, яку Вогнедан з нього «зняв»… Накладанням рук… Принаймні, опісля його лікування напади у Його Могутньости припинились. Кохання Альдони Ішторнійської, за яке пан Коронат радий був прикінчити нахабного провінціала… Підозри молодшого астеонця щодо втечі Горицвіта… Якесь дивацьке Вогнеданове приятелювання-ворожнеча з напівкровним принцом… Словом клубок був таким заплутаним, що Коронат вирішив розрубати його катівським мечем… І якось зумів надавити на князя Ріфіна, котрий остерігався зачіпати південців, бо знав, що у них проти нього є небезпечна зброя…

Ольг пішов пробоєм… Він показав імператриці плани змови дому Астеонів проти імператорського дому… Зі списками змовників… З відозвою, в якій всі інші народи, окрім моанців, називалися недолюдками… З планами понищення Ішторну, яко першої жертви нової, оновленої Моанії… Все це було у пакунку, який колись ми з Соколом викрали з потаємної шафки маєтку князів Астеонських, що в Пеллі… Пані Альдона була вражена… Це — м’яко кажучи… Зверху Ольг поклав листа княжича Короната до його приятеля Егона, княжича Гросату, в якому панич Коронат скаржився любому приятелеві, що з політичних міркувань має спати з такою товстою шлюхою, якою є імператриця… Цього листа вже поцупив я… Пані Альдона була… ой, краще не казати… Словом — дуже вражена… До речі — вона зовсім не товста, а пухкенька якраз до міри…Отож, вона пообіцяла вжити всього свого впливу на напівбожевільного імператора, аби він помилував Вогнедана, разом з Мечиславом, котрий в усій цій халепі вважався за невинну жертву дружньої приязні.

Ранок видався сонячним і несподівано теплим… Люду на площі Геррінд зібралось незміряно… Усі радісно збуджені, перемовляються… Ольг йшов поруч зі мною, ледве утримуючи від хвилювання ману… Я нервувався — на майдані напевне було повно «тайняків»… Своїх знайомих злодійчуків я, однак, запримітив раніше. Це для них були жнива…

В натовпі також були і «тіні»… Я запримітив Орлина… Зітхнув… Можливість викрасти обох шляхтичів просто з ешафоту в разі якоїсь невдачі Ольгових планів, жваво обговорювалася сьогодні вночі, у будиночку Соллів… Ольг заборонив втручатися у хід подій… По-перше, бойовикам не продертися через ворожий натовп та ще з двома змученими тортурами людьми… По-друге, тоді вже Вогнедану, якщо його схоплять вдруге, не уникнути звинувачення у змові… І тоді — кінець не тільки пільгам Чорногори, але й самій Чорногорі.

Ми з Ольгом прилаштувалися навпроти Палацу Правосуддя… На його балконі розташувалася знать… В тому числі — і обидва Астеони… Князь Ріфін видимо нервував… Княжич Коронат задоволено шкірився. Я згадав байки, що їх розповідали про цього шляхтича… Нібито, маючи зіпсуту кров, він щодня випиває склянку крові свіжозабитої тварини…За приписом придворного лікаря Ролли. А делікатесом для цього блідого, аж зеленкуватого білявчика, є, нібито, кров стратенців, за якою він навмисне посилає під ешафот слугу… Цього вже Ролла йому не приписував, я певен.

Повіз з’явився десь через годину… Обоє юнаків стояли в ньому на повен зріст, зодягнені в довгі смертні сорочки. Мечислав тримався рівно і підтримував друга, котрий весь час хилився йому на плече… Обійняти Вогнедана він не міг — мав скуті кайданками руки. Молодий Пард час від часу щось говорив до приятеля, і той вимучено усміхався.

Я пам’ятав отой зміїний погляд хлопчика — Вогнедана, котрий зломився, не витримавши страждань… Нині у смертному повозі було просто двоє людей… Хай навіть з трохи іншими рисами… Спокій був в глибоких очах князя Чорногори… Тужна тривога — в очах Мечислава… Тривога і жалість до змученого приятеля… За себе Мечислав тоді не думав, а втім, він ніколи не думав за себе…

— Не вийде, — глухо мовив поруч зі мною Ольг, — не вдалося…

— Ви зробили, що могли, — потішав я, — може ще…

— Ні, - сказав батько, — скінчено… Помилування не буде…

Обидва південці поволі піднімалися по сходинках… Стали… Мечислав схилив голову, і Вогнедан торкнувся вустами його чола… Прощався…Довге волосся чорногорця було зав’язане на потилиці важким недбалим вузлом… Його чогось не обстригли… Мабуть, використав останнє бажання…

— Вогнедан буде першим, — озвався Ольг, — мій дивний хлопчику… Все даремно… Все…

— Ману, — видихнув я, — тримайте, батьку… Ви ніколи не здавалися… Все одно наше буде зверху…

— Ти ж ніколи в це не вірив, — мовив Ольг трохи не жалісно.

— Вірю! — сказав я, — та вірю ж… Навіть, якщо вони загинуть — бийтеся, Князю...

У натовпі раптом розлігся гамір… На балконі Палацу правосуддя почався якийсь рух… Я пізнав Генда… Поруч стояла повненька (не товста) темноволоса смаглява пані в сукні з червоного оксамиту та з розкішною діадемою на голові. Діадема, до речі, була одним з моїх корсарських трофеїв… Напівкровний принц та імператриця підтримували під руки кволого худенького юнака, що аж хилився під вагою злототканих шат…

Ольг поклав руку на серце… Моє калатало десь аж під горлом. Юнак поволі махнув хустинкою… Пронизливо заспівала сурма…

— Зупинив…, - прошепотів Ольг, — ліа ллурі лле Сіллон… Зупинив…

На ешафоті тим часом здійнявся рух… Вогнедан, очікуючи смерті, так заглибився в себе, що нічого не помітив, і, здається, навіть голосу сурми не почув. Зате Мечислав втямив одразу, що трапилося, і випростався з переможним усміхом.

— Коронате! — вигукнув він так, що перекричав повторний голос сурми оповісника, — ти не скуштував нашої крові, упиряко! Помиї тобі хлебтати, а не шляхетську кров! Щоб тобі відродитись павуком, і за все життя жодної мухи не впіймати.!..

Мечислав кричав моанською, тому натовп вибухнув реготом… Навіть Ольг усміхнувся… Оце тобі голос… Цікаво, хто навчив хлопця оцій «квітчастій» квітанській лайці….

Регіт перекривали незадоволені вигуки роззяв, позбавлених кривавого видовища. Глядачі почували себе розчарованими потрійно…. По-перше — південців у Моані не любили взагалі… По-друге — нелюдей ненавиділи чорно, недарма Ольг весь час носив ману. Ну, а по-третє, моанську бідноту зоставили без такого рідкісного видовиська, як страта двох князів.

— А ви, шановне зібрання, — продовжував Веданг, звертаючись до роззяв, — можете розходитись. Балаган закрито… Збитки вирахуйте з княжича Астеонського, яко з головного блазня цієї вистави!

Вогнедан нарешті отямився від заціпеніння і усміхнувся. Спробував простягнути скуті руки до друга і тут таки опустив їх з болісним стогоном. Мечислав метнувся до нього, відштовхнувши по дорозі ката… Підставив плече, як потім це робив все життя… Золотий Дракон Ведангу… Той, що не може зрадити…

По сходинках піднімався оповісник… Сурма проревіла втретє… Натовп замовк… Імператорська милість дарувала життя обом шляхтичам… Їх засилали під нагляд до Неззької фортеці, що в Срегії… До наступних розпоряджень…

— Незз — це не могила, — мовив Ольг вже набагато бадьоріше, — зладнаємо… Пані Альдона любить коштовності… І, до речі, чоловіків — дивних…

— Батьку! — вигукнув я очманіло, — та невже ж…

— Цей вишкребок Коронат, — посміхнувся Ольг крізь ману, — просто невдячна тварина… Прекрасна пані хотіла довести мені, що той лист, котрий ти добув для мене, синку, є е…неправдивим…

- І довела? — спитав я, відчуваючи, що зараз істерично зарегочу…

— Ну, звісно, — відмовив Ольг серйозно, — вона так і не повірила, що у мене вже є онуки…

Отут я таки розреготався так, аж навіть на мене озирнулися сусіди… Виявляється, доки я тремтів на вулиці за долю Ольга, мій дивний татко непогано провів час… Але ж не бісів Золотоокий Ельф… А втім, аби не сиве, наче пудроване волосся, Ольга можна було назвати юнаком — настільки молодий він мав вигляд.

— Що мені робити далі, - спитав я пересміявшись і стежачи за тим, як Вогнедана з Мечиславом саджають до тюремного повозу, — назад у нетрі?

— Ні, синку, — сказав Ольг, — ось маєш гроші… В ішторнійських червінцях. Дім на ім’я Солли залишаю тобі… За паперами ти — мій управитель. Віддяч Роллі та Генду… Ось тут — прикраси, які не соромно носити і принцу. Вичекай з місяць, а тоді спродай дім і повертайся до Боговлади. На відпочинок.

***

Ночувати цього дня я пішов до Ролли. Можливо це була необережність, але я просто не міг нидіти самотою в будиночку Солли, настільки опанувало мене якесь нервове піднесення. І полегшення від того, що все більш-менш владналося. Белатця я застав при накритому столі, не те, щоб дуже п’яним, але добряче підхмеленим. За столиком, заставленим наїдками, сидів, окрім господаря, який-то юнак, з вигляду — типовий моанець з околиць стольного міста — рудоволосий, кучерявий, кирпатенький і весь у веснянках. Оцей уже був п’яним в дим…

— Мене навіть рідна мати, — сповідався Роллин гість до тарелі з гусячим паштетом, — навіть рідна мати не любила… А батько завжди казав — вчись шити чоботи… Чоботи… Аніж колупатися в чужих болячках…

— Келате, — мовив Ролла, — облиш-но той посуд… Я ось ще гостя привів.

— Добре, пане навчителю, — побадьорішав Келат, — буде третім!

— Буду, — сказав я, зацікавлено роздивляючись Роллиного учня, — тільки тобі, хлопче, вже задосить.

— Дозвольте відрекомендуватись, пане шляхтичу, — сказав юнак досить нахабно, — Келат Веркін… Навчаюся лікарської справи у пана Ролли.

— Еттін Келлі, - сказав я, — шоррогський шляхтич… В Моані — у справах.

- І як вам, — спитав зацікавлено лікарчук, — наша могутня Імперія?

— О, — сказав я лагідно, — які простори… Поки дібрався сюди з Сейвігуру… Які чудові дороги! Неначе знову на море потрапив! А які добрі тут люди… Як вони раділи з того, що імператор помилував двох смертників!

Ролла трохи не вдавився грибочком, яким щойно спробував заїсти стопку горілки. Лікар до цього не чув від мене оцієї ельберійської «хвали-похвали».

— Я теж був на площі! — заявив Келат, — Його Могутність виявив велику милість не до тих людей! Князьки-інородці… Чим більше буде винищено таких, тим краще! До того ж це — нелюдь… Особливо отой, що насмілився ображати моанців… Чисто тобі біс, тільки що без крил… Та й той, другий… Так і пече очима… Ні, я завжди казав, що в Моахетанзі треба навести лад!

— Хіба в Моахетанзі неспокійно? — звів я брову, — я, власне, збираюся туди у торгових справах…

— Зараз — то там тихо, — відповів лікарчук, — але вісімнадцять літ тому… Мій батько був у війську, підстаршиною, так він таке розповідав… Він у Таргу служив, в самому бандитському гнізді… Ці недолюдки, бандити хетанські, вирізали цілі селища… Палили і нищили… А на їх чолі стояли нелюди. Такі, як оці двоє, що їх незаслужено врятувала імператорська милість… Була одна банда, її ще називали бандою Чорного Воїна… Так оповідали, що її отаман — справжній упир! Він пив кров немовлят, і приносив людей в жертву ідолам. Вони, мій пане, хетанці тобто, потаємні язичники… Батько і досі не може забути весь цей жах.

«Слава не вмре, не поляже, — подумав я сумно, — мій друже Воїн, як же ти впікся ворогу, якщо про тебе пам’ятають вже два десятки літ»

— Ну, щодо упиря, — сказав я вголос — це марновірство. Але ж — яке страхіття… І чого не вистачає цим дикунам?

— Ми принесли їм істинну віру і к-культуру, — сказав Келат і голосно гикнув, — а вони, невдячні, відштовхують простягнену руку… Руку миру і любові! В нашій Імперії, мій пане, навіть інородець може домогтися чинів і пошани! Моанськокультурний інородець, звісна річ! Ми їхніх діточок посилаємо до шкіл… Вчимо усяким наукам… Але ж більшість не має вдячності… Чіпляється за свої вишиванки та за оту їхню говірку… Ото ще гидота… Просто вухо ріже…

— А де пан майбутній лікар міг чути ту говірку? — поцікавився я. Ролла, що тверезішав на очах, кинув на мене застережливий погляд.

— Батько оп-повідав, — знову гикнув лікарчук, — ну, і один його приятель працює в Цитаделі… Він розповідав за цих двох, що їх мали стратити… Я ось і пану Роллі казав… Вони обоє — відьмаки. Особливо — князь Чорногори… А щодо г-говірки…

Келат нарешті не втримав рівноваги… Він давно вже похитувався, а нині ткнувся лицем в рештки паштету і замовк, так і не пояснивши своєї нехоті до хетанської говірки. Ролла знизав плечима.

— Треба покликати лакея, — сказав, — хай віднесе на канапу пана учня…

— На біса тобі такі учні, - мовив я, — це ж йолоп…

— Та ні, - зітхнув Ролла, — на медицині він знається… Якщо не розіп’ється — стане гарним лікарем.

— Ти теж п’єш, — мовив я.

— П’ю, — погодився Ролла, — Тут всі п’ють… Сумно…

Я згадав, як сам трохи не запив, і кивнув.

— Ешіоре, — раптом сказав Ролла белатською, — ти ж хетанець, правда?

— Я моанець, — відповів я спокійно, — з астеонською домішкою… В Моахетанзі бував, і не раз… І тільки…

— Чому ти покинув Імперію?

— Дав по пиці не тій людині, - сказав я, — він був шляхтичем, а я — син торговця…

— Але ж ти так володієш зброєю, — пробурмотів Ролла, — і у тебе загинув друг-язичник… Пам’ятаєш, у нас у всіх ще видиво було?

— Авжеж, — мовив я, — до речі, як там твій дядечко?

— Превелебний Дастені нині в Ішторні, - мовив лікар, — він втомився проповідувати без видимих наслідків… Нині він служить Ордену… А пан Молла і досі оплакує шість тисяч червінців…

— То був незлий жарт, — хмикнув я, — але й він пожартував зі мною свого часу…

- Іноді мені здається, — зітхнув белатець, — що ти не той, за кого себе видаєш…

— То тобі лише здається, — одмовив я, — до речі, оцей золотий ланцюжок тобі дарують родичі князя Зельма. За співчуття і допомогу.

Ролла взяв ланцюжка до рук.

— З чиєї шиї ти його зірвав? — спитав раптово, — ти ж корсар, Ешіоре… Раб сіллонських нелюдей..

— У твого дядечка, — відповів я спокійно, — видива почалися від страху. Я дійсно взяв з нього шість тисяч у ватейлянському золоті. Рівно стільки він отримав тоді,в Гіразані, за мене через свого управителя… Тепер він оповідає, що я — сіллонський корсар… Він тобі ще оповість, що мого приятеля-дворянина, з яким ми утяли цю штуку, можна прийняти за ельфа… У страху, знаєш, великі очі… Повівся я з ним тоді дуже нечемно. Трохи у водограйчику не втопив…

— Гаразд, — сказав Ролла. Він, начебто, повірив, — а звідки ти знаєш чорногорця та його приятеля?

— Вчив їх битися на мечах, — мовив я, — я оце лише нещодавно з Чорногори. До речі, оцього ось персня передаси пану Генду… Послуги повинні оплачуватись

Ролла заховав коштовності. Тоді підвівся і покликав лакеїв, щоб перетягли Келата на канапу.

— Я звелю постелити тобі нагорі, - сказав, — не бійся… Я тебе не зраджу, Ешіоре.

— Не знаю, про що ти, — мовив я, — але я завжди тобі довіряв…

Ольг вичортував би мене за те, що я ризикнув залишитись. Але я чомусь був певен — Ролла мене не здасть… І тому продовжував час від часу заходити до нього протягом всього того місяця, який я прожив в Моані. А тоді розпрощався з приятелем і вирушив на південь.

***

У Боговладі на мене очікували рідні… Терночок за цей час ще більше витягнувся і трохи відвик від мене… Найсінь був все тим же гордовито-покірним сином Сходу. Син оповів мені з радістю, що він уже є пажем ясної панни Дани… Зараз князівна якраз перебувала в Боговладі… Потрібно було віддати їй шану, тож я вдягнув ельберійське вбрання, зголив бороду, котру знову запустив, живучи зі злодюгами, і рушив до Старого Міста.

Князівна прийняла мене радісно… Вона так погарнішала, що я аж застиг в замилуванні. Якщо ота, перша Дана, що її нині віддавали божеські почесті, була саме такою, то я не дивуюсь, що князь Властимил втратив голову… Я і сам би її втратив, аби був молодшим.

Я спитав, чи є новини від брата. Дана мовила, що новини є, і то радісні… Хоча обидва засланці і настраждалися в тому Неззі, однак вони вже на дорозі додому… Завдяки милостям імператриці… Дана зморщила носик… Видно було, що вона незадоволена поведінкою брата., але рада, що він повертається.

— Я його трохи підтримувала, — стиха оповідала вона, — ми мали зв’язок… Але ж Вогнедан закрився від мене, ще тоді, коли він… коли його…

Видно було, що дівчина ледве стримує сльози… Стримала… Недарма вона була сестрою Чорногорського князя.

— Він кличе мене дуже зрідка, — говорила дівчина, — до речі, я стала чути й Мечислава… Руженич нині постійно зі мною спілкується… Він так радіє цьому… Як дитина…. Бідний мій Дракончик…

Вогнедан та його приятель прибули наступного тижня. Худі і виснажені… Неззька фортеця виявилася просто тюрмою… Над обома шляхтичами постійно знущались. Я думаю, тут не обійшлося без грошей пана Короната, який всмерть розсварився з батечком. Імператор загрозив князю Ріфіну стратою і загладою роду за оті папери, що йому показала дружина, ясна річ, без останнього листа… Але ж бідолашний Іркан був трохи не в собі… Наступного дня на нього накотила пристрасть до молитовного покаяння, і він пустив плазом усі державні справи. Пану Ріфіну тим часом вдалося умаслити розгнівану Альдону, і запевнити її, що папери підроблено. Однак, про листа княжича Короната Альдона не забула, і пан Коронат відправився до свого маєтку в Пеллі… А звідти до Срегії та Неззу було не так вже і далеко…

Вогнедана приковували до стіни ланцюгом… Слід від нашийника не зійшов і досі. Мечислава тримали у важких кайданах, в холоді та сирості… Юнак страхітливо кашляв… Найгіршою його мукою було те, що супроводжував його до Неззу, і став там його наглядачем не хто інший, як Кеян-Шордон Шрежін, погань на службі в Астеонських князів… Друзів розділили першого ж дня… Вогнедан пробував співати, аби подати приятелеві який-то знак… За це на нього і вдягли нашийник… Аби вони не навчились перемовлятися подумки, друзям прийшлося б зовсім зле… У Мечислава ця здібність прокинулася вже у в’язниці.

Я, ясна річ, вдостоївся прийому у князя Чорногорського. Вогнедан згадав мене… Тихий ніжний усміх освітив змучене лице.

— Страшний я тоді був, еге ж? — спитав, — і як ви не боялися зі мною їхати?

— Але ж, мій княже, — сказав я, — я таки боявся. Тільки не за себе…

— Вогнедан, пане Білозіре, — мовив юнак, — для родичів я — Вогнедан… А оце ось — пан Мечислав Ведангський… Мій найкращий приятель і Дракон-охоронець…

— Погано я тебе беріг, — буркнув Руженич.

— Як виходило, — всміхнувся чорногорець, — без тебе я б зовсім пропав…

Вогнедан про свої муки і про життя-буття у Неззі помовчував. Він взагалі був неговірким, як і його батько Воїн… Зате Мечислав був просто скарбницею чорного гумору… Він умів так оповісти, що хотілося сміятися крізь сльози.

— Ото одного разу, — починав він з селянською хитринкою в голосі, - на пана Шрежіна, який мене там доглядав, накотило яке-то божевілля… Ну, чи можна розумною назвати людину, котра в’язня хоче співати навчити… А ще й пісня яка… «Хай Бог береже Імператора трон»

Я, звісно, відповідаю чемно: «Пане Шрежін, мені від самого дитинства вухо понівечено, тому я глухуватий і співати не вмію… Тим більше — такої чудової пісні… Коли я чую того славня, то ноги самі стають струнко, руки… правда вони нині в залізі, але так і хочуть вирівнятись по швах, а з голови вітер видуває все, що в ній було… А оскільки там було небагато…»

Тут, на цьому місці, пан Шрежін чомусь починає пінитись і кричить: «Сучий сину, роздягайся наголо». Я йому знов-таки відповідаю чемно: «Пане Шрежін, але ж у мене руки й ноги у кайданках, я не можу роздягнутись»

Тут пан Шрежін кличе собі на допомогу ще трьох лобурів… Я говорю: «Пане Шрежін, я хоч і князь, але з мене досить одного лакея»

Тут ці опришки сяк-так стягують з мене оті лахи, що нам у в’язниці видали, та ще й дають мені по пиці. Я говорю: «Годні панове, легше махайте руками, бо і я можу махнути…»

Ну, так, трошки махнув… Зовсім легенько… Отямився у карцері… А карцер у них надворі… От скажіть мені, де таке написано, аби карцера робили не у льосі? Неподобство… Треба речі називати своїми іменами… Ті ледачі тварини поставили посеред в’язничного двору клітку і чомусь назвали її карцером…

Я вже давно перестав сміятись… Вогнедан усміхався все тим же ніжним усміхом, якого я у нього до того не знав.

— Сиджу я ото, — тягнув далі Мечислав, — голий на морозі… Воно, морозу великого немає — дощик… Тоді сніжок полетів… Красиво… Холоднувато тільки. Раптом дивлюся — двором іде панна… Справжня панна, під парасолькою. А я тут, пробачте, без штанів… «Ясна панно, — говорю, — коли підійшла поближче, — перепрошую за моє казна що, але у бідного дворянина забрали останню одежину. Тому не можу привітати панну двірським уклоном…»

Бідолашна панна трохи перелякалася, але тоді навіть ближче підійшла… «В чому ваша провина?»- питає…

Дивлюся я, а панна страшна, як смертний гріх… Як раз мені під пару… Ніс картоплею, щоки як подушки… Постать… ні, краще промовчу… Бідолашка…

«Панно, — відповідаю з усією щирістю, — мене запроторили до цієї буди, за те, що не вмію співати»

Панна позітхала біля мене і подалася геть… Дивлюся — несе якогось шалика, ще яке-то шмаття… Стало мені тепліше трошки… Панна ще й булку принесла… Я вже два дні нічого не їв — відбував ще одне покарання.

Поїв я — легше стало… Сиджу, міркую — що це за панна… Видно, якогось військового дочка, а може й начільника в’язниці, раз так скрізь вільно ходить…

Коли дивлюсь — що за дивина… Ведуть брата Вогнедана… Щоправда у штанях — його роздягати побоялися… «Хвала Богам, — міркую, — а то тут панночки ходять…»

Тут, неподалік моєї клітки стовп стояв… Оце там вони брата й залишили… Одежі на ньому — оті штани, та ще нашийник з ланцюгом… А, брешу, він теж був у браслетах…

«Брате Вогнедане, — питаю, — а ти що накоїв?» «Я, — каже. — голос подавав, тебе викликав… Заспівав чорногорської, так сказали, що тут тільки собаки виють… Ну, й посадовили мене на ланцюг»

Тут знову моя панночка йде, несе глечик молока і ще чогось… Я до неї з усією ввічливістю: «Ясна панно, я вже ситий і зігрітий, а поможіть — но моєму братові…» «А брат же ваш що накоїв? — питає панночка, а сама все на Вогнедана поглядає… «Ой, — думаю, — не бачити мені більше молока і булок…» «Ясна панно, — кажу щиру правду, — оце брата прикували до стовпа за те, що дуже добре співає…»

Панночка подумала, тоді пішла до Вогнедана… Напоїла його молочком, присіла поруч… Чую, він їй щось наспівує… По-нашому… Тоді почали вже вдвох… Панночка слова так смішно вимовляє… Брат її виправляє та ніжно так… «Ой, — думаю, — що ж це в світі коїться… Одна дівка на мою пику ніжно глянула — і ту одбили»

Тут на двір вивалюються Шрежін і компанія… А вони, виявляється, снідали… Добре снідали… Довго… А варти біля нас не було — куди б ми з такої біди поділися…

Як побачив Шрежін на мені оті шалики — обімлів… А Вогнедана з панною він ще за кліткою не розгледів… Кричить, ногами тупотить… Допитується, хто приніс… Коли біжить моя панночка… Червона, наче корогва моанська… І як напалася на того Шрежіна… «Я, — кричить, — все батькові доповім! Що то є — карати людей за те, що вони співати не вміють… Або вміють дуже добре»

«Баронесо, — лепече Шрежін, — та ми… та я… та це ж хетанські дикуни, їх тільки й тримати на ланцюгу!» «Нічого й знати не хочу! — кричить баронеса, — зараз же відведіть шляхтичів до їхнього помешкання і віддайте їм одежу»

«Штани, ясна панно, — кажу, — хай віддадуть зараз же, бо мені перед вами й підвестися соромно»

Ну, одним словом, нам не тільки одіж повернули, але й познімали оте залізо… До того брат постійно у тому нашийнику перебував, та ще й в наручниках, а я також мав брязкальця такі, що ходив ледве-ледве… Шрежін лише жалкував, що язика мені не міг взяти в кайданки… Ну то вже зась — такого ще не вигадали.

Баронеса, як нас відпускали — плакала… Не знаю, чи за мною, чи за Вогнеданом… А гарно вміти добре співати…

Вогнедан засміявся, видно пригадавши баронесу… Мечислав глянув на мене і звів брову

— Оце, — сказав — насмішив родича до сліз… Та аби ви тільки побачили ту панну, так самі б попросилися до клітки…

Я часто заходив до замку… Аж поки обоє друзів не відбули до Чорногори. Підлікуватися гірським повітрям. З ними поїхала Дана, взявши з собою обох моїх лоянців. А до мене, як завжди раптово, заявився Ольг…

— Як справи, синку? — спитав він весело, — відпочив?

— Та вже ж, — одмовив я, — ледве віддихався… Дуже вже мені впеклися моанські злодії…

— Однак, — мовив батько з легкою насмішкою, — останнього разу я бачив в твоєму ліжку таку…е… маруху

— Ну не всім же, — відповів я з належною повагою, — кохати пані шляхетного уродження… Я можу тільки заздрити… І вам, і Вогнедану… До речі, про баронесу з Неззу Мечислав вигадав, чи там справді було щось таке?

— Та було, — розсміявся Ольг, — баронеса Гровтіна, дочка Неззького воєводи, і досі пише їм ніжні послання… Обом… Навіть приїхати збирається. Веданг мовив, що втече у гори… А Вогнедан завжди занадто ласкавий з панночками… Навіть якщо вони схожі на моанську ріпу. Любить він жіноцтво, що є то є… А для тебе, синку, у мене є доручення…

— Слухаю, зверхнику! — озвався я по-військовому.

— Поїдеш до Радину, — сказав Ольг, — там дуже складні обставини…

Обставини були такими…Радин, колишнє оборонне місто Ведангу, нині було заселено частково моанцями, а частково моозцями, що сповідували кілені-мейдизм…Моозці до моанського вторгнення всі були кіленарами… Нині їх утискував моанський Духовний Суд, чого частина з них і перебралася до Радину, в надії, що в такій глушині про них забудуть. Окрім того, там, ясна річ проживали ельберійці, більшість яких була потаємними язичниками.

Між трьома громадами нині йшла глуха ворожнеча… «Чисті мейдисти» нападалися на кіленарів, ті на них, і обидві підозрювали місцевих уродженців у відвіданні капищ… Кожного церковного свята траплялася якась бійка. А якщо якийсь південець чомусь пропускав службу чи сповідь, то доноси на нього писали і ті, і інші…

Нещодавно по Радину пішли чутки про існування у місті ще й громади дияволопоклонників… Оце тобі голос… Бідолашному місту не вистачало лише цього. Священики обох сповідань дружно звинуватили в опорядженні темних служб «поган — хетанців»… На додачу, в місті почали зникати люди…Кілька чоловік пропало без вісти, і їх так і не віднайшли.

Ольг боявся, що у Радині може повторитися Зелиборська різанина, яка сталася десь з півстоліття тому… Тоді теж усі почали говорити про якихось прихильників Чорнобога з місцевих язичників. Закінчилося все масовою різаниною рекомих поган… Людей убивали навіть за візерунки на сорочках…

Батько вважав, що Зеліборські вбивства були влаштовані «тайняками». Аби залякати місцевий люд і пересварити його з прийшлими. Ну, й «зачистити» Зелібор… Нині, в стольному місті Зелемінського князівства ельберійців жило дуже мало… Все більше — зайди та дженджики.

Завдання моє полягало ось у чому. В Радині проживала певна «сіра тінь» — місцевий кравець. Звали його Злотко Дубовик. І ось він, через міського аптекаря, моозця Лефта Строніна, отримав певну пропозицію… Прийняти участь у диявольському служінні, котре мало відбутися під час місячної повні.

Злотко був відважною людиною, до того ж пам'ятав про Зелібор… На збіговисько він прийшов… За його словами, дияволопоклонники провели свою доволі таки огидну службу, а тоді почали злягатися одне з одним. Багато було шляхти, при чому й жінок… Більшість — у масках… Декого Злотко пізнав навіть у такому вигляді. Про все це він написав зашифрований звіт, і поклав його в умовленому місці.

Ольг, до рук якого передали оцю записку, захотів особисто зустрітися зі Злотком… Але кравець щез… Дружина й діти не знали, що й діяти. Їм чоловік ні про що не розповідав… За жінчиними словами до Злотка прийшов аптекар, вони вийшли вдвох, і після того вона вже не бачила милого ні живим, ні мертвим. Відтоді минув вже трохи не місяць.

Отже, я мав потрусити пана Лефта щодо місця збору рекомих дияволопоклонників. До помочі Ольг виділив мені напарника.

В парі я вже давно не працював. Першим і останнім моїм напарником був Сокіл Птаха. Я вже звик до образу «самотнього вовка» і тому мовив до батька незадоволено:

— Для чого мені напарник? Сам упораюсь…

— Вчися працювати вдвох, — відтяв Ольг, — зазвичай «тіні» так і роблять. Це до Моани я тебе закинув самого, бо маю у війську обмежену кількість білявих здорованів. Твого підлеглого звуть Богодар Ставський. Живе він у Боговладі, у Сливовому передмісті. Шляхетський дім на вулиці Квітнучих Каштанів. Герб — журавель злітає у небо, а гасло… Просте гасло. «Дух не вмирає»

— Ставський…, - протягнув я, — десь я чув уже це прізвище…

— Я тобі за нього розповідав, — мовив Ольг, — це колишній джура чоррів з Моанської Вищої Військової Школи. Отой, котрого забрали туди разом з братом Богданом… Однокурсник нашого Вогнедана.

— Ольже, — вимовив я, — ви вербуєте до війська дітей!

— Хто сім літ провчився на чорру — той уже не дитя, — відповів батько, — отже, руна наказу нині — «Спис». Забирай хлопця і їдьте до Радину. Це його перша проба, тож будь суворим зверхником.

— А ви його перевірили? — спитав я, згадавши, як складав «іспити».

— Перевірив, — коротко одмовив Ольг, — разом з братом…

Я більше не допитувався, уявивши гидоту, яку міг влаштувати хлопцям «Князь «тіней»… Напевне, одного брата допитували перед очима іншого… Ох, Ольже… Ольже… А втім, потрапили ж саме в такі лещата Вогнедан з Мечиславом. Ні, кину все це… Кину… Опісля перемоги.

Двері дому Ставських мені відчинила покоївка. У давніх шляхетських родів, зазвичай, були родові й слуги… Це дівча, напевне, було з таких, бо стрельнуло в мене очима, а тоді присіло в низькому уклоні і спитало моанською огидно солодкавим голоском:

— Кого пан бажає бачити?

— Чи вдома пан Богодар Ставський? — відповів я не менше церемонно.

Дівчина присіла в уклоні, а тоді провела мене через передпокій до сходинок, що вели на другий поверх.

— Пан Богодар, — мовила, — у своїм покої. Прошу нагору…

Ой, яка ввічливість, мила дівчино… Тільки я ж не пихатий зайда і чудово бачу, як ти гидливо зморщила носика… Напевне, моанці нечасто відвідували дім Ставських.

Покоїк пана Богодара був весь заставлений книжковими шафами. Господар підвівся мені назустріч з пером у руці. Моє наметане око одразу відзначило велику долю дивної крові, що плинула в жилах юнака. Розріз очей, вуха, загострене донизу лице… Темно русяве волосся забране у хвіст. В карих очах — лагідна задума, що одразу ж змінилася зібраністю при моїй появі.

— Пан Богодар Ставський? — запитав я

— Так, вельмишановний… — озвався моанською юнак. Тепер він дивився прямо і твердо. Як сокіл перед битвою. Ще один ловчий птах Князя «тіней»… І щастить же батькові на юних фанатиків..

— Ешіор Керін, — сказав я, — маю до вас справу.

З других дверей, що вели, напевне до книгозбірні, виник ще один юнак зі старовинним сувоєм у руках. У цього й зовсім було лице ельфа… На вузькому обличчі похмурим вогнем палахкотіли зелені видовжені очі… Похмурість стосувалася мене. Це, напевне, і був молодший Ставський, Богдан.

Я примітив, що у старшого брата вуста потріскані і набряклі, а в кутику рота — доволі великий синець… Богдан же мав довге садно на лівій щоці, а кісточки пальців на руці, якою він тримав сувій, були нещодавно розбиті в кров. Очевидячки, хлопці не далися так легко, як я тоді… Цікаво, хто їх перевіряв? Якщо знову ота трійця, непогано б, аби вони натовкли пики і Тархому, і Гориславу з Орлином.

— Дарине, — мовив Богдан ельберійською, — як здихаєшся цього моанського варвара, я маю до тебе справу.

— Гаразд, Данку, — відповів Богодар співуче, — зараз тільки дізнаюся якої нечисті потрібно цьому панку…

Богдан знову зник за дверима. Ріжниця між братами була зовсім невеликою. Щонайбільше рік…Тому їх, напевне, і записали на один курс моанської школи…

— Так я вас уважно слухаю, — знову звернувся до мене Богодар.

— Юначе, — мовив я ельберійською мовою, — взагалі-то нечемно ображати захожого гостя…

Ох, як він скинувся, цей юний Ставський… Одрухово прийняв оборонну стійку, аби захистити не стільки себе, скільки двері до книгозбірні. Я не став далі продовжувати оцей стан непевності. Хлопчина міг прийняти мене за «тайняка» і кинутись на мене. А в сусідній кімнаті — ще один такий же… безсмертний воїн. «Дух не вмирає…» Непогане гасло для роду…

Я видобув з кишені руну і поклав її на стіл. Богодар з хвилину дивився на неї непорозуміло, тоді відітхнув з таким полегшенням, що мені аж шкода стало свого дурного жарту.

— Слухаю, зверхнику! — чітко вимовив він.

— Слухаєш — це добре, — сказав я, — і для початку — відпровадь звідти брата.

— Він знає, - сказав юнак, — нас з ним разом…

— Чим менше він буде знати, — мовив я повчально, — тим менше зможе видати в разі чого. Послух, хлопче!

— Богдане! — гукнув юнак. Двері розчинилися. Юний ельф здивовано глянув на нас.

— Піди, — мовив старший, — до мами… Вона, нібито, тебе гукала.

Богдан пройшов до дверей і вийшов, ще раз озирнувшись на мене. Богодар рухом руки запросив мене сісти.

— Я власне не очікував, — мовив вибачливо, — що ви будете…ну, таким…

— Моанським варваром, — підкинув я.

— Ну…так, — сказав хлопець сором’язливо, — я й не знав, що у війську «тіней» є… північани.

Отже його перевіряв не Тархом… А жаль…

Я коротко повторив хлопцю те, чого мене колись навчав Сокіл. Богодар вислухав все це наче одкровення святого Мейді… А втім, юнак напевне був язичником… Навіть якщо його і вводили колись у закон.

— Ви з братом навчалися разом з князем Чорногорським? — поцікавився я, коли молодий воїн підтвердив, що все зрозумів.

— А так, — озвався Богодар, — сім літ…

— Мені цікаво, — мовив я, — як вам вдалося протриматися стільки… І чому цього не вдавалося іншим?

— Чому ви про це спитали? — стиха озвався юнак.

— До тебе, — сказав я, — у мене був напарник, котрий загинув від руки брата — чорри…

— О, ні… - аж жалібно мовив Богодар, — ми з Богданом завжди були заодно. Ми навіть збрехали, що ми двійнята, тільки несхожі. Тому нас і зачислили на один курс. Як вдалося? Завдяки Вогнедану… Він не давав нам… заснути. Боротися там — неможливо… Спершу борешся, потім — знесилюєшся, починаєш прикидатись, а потім…Потім це входить в розум і в душу. Починаєш вірити… Старші саме так… засинали. Начебто ще вчора щось в хлопцеві наше було, а потім — глип…Там занадто жорстоко…ламали. Нам пощастило — у нас весь час перед очима був Вогнедан. Незламна совість Ельберу… Навіть коли він прикидався — воно наче його не торкалося. І він ніколи не здавався… Лише раз він почав благати помилування… Не собі — Світляну. Був у нас такий приятель-квітанець. Але Світляна все одно забили до смерти. Вони називали це — відпрацьованим матеріялом…

— Досить, друже, — сказав я, дивлячись, як змінилось Богодарове лице, — не будемо про це. Отже — збирайся. Завтра їдемо до Радину. Богдану — ні півслова. Скажи, що варвар хотів спродати тобі коня… Поганого коня. Нечистокровного. А до Радину тобі потрібно їхати, бо ти отримав листа від приятеля…

— Але у мене немає приятелів в Радині, - жалібно сказав Богодар, — і Богдан про це знає. У нас взагалі нема друзів окрім князя і його родичів, та ще Зорика Лемпарта з Зелеміню… Але Зорик подався в розбійники. Князь Фотін Зелемінський розорив його родину і вигнав з предківського хутора.

— Оце тобі перше випробування, воїне, — сказав я, — придумай щось. Правдиво придумай.

***

До Радину ми дібралися без пригод під виглядом дженджиків. Найважче було привчити хлопця розмовляти зі мною моанською мовою. Богодар так зненавидів ту нещасну мову у військовій школі, що весь час кривився, наче кислиці їв. Говорив він, щоправда, чисто, з карбованою вимовою матінки-столиці. Добрі люди на нас дивилися скоса. Я на те уваги не звертав, а Богодарові трохи муляло.

Що робити з Лефтом Строніним я ще не знав. Можливостей було дві. Одна — заявитися до пана шанувальника Чорнобога у бойовому вбранні «тіней» і витягти з нього всі подробиці нічних розваг. Друга — відстежити пана Лефта до місця подій, а там діяти за обставинами.

Подумавши, я вирішив діяти за другим планом. Можливо пан Лефт є важливою особою серед місцевих чорнобожичів, і його відсутність буде поміченою Ми з Богодаром встановили за аптекою щонічний нагляд. Місяць якраз був уповні, тож ми сподівалися, що аптекар відвідає своє зібрання найближчим часом.

Передчуття наші справдилися. Біля аптеки ми чатували, зодягнені як для бою. Діти ночі… Чорний одяг і провалля замість облич… Пан Лефт вийшов з дому десь близько півночі і швидко подався вулицею. Ясна річ, ми пішли за ним.

Військова виучка чорри давалася в Богодарові взнаки. Принаймні, я не мав з ним клопоту, щодо того як ховатися і де зупинятися. Аптекар привів нас за місто в якийсь яр, з тих, що їх у Веданзі сотні. Чимось мені цей яр нагадав Чортів Яр неподалік Гнізда Драконів.

Поволі збиралися люди. Більшість з них ломилася крізь кущі як стадо корів. Лунали голоси і чоловічі і жіночі. Переважала моанська мова у місцевому протяглому виконанні.. Чулася і моозька вимова, але набагато рідше.

Ми з Богодаром рухалися так, щоб зостатися непоміченими і опинитися поза натовпом. Люди сходилися від міста, так що зробити це було легко. Згодом почало утворюватися коло навкруги вивернутого з корінням сухого пня. Навпроти цього пня, але поза колом самотньо стояла велетенська суха верба. На її нижніх гілках хтось акуратно розвішав черепи. Тваринячі, наскільки я міг розгледіти у миготливому світлі смолоскипів…Вирахувавши слушну мить, ми видряпалися на цю вербу і почали спостерігати за натовпом. Люду було — десь близько сотні… Досить багато вбраного люду. Пані у масках, деякі панове теж… Закортіло полоскотати нерви? Я не те щоби не вірив в існування диявола, навіть жриця Вербена допускала, що Чорнобог існує для підтримання рівноваги Всесвіту… Але на що сподіваються ці панки? На те, що нечисть їх осипле золотом?

Раптом щось тріснуло, звідкись повалив дим. Потягло сіркою… Однак… На селюків та ремісників це могло справити враження, але ж тут, здається, зібралася шляхта. Біля верби хтозна звідки виникла постать у червоному. Багряний плащ з каптуром… Багряна ж маска… Навіть рукавички червоні… Я очікував чогось подібного, але все-таки проґавив, де ховався головний лицедій. Засвистіла сопілка. Мелодія була простенькою, але морочливою. Якась жінка вибігла на середину кола, скинула плаща і зосталася нагою. Але у масці. Під оцю сопілку вона почала виробляти зі своїм тілом таке, що мені закортіло плюнути і щезнути звідси. Це навіть спокусливо не було — це було огидно. Наприкінці пані у масці вляглася на отой здоровенний пень, і лицедій у червоному почав відправу, використовуючи цю жіночку замість вівтаря.

Відправа трохи нагадувала мейдистську, але навиворіт… З людьми коїлося щось неймовірне. В прохолодному нічному повітрі наче хилитався незримий стовп суміші захвату, страху, надії, ще чогось… Жінки почали скидати з себе вбрання… Хтось уже трохи не вив на місяць… Що це? Який-то загальний вплив на розум? Але на мене це чомусь не діє… На Богодара, нібито, теж, юнак принишк поруч і уважно роздивлявся натовп.

— Взагалі-то це справа для моанського Духовного Суду, — прошепотів він до мене, — що тут робити нам?

— Стеж за жерцем, — відповів я, — будемо опісля брати…

Коли істерія стала загальною, двоє замаскованих людей виштовхнули на середину кола третього. З мішком на голові. Дівка тим часом підхопилася і принишкла біля ніг чоловіка в червоному.

З жертви зідрали мішок і міцно прикрутили її мотуззям до того самого пня. Однак… Я швидше очікував побачити в цій доволі страшненькій ролі молоду дівчину, або дитину. Та померти во славу темряви мав чоловік. Ще молодий, років тридцяти… У нього було лице південця. Змучене лице. Очі повні розпачу… Рота зав’язано ганчіркою… Гаптована сорочка роздерта на грудях…

Богодар торкнувся моєї руки. Я й без того розумів, що треба щось робити. Помічники вже подали замаскованому жерцеві ритуального списа з довгим лезом. Я побачив, що один з них — пан аптекар… Пізнав паскуду навіть під машкарою, по одежі. Все цікавіше й цікавіше… І тут у мене виник план. Я прошипів на вухо Богодарові кілька слів, і той порозуміло кивнув.

Чоловік у червоному тим часом узяв списа і почав закликати Тьму. Я вийняв з нарукавника метавку… Хай пробачить мене бідолашний радинець, якого притягли сюди на забій, але я мушу ще трохи вичекати.

І от коли той кривавий блазень змахнув списом, я змахнув рукою. Хай боронять нас усіх Боги, а особливо того радинця… Я влучив… Метавка знесла убивці пів черепа. Він поволі почав завалюватися назад, не випускаючи з руки списа.

Мелодія сопілки урвалася. Передній ряд глядачів подався назад. Хтось з жінок заверещав страшним голосом… Видовисько дійсно було… Одним словом — повна відсутність краси і гармонії.

Цієї хвилини ми з Богодаром одночасно зіскочили з дерева просто до кола. Проробили ми це так — пройшли по розлогих гілках верби до отого місця, де були прибиті черепи. І стрибнули… У Богодара це вийшло набагато граційніше, ніж у мене… Кров дивних… Що поробиш.

— Отакою мусить бути жертва! — гаркнув я на повний голос… Ой, що ж тут сталося… Ті глядачі, перед якими ми так несподівано виникли, сахнулися назад і наштовхнулися на стовбур цієї самої верби. Дехто перечепився об коріння і впав. Знявся вереск, цього разу верещали і чоловіки.

— Жалюгідні пси, ви насмілилися кликати Тьму? — не менш зловісно продзвенів Богодарів голос, — Вона прийшла… Схиліться перед володарем!

— Мамо! — заверещав хтось, — Рятуймося!

— Бери аптекаря! — кинув я Богодару. Ми вже йшли до жертовника… Обидва помічники жерця застигли наче прибиті громом. Ще одна метавка, кинута мною, позбавила життя того, що стояв зліва. Аптекар упав на траву і намагався порачкувати геть. Богодар вдарив його ногою, а потім придавив до землі.

Натовп тим часом розбігався у напрямку міста, нівечачи одне одного. На траві лишилося кілька непорушних тіл… Чи-то придушені, чи-то мертві. Гаразд… Я їм не лікар. Дівка, котра служила живим вівтарем, лежала непритомна тут-таки, біля пня з прив’язаною жертвою.

Я вийняв ганчірку з рота приреченого. Той жадібно втягнув в себе повітря і заплакав.

— Все скінчилося, пане Злотко, — мовив я заспокійливо.

— О, ні, - прошепотів прив’язаний, — на це я не сподівався… Як ви здогадалися? Як…

— Нас прислав Князь «тіней», — сказав я, творячи ще одну легенду, — лежіть спокійно, я переріжу мотуззя.

Визволивши Дубовика ми взялися за аптекаря. Того, що хтось повернеться, ми не боялися — радинські дияволопоклонники ще довго боятимуться вийти вночі на вулицю навіть до вітру. Я дуже з ним не панькався, пустивши в хід свої лоянські знання больових точок… Моозець швиденько втямив, що ми не чорти… Тому, що сам був «тайняком». Наша раптова поява ошелешила його, та й тільки.

Інші двоє лицедіїв були прислані сюди князем Фотіном Зелемінським. Аптекар не знав, чи Фотін працює на пана Гаратто, а чи діє по власній волі. Та уся диявольська трійця отримала з Моани наказа сприяти князю Зелеміню в його задумах. А задум був саме таким, як і передбачав Ольг. Коли напруга в місті дійде до краю, нацькувати прийшлий люд на ельберійців. І провести зачистку Радину. Радин знаходився трохи не на межі, що відділяла землі князя Фотіна від Радинського воєводства. Напевне, князь Зелеміню хотів отримати ще й Радинське намісництво і підготовляв собі ґрунт.

Коли моозець розказав усе, я нахилився і висмикнув списа з мертвої руки «тайняка» в червоному. Пан Лефт зрозумів…

— Стривайте, — сказав він, — давайте домовимось…

Богодар якраз тримав сучого сина за скручені руки. Ми зв’язали моозця тією ж мотузкою, якою було прив’язано Дубовика.

— Домовимось? — перепитав я, — про що?

— Про викуп, — сказав Лефт, — у мене є гроші…

— «Тіні» не беруть полонених, — сказав я, — а на гроші твої мені начхати… Ти служив дияволу — іди до нього. Набік, воїне!

Богодар відступився набік, і я ударив «тайняка» списом під серце. Злотко, в своїй роздертій вишиванці, понуро спостерігав за стратою.

— Боги, — сказав, — та я ж знав його з дитинства… Сусідами були…. Я думав, це у нього щось у голові замакітрилось з дияволопоклонством оцим… Умовляв покинути… А бач…

— Де вони вас тримали стільки часу? — спитав я.

— У пивниці «Синій кухоль», — відповів Злотко, — у льосі. Хазяїн, наскільки я зрозумів — теж їхня людина…

— Ніч ще не закінчилася, — мовив я до Богодара, — навідаємося до «Синього Кухля». Пивка випити…

Внаслідок наших відвідин «Синій кухоль» згорів на попіл… Разом з господарем… Совість? Я вже давно про неї не згадував… Війна війною.

Богодар для першого разу тримався добре. Я трохи потерпав за нього — моя-то перша справа не була такою кривавою, та й до того ж я тоді вже пройшов і вогні і води… Та й було мені того часу не вісімнадцять літ. Хоча всю брудну роботу зробив я, хлопця все це могло, м’яко кажучи, вразити. Тому, вже коли ми побачили здалеку Боговладу, я призупинив коня і спитав:

— Ну що, воїне? Розчарувався?

— Ні, - спокійно відповів Ставський, — мене попереджено, що це не лицарський двобій. Зрештою, мене навчали в школі чоррів, а не в закладі для шляхетних панянок.

— Тим краще, — одмовив я, ледь ошелешений таким непробивним спокоєм. Подальші мої пригоди разом з Богодаром довели, що спокій цей порушити важко. Я лише один раз бачив його розхвильованим — коли він стояв на колінах біля ложа зраненого Вогнедана і весь трусився, наче в лихоманці. Але чому я дивуюсь… Вогнедан був для нього всім… І є всім… Де ти зараз, Дарине?

З Богодаром я працював доволі довго…. Не буду тут перелічувати усі ті завдання, що ми їх виконували для Князя «тіней». Власне кажучи, нічого особливо цікавого в тих завданнях не було. Все те саме… Папери, залякування, шантаж…. Іноді доводилося і вбивати… А потім ми таки вклепались… Винен був я — занадто вірив у свою щасливу зірку.

Сталося це в Ішторні. В сусідній з Моанією країні мені ще бувати не доводилось. Як я уже колись згадував, той, давній Ельбер весь час ворогував з Ішторном через віру і спільні кордони. Згодом цю ворожнечу успадкувала Велика і Могутня… Всі пільги чорногорцям, як імперським прикордонникам і стражам перевалів, пояснювались ішторнійською загрозою.

Ішторнйіці були дуже цікавим народом…Свого часу вони сотворили Імперію, першу на Західних Землях, задавивши десь із вісім незалежних держав півострова. Але, коли надумали рушити за Чорні гори, то наштовхнулися на Ельбер та його захисників. Війни, якщо довіряти стародавнім сувоям, точилися століттями. З перервами на мирний термін, звісна річ.

Отримавши від ельберійців відкоша, Ішторнійська Імперія рушила підкоряти моря. Її фльота і досі була трохи не найкращою в світі. До Ішторну було приєднано дванадцять великих островів з тубільним бронзовошкірим населенням. Тубільців, ясна річ, безжально винищували. Замість них ішторнійські панки скуповували у белатців «чорне дерево». Простіше — чорношкірих рабів. Згодом, під час громадянської війни в Лояні, на острови стали потрапляти і раби-лоянці родом з Побережжя.

Найбільше пощастило ішторнійцям з Ватейлою. Золоті копальні цього острова постачали Ішторну золото вже сім десятків літ. Тубільці, яких так і не вдалося перетворити на худобу, животіли десь у горах. На копальнях і в розлогих полях Ватейли працювали чорношкірі, або лоянці… Залежно від того, кому дісталося таке щастя.

У Ішторну теж був імператор. Але він не мав ніякої влади. Країною правило мейдистське духовенство, об’єднане в так званий Духовний Орден Святого Кілені. Його Командор і був справжнім правителем Ішторну.

У Великій Моанії Духовний Суд, коли хотів покарати тих, кого підозрювали в язичництві, або в єресі, уклінно звертався до Імператора, і той видавав наказа послати до місцевості, де жили підозрювані, роту чи дві моанських солдатиків. Військова команда сікла різками і винних і невинних, особливо не розбираючись, когось хапала і відправляла на перевиховання до північних монастирів, і на цьому боротьба з єресями трохи пригасала, аби розгорітися десь у іншому місці.

В Ішторні ж все було навпаки. Єретиків відловлювала сама церква, а тоді уклінно зверталася до Імператора Ішторну з проханням покарати винних. Спосіб покарання пропонував знов-таки Орден. Імператор затверджував вирок, винних і не дуже винних спалювали на вогнищі, а потім полювання починалося спочатку.

Послали нас до Ішторну ось чого… З деякої пори Ольг запідозрив, що начільник Таємної Служби Моани веде подвійну гру… Тобто одночасно працює на Ішторн… Більше того, моанський Верховний «тайняк», пан Аргат Гаратто нібито є ішторнійським шпигуном…

Пан Гаратто був перебіжчиком з Ішторну. Він зробив Імперії величезні послуги. Більше того — змінив віру, ставши з кіленара чистим мейдистом. Небіжчик Корог Перший довіряв цьому подвійному зраднику як самому собі. Цим і пояснюється те, що ішторнієць, займаючи таку небезпечну посаду (близько від володаря — близько від смерти, як-то говорили в Моанії), не тільки утримався на ній стільки років, а і перейшов у спадок до Іркана Шостого.

Ішторнієць на моанській службі знав про існування Ольгової Павутини. Не знав лише, чого домагається це утворення. Пан Гаратто був певен, що певне угрупування південців лаштує змову з метою зміни династії Яструбів та зведення на трон Імперії своєї людини з імператорською кров’ю в жилах… Ціною мали стати всілякі пільги для Моахетангу, наприклад — звільнення селян від кріпацтва, обмеження продажу земель Півдня північанам, повернення Квітану хутірської системи землеробства… Здогад про боротьбу за незалежність Ельберу пан Гаратто звісно мав, але відкинув його, як неправдоподібний. Для імперця, хоч ішторнійського, хоч моанського, боротьба за владу в одній окремо взятій провінції, коли є можливість захопити трон Моани, не мала ніякого сенсу. Головний «тайняк» вважав, що націоналістів змовники використовують як зброю, а тоді знищать по використанні.

Все це Ольг винюшив ріжними шляхами. Деякі здогади він сам підкидав «тайнякам» — нехай помудрують. Багато чого підтвердили Вогнедан з Мечиславом, котрим довелося в Цитаделі поспілкуватися з цим панком. Гаратто недаремно допитувався у Вогнедана про напівкровного принца. Саме Генда, котрий, незважаючи на незаконне уродження, мав великий вплив на моанськокультурних південців, ішторнієць і бачив на чолі змови. Більше того, один час він підозрював, що Князем «тіней» є саме Генд, або хтось з його оточення.

Вогнедан витерпів муки, нічого не сказавши і не підписавши. Нічого Гаратто не домігся і від Веданга окрім чорної лайки. Але пан ішторнієць нині мав новий привід для роздумів. Князь Чорногорський був ще одним претендентом на трон Моани в разі загибелі династії. Він мав в жилах імператорську кров, був високого походження, законно народжений, принаймні за паперами, і явно щось приховував. Пан Гаратто дуже жалкував, що Астеони поспішили оголосити день страти… В цьому Вогнедану пощастило, інакше б його понівечили, або й замучили на смерть.

Третім претендентом, котрий народився на Півдні, і вів якусь свою гру, був князь Фотін Зелемінський. З ним Гаратто мав свої справи, навіть допомагав винищувати в зелемінцях ворохобний дух, але і придивлявся за ним. Про всяк випадок — раптом щось.

Якби Ольг добув докази подвійної гри свого давнього ворога, він міг би набагато полегшити життя і собі, і іншим. Тримати в руках моанську таємну службу через її начільника — це ж була мрія кожного Князя «тіней»

І от ми з Богодаром отримали наказа їхати до Ішторну. Їхати не торговим шляхом через перевали, а морським — більш довгим, зате більш безпечним. Що ми й виконали… Добулися до квітанського Побережжя і у порту Бронута сіли на белатський бриг, капітан якого погодився доставити до Ішторну двох паломників-кіленарів з Радину.

З ішторнійського порту, який звався Агдено, ми вирушили до Габідени, стольного міста Ішторну. Їхали ми не поспішаючи, як-то і личить паломникам, зупинялися в кожному місті, заходили до храмів… Храми там були — наче музика, застигла у камені… Богодар простоював у німому захоплені перед різьбленими з каменю квітами, котрі прикрашали колони храму Святого Іргата у містечку Сагаді… У юнака на обличчі малювався такий захват, що поштиві молільниці у чорному вбранні дивилися на нього з пошаною. Двічі в дорозі нас зупиняла місцева варта, але папери у нас були залізні. І вартові віддавали галябардою честь двом шляхтичам-одновірцям з сусідньої країни, котрі, користуючись перемир’ям, відвідали місця, куди дібрався з проповіддю Святий Кілені. Паломники, до валки яких ми пристали потім, нас навіть жаліли — як це ми, бідолахи, скніємо межи єретиками, — розпитували за стан кіленарських храмів у Моанії… Я оповідав тільки щиру правду, згадував за переслідування кіленарів у Моозі, оповідав про страхітливих радинських дияволопоклонників, котрі вільно розгулюють містом… Жінки охали і затулялися мантильками… Ішторнійки, до речі, дуже вродливі… Палко моляться, але і палко… Добре, промовчу…

Дорогою я повторював у пам’яті відомості про пана Гаратто, передані мені Ольгом через Горислава. Перебіжчик походив з давнього шляхетського роду. Один з Гаратто, Іргат, навіть був свого часу Командором Ордену. Час цей співпав з падінням Ельберу. У «Безіменному сувої» прямо говорилося, що саме пан Іргат Гаратто прискорив загибель Дивного Краю, ударивши в спину гинучій країні. Там же натякалося, що пан Іргат Гаратто вів якісь таємні перемовини з Повелителем Вогнеданом, пропонуючи навіть військового союза. Умова була одна — введення у мейдистський закон всього населення країни. Першим прийняти нову віру мав сам правитель. Я уявив собі того Вогнедана, риси якого вже злилися в моїй пам’яті з рисами його нащадка… Як він поволі підводить на посланника Ордену свої неймовірно сині очі і говорить протягло: «Віра, мостивий пане, це не одежа, яку можна замінити іншою… В ній — моя душа, а душею я не торгую».

Отже, давній рід, видатні предки… Що ж сподвигло пана Аргата (дідько б побрав ці чужинецькі імена), втекти з рідного Ішторну? Як і пращури, Аргат Гаратто теж служив Ордену… Дослужився до сірого плаща… В Ордені був розподіл ступеней посвяти, дуже схожий на подібний у Павутині, тільки усе навпаки… Служителі нижчої посвяти вдостоювались чорного плаща, вищої — сірого, а найвищої — білого. Біле носив і сам командор… У «тіней» не було «білого війська», ми, південці, люди скромні, воюємо не в рукавичках, і розуміємо, що на чорному крові не видно, а в сірому тебе непомітно. А біле вбрання одягають наші рідні, коли «тінь» ступає на росяну траву біля дубового гаю потойбіччя.

Сам перебіжчик пояснював свого часу, що зрадити його змусила спричинена йому несправедливість. Нібито в Головну Канцелярію Ордену на нього поступив донос, в якому було сказано, що молодий ще тоді Гаратто схиляється до чистого мейдизму, а отже є єретиком. Під загрозою видимої смерти Гаратто змушений був утекти до сусідньої Моанії… Там він, нібито, почав вивчати те, в чому його звинувачено невинно, і увірував в істинність чистого мейдизму… Історія ніби й правдоподібна, але… Чому новонавернений пішов служити саме «тайняком»? Як йому вдалося за сім літ дослужитися до начільника Імператорської Таємної Служби? Його попередника імператор Корог наказав четвертувати на тому ж ешафоті, де хотіли стратити Вогнедана. Говорили, ніби це пан Гаратто «підсидів» свого зверхника… І протримався ж сучий син не багато, не мало — п’ятнадцять років… Трохи менше за самого Ольга…

Ольгові «тіні» давно вже нишпорили по Ішторну, вишукуючи щось на «моанського ката», так бо називали Гаратто в столиці. Остання «тінь» під виглядом дрібного вимагателя звела дружбу зі слугою дому Гаратто, що в Пагалуні. Слузі були запропоновані гроші, він начебто погодився, але… І він, і наша людина зникли без сліду.

Отже, ми мали бути дуже обережними. І спробувати потрусити в Габідені певного орденського писаря. Батько колись говорив, що найбільше відомостей могли дати якраз отакі дрібні чинуші. Писар, на якого нас націлили, працював колись під началом у Гаратто. Він, писар, тобто, і досі залишився «чорним плащем». Тобто продвинутися по службі не вийшло. На цього писаря вийшла «сіра тінь» з торговців, котра постійно проживала у Габідені. Ми мали «розговорити» писаря, а далі — діяти за обставинами.

Я до цього часу не знаю, чому нас там очікували… У писаря тобто… За півтора роки ув’язнення мав забагато часу, аби все це обдумати, але… Або бісові святенники опісля історії зі слугою, тримали під наглядом всіх людей, які мали щось спільне з паном Гаратто, або бойовик, котрий «розробляв» слугу зломився на допиті, або нас здала «сіра «тінь», по добрій волі, чи на тортурах — невідомо. Коли ми, нарешті, вибралися з орденської тюрми, Моанська Імперія тріщала по швах, і Ольгу було не до зачистки ішторнійського сліду. А потім пан Гаратто перестав цікавити вже не Князя «тіней», а Князя Данадільського, керівника зовнішньої розвідки та служби безпеки Ельберу одночасно. Це тоді мого батька найближчі родичі прозвали «Тінню Повелителя». Правильно прозвали — його й тоді ніхто не помічав, а як помічали — ставало запізно.

Писар мешкав у класичному будиночку в ішторнійському стилі. З внутрішнім двориком, оточеним кам’яним муром. Я мав прийти до цього пана начебто від імені певного моанського дворянина, у якого Гаратто закатував на смерть брата. Моя «моанська пика» якраз тут знову мала стати мені в пригоді. Богодар мусив очікувати на мене на вулиці, стежачи за перехожими і, в разі чого, подати умовлений сигнал.

Та не так сталося, як гадалося… Напевне, нас запримітили ще в заїзді. «Хвоста» я не примітив, але ж слуги Ордену усі геть у отих плащах з каптурами… Чорні, сірі, білі… І у Габідені їх повно… Міг і пропустити щось…

Я постукав кільцем у двері… Відчинив служка у звичайній одежі… «Пан писар, — сказав він, — у дворику»… Я туди й пішов…

У дворику була засідка… «Сірі плащі» Ордену. Я людина метка, але тут їх було забагато… Зброї при мені було — самі метавки… А в тисняві з них погана підмога. Однак я все таки зумів видряпатись на мур по виноградних ґратках. Ніхто не стріляв, і з цього я зробив висновок, що справи зовсім кепські.

Та ще гірше мені стало, коли я опинився на вулиці… Позад мене був спуск до Габі — тутешньої річки, а отже й надія врятуватись. А попереду — притиснутий до муру Богодар. Його тримали за руки аж четверо «сірих плащів». Камзол молодого боговладця був залляний кров’ю…

Ті ішторнійці, що гналися за мною, уже дряпалися на мур… Треба було щось робити. За неписаними законами війська «тіней» я мусив зоставити Богодара його долі. Доповісти про все — і забути… Забути юного воїна з ельфійськими очима і протяглим розважливим голосом… Повернутися додому… Забути..

Лице Сокола раптово стало перед очима… Лице воїна, котрий врятував мене колись, махнувши рукою на закони таємних воєн… Тут можна було хіба що померти разом з Богодаром. Але ж я — зверхник… Я не можу покинути хлопця цим катюгам… Самого, в чужім краю… А метавок вже немає жодної… А вороги вже поруч…

— Та тікайте ж! — вигукнув поранений, — будь ласка!

Оце «будь ласка» і добило мене. Я розвів руки, показуючи, що не маю зброї, і рушив просто до муру. Ззаду мене схопили, викручуючи руки, заламуючи їх назад…Сучі сини нарешті злізли з тої стінки… Що ж, навіть шахраям не завжди вдається сховати туза у рукаві…

— Легше, панове, — мовив я крізь зціплені зуби, — я не опираюсь…

***

Панове з Ордену мають слабкість до театральних видовищ… Принаймні, мені весь час здавалося, що ми з Богодаром потрапили всередину якоїсь дурнуватої вистави. Спершу нас везли у закритому повозі, попередньо ще й зав’язавши очі. На сидінні навпроти розмістилися двоє охоронців у сірих плащах, тому ми лише притислися одне до одного плечима і сиділи мовчки.

«Ослятя, — заговорила моя совість голосом сотника Крука, нарешті прокинувшись від довгої сплячки, — ти розумієш, що ти накоїв? Замість одного бойовика загинуть двоє… До того ж проти кожного з вас є зброя — друг, якого віддадуть на муки, аби другий не витримав і розказав усе..»

«Пане сотнику, — відповів я совісті з усією повагою, — а ви-то як опинилися серед стратенців, та ще й поруч з пораненим Явором? Ох, підозрюю я, що і у вас була подібна історія… Тож помовчте, і не труїть мені душу.»

З повозу нас висадили у якомусь дворі. Принаймні, я чув, як розчинялася брама, пропускаючи карету. Провели до помешкання… Довго водили якимись закапелками, врешті всадовили на лаву і зняли з очей пов’язки.

Льох з напівкруглим склепінням вікон не мав. На стінах горіли смолоскипи… Однак… Шкода витрат на свічки, чи що? Я кинув погляд на Богодара. Юнак був дуже блідим, але швидше ввід втрати крові, аніж від страху.

Тепер коло нас взялися поратися служки в чорних плащах… Ці плащі, як і у «сірих», мали каптури, що майже повністю закривали обличчя. Враження таке, ніби тебе оточили не люди, а духи. Нас розв’язали і наказали роздягтися… Я знизав плечима і скорився. Скинув одіж сам, тоді допоміг Богодару. Хлопця шпортонули у плече, напевне стилетом. Кров все ще йшла.

— Святі люди, — сказав я потульно, — затягніть людині чимось рану, він кров’ю сходить…

— Заснув би тихо, — прошепотів Богодар, — та й по всьому… Для чого… Для чого ви здалися, зверхнику?

— Мовчи, друже, — відповів я, — не нагадуй дурневі про дурість його.

Рану Богодару перев’язали. Опісля нам видали одіж — два рядняних мішки з прорізями для голови та рук. У цих лахах ми одразу стали схожими на грішників, що прагнуть покаяння. А тоді — відвели з одного льоху в інший. Якимись такими коридорами, що я, як не старався, але їх не запам’ятав. У нашій новій домівці ми віднайшли два дерев’яних тапчани, глек для води і глиняну миску. Укривал, очевидячки, в’язням не належало. Рівно, як кухлів та виделок а чи ложок. Помешкання ледве освітлювала самотня свічка.

— Ох і діра, — мовив я, коли за нами зачинилися двері, - але тримайся, Богодаре… Зрештою, ми не працюємо проти Ішторну, а отже маємо можливість виплутатись.

- Історія? — прошепотів Ставський.

— Та, що й на початку… Працюємо на приватну особу. Лягай, і спробуй відпочити. Ти блідий, як нервова панянка. Ще зомлієш.

Богодар покірно влігся на свій тапчан і заплющив очі. Я теж простягся на голих дошках, ще раз послав до біса власну совість і заснув.

Розбудили нас, досить нечемно розштовхавши. Свічка давно догоріла, а в цюпі на нас очікували служки в чорному. Нас вивели до коридору і повели в ріжні боки. Богодар тільки встиг кинути на мене останній погляд. Чи-то прощальний, чи-то докірливий.

Зайшовши до чергового льоху, я трохи здивувався, побачивши перед собою досить пристойне помешкання, скупо вмебльоване в столик червоного дерева та кілька стільців. Кілька хвилин я простояв, роздивляючись довкола, а тоді з-за завіси навпроти з’явилася людина в білому.

Чоловік поволі зняв каптура. У нього було лагідне старече обличчя, чимось мені знайоме.

— Пане Дастені? — раптом вихопилося у мене. Я-бо пізнав достойника.

— Доброго дня пане Керін, — відказав белатець, — я теж радий вас бачити. Сідайте.

— Свого часу ви мали через мене забагато клопоту, — мовив я, сівши на стілець, — до речі, я нещодавно бачив Роллу. Він все ще в Моані.

— Я знаю, — зітхнув Дастені, - небіж приречений жити на чужині. А що робите у Ішторні ви, пане Ешіоре?

— Власне, — відповів я, — роблю єдине, на що здатен. Я є найманцем.

— Убивця? — мовив старий з несмаком, — ви так добре володіли зброєю…

— Ні, - сказав я, — хоча, звісно я не святий. Але моя робота не в тому, аби згладжувати зі світу. Я маю дістати щось, що можна було б використати як зброю проти однієї людини.

— Шантаж, — мовив Дастені ще суворіше, — це навіть гидкіше за убивство.

— Ваша превелебність, — мовив я покаянно, — але ж маю я на щось жити. Людина, яку мені «замовили», є рідкісною паскудою. З її вини загинув брат чоловіка, який мене найняв. Отже я навіть допомагаю звершитися правосуддю.

— Ця людина — ішторнієць? — спитав старий.

— Так, — визнав я, — до того ж клієнт говорив, що цей ішторнієць є зрадником вітчизни і віри.

— До речі, - мовив Дастені, - а ви, пане Керін, якої віри?

— Мейдист, — мовив я, — просто мейдист. Мої папери, ясна річ, підроблено.

— Лжа перед Господом — найстрашніший гріх, — сказав белатець не гнівно, але якось відсторонено.

— Але я сподіваюся на милосердя Боже, — відмовив я у тому ж густі, - адже, аби грішників не прощали, тоді не було б сенсу вірити.

— Хто цей чоловік з вами? — продовжував допит белатець.

— Напарник, — сказав я, — моахетанець… До речі, я трохи здивований, побачивши вас тут… Ролла оповідав мені, що ви живете у Чорногорі.

— Я дійсно там жив, — мовив Дастені, - але сам попрохав про перевід. Я зрозумів, що мої зусилля марні. Тих людей треба лише винищити. Огнем та мечем!

— Отакої, - сказав я досить розгублено, — ви ж хотіли нести у гори мир та любов…

— Не може бути миру між світлом і тьмою, — сказав старий різко, — ви знаєте князя Чорногорського?

— Чув про нього, — відказав я, — навіть бачити доводилось. На ешафоті в Моані. Його ясновельможність ледве уникнув страти.

— Це син диявола, — сказав белатець, — той самий син диявола, про якого говорять наші писання.

— Я теж їх читав, — сказав я, оговтавшись, — здається там сказано, що прийде звір величний, прекрасний, наче ранкова зоря… І погляд його буде вогнем, а з вуст скрапуватиме отруєний мед… Пан Зельм Чорногорський дійсно досить милий з вигляду юнак, але щодо всього іншого…

— Ви його тільки бачили, а я говорив з ним, — мовив Дастені, - і не тільки з ним… Вся ця провінція — згусток темряви. Розкольники, до яких належите і ви, сину мій, є сліпими! Вони не бачать своєї погибелі.

— Пане Дастені, - сказав я лагідно, — вибачте мені… Можливо я дурень, але не вірю, що ворог усього живого у знаному світі втілився у хетанського шляхтича. Або, що її ясновельможність, покійна княгиня Варда- Конвалія, переспала, вибачте, з дияволом і народила від нього дитину… Я лише темний найманець і працюю за гроші… Але саме мій фах навчив мене бути недовірливим.

— В вас замало покори, — сказав Дастені спокійно.

— Це теж збитки мого фаху, — відповів я у тому ж тоні.

— Гаразд, — сказав Дастені, - повертайтесь до келії… І подумайте…

Отже, ота гидкуща камера тут зветься келією… Гаразд… Богодара, коли я повернувся, ще не було, а на столі горіла нова свічка. Я вже трохи й їсти захотів, але годуванням тут і не пахло. Для інших потреб я знайшов в куточку цебро, зробив свою справу і знову повалився на тапчан.

Через якийсь проміжок часу рипнули двері, і служки вштовхнули Богодара. Юнак зробив крок… Другий… Він йшов, наче сліпий, ледь похитуючись, аж поки не ткнувся у своє «ліжко».

Я підхопився на ноги, підійшов до Ставського і всадовив його на дошки.

— Богодаре, — мовив стиха, — що з тобою? Тебе били? Мучили? Кажи…

Юнак приник головою до мого плеча. Його тіло здригнулося, наче від болю.

— Пане зверхнику, — вимовив він тихо, — я зробив помилку…

Богодарові не пощастило так, як мені… Зрештою, він же не мав тут знайомих та ще й у високому чині. Допитував його «сірий». Почувши ту саму історію, що й Дастені, «сірий» мовив, що це ще не вся правда, і запропонував помолитися разом, а тоді покаятись.

Оскільки каятися Богодар не став, «сірий» запропонував йому пройти до сусіднього приміщення. Там двоє служок в чорному поралися біля ріжних нехороших знарядь. «Сірий» поволі оповідав юнаку як працюють усі ці пристосування, а служки виспівували хором: «Покайтеся!».

— Мені тут стало трохи…моторошно, — протягло говорив Богодар. — У мене дуже багата уява…і тому… Коли я знову мовив те саме, що і першого разу, мене підвели до… Там стіл такий… з коловоротами… Мені розказали, що можна так натягнути мотуззя, що руки й ноги не просто вийдуть, а будуть вирвані з суглобів… І попрохали покаятись… Я знову повторив те саме… Тоді «сірий» сказав: «Лягай…» Я ліг…

— Сам? — спитав я стиха і погладив його звислу руку.

— Авжеж, — прошепотів хлопець, — боротися не було сенсу… Там була охорона… А впиратись і верещати від страху… теж не було сенсу. Та й соромно. Вони мене прив’язали… Підійшло ще двоє служок, і вони взялися за коловороти… Вчотирьох… Я маму згадав… Брата… Вогнедана… Вас… За мить усе життя майнуло перед очима… І тут я і зробив помилку, зверхнику… Я почав читати відхідну молитву. Вголос…

— «Славлю Бога Грому й Блискавиці»? — спитав я. Ця відхідна читалася тоді, коли поруч не було нікого, хто міг би проводити воїна Ельберу в останній шлях.

Богодар кивнув.

- І в цей самий час, — зашепотів він знову, — зайшов хтось ще… Я молитву дочитав, дивлюся в стелю і чекаю… Довго чекав…

— Пси, — пробурмотів я, — ну, а потім?

— Зайшов тоді такий дідусь у білому, — вимовив Богодар, — він напевне зверхник… Я його побачив пізніше, коли мене відв’язали, і я сів… І той дідусь і питає ельберійською… З вимовою, щоправда, у нього поганенько… «Ви язичник?»… А я ж лежу, чекаю…В голові лише одне крутиться: «Бог мій воїнам — право і суд… І милостив є до хоробрих» «Так, — говорю, — а тепер починайте, і хай вас скарають Боги Ельберу…» Я не мусив такого казати, але я був трохи знервованим, знаєте… Минуло ще… не знаю, скільки часу… Коли мене одв’язали і відвели сюди.

Я прокрутив у голові те, що сталося… Власне, гроші потрібні усім, а язичникам тим більше… Нема нічого дивного, що один з них працює у гільдії найманців…

— Нічого страшного, — одмовив врешті, - щоправда отой дідусь, пан Дастені, не дуже полюбляє язичників. Але щодо нас — нема ніяких змін. Все так, як і раніше.

— Зверхнику, — якось жалібно мовив Богодар, — можна взяти вас за руку?

— Я можу навіть тебе обійняти, — мовив я заспокійливо, — і хай буде соромно тому, хто подумає щось погане. До речі, досить уже звати мене зверхником. Моє ім’я означає — Білий Ворон. Тож і зви мене Вороном…. Гаразд?

Богодар і досі не знав мого ельберійського імені. Я не хотів, аби у випадку, схожому на цей, прізвище Ольга Лелега було вписане у протоколи допитів.

— Гаразд, — протягнув юнак. Він уже потроху оклигував від смертної напруги, — тоді і ви звіть мене Дарином…

Дитяче ім’я, для найближчих… Цікаво, а Вогнедана як вони звали… Певне, Вогником…

— Добре, друже Дарин, — мовив я усміхнувшись. — а тепер спробуй виспатись. Воно допоможе…

— Добре, друже Ворон, — сказав хлопець вже бадьоріше.

Виспатися таки справді було потрібно. Підняли нас раненько… Принаймні — я мав таке відчуття. І повели на молитву. Їсти знову не дали… Я спробував пригадати, коли у кіленарів пости, заплутався і махнув рукою.

Опісля молитви нас таки погодували… Не знаю, навіть, що то було… Якась розмазня з варених овочів… Їсти довелося з однієї миски і руками… Запили ми все те водою з глека, і нас знову повели — цього разу на роботу.

Тут я трохи прибадьорився, бо вийшли ми до в’язничного дворика… Небо і сонце… Якби мені зараз запропонували змінити віру, я став би язичником… І простягнув би руки до сонечка… І дякував би йому просто за те, що воно існує… Та довго милуватися нам не дали. Показали в одному кутку дворика купу кам’яних жорен і звеліли перетягти все це у протилежний куток.

Коли ми вже добряче вхекались, нас знову повели на молитву… Тоді — знову у дворик… ті самі жорна ми мусили переносити вже назад… Обіду, я так зрозумів, у цьому закладі не подавали. Опісля роботи двоє служок у чорному ще з годину навчали нас основам кілені — мейдизму. Тоді відвели до камери, пробачте — келії, і нарешті нагодували рідкою кашею, яку нам з Дарином довелося пити нахильці. Служка в чорному забрав свічку, і ми полягали на оті свої дошки. А зранку все почалося спочатку…

Якщо я не збожеволів від такого релігійного виховання, то тільки завдяки Даринові… Скільки разів мені кортіло придушити хоч котрогось недолюдка у плащі… Дарин стримував мене. Я теж розумів, що це якась проба… Чи-то на витривалість, чи-то на лояльність… Але мої астеонські пращури-пірати так і під’южували мене зімкнути руки на горлі якогось милосердного брата. Кожного разу, коли на мене таке накочувало, Дарин опинявся поруч. Він наче відчував, коли я доходив до краю. А вечорами він оповідав…

Спершу я просто засинав під його співучу говірку. Потім став слухати… Уривки з прочитаних книг… Описи якихось гарних місць… Словесні портрети красунь прадавнього Ельберу з заборонених Імперією сувоїв… «Останнє зайве» — скажете ви? Та ні, від голоду і дурної праці ми так охляли, що могли собі дозволити вільно згадувати про гарних панночок без зайвої напруги для організму.

Я говорити не дуже вмів… Але теж взявся оповідати. Про Лоян Небесний з його величними храмами і жорстокою знаттю… Про битви, про мого князя Лянь, котрий нині займав Високе Сидіння лоянських імператорів… Про «сотника» Немлінь… Про храм у джунглях, в якому діва з ликом дивної тримає у долонях кулю-планету…

Одного разу ми добре попали з отими розмовами… Вірніше — з піснями. Я потім Мечислава довго згадував, з його байками… Якраз по його і вийшло — запроторили нас до карцеру, за те, що добре співали.

Я підозрював, що нас підслуховують. Принаймні, Дастені знав ельберійську, а якщо такому високому достойникові не личить сидіти десь біля «вуха» у стіні, то він міг знайти товмача… Тому ми з Дарином намагалися говорити так — ні про що… А які розмови можуть бути у двох чоловіків? Битви, вино і, як чорногорці говорять, кобіти… Тобто — панни…. Щастя ще, що Дарин так багато читав, і поки ми дійшли до якихось справдешніх панночок, а не тих, котрі жили сотні років тому, минуло досить багато часу.

І от одного разу, коли мені було якось особливо тоскно, я оповів Дарину, звісно, не називаючи імен, як кохав дівчину — дивну, як скривдив її, як покинув… І як тепер соромлюся її навідати, хоча вона давно вже чужа дружина, і мати не моїх синів…

Дарин зітхнув, і мовив, що у нього все було навпаки… Виявляється, його покинула панночка… Задля одного з його найближчих друзів. При чому безжальна панна зробила вигляд, наче ревнує його, Дарина, до певної синьоокої красуні… Він же, Дарин, може присягнути, що до тієї синьоокої панни він завжди ставився як до сестри, а любив якраз оцю, карооку жорстоку дівчину.

— Я про це, — оповідав юнак, — навіть пісню склав… Ось послухайте…

Спершу юнак наспівував тихенько, але потім захопився… Голос у нього був як у белатського співака, котрий все життя провів на сцені… Я і то заслухався, хоча мені ніколи не вдавалося проспівати вірно навіть «Хай Бог береже Імператора трон…»

— Ой, розбито чару…, - наспівував юнак, — та розлито чари…

У моєї панни оченята карі…

Карі зорі… Гори…

Карий вітер з гаю

В оченятах панни тої я шукаю..

Та вона для мене

Кароока кара

Кожне слово гасне

В оченятах карих

А останні зорі з вітром тихим гаю

Аж на денці двох озерець щось зітхають…

Під переливи оцього голосу я аж розчулився… І не розчув у коридорі кроків… А втім — хоч би й розчув… Хоча святенники нібито й не говорили про те, що тут не можна співати про кохання, але напевне лише тому, що нікому таке й до голови прийти не могло.

«Ми не твої, хлопче… — співав Дарин про свою розлуку з вередливою панною,

Не твої ми нині

Карі очі — лихо,

Потопай у синіх…»

Синім світом ходжу, синіх коней воджу

В синім світі карі очі не знаходжу…»

Ох і мали ми по тому за оці співи… Бігме, й не думав, що панове ішторнійці аж так сказяться… До камери, пробачте, до келії увірвався цілий гурт «чорних плащів», нас ухопили під білі рученьки і потягли на розправу.

У милосердних братів з Ордену карцер був у льосі… Я ще раз згадав Мечислава… Певне, і в мене почав прорізатися отой особливий гумор вішальника. Води у тому карцері було — нам по груди… Вірніше — це мені по груди, а Дарин був нижчим від мене десь на півголови… Отже — відповідно… Вода начебто й не дуже холодна, але постій-но у воді кілька годин… А ми там пробули доби зо дві, якщо я не помилився у відліку часу… Без сну і їжі… І, щонайсмішніше, — без води… Та водичка, котра стояла нам біля грудей, відгонила пліснявою… До того ж певні натуральні потреби нам доводилося відправляти — здогадайтесь, куди? Правильно, все у ту саму водичку… Я присягнув собі, що помру від спраги в цьому колодязі, але не дозволю клятим ішторнійцям отак із себе глузувати…

А втім, водички все одно довелося наковтатися… Це коли нам закортіло спати… Спершу ми пробували чергуватися — одне спить, друге його підтримує… Та згодом виснажились так, що «черговий» почав зомлівати теж… Як ми тоді не захлинулися — сам диву даюся… Вірно говориться — кому суджено бути повішеним, той не потоне.

На Дарина було шкода дивитись. Хлопчина вважав себе винним в тому, що сталося. Я ледве його заспокоїв… Зрештою, що вже тепер… Якщо наші навчителі захотіли впакувати нас до карцеру, то вони б це зробили і без Даринової пісні.

До келії нас опісля всього притягли волоком… Дарин взагалі був непритомним. Я хотів було злізти на тапчан, щоб хоч не на підлозі лежати, але раптом усвідомив, що завтра ми обоє будемо метатися у гарячці… А «тіні» не можна не володіти собою… «Тінь» у маренні може не матусю покликати, а когось іншого… Тут або одразу — головою об стіну, або потрібні якісь ліки…

І я ці ліки знайшов… Згадав одну лоянську історію, її мені ще Найсінь оповідав колись. Встав… Зірвав з себе мокрий мішок… Схилився над Дарином і трусонув його за плечі… Хлопець півпритомно застогнав.

— Холодно, — сказав, — облиште…

Але ж ні… Хай простять мені Боги, але я так хльоснув напарника по лиці, що у нього в голові, певне, бджоли загули. Ставський отямився і очманіло глянув на мене.

— Позір! — гаркнув я моанською, — встати!

Юнак одрухово підвівся. Виучка чорри далася взнаки. Власне, я на це й розраховував. Зідрав з нього лахміття і штурхонув так, що хлопець відлетів у протилежний кут нашої келії.

Де сам я сили брав? Не знаю… Може — був міцнішим за Дарина… Може відповідальність наглила… А може — дика злоба, що клекотіла мені у грудях. Якби хтось зі служок зайшов би тоді до камери — живим би не вийшов.

— Стати! — знову рявкнув я командним голосом князя Ессіня, — до бою!

— Зверхнику, — ледве вимовив Дарин, — що ви…

Ох і відметелив я його тоді… Звісно, намагався не зачіпати лице, і нічого не поламати… Юнак обізлився і почав відповідати. По-справжньому. В очах запалала холодна ельфійська лють… Тепер уже я ледве тримав його удари… А тоді почав і пропускати… Спершу ми висохли, потім знову змокріли… Від поту. Серце у мене билося у горлянці… Холодно вже не було. Навпаки — жарко стало… Останній раз Дарин так мені вліпив, що я беркицьнувся на тапчан і застережливо звів руки.

— Здаюся, — мовив, — досить… Як ся маєш, друже Дарин?

Ставський стояв, важко дихаючи… Рівномірно, регулюючи повітря…

— Та, — мовив врешті, - непогано…

Я розреготався… Дарин ще трохи постояв на місці, тоді беркицьнувся на тапчан поруч зі мною і теж почав сміятися. На нас накотила якась істерика. І тут розчинилися двері.

Я думав, нас знову поведуть до карцеру. Однак, служки принесли нам сухі ряднини і забрали мене з собою. Я вийшов до коридору, все ще пирскаючи сміхом… Нерви, хай їм біс…

Мене привели до знайомого вже кабінетику. Превелебний Дастені сидів за столиком, лагідно всміхаючись. Я зібрав свою волю в кулак, перестав пирскати і усміхнувся теж.

— Доброго дня, — мовив, — пане превелебний… Я вже думав, ви про нас забули…

— Церква вічна, — відповів Дастені, - нам нема куди поспішати. Отже — ви найманець, пане Ешіоре Керін?

— Авжеж, — сказав я, — навіть внески плачу до Гільдії… У нас без цього не можна…

Гільдія найманців в Моанії справді існувала, і її послугами часто користувався Ольг, аби заплутати сліди.

— А чи траплялося вам виконувати замовлене вбивство? — продовжував святенник.

— Двічі, - мовив я покаянно, — це, звичайно, великий гріх, але…

— Яка ваша ціна? — різко спитав Дастені.

В голові моїй швидко провернулися розцінки Гільдії.

— Тисяча моанських червінців мені, - сказав я, — і вісімсот — напарнику… За небезпечність завдання має бути надбавка… Ну, якщо це знатна особа, має охорону…

— Ви не працюєте поодинці? — звів брови белатець.

— Ні, - сказав я, — особливо на «мокрих» справах. Напарник потрібен мені як повітря — хоча б для того, щоб спину прикрити.

— А ви знаєте, пане Керін, — протягнув белатець, — що ваш напарник — ельберійський язичник?

— Ну, — мовив я, — оце вже хвилює мене найменше… В наших справах головне — аби рука була твердою, а око метким. А яким Богам він молиться — то мені байдуже. Головне, що то хлопець надійний і витривалий.

— А ви можете знайти собі іншого напарника? — поцікавився старий, — в Моанії?

— Ні, - сказав я, — по-перше — це мій учень, по-друге, в нашій Гільдії — свої закони… Був у нас один найманець, котрий виплутувався з халеп коштом життя напарників… Я не буду вам розповідати, що з ним зробили — занадто некрасивою вийде оповідь…

— Справа в тому, — сказав Дастені, - що Орден хоче запропонувати вам виконати винесений ним смертний вирок. Чаклуну і чаклунці… Обидва вони — чорногорці й язичники… Тому…

— Ми працюємо не за віру — за гроші, - сказав я, — мені доводилося убивати мейдистів…

— Гаразд, — мовив Дастені, - отже на смерть роковано князя Зельма-Вогнедана Чорногорського та відьму Вербену Лелег…

Щодо Вогнедана — я здогадався одразу, бо пам’ятав оту нашу найпершу розмову…. Але Вербена? Що за дивоглядія? Чим це Ордену завадила вуйна з її науковими дослідами?

— Однак, — сказав я, — це таки робота… Щодо жінки — клопоту не буде, але князь Чорногорський… У нього не просто охорона, у нього — тілоохоронець… Мечислав Ведангський, що його ще звуть просто — Меч… Доведеться прибрати і його, а це — додаткові витрати.

— Щодо витрат, — мовив старий, — не хвилюйтеся… До речі, пане Керін… Я пам’ятаю, як ви оповідали мені, що жили у Чорногорі… І пам’ятаю оте жахіття — привид вашого друга… Ви часом не були зв’язані з тамтешньою шляхтою?

— Знущаєтесь, превелебний, — мовив я жалібно, — тамтешня знать не підпускає до себе чужих… Так, у мене був приятель їхньої крові… Але то був рідкісний злодюга і природжений убивця… Він став на чолі банди і втягнув туди й мене… Ми розбійничали разом, аж доки він не загинув. Мені довелося втікати. Так я й опинився у Белаті… Ясна річ, що я не міг оповісти все це людям, котрі дали мені притулок… Я обожнював свого друга, що було, то було… Адже мені ледве виповнилось вісімнадцять… А він навчив мене володіти мечем… Прозріння настало пізніше…

«Задля твого сина, Воїне, — додав я подумки, — пробач мені….»

— Гаразд, — озвався Дастені, подумавши, — сину мій… Ви є розкольником, і це зле, але ви маєте дбати за свою душу… Чи не бажаєте ви висповідатись?

— Бажаю, — мовив я, — я не був у церкві майже рік…

Словом, я висповідався і отримав розгрішення… А також — відпущення гріхів на майбутнє, підписане Командором Ордену. Згідно цього паперу, гріх подвійного, а то й потрійного вбивства, яке я мав скоїти, відпускався мені уже зараз.

Опісля духовного ми перейшли до матеріяльного. Зійшлися на двох тисячах ішторнійських червінців. Це складало шість тисяч моанських. Чотири — мені, яко старшому, дві — напарнику. Белатець зостався складати угоду, а мене відвели до келії.

Ставський не спав, як можна було подумати. Він ходив по камері, тлумлячи хвилювання. Хлопчина, певне, думав, що мене катують отими всіма знаряддями, котрі йому так люб’язно показували колись. Просто з порога я зробив йому знак, який між «тінями» називався: «Не дивуйся — буду брехати».

— Ну, напарнику, — мовив я, роблячи ще один знак «бійся підслухування», — здається, наші поневіряння закінчилися. Є навіть можливість заробити.

— Вони дають нам роботу? — щиро здивувався Богодар, — ніколи б не подумав… Святі отці…

— Робота буде «мокрою», — продовжував я, — нам потрібно вбити двох чоловік. У Чорногорі, або у Боговладі. Залежно від того, де вони зараз. Але роботка небезпечна… Нам замовили шляхтича…

— Охорона? — діловито спитав Дарин, одразу втямивши, як поводитись далі.

— Охорона є, але не в ній головна небезпека, — сказав я, — у цього пана є тілоохоронець. Теж знатна особа… Відданий хазяїну, наче пес… І дуже добре володіє мечем.

— «Меч Ельберу»? — звів брови Дарин. Розумник, він навіть порухом не виказав хвилювання, — То нам замовили князя Чорногорського? Мій пане, ми можемо віддати наші гроші бідним… Ніхто не пройде до князя Вогнедана повз клинок Мечислава… А прибрати їх обох… Неможливо. Тим більше — маємо ще й друге замовлення.

— Неможливого у світі нема, — сказав я заспокійливо, — з другим замовленням клопоту не буде. Це панна, та ще й поважного віку.

— Жінка? — спитав з несмаком Дарин, — цього лише не вистачало.

— Дають за неї стільки ж, скільки за чоловіка, — сказав я заспокійливо. — Отже, ми підпишемо угоду, а завтра для нас настане нове життя… Вино, битви й кобіти. І ніяких молитов замість обіду. У мене є навіть розгрішення від самого Командора… А втім — ти все одно язичник. Я тобі скільки разів говорив — прийми закон.

— Мої Боги не розгрішають вбивць, — пробурмотів Дарин, — а судять кожного по життю його.

Назавтра ми підписали угоду про вбивство і отримали завдаток. За підписи я не хвилювався — в подібних халепах ми мали право підписувати все, що завгодно… І доповісти про це у звіті. Вогнедан би тільки посміявся, побачивши підпис Ставського на подібному папері… Гордий князь не вірив в можливість зради друзів. Аж поки… Але про це потім.

Нас відправили до Пагалуни. Це було містечко біля самих Чорних Гір. Там, у садибі Ордену (так у ішторнійців скромно називався покруч монастиря і в‘язниці, подібний на той, в якому ми перебували в Габідені) нас ще раз перевірили на вміння володіти зброєю, залишились задоволеними і дали «наводку».

— Вербена Лелег нині має бути в Чорногорі, - давав нам вказівки пагалунський «сірий плащ», — у садибі під назвою Лелече Гніздо. Або у Ігворрі. Щодо князя Чорногорського — останні відомості прийшли з Боговлади. Там була міжусобиця — на місто напали найманці з князем Фотіном Зелемінським на чолі…

«Ого, — подумав я, — невже в Імперії все аж так зле…» Подібний напад міг статися за однієї умови — у центральної влади, що в Моані, вже руки не доходили підтримувати лад у провінціях.

- І хто переміг, — поцікавився я, — може нам перебили роботу?

— Переміг князь Вогнедан, — прошипів «сірий плащ», — наша людина говорить, що цей демон знову метав вогонь…

Отже Вогнедан знову блиснув… Від тривоги за долю свого міста? А напевне… Останній викид полум’я стався на облозі Сіллону. Це з тих, про які я знаю. А може було і щось іще… Звідки б, наприклад, святенники дізналися про його здібності… Та й юнак мужніє… Вербена колись говорила, що повністю Дивний Дар проріжеться, коли Вогнеданові сягне за тридцять… Проріжеться… Наче зуб у дракона… Я не бачив, як вогняний ельф спалював все довкола, але видовисько, напевне, було ще те… А втім з мене було досить і того, коли юний Вогнедан трохи не підпалив на мені одежу… Страшнувато… Не самого вогню — від гармати, можливо й більше шкоди — а оцієї нелюдської потуги.

— Вас супроводять до Чорногори, — мовив далі «сірий», — а коли приберете жінку — то й до Боговлади.

Цього лишень не вистачало… Притягти до Лелечого Гнізда гурт ченців-воїнів…

— Для чого тоді нас посилати? — не втримався я, — зробили б усе самі і не витрачали зайвих грошей.

— Наша Церква, — поважно мовив «сірий» — ніколи не проливає крові.

І сміх і гріх… Гаразд… Я ще не вигадав, що робити, але тут у Дарина виник план.

— Друже Ворон, — озвався він, коли наш маленький кінний загін рушив у бік далеких гір, — ми напевне підемо стежками контрабандистів… А майже на кожній такій стежці є… Ну, криївки… Для «тіней», котрі теж крадькома переходять кордон. І стережуть ті криївки Стражі Гір.

— Непогано, — мовив я, — але на них ще треба натрапити, на отих Стражів.

— Натрапимо, — усміхнувся Дарин, — я їх покличу…

— Оце тобі голос, — вирвалося у мене, — то ти вмієш?

— Так…

— А як ти дізнався про ті гірські схрони?

— Ми знайшли один, коли подалися з Вогнеданом у гори, навідати Верена, — відповів Дарин, — чорний пард тепер має подругу… До того він весь час біля Вогника був, але закохався, і… Її звати Горяною… Вона біла…його панна. Якось язик не повертається називати її самкою.

Супроводу у нас було — шість чоловік… Всі шестеро — воїни Ордену. Ці хлопці у сірому могли б ставити чоло і «тіні». Якби «тінь» вийшла з ними на двобій… Ми про такі дурості навіть і не мріяли. Імен у вояків не було. Коли ішторнієць вступав до Ордену — він повністю втрачав особистість. До власного імені включно. Один до одного вони зверталися: «брате», а до начільника — «старший брате». Як їх розріжняли командири — не знаю і досі. Дарин припускав, що їх нумерують…

Перевал ми проминули без пригод. Наші супроводжуючі давно змінили уставні плащі на простенькі вовняні куртки контрабандистів. Дарин вже добу був у напрузі, уважно до чогось прислухаючись. І ось він обернувся до мене і блиснув переможно очима. Почув…

Потім став дещо відчувати і я… Хоча я і був «моанською деревиною», але життя межи дивними розвинуло мої чуття. Схоже це було на те, як я складав Ольгу звіти… Наче хтось доторкався до мого розуму, обережно, аби не наполохати. Стражі Гір мали бути десь близько, бо почали тривожитися коні… Я міцно тримав вузду і напружено оглядав довкілля.

І все одно не встиг нічого розгледіти… Ми якраз спускалися стежиною поміж скель, коли вони кинулись… Двоє… Не Верен з Горяною… Обидва білі… Білі блискавки… Одночасно ми з Дарином вихопили свої метальні ножі… Авжеж, зброєю нас наділили, будьте певні…

Ох, і дав я вихід своїй люті… Адже просиділи ми з Дарином у темниці Ордену близько року… Весь цей час нас перевіряли, чи зладнаємо ми зі справою, яку нам хотіли доручити… Досить жорстко перевіряли, що є, то є… Та навіть не це викликало у мене таку шалену лють, а — не повірите — розгрішення, підписане Командором. Дозвіл на потрійне вбивство, перепустка до мейдистського раю…

Ішторнійці розгубились… Можливо вони щось і чули про диявольських звірів, але — одна річ чути, а інша — коли на тебе стрибає велетенський кіт з не по-звірячому розумними очима. Напевне, вони зрозуміли, що їх провели. А може й не встигли зрозуміти… Скінчено було все трохи не за кілька хвилин… Допомогло хвилинне заціпеніння, яке напало на ішторнійців, коли парди прикінчили їхніх соратників. Ну, а тут втрутились ми…

Пардів звали Щеком та Шаною… Авжеж, це теж була пара. Стражі гір парувалися як люди — змалечку і до кінця життя. Якщо одне гинуло — друге знаходило собі друга, а чи подругу дуже зрідка. Зазвичай доживало віку в самотині. Щек та Шана були молодятами, тобто зовсім юними, як на пардів. Вони проводжали нас трохи не до самих долин і весь час гралися між собою наче кошенята. Шістьох ішторнійців ми з Дарином поховали по-людському. У спільній могилі… Знайшли підхожу розколину, прибрали тіла, завалили камінням… З цього приводу я подумав з легким сумом, що вже зовсім звик до своєї страшненької служби. Туди, звідки колись обурено подався геть вісімнадцятирічний наївний хлопець, повертався воїн, якого вже не турбувала ні чужа, ні власна смерть… То чи не краще було б нікуди не виїздити з Лелечої Долини?

Лелечу Долину ми проминули надвечір… Я не звернув туди… Хоча бачив і обриси дому на верху, над селищем, і світло у вікнах… Потрібно було попередити Вербену, про те, що на неї заповзявся Орден… Але я вирішив оповісти це старшому над княжими гриднями у Ігворрі, аби він виділив охорону для Лелечого Гнізда. І, ясна річ, відзвітувати Ольгу про небезпеку, що нависла над його сестрою. За Вогнедана я якось менше боявся — князь Чорногорський мав бойову вправність не меншу від самого Ольга. Та й Мечислав завжди був поруч… А от Вербену треба було поберегти. Рано чи пізно святенники зрозуміють, що їх одурено.

Я не звернув до дому, де пройшло моє дитинство… Я не зміг змусити себе… Я і так трохи не збожеволів від запаху гір і квітів… Нині бо буяв місяць Цвітіння Лип… Мальва… У Ольга і досі було юне, без зморщок, лице… Я не міг, не хотів побачити привид мого кохання — юну Мальву, матір чотирьох дорослих дітей… І я вирушив далі. На війну, що ніяк не могла закінчитись…

Зшиток шостий

Князь Вогню

Спливають дні, і я вже гублюся в спогадах… Пуделечко мирно спочиває на столі… Ніхто не приходить, аби перевірити виконання вироку… Схоже на те, що про мене забули… Або полишили суду власної совісті, як ото Ратимира Вовчура…

Всі ці два роки я умовляв себе, що не є аж такою падлюкою, як той Ратимир… До речі — я ж його зовсім не знав… Я добре знав його діда Чорноту, того самого, що так добре списався у влаштованому моанцями полюванні на відьом, знав його батька Новомира, який колись набив мене за «моанську пику», знав його численних дядьків — Вовчурів з Вовчого Лігва, котрі давно вже мали власні хати і родини…

Новомир, мій одноліток, був наймолодшим з синів Чорноти. Тому, за поконом він зостався у Вовчому Лігві доглядати батька. Мати його на той час уже померла… Дружина, мати Ратимира, теж довго не прожила… Хлопець був у батька одинаком… Десь на рік, на два старшим від Вогнедана. Коли Вогнедан жив у Лелечому Гнізді, ще до школи чоррів, вони з Даною подружились з сусідським хлоп’ям. За їхньої відсутньости Ратимир грався з малими Лелегами… Словом — друг дитинства. Один з найближчих.

Ще раз повторюю — я його зовсім не знав… Я ж дуже мало спілкувався зі шляхетською молоддю з оточення Вогнедана. Це були вже зовсім інші люди, аніж мої однолітки. У них не було отої зреченості, яка охоплює воїна, коли той відає, що перемогу побачать лише його онуки. Якщо побачать взагалі… Вони не просто в ту перемогу вірили, — вони знали, що переможуть… Адже поруч з ними зростав Вогнедан… Дитя пророцтва… Дещо з його здібностей часом проявлялося перед очима ближніх, ще більше утверджуючи їхню віру. Ратмир бачив те, що бачили інші. Можливо — бачив навіть більше. Чому він зрадив? Чому зрадив я?… За себе — то можу сказати — чому… Мені показали відрубані пальці сина і мовили — «Веди»… Я повів… Не виправдовуюсь… Так сталося… Але ж Ратимира ніхто не ставив перед таким вибором — життя за життя… Дана, бідолашна князівна, в усьому звинувачувала себе… Та віддати друга на муки за те, що його сестра відповіла відмовою на освідчення у коханні… Чи не занадто це? Не знав я їхніх стосунків… Говорили, ніби Ратмир заздрив Вогнеданові як чистокровному дивному… Але, знов-таки, і Вогнедан був не зовсім чистокровним, і Вовчури були спокревені з дивними, як майже вся чорногорська шляхта. Рід їхній був стародавнім, у гербі — вовк, що готується стрибнути, і гасло теж не зле: «Краще згинути вовком, ніж жити псом».

Я тому гербу з гаслом, пам’ятаю, ще заздрив у дитинстві… Дійсно, у Лелегів був більш мирний герб. Лелека, котрий розкинув крила на тлі сонця, що сходить. І гасло… «Завжди вільний…». Поруч з отим вовком це було трошки… Скажімо, менш войовничим… Навіть у Чорногорських князів, на мій дитячий погляд, не було такого розкішного гасла… На гербі Пардів був напис — «Шляхетність — моя оборона…» А на забороненому Імперією Гербі Данаділу, котрий одночасно був гербом Повелителів, вився в язиках полум’я золотий саламандр на блакитному тлі. І гасло теж було незле, тільки я малим цього не розумів… «У вогні — холод, у величі — спокій»

Словом, оповідатиму лише те, що мені відомо… А відомо в основному з чужих слів. Ми з Дарином, опісля того як здихалися свого ішторнійського супроводу, рушили спершу до Ігворри, де я відвідав тодішнього начільника замкових гриднів, до речі — Ратимирового дядька, Сіроманця Вовчура, сказав йому гасло, котре, щоправда вже застаріло на півроку, і попередив щодо охорони Лелечого Гнізда.

Сіроманець був розумним чоловіком… Не знаю, чи повірив він нам з Дарином, але щодо охорони Лелечого Гнізда я був певен — зробив усе, що потрібно. Мене він не пізнав… В дитинстві я з ним не дуже спілкувався, бо він був від мене старшим, та якби ми колись і гралися разом, дуже важко було б пізнати білявого хлопчика у зарослому бородою вішальнику, вихудлому так, наче він все життя прожив у голодних краях. У Пагалуні нас з Дарином трохи відгодували, та й м'язи від тяжкої роботи ми мали не хлялі, але — все одно вигляд у нас був такий, що хоч зараз під шибеницю.

У Ігворрі ж ми привели себе до ладу, поголилися, придбали нове вбрання за ішторнійський завдаток… Авжеж, тисячу червінців ми вже отримали… Все як слід… І вирушили до Боговлади. Там я мав або віднайти Ольга, або залишити звіт в умовному місці і очікувати подальших розпоряджень.

Боговлада зустріла нас слідами пожеж і побитими ядрами стінами Старого Міста. Дарин одразу ж кинувся додому, а я теж принаглив коня і лише тоді відітхнув, коли побачив Гніздо Ворона… З домом було все гаразд… Та я ще здаля запримітив, що корогву князя Чорногорського на мурі Старого Міста було спущено до половини. Це робилося лише в разі тяжкої хвороби правителя… В разі ж його смерти, небіжчика накривали цією корогвою.

Найсінь був вдома. Він кинувся мені на шию і почав обіймати. Я аж трохи отетерів. В стриманості лоянці навіть перевершували дивних

— Що тут було — спитав я, — і де Наньгун?

— Була бить-ва, — відповів Найсінь поважно, — а мій гун нині у замку… Ясна панна тяжко хвора…

— Так хто хворіє? — мовив я непорозуміло, — Дана чи князь?

— Обидва, — сказав лоянець, і…заплакав. Я очманів ще більше. Воїн-«тигр» не плакав навіть тоді, коли померла Немлінь.

Насінь міг оповісти лише про подробиці облоги. Виявляється, князь Фотін Зелемінський задумав позбутися свого головного суперника на Півдні. В Імперії нині коїлося казна-що… Поки Іркан Шостий палко молився, країну розідрали буквально на наділи, як у старовину… Центральна влада майже не діяла… Кожний магнат нині відчував себе великим паном, і перетворював свою особисту охорону на маленьке військо… Зовсім, як у Лояні за тих часів, коли я туди потрапив… Час прийшов! Той час, якого терпляче очікували дивні..

Прийшов-то він прийшов, але на кілька років раніше… Всього на кілька років. Вогнеданові довелося вступати у борню, ще не володіючи як слід отими своїми здібностями. Втім, щось подібне передбачав ще Воїн… Нині Вогнеданові виповнився двадцять один рік, стільки ж, скільки було його юному батькові, коли той злетів на вогняних крилах до гаю дубового… А визволення Ельберу мало розпочатися через два роки… Я бо не забув, що відповів Воїн сотнику Круку на його питання — «Чи довго ще чекати?» «Двадцять літ, — сказав мій побратим, — двадцять літ і три роки»

Отже, князь Фотін, користуючись слушною хвилиною, вирішив витіснити Вогнедана з Данаділу і відібрати у нього Данадільське намісництво. Спершу він підгодовував банди розбійників з ріжного гулящого люду. Ці банди залякували мешканців Північного Данаділу і доходили вже трохи не до Боговлади. Вогнедан зібрав шляхетське ополчення і вирушив в поле. Ольг керував розвідкою… Розгром Фотінових найманців був страшним… Полонених Вогнедан наказував вішати без суду, перед очима у місцевого населення, яке ці розбишаки грабували і нищили. Допомогло… Набіги припинилися. Тоді князь Фотін вигадав ще одного виверта… Він змовився з полковником Зелемінського полку чоррів… Здається того звали Зекар Лотін… Не знаю, як вдалося князеві умовити полковника чоррів виконувати чиїсь накази окрім імператорських… Але ж таки умовив… Це ще раз доводило, що Імперія тяжко хвора, і від того немає ліків.

Словом, Зелемінський полк вийшов з Зелібору нібито на маневри… Це трохи збило з тропу Ольгових «тіней»… Брами Старого Міста довелося зачиняти трохи не під носом у зелемінських чоррів. До фортеці збіглися майже всі мешканці передмість, покинувши будинки і майно. Чорри, передбачаючи облогу, притягли з собою навіть гармати… Вогнедан звелів підняти на стіни гармати зі свого арсеналу… Словом, заходилося на довгу битву.

Але тут чоррам не пощастило… Пан Лотін вирішив зробити міщанам таку пропозицію… Видати головою князя Чорногорського і всіх нелюдей. Тоді, мовляв, боговладцям буде збережено життя і майно…

Вогнедан тоді був на стіні біля гармат… І на нього накотила «вогняна хвиля». Так бо вони називали оце між собою, князь та його друзі. Юнак спустився вниз туди, де шикувалася рать з боговладських ремісників і звелів відчинити браму.

Ратники злегка очманіли. Їхній воєвода, склодув з Вишневого передмістя, оповідав мені потім, що вирішив, ніби князь збожеволів і справді хоче здатися. Ремісник схилив коліно і почав благати чорногорця не ганьбити їхнього міста, адже подумають, нібито це вони видали правителя у ворожі руки. Вогнедан, як оповідав склодув, підняв його з землі трохи не в повітря і поцілував у чоло. А тоді таки звелів відчиняти. Жаром від нього вже несло, — оповідав склодув, — як від плавильної печі… Мечислав, було, кинувся за приятелем, але той звелів йому лишатись біля брами. І вийшов на міст…

Бачив я опісля той міст… Хвиля жару, що котилася попереду вогняного ельфа лише звуглила дерев’яні дошки настилу… Юнак, видимо, стримувався до останньої хвилини… Тим страшнішим був удар вогню… Чорри не встигли навіть нічого запідозрити… Зекар Лотін загинув одним з перших — він же й стояв попереду, з усміхом очікуючи поганьблення нелюді… Хтозна, що наказав їм пан Фотін… Навряд чи убити чорногорця, швидше, судячи з подальших подій, доставити до Зелібору живим… Та де… Ті чорри, котрі не потрапили під вогняну хвилю, тікали, не оглядаючись, до самого Зелібору. Навздогін їм з Боговлади одразу ж вирушив кінний загін під проводом Мечислава. Веданг ще додав перцю у це вариво, наштовхнувшись у Північному Данаділі на князя Фотіна з його гриднями, котрий не витримав і вирушив до Боговлади сам… Він трохи не прикінчив Фотіна, навхрест розтявши йому лице ельберійським мечем. Досить вродливий князь Зелеміню став нині просто таки страховиськом… Ох, як Мечислав кляв себе потім, що не вбив паскуду одразу, а затіяв з нею оцю «драконівську» гру… І відплата не забарилася…

Найсінь знав лише, що Ратимиру Вовчуру якось вдалося здати князю Фотіну Вогнедана… І трохи не вбити Мечислава… Веданг, здається, відбувся переляком… А Вогнедан… Князя Чорногорського привезли з Зелібору напівмертвим… Нині він конав у замку Старого Міста, а його сестра, котра дуже багато зробила для його визволення, впала у транс, схожий на той, що погубив колись Ружену Ведангську.

Не встиг я все це дослухати, як у двері застукотіли… Дарин… Він побував удома і почув від матері те саме… Його брат теж був у замку… Там нині знаходилася вся місцева знать.

Гридні-охоронці спершу не хотіли нас пропускати. Коли я чемно попрохав покликати старшого за чином, юний воїн, котрий охороняв браму, ледве не плюнув мені в лице… «Моанська пика»… Не допомогло навіть заступництво Ставського, котрий знав хлопця. Врешті, замість сотника чорногорської княжої охорони, до мене вийшов Ольг Лелег.

Батько наче й не здивувався моїй появі. Мовив хляло, що одразу зрозумів, який це моанець добувається в таку мить до замку, і тому сам вийшов мене провести, аби чого не сталося. Ми зі Ставським пройшли до покоїв, які князь Чорногорський відвів своєму стрию, і я почав складати звіт з наших поневірянь.

Ольг слухав, задавав питання по суті… Але був він якимось не таким… Я не пізнавав Князя «тіней»… Рухався він так плавно, наче боявся щось розбити, або впасти. Врешті, я наважився спитати, чи він не хворий.

— Ні, - вимовив батько, — нічого… Вербена напоїла мене яким-то зіллям… До повного отупіння… Я зараз нічого не відчуваю… Я вмер…

— То може, ми зайдемо пізніше? — несміливо спитав Ставський. Він знав Ольга як князевого стрия і анітрохи не здивувався, побачивши його у ролі мого зверхника.

— Ні, все гаразд, — мовив Ольг протягло, — я все розумію… Мені лише нічого не болить… Отут…

Батько безпомічним яким-то рухом поклав руку на груди. Я подумки вилаяв Вербену. Опинилася вона тут цілком вчасно — можливо за нею послали навмисне, але ж невже вона не могла придумати нічого кращого, аніж напоїти наркотиками «Князя «тіней»?

— Вибач, — вимовив Ольг, наче почувши мої думки, — вибач, любий… Тобі довелося стільки винести, а я… Я просто нічого не відчуваю…

Посидівши у ішторнійській «келії», я почав вірити у цілющу силу слова. Тому сказав м’яко:

— То розкажіть же, що сталося…

— Моя вина, — мовив Ольг все тим же занадто спокійним голосом. — тільки моя…

Опісля я почув з десяток оповідей про ті ж самі події — і кожен брав вину на себе… Мечислав, брати Лелеги, Дана, сотник княжої охорони, воїни, котрі пропустили Ратимира до будинку, де тоді був Вогнедан… Про мене — не було там нічиєї провини. Була ота проклята судьба, від якої, як відомо не втечеш.

— Ти знаєш, — майже шепотів Ольг, — про оте пророцтво… Щодо Визволителя… Але може не чув, що пророцтво те ніхто не прочитав до кінця… Пророцтво те виголосив певний волхв з Сіллону. Срібний дивний на ім’я Вишезір… Трохи не одразу опісля падіння Ельберу. До нього звернувся через надійних людей Влад Пард, аби запитати його про долю Краю. Так пророцтво потрапило до Чорногори. І, аби вороги не зв’язали його з якимось певним родом, або родиною, вже чорногорські жерці розділили пророцтво на кілька частин, та ще й записали мовою Богів… Вербена, котра вишукувала у давніх записах ріжні наукові дива, знайшла одну частину… Потім другу… Третя і остання віднайшлася кілька років тому… Коли Вогнедан повернувся з Неззу до Чорногори.

- І що там було? — спитав я.

— Окрім того, що вже відомо, — сказав батько, — там говорилося, що майбутній Повелитель задля того, щоб володіти вогнем, мусить тричі пройти крізь вогонь… Крізь біль і наругу. І останній раз буде найтяжчим, хоча б тому, що його зрадить один з найближчих йому людей..

— Людей? — спитав я

— Так вдалося перекласти, — тягнув далі Ольг, — зрештою — це на Сіллоні все чітко… Дивні, напівкровні, люди…. А у Чорногорі… Дивна кров є майже в кожній шляхетській родині… І не тільки у шляхти… Та менше з тим… Окреслив я собі коло підозрюваних… Не хотів я, аби Вогнедан ще й таке пережив… Він і з Неззу-то повернувся — самі очі та голос… Найближчих у нього — не так уже й багато… Дана, я сам, Мальва з Вересом… Молоді Лелеги… Мечислав… Це — рідня… Ну, і друзі… Вовчур, друг дитинства, та оті його чорри недовчені — брати Ставські й Зореслав Лемпарт. Вибач, Дарине…

Ну, Мальву та Вереса я одразу відкинув… Як і Дану з Вишенькою… А даремно… Воно і Вереса тут провина є, і дівчат, котрі закоханими крутили як хотіли… Дана… Ой, і кружила вона хлопцям голівоньки… А Вишенька — за нею…

— Жорстока панна, — пробурмотів Дарин. Я зрозумів, хто були ті двоє дівчат, через яких ми потрапили до ішторнійської глибки.

- І у кожного, — провадив далі Ольг все тим же мертвим голосом, — я який-то привід міг знайти, аби… Навіть у самого себе — адже це я прямий спадкоємець трону Ельберу… Ось вона, влада… Вже майже поряд… А обійме її юнак, який і половини того не пройшов, що я… Онуки мої… теж могли б таке подумати… Мечислав… ну той Руженич… дитя наруги. Щось та має бути у нього від Шрежіна… Ну і решта троє — вибач, Дарине, — колишні джури чоррів… Сім років промивання мізків…

Ольг взявся за голову обіруч.

— Тільки його, — сказав, — тільки його не підозрював… Тільки у нього не знайшов приводу для зради…

Історія, яку оповів батько, була якоюсь… несамовитою… Вже пізніше я зрозумів, що подібне могло статися лише тому, що всі вони, оці князеві найближчі, вкупі з самим Визволителем, були такими юними… Закоханими дітьми… Незважаючи на те, що більшість з них уже пройшла через недитячі випробування…

В цьому колі близьких Вогнедану людей було лише двоє дівчат — красуня Дана і зовсім юна Вишенька, якій на той час ледве виповнилося п’ятнадцять літ. Обидві панни не знали відбою від залицяльників. Особливо Дана, чия врода якраз розквітла буйним цвітом. Князівна Чорногорська вражала серця, що називається, насмерть. Серед закоханих у неї називали Ратимира Вовчура, Богдана Ставського і навіть Мечислава Ведангського, хоча «Меч Ельберу» начебто був байдужим до жіночої вроди і весь час шкилював над панночками. У Вишеньки був один, але відданий залицяльник — Богодар… Молоді Лелеги ще не думали про панночок, окрім Горицвіта, котрий уже років зо два був закоханим у якусь панну Шипшину з роду Трембичів.

Щодо самого Вогнедана — то вогняний ельф рано дозрів і спізнав смак жіночого кохання… Його дивна врода зваблювала пань і панночок наче вогник свічі — метеликів. Про імператрицю Альдону я вже згадував, як і про баронесу Гровтіну… Мечислав натякав, що, опісля звільнення, Вогнедан таки подарував отій страхолюдині з Неззу нічку кохання… В самій лише Боговладі у князя Чорногорського було кілька шляхетних, і не дуже, панн, між якими він розподіляв вільний час. Те саме було в Ігворрі, і в будь-якому іншому місті, де йому траплялося бувати.

Були між закоханими і непорозуміння… Вишенька несподівано покинула Богодара, звинувативши його в тому, що він теж залицяється до її сестри у других… Ратимир Вовчур викликав на поєдинок і трохи не вбив якогось ішторнійського дворянина, котрий насмілився похвалити очі панни Дани… Шипшина Трембич прогнала від себе Горицвіта, але потім вони помирились… І раптом цій мирній картині настав край.

Вовчур був з біса ревнивим юнаком. Він ревнував Дану навіть до брата. З Богданом Ставським він теж прихитрився поєдинкувати, але не встояв проти колишнього чорри і теперішньої «тіні». До речі… Не зважаючи на те, що Ольг не підозрював Вовчура, він і не залучав його до таємних справ, як усіх інших князевих друзів. Сам Вогнедан нині теж був посвячений у хитросплетіння Павутини… А ось Вовчур — ні… Чому? Інтуїція? А може те, що Ратимир якось нічим особливим не виріжнявся…Завжди на другому плані… Він і бився-то на мечах поганенько, незважаючи на численні поєдинки, які, до речі, геть усі програвав, окрім отого з ішторнійцем… І почуття гумору у нього було напріч відсутнє, тому він не ладнав з Мечиславом, для якого сміх був і мечем і щитом. І особливих талантів у нього не визначалося ніколи… І характер…

Словом — це був другий Верес… Я один час навіть підозрював, чи не ночував у дружини Новомира сусід, коли чоловіка вдома не було… Недарма Ратимир аж здружився з Вересом, котрий йому у батьки годився. З власним батьком він не ладнав — Новомир, як і всі Вовчури, вбивав словом як кулею, а схильність до жартів успадкував від батька Чорноти. А у Вереса хлопець пропадав днями. Мальва ще бурчала, що її чоловік любить сусідське дитя більше од власних синів.

І от настав час, коли молодий Вовчур вже не міг стерпіти безкінечного залицяння. Він запропонував Дані стати його дружиною. До цієї приємної пропозиції він долучив цілий список вимог, яким мала відповідати його суджена.

Не знаю, що там було, у тому списку, але Дана повелася жорстоко… Вона показала того списка усім. В тому числі і тим, кого Вовчур вважав за суперників… Найперше — Мечиславу… А тому тільки потрап на язичок… Вже до вечора була готова пісня про отой список дівочих цнот… Досить різка і жорстока пісня… Я не виправдовую юнака… Єдине, що можна сказати в його захист — він теж кохав… І теж — Дану Пард. Чудовисько покохало красуню…

Вогнедан повівся в оцій халепі дуже нерозважливо… Він рішуче заборонив Мечиславу поєдинкувати з Ратимиром… «А то ти мені його уб’єш» — мовив князь Чорногорський при багатьох свідках. Гордість Вовчура було принижено ще раз… Може він і волів загинути, аніж стати загальним посміховиськом.

Вовчур прийшов до Дани і став вимагати відповіді… Вона бо тоді сказала, що подумає… Дана не звикла до вимогливого тону і відповіла гнівно… Вони були у покоях сам на сам… Дівчата-дивні довіряли своїм залицяльникам…

Словом, Вовчур вирішив домогтися свого силою… Забувши про зв’язок двійнят. Вогнедан був недалеко… Він увірвався до сестриних покоїв, наче буревій… Ні, він не вдарив невдаху-закоханця… Просто витягнув вперед правицю… Було у нього нині і таке вміння — рухати на відстані предмети… Ну князь і двигонув отим своїм вмінням. Від серця… Мечислав потім єхидно оповідав, що Ратимир висадив спиною двері до вітальні, пролетів по ній наче камінь, пущений з пращі, і вилетів у вікно, на щастя відчинене і на першому поверсі.

Коли Вовчур вилікував усі синці і рани, він прийшов до двійнят просити пробачення. Ось про цей випадок вони не оповіли нікому… Посоромились чи що? А треба було б Вогнеданові одразу прогнати сучого сина під три чорти. Та Дана пробачила… Пробачив і князь. А Вовчур вже тоді замислив зраду.

Він відпросився у Вогнедана, нібито навідати батька. А сам подався до Зелібору, до князя Фотіна, котрий лікував рубці на пиці і теж мріяв про помсту.

Словом, двоє сучих синів розробили план отієї помсти. Вогнедан якраз зі своїм двором перебрався до Північного Данаділу, який він тим часом взяв під захист з благословення… моанського імператора. Вірніше — напівкровного принца, котрий стояв тепер найближче до влади, відтіснивши Астеонів. Зупинився князь у містечку, що звалося Волинець… Місцеве населення вітало його як визволителя і бажало лише одного — аби Фотінові розбишаки ніколи не з’являлися у їхніх краях.

Північний Данаділ напряму змикався з Зелемінем та колишнім Ведангом. І ось Ратимир привів до Волинця чоррів, яких йому ласкаво вділив князь Зелемінський. То були вояки з решток Зелемінського полку, якими нині командував сам князь Фотін, що теж колись учився у тій самій військовій школі. Страх перед Вогнеданом у них був величезним, але Ратимир зумів переконати чоррів, що він все владнає…

І паскуда таки владнав. Я, здається, говорив, що у нього не було особливих талантів? Ні, один таки був… Він добре вмів підробляти голоси… І людей, і тварин… Ось цим він і скористався. Спершу покликав Веданга голосом сотника чорногорців. Коли Дракон вийшов — було це серед глупої ночі — то отримав у скроню каменем з пращі… Серед верховинських вівчарів це була улюблена зброя… І на відстані б’є, і шуму ніякого.

Веданга відтягли на берег річки за Волинцем… Зідрали чорний оксамитний одяг і прикраси, якими обдарував його сам Вогнедан… Срібний кований браслет у вигляді язичків полум’я, зчеплених один з одним… Чорна перлина-сережка… Срібний родовий оберег на ланцюжку. Ратимир одягнув на себе вбрання непритомного і оті дорогоцінності. Постаттю Вовчур нагадував Дракона… Зверху ж він накинув ще й ішторнійського плаща з каптуром.

Потім, вже під такою машкарою, Ратимир повернувся до Волинця… Не до тієї дільниці, де розмістилися чорногорці. Вогнедан ночував у чергової панни, яку вже й тут встиг звабити. Охороні він не велів за ним ходити, але сотник-чорногорець був пильним… І відправив на ту вулицю двох вояків… так, про всяк випадок.

І ті вояки пропустили Дракона… Голос, прикраси, чорний оксамит… Лице закрите, але ж людина говорить, що справа наглить… А чорногорські хлопці набачилися у князя гостей… В тому числі — і з закритими обличчями… Хтозна, звідки примчав Веданг у такому поспіху, що й плаща забув скинути… Бідолахи потім хотіли руки на себе накласти, і лише очікували — помре чи виживе їхній князь. Вогнедан, як трохи отямився, звелів їх поставити перед своїм ложем і чітко вимовив лише два слова: «Я забороняю».

Вогнедан, почувши Мечиславів голос, квапливо одягнувся, попрощався з панною і вийшов… Надворі його очікувала знайома постать… І раптовий біль в усьому тілі… Юнак осунувся на землю, так і не зрозумівши, що сталося…

Ратимир сам відтягнув зомлілого городами, до річки Волинки. А там уже очікували чорри… З човном… І з Ведангом, який і досі був непритомним. Вони думали забрати до Зелібору й Мечислава. Але у Вовчура були інші плани. Він залишив Веданга під ранок, в зелемінському лісі, прив’язаним до сухого дерева. Мечислав тоді якраз отямився. Вовчур розповів бідоласі, за що той має вмерти, і підпалив довкола нього завбачливо зібраний хмиз…

Врятувала родича Дана… У цієї юної дивної ніби і здібностей не було ніяких… Та я просто не знав… Дівчина теж вміла дещо… Коли Мечислав у розпачі попрощався з нею подумки, вона попросила його передати їй картинку місцевості… І з’явилася біля нього… Вогонь уже розгорявся… Попеклись обоє сильно, але Дані вдалося витягти хлопця. Він-то і розповів їй, що брат у біді.

А Вогнедану дісталося — крий Боже… Вовчур, виявляється, вистрелив у нього голкою з отрутою. Правильно розрахувавши, що смертельна для людини доза лише обезвладнить дивного такої міці. В Зелиборі юнак отямився… Краще б він і не опритомнював…

Зореслав Лемпарт був в той час у Зелиборі у таємних справах… Бачив він все те на власні очі… Князь Зелемінський не знав уже, як і зневажити полоненика. Від замку до міського майдану Вогнедана вели зв’язаним, в якійсь ряднині, босим… Юнак ледве йшов, змагаючись з болем… Зелиборці… Я говорив колись, що це досить гидке містечко? Свого часу зачищене моанцями… В полоненика дозволялося плювати і кидати всім, окрім каміння… Аби випадково не вбити. На ешафоті йому обстригли волосся — оту чорногорську косу, що він заплітав на старовинний лад… Відтяли кінчики вух, «щоб були схожі на людські»…. Я, коли до цього дослухав, розчавив у руці якусь прикрасу зі столику Ольга. Про Дарина я взагалі мовчу — він уже давно тихо плакав…

Та зелемінець був невичерпним у вигадках… Він наказав катувати свого ворога, затягуючи йому довкола голови вузлуватого мотуза… Щось подібне я бачив і в Лояні. Біль при такому стягуванні — неймовірний, люди божеволіли від нього. Слід від цього мотуза зостався у Вогнедана на все життя. «Замість корони» — як мовив тоді князь Фотін… З того часу князь Чорногорський не з’являвся на людях без гаптованої стьожки довкола чола. Не тому, що стидався рубця… Здогадалися? Правильно… Це було некрасиво.

Потім юнака ще били… Отим моанським батогом, яким карають злодіїв… Зомліти йому вдалося, коли кількість ударів перевалила за півсотні. До вечора його було прип’ято до ганебного стовпа, а на ніч — відведено, тобто віднесено до в’язниці замку.

Пан Фотін тим часом приготував разом зі своїм правником акт зречення Вогнедана від його прав на Данадільське намісництво. Вовчур, хай скарають його Боги, порадив князю Фотіну загрозити бранцю осліпленням, в разі, якщо той відмовиться підписати. Сам сучий син все ще розігрував перед полонеником Веданга. Та Вогнедан, опісля першого розпачу, таки здогадався… Хоча розпач був…Страшним був той німий розпач. Він і у маренні, опісля, твердив одне: «Дракони не зраджують».

Врятувала змученого брата князівна Дана. Їй вдалося перенести до зелиборської ратуші себе, Мечислава і трьох Лелегів. Ратуша була для неї орієнтиром. З-під ратуші до замку вів хід. Це був ще давньоельберійський звичай — аби в разі якоїсь навали мати можливість швидкого зв’язку між містом і замком.

Про подальші події Ольг мовив якось невиразно… Вогнедана вони витягли… Фотін при тому загинув. Паскуда прийшов до темниці разом з Ратимиром і привів з собою ще й ката з залізним прутом та жаровнею… Прийшов, коли там уже були Дана з Мечиславом і Горицвітом, а двоє молодших Лелегів стояли на варті замість убитих чоррів….Фотіна Мечислав прикінчив на місці, а ось Вовчура Дана звеліла захопити з собою. «Для справедливого суду» — як вона сказала друзям. З ратуші, куди вони перенесли Вогнедана, дівчина відправила всіх до Боговлади. А тоді ще доставила з Чорногори Вербену… Тим же шляхом… І провалилась у транс, з якого могло й не бути виходу.

Чого Ольг не розповів, мені оповів опісля Мечислав… Коли ми вдвох виконували завдання Ольга у Страгії… Виявляється тоді їх обох зірвало з ланцюга… І його, Мечислава, і Дану. За її наказом молоді Лелеги прив’язали пана Фотіна там, де перед цим лежав зранений Вогнедан. Просто в калюжі його крові. І він, Мечислав, розпік отого прута, яким брату мали випекти очі, і увіткнув паскуді в живіт. Перед очима у панни свого серця… Так вони його й залишили, князя Зелемінського… На крик не прибіг ніхто, дуже часто кричали люди у тих підземеллях… А коли сучий син попрохав, аби його добили, попрохав Дану, яко дівчину, аби мала жалість, колишня весела красуня мовила з тою ж холодною люттю, яка колись так налякала мене в маленькому Вогнеданові: «Мій брат не благав у тебе жалості».

Я ще не міг зрозуміти, де Ратимир взяв отруєну голку. Якщо він не був «тінню». І чому Ольг говорив про вину Вереса в цій біді. Пізніше я довідався, що голку Вовчур випрохав у Вереса. Ще до свого сватання. Голки ці виробляла Вербена, а Верес майстрував трубки… І духові і з пружинами, такі, як ото була у Сокола Птахи. Верес дав йому і трубку, і крадькома взяв у Вербени голку… Зробив, так би мовити, подарунок своєму улюбленцеві… З цієї трубки Вовчур і вистрелив у Вогнедана.

Словом — усе сплелося одним страшним вузлом… Опісля цієї оповіді, яку Ольг тягнув над силу, наче язиком каміння ворочав, ми з Дарином, очманілі і прибиті горем, попрохали дозволу навідати пораненого.

- Ідіть, — вимовив батько так само в’яло, — та тільки не пізнаєте ви його… І він нікого не пізнає… І Дана лежить, наче спляча красуня… І обидва вони згасають… Він іде геть, і сестру тягне за собою… Ідіть… Простіться… Я знаю, ви любили Вогнедана… Ви не заздрили ні його вроді, ні вогню… Як той… А той позаздрив… Він же не тільки за Дану його видав ворогу… А й за те, що йому ніколи таким не стати… Ну ось він і домігся свого… Зів’яла Вогнеданова врода на зеліборському ешафоті…

Поки ми йшли знайомими коридорами замку, я пригнічено обмірковував почуте. Дарин крокував поруч зі мною, опустивши голову. Сльози йому висохли. Хтозна, про що він думав.

Вогнеданова спочивальня була перетворена на лазарет. Ложе князівни теж перенесли сюди — Вербена хотіла спостерігати за ними обома… У кабінетику поруч сиділи оті найближчі… Спершу ми якраз туди і зайшли. Молодший Ставський загледів брата і кинувся Даринові в обійми. Крім нього тут ще сиділо троє Лелегів — Горицвіт, найстарший, схожий чимось на напівкровного… Юнак був високим, широкоплечим і дуже світлошкірим. Очі мав як у Мальви і Ольга… Карі, з золотими блискітками… Влад та Ігворр, ще одні двійнята Трьох Родів, теж дуже нагадували діда. Особливо Влад… Поруч з ними принишкло заплакане карооке дівча. Вишенька… На канапі дрімав ще якийсь юнак, Рисами обличчя він нагадував південця, а волосся мав світле… Певне — Зореслав з Зелеміню…

Хлопці були такими пригніченими, що не звернули уваги на мою «моанську пику» Навіть зацікавлення не виявили. Богдан тільки зиркнув запитливо то на мене, то на Дарина. Йому траплялося бачити нас разом, і меткий хлопець напевне зрозумів, звідки ноги ростуть у цієї дружби.

Нас пропустили до спочивальні. Там поралася Вербена. Виважено і спокійно, як завжди… Глянула на мене і сказала, наче ми тільки вчора бачились:

— Не пройшло й двох десятків літ — явився волоцюга…

— Вуйно, — видушив я, — як я радий вас бачити…

— Нема чого радіти, — буркнула жриця, — Бачив Ольга?

— Так…

— Все знаєш?

— Так..

— Ну, підійди… Там, біля нього Мечислав. Не їсть, не п’є, не можу прогнати. І сина твого теж… від Дани. На підлозі спить.

Два ложа стояли, відділені одне від одного столиком з ліками. Біля ліжка Дани просто на підлозі скулився мій Терночок. Я його ледве пізнав, так він виріс… Вже майже юнак… Дана спочивала, наче в обіймах смерти. Бліда і непорушна… На сусідньому ж ложі лежало щось, замотане бинтами… Обличчя не було видно… Лиш прорізи для очей і вуст…

Мечислав сидів біля ложа, охопивши руками коліна. Я привітався, він кивнув мені, тоді Дарину… Дуже сповільнено, наче у сні. Мабуть вони тут всі були на Вербениних травках.

— Руженичу, — мовила Вербена, — іди спочинь… А то доведеться ще й тебе рятувати.

— Та як я можу піти, — протягло озвався Веданг, — він же кличе мене… Весь час кличе… Як я можу піти…

— Ведангу, — раптом вимовив поранений, — ти де, Ведангу?

— Я ось, брате мій, — мовив Мечислав, зводячись, — я біля тебе…

— Ти ж зі мною, мій охоронцю, — озвався знову Вогнедан, — мій клинок, мій меч…

— Я тут, біля тебе, — лагідно вимовив Руженич, — я завжди поруч… В житті, і у смерті…

— Водички, брате… Палить…

Дракон взяв зі столика мису, змочив у ній полотнинку. Дуже обережно зволожив другу спечені вуста.

— Пробач мені, брате, — знову вишептав поранений, — за те, що повірив…

— Минуло, все минуло, — заспокоював Мечислав, — все закінчилось…

— Я не торгую землею, пане Фотіне, — раптом вимовив Вогнедан вже зовсім іншим голосом, — отой ваш папір Вогнедан Чорногорський не підпише ні живим, ні мертвим…

Мечислав опустився на коліна, і взяв руку пораненого в свої. Дарин упав поруч, як підтятий, і ткнувся чолом у краєчок ложа…

— Але ж я пізнав тебе, — сказав Вогнедан різко, — що ти зробив з моїм братом, гниль? Як ти добув його одяг? Кажеш — загинув? Не вірю! Слухай сюди! Ти не вовк, ти — пес! Ти здатен лише глумитись над безборонним… Гаразд! Ти певне про це давно мріяв — стояти так як нині… Поставити князю Чорногорському ногу на груди… Але ти не переміг мене в бою… І тому мені байдуже до ваших знущань… Що хочете… Сонце ще зійде… Сонце…

— Я не можу, — простогнав Дарин, — Мечиславе, Ратимир ще живий?

— Ще…, протягнув Веданг, — чекає… Або його одужання, або…

— Сонце, — простогнав Вогнедан, — так пече… Водички… Ой, ні…Ідіть, ненько… Ідіть, бо напитаєте лиха…

— Зорик говорив, — пробурмотів Мечислав, — що там йому якась жінка води хотіла дати…На ешафоті, опісля… Вибили у неї з рук корець з водою… Навіть вуст змочити не дали…

— Та я ж не маю права вмирати, — заговорив поранений, наче сперечався з кимось, — ну то й що… Нехай там немає болю… Я не піду… Не хочу… Татку, скажіть їм… Ви такий гарний… Я ж вас ніколи… Тільки малювання… Ні, мамо… Нехай… Я терплячий… Я витримаю… Я ж маю підняти з попелу… Те, що давно загинуло… Від Зелеміню до Чорногори… Я не подам руки… Зоставте мене тут… Татку, ви ж самі говорили, що я мушу… А тепер прийшли за мною…

— Панно Вербено! — зойкнув Мечислав, — живчик пропадає! Зробіть що небудь!

— Забирайся геть! — мовила Вербена різко, — і поклич сюди Горицвіта. Я у нього вже двічі брала кров, але зараз ніколи перевіряти на сумісність… І ви йдіть до біса, обидва! Без вас вистачає клопоту!

Горицвіт уже був у кімнаті. За ним кинувся Терночок, котрий миттєво прокинувся від шарварку. Вербена вклала молодого Лелега на ложе, поруч з Вогнеданом, підсунула йому подушечку під оголену руку, і видобула з каструльки, що стояла на спиртівці, скляного циліндрика з металевою насадкою і дивацької форми голочку.

— Забирай, Білозіре, сина, — ще раз наказала відьма, — і котися звідсіля разом з іншими… Не відволікай мене…

Звісно, ми нікуди не пішли… Так і зосталися у тому кабінетику, що, певне, був робочою кімнатою молодого князя… Терночок потім знову пробрався до спочивальні, і сповістив, що поранений заспокоївся і, ніби, спить. А ясна панна все в тому ж стані… Бідолашне моє дитя навіть не здивувалося, коли мене побачило. Від недосипання та Вербениних заспокійливих настоїв хлопчина очманів не менше за всіх.

Кров Вербена брала і у інших… В тому числі й у мене… Моя кров підійшла. Перевіряла це Вербена просто — впустить трохи у жили пораненого через оту голку по якій-то трубочці і вичікує. Не погіршає — далі ллє. І бурчить, що дуже ризикує. Влад з Ігворром, чия кров чогось не підійшла, почали стиха шипіти, що вони, мовляв, родичі… Як це… Їхня кров не підходить… Вербена скористалася цим, аби прочитати нам довге повчання щодо крові, та її сумісності, що не залежить від ступеня спокревеності. Пам’ятаю, я ще дивувався її непробивному спокою в ситуації, де зламався Князь «тіней». Пізніше лише зрозумів — у кожного свій захист від душевного болю. У моєї вуйни він був саме таким — бурчати і повчати. Та й то — якби не її витривалість, двійнята Парди не втрималися б на цьому світі…Кажуть же, як побачиш мертвих родичів — то все… А Вогнедан видно уже бачив те місце, де немає болю… І юного Воїна… І Конвалію. Бачив — і не подав руки…

***

Два тижні корогву Чорногори на замковій вежі було спущено до половини… Два тижні Вогнедан Чорногорський знаходився між життям і смертю. Я за той час і дома бував, і по вулицях тинявся, і на спокійні річкові води дивився, і знову сидів у тому кабінетику, сповненому книг і милих дрібничок… На всі питання Вербена відповідала коротко: «Без змін». Або — «Так само».

Ольг прийняв до відома мою оповідь про те, що Орден прирік Вербену на смерть. Сказав, що виділить їй охорону. Він уже трохи отямився і поволі ставав колишнім. Змирився, одним словом з судьбою… Якщо виправити нічого не можна, треба рятувати те, що є…

Якось я вийшов зранку з дому у гидкущому настрої… До смерти захотілося якоїсь духовної розради… Згадав я тоді, що є мейдистом і подався до церкви.

Церков у Боговладі було — по одній у кожному передмісті. І Замкова церква, збудована на підмурівках Храму Сонця, який колись панував над усією Боговладою. Так, принаймні, оповідав Ольг… Та коли я підійшов до Вишневої церкви, яка звалася насправді церквою Святого Іркана, то здивовано побачив на дверях замок і оголошення. Оголошення сповіщало, що храм закрито через хворобу панотця…

Панотця від Святого Іркана я знав… Це був такий же наївний вірний, як і ігворрський панотець Ардгом, але не такий дурний, і далеко не такий злобний. Походив він з давнього боговладського роду і, щонайдивніше, навіть дженджиком не був. Тобто ніби й був, але більше ззовні… Звали його — Рохан… Пані Миляна, котра була мейдисткою… Авжеж, вона згадала про мене, ця мила пані, котра любила зціляти розбиті серця… Так от, пані Миляна оповідала розчулено, що панотець Рохан постійно молиться за одужання молодого правителя. Я хотів послухати службу, а може й поговорити зі священиком. Лише сповідатися не хотів — то я превелебному Дастені міг брехати, як собі бажав, а тут ніби й соромно було.

Найближчим до Вишневого передмістям було Персикове… Я подався туди… Там якраз церква була — Святого Зельма… Мейдистського покровителя Вогнедана. Цього поштивого святого невдячні лугербці віддали, як — то сказано було в писаннях, «на оплювання й поругання»… Отже, Святий Зельм, на мою думку, як ніхто мав зрозуміти Вогнедана і чимось допомогти…

В Персиковому передмісті я бував нечасто… Тому аж здивувався трохи, почувши моанську мову, і то не тільки в місцевому виконанні. Служба якраз починалася. Я поставив свічку перед образом святого і попросив гарненько, аби той опікувався Вогнеданом. Хоча чорногорець напевне потаємно сповідував віру предків, але ж милосердя мало бути одним для всіх…

Я настільки заглибився в роздуми, що отямився лише від голосу панотця, котрий розпочав свою проповідь… І розпочав, певне, давненько… Принаймні, я не запам’ятав, як він підвів оповідь саме до цього гріха…

— Гординя — ось що є найтяжчим гріхом, — урочисто промовляв проповідник, — а особливо гординя вищих, князів в шовках та оксамиті… Господь крушить цю гордість залізним жезлом, як гончар — невитворний глек…

«Оце тобі, - подумав я, — дожилася матінка-Моана… То церква не сміла й рота відкрити, коли людність страчували сотнями… А тепер, бач, як нападається на можних… Чисто селянський ватажок…»

- І ми маємо приклад ваги десниці Господньої, - чулося далі з підвищення, — чи давно проїздив цими вулицями син гордині, зодітий в блакитне? Чи давно пишався він одежею і конями, зброєю і приятелями? Чи давно був наділений владою не від Бога — від диявола! А нині смерть у нього в узголів’ї ложа, а навпроти неї — незмивна ганьба! Навіть якщо і виживе цей син погибелі, жодна людина не служитиме князю, котрого прилюдно сікли батогом, наче злодія, або збіглого кріпака…

У мене і ноги відібрало, і мову… Лише це врятувало дурня в рясі. Спокій… Тільки спокій… Не вистачало лише бійки у церкві… Я згадав — дійсно, є у Моанії такий закон… Засуджений за щось моанський шляхтич перед простолюдом має єдиний привілей — померти не під батогом. І не біля стовпа ганьби. Якщо до такого покарання засуджували знатну особу — вона тим самим втрачала все… Титул, землі, шляхетство… О, князь Фотін знав, що робив, коли вигадав саме таку муку для свого ворога… Звичайно, аби узаконити позбавлення прав, потрібен був указ імператора… Але зараз, під загальний безлад, може достатньо буде і самих чуток…

Як я вибрався з церкви — не пам’ятаю… Оце так відпочив душею… І чого мене понесло в це моанське кишло? Якщо вже так потягло до справ духовних, міг би навідати храм у Замку. І заодно дізнатися, як там Парди… Син гордині та його ніжна сестра… Коли я вибирався з натовпу, то почув, як панотець назвав Дану блудницею… Бідолашна панна сердець молодих воїнів… Хіба оця жаба в брудній рясі повірить в твою і їхню чисту приязнь? Запідозрив же колись панотець Отон мене з Воїном в тому, про що і мовити вголос соромно чорногорцеві… Якби Святий Старець повернувся назад, на тому ж крилатому леві, котрий забрав його з наготованої ним собі гробниці, він вжахнувся б своїх послідовників.

Попереду мене йшло двоє шляхтичів, з вимови — нібито столичні моанці. Один все хихотів:

— Який тепер з нього князь, — розчув я, — битий батогами… Це Господня кара! Божа кара нелюді оцій за дикунські звичаї та оту їхню свинячу мову… Ти не повіриш — приходжу я, моанський дворянин Солтін, до того гостровухого чорта на прийом у земельних справах, а він говорить зі мною… через товмача!

Я лише відмітив, що Вогнедан останнім часом теж почав трохи пришвидшувати події… Через товмача… Опісля семи років моанської школи… Бідний, змучений ельф… Він вже не в силах був очікувати слушної миті.

— Але говорять, — хихикнув співбесідник Солтіна, — що нині вуха у нього — як у всіх нас, многогрішних… Їх трохи підправили з волі князя Зелемінського…

— Однак, я чув, — мовив Солтін, — ніби князя Зелемінського грець побив у власному замку… Нині у Моахетанзі нема кому ставити чоло цьому поріддю пекла… Треба було б і голову йому стяти разом з вухами…

— Та він же помре! — з надією сказав другий моанець, — напевне помре… Третій тиждень ота ганчірка над Замком не піднімається…

— Я вже так про це молився, — озвався Солтін, — трохи коліна не стер…

І отут уже зірвало з ланцюга мене…

— Молилася свиня, — сказав я голосно, — аби з небес замість дощу лайно лилося! Та Господь її не почув!

— Що ти маєш на увазі, скотина?! — гаркнув Солтін, обертаючись. Ну, так і є… Моанська пика… Та ще й трохи подібна до моєї — сіроока, ледь вилицювата… Спадщина від пращурів-ординців… Ну, тримайся ж, сучий сину…

— Я маю на увазі, - мовив я з усією чемністю, — що пан є свинею! І ця гидка тварина насмілилася молитись за погибель кращого за себе! Краще б ти, гнидо моанська, молився за власне здоров’я, бо зараз у тебе його поменшає!

— Реджі, будь свідком! — сказав Солтін, буряковіючи на очах, — це — образа чести мого імені! Хто ти такий, таке і таке твоїй матері? Ти дворянин? Ти моанець? Куди прислати секунданта?

— Пан думає, що я з ним буду битись на поєдинку? — ґречно поцікавився я, — але ж це не наш старий, добрий моанський звичай… Ці заморські дурощі увійшли до моди лише за Його Могутньости Корога Першого. А до того шляхетні моанці просто били один одному морди! Що і я зараз зроблю!

І з цими словами я зацідив пана Солтіна по зубам… Що було далі — пам’ятаю ледь-ледь… На мене накотило оте моє північне шаленство, я завив, наче вовк з астеонських лісів, і пішов молотити… Я бив і бив цих двох, потім бив уже когось одного, потім копав ногами вже лежачого, аж поки хтось мене не вирубив дуже чистим ударом під щелепу…

Отямився я на березі Дани… Якраз біля мосту від Персикового передмістя до Замку. Біля мене сидів Ольг і зосереджено кропив мені лице водичкою. Пика моя розпухла, а в очах і досі мерехтіло.

— Татку, — ледве вимовив я, — це не ви мене так?

— Синку, — лагідно мовив Ольг, — але ж ти поводився як божевільний… Я був у тебе вдома, мені сказали, що ти пішов до церкви… Сюди, у Персикове… Я підійшов до кінця відправи, і раптом бачу, що мій Ольжич виє, наче астеонський вояк, котрий нажерся мухоморів, і лупцює якогось чоловіка… насмерть. Я не міг тебе від нього відтягти, ти і мені зацідив добряче…

— Батьку, — мовив я покаянно, — я ж вас не помітив… Я що, його убив?

— Кого? — спитав Ольг зацікавлено.

— Солтіна… І там був ще який-то Реджі…

— Якого-то Реджі я бачив в кінці вулиці, - мовив Ольг, — якщо це, звісно був він. Чоловік мав переламаного носа і на весь голос благав порятунку… А того, другого, ти звісно збив на квасне яблуко… Котрий з них Солтін, я так і не втямив… Чого ти на них накинувся, синку? Наступили у церкві на мозоля?

«О, пан Лелег уже жартує, - відмітив я про себе, — отже в замку, принаймні не гірше».

— У церкві, - сказав я, — проповідь була… Про гріх гордині…

— А, — озвався Ольг, — зрозуміло… Але чому тут дивуватися? Це ж Персикове… Маленька Моана… Якщо вони на панотця Рохана найняли чотирьох кримінальників, котрі й відлупцювали бідолаху так, що той з дому вийти не може… Це ж, до речі, твій приход…

— Паскуди, — мовив я від серця, — ох і гниди…

— Ну, а цим панкам за що дісталося? — спитав батько, — підвернулися під руку? Відповідай по щирості, я віднині твій правник… Тебе ж напевне потягнуть до суду.

— Ці моанські свині, - мовив я, знову закипаючи, — над ним глумились… Над Вогнеданом… Над його ранами… Батьку, невже його позбавлять шляхетства?

— Шляхетство, синку, — мовив Ольг лагідно, — не можна вибити з людини моанським батогом…

— Я не забув, — озвався я сумно, — але ж ви — не князь Чорногорський, хоча може маєте і більше влади… Вогнедан — це право Ельберу на волю… Право і печатка… Тепер поганці матимуть проти нього зброю… Битий батогами князь…

— Дитя моє, Ольжичу, — сказав батько заспокійливо, — коли ми проголосимо незалежність — нам буде байдуже до моанських законів і прав… Ельберійці Вогнедана ще більше поважатимуть, а якщо моанцям не сподобається володар, який витерпів муки нарівні зі своїм народом — шлях на Північ відкритий… І не лізь більше у бійку, синку… Кожній сволоті рота не затулиш… А Вогнедан не помре… Сьогодні він попрохав бульйончику і з задоволенням випив. Вербена говорить, що це — добрий знак… І Дана ніби порожевіла… Твій Терн присягає, що вона вже розплющувала очі… Вони виживуть, бо дуже цього хочуть. Ти ж, сину, маєш відпочити. Це ще тобі боком виходить ота покора, якій тебе вчили ішторнійські ченці… Зірвешся отак на завданні — і все… Відпочинь… Коханку маєш — сходи до неї… І не побивайся…Щось зрушило у кращий бік…

— Гаразд, татку, — зітхнув я і обмацав розпухлу щелепу, — але ж на силі ви не підупали… Що ж, буду чекати виклику до суду…

До суду мене так і не викликали. Чи-то Ольг підмазав кого слід, чи-то мене просто не стали шукати… Бо піднялася корогва над замком… Таки піднялася… Люди обнімалися на вулицях і плакали… Свині? Свині сиділи по домівках, боячись покарання за занадто буремну радість з нагоди князевих страждань…. До мене ввалився один із сусідів, отой самий склодув, що доводив ратниками під час облоги, і ми на радощах хильнули вина. За одужання князя Чорногорського…

Але до повного одужання, звісно, ще було далеко… Вербена говорила, що замінила Вогнеданові отруєну кров отими переливаннями, але він все ще майже не володів власним тілом… Ледве руки зводив та й то з великою напругою… Найближчі ні на мить не полишали його самого… Мечислав, як тільки стало можна, почав виносити друга до саду на руках… Горицвіт змайстрував йому крісло з відкидною спинкою… Всі інші — намагалися розважити чим могли. Особливо — Вишенька Лелег, котра не відходила від князя на правах сестрички.

Дана підвелася з ложа, як тільки її брату покращало. Вона дуже посерйознішала, стала майже такою, якою я її знав у дитинстві… Задумливою і зосередженою… Де й поділися насмішки та жарти… По замку Боговлади гордо ходила княгиня — дивна… Нині Дана замість брата займалася справами Данаділу й Чорногори. І у неї добре виходило. Так, принаймні, говорив Ольг.

А мене Ольг, опісля відпочинку, знову послав до бою. На цей раз — самого, без напарника. Мусив я їхати до Моани, а там зараз інородців били лише за те, що вони інородці… Дарин «мани» накидати не вмів, а отже мав би там клопіт, у наших справах зовсім не потрібний. Тож я мав їхати сам… Ставський дуже жалкував про це, та і я теж, бо вже звик до хлопця…

Перед від’їздом зайшов я до замку, навідати Вогнедана… Я — то не раз його і бачив, опісля того, як він отямився, і розмовляв з ним… Першого разу, пам’ятаю, він наказав зібрати усіх, хто дбав про нього ці страшні тижні… Хто давав йому кров із власних жил… Хто ходив за ним, як за власним дитям…Найближчих, Вербену, замкову челядь… Мене теж покликали… Вогнедан ледь підвів обплутану пов’язками голову і вишептав — голосно говорити він ще не міг: «Я вдячний вам за вірність…»

Слуги потім отримали ще й винагороду, а для найближчих досить було уже почути голос друга, що промовляв не в маренні… Для кожного він знаходив кілька ласкавих слів… Мені ж мовив, усміхнувшись: «Пам’ятаєте ту пісню, родичу Білозіре? Я ж більш ніколи її не грав. І навіть опісля цього спробую не згадати…»

Отож, прийшов я проститися з сином Воїна… Мене провели до саду, на який осінь вже накинула свій сумовитий візерунок… Вогнедан сидів у альтанці, дбайливо загорнений у шерстяне верховинське покривало. Я знав, що він уже намагається навіть ходити… Голова його знову була в пов’язках, від чого лице нагадувало малювання у білій рамці. Малювання, на якому митець зобразив на білому лику статуї видовжені очі неймовірної синяви.

— Пане Вогнедане, — мовив я з усією шанобливістю, — я маю їхати у торгових справах, і тому зайшов дізнатися, як ви…

— Вербена відточує на мені свою майстерність, — хмикнув князь, — три дні тому вона відновила мені форму вух… Шляхом, як вона говорить, пересадки шкіри… Аби не потривожити цнотливості родича, я краще промовчу, звідки вона брала… матеріял для пересадки…

Я спершу очима закліпав, тоді спробував усміхнутися. Вогнедан спостерігав за мною з легкою насмішкою.

— Родичу Білозіре, — сказав врешті, - ви наче боїтесь зробити мені боляче… Не бійтесь… Я не соромлюсь бойових ран… Те, що сталося у Зеліборі, я сприймаю як битву… І я виграв її — оту битву… Вони мене не зламали… Гляньте мені в очі… Я — живий…

Вони таки дійсно сміялися, ті очі… І усміх вигнув поблідлі, наче різьблені вуста.

— Незламний, — сказав я стиха, — Сокіл Птаха пишався б вами… Батько Воїн пишався б вами, Повелителю…

— Сила повернеться, — мовив Вогнедан, — аби їй було куди повертатися… І до кого повертатися. Я заслужив на те… трохи. А вам бажаю на дорогу… Аби Сонце сяяло вам вдень, а вночі — Сіллон… Аби мужність була вам мечем, а воля щитом…

Це було звичаєве прощання дивних воїнів. Я подякував, і підніс до вуст маленьку руку, на зап’ястку якої ще багряніли рубці від пут…

— Та не треба мене аж так жаліти, — сказав Вогнедан і доторкнувся до моєї вологої щоки, — ну потрапив у біду… Частково з власної дурості…Занадто самовпевнений був…А частково… Хто ж міг подумати…Він завжди такий був… тихий, цей… друг дитинства.

— Пане Вогнедане, — мовив я прохально, — дозвольте лишень… Я не знаю, чого ви тримаєте його в ув’язненні… Якщо не хочете, щоб ваші дивні бруднили об цю погань руки, дозвольте мені… Ми з моїм Найсінем згадаємо своє лоянське минуле і зробимо з ним таке, що він проситиме, аби його просто відшмагали моанським батогом.

— Я хочу, родичу, — відмовив князь, — дізнатись — чому… Те, що він мені говорив тоді… від імені Веданга… може він подібне й відчував… Але ж він… не є…негарним… Звичайний чорногорець… таких багато… Не є й дурним… Ну, трохи незграба… Мені, здається, що оце все — якась хвороба розуму… Ногу на груди… Не ворогу — брату… З якою насолодою він мене топтав…тоді. Я з ворогом найлютішим не зміг би зробити подібного, хоча б тому, що поважаю вояцьку честь… Це зелемінських ґвалтівників я вішав без суду, коли захопив їх в Данаділі… Але ж то не воїни… То — гидь. А Ратимир — він же воїн… І я — воїн… Я хочу його судити, родичу Білозіре. Шляхетським судом… А на той суд я мушу прийти… у силі і славі. Не таким, як зараз. Колишнім Вогнеданом.

— Гордість, — зітхнув я, — о, гордість дивних… Одужуйте, мій князю…

— Будьте обережні, - вимовив Вогнедан. Певне, він мав уявлення про мою торгівлю.

***

Знайомою дорогою до Моани я міркував про те, що починаю старішати. Мені дуже не вистачало Дарина. Хоч би за тим, аби просто словом перемовитись…. Мені вже почало набридати кочове життя, і відсутність постійної подруги у Гнізді Ворона. Пані Миляна була не від того, аби зайняти її місце, однак… Я сам не знав, чого хотів.

«Думати взагалі вадить, — сказав я собі, проминувши в’їзд до столиці з незмінною шибеницею, і одразу вирушив до Іноземної дільниці.

З Роллою, якого я навідав одразу ж, було усе гаразд… За столом його розкішної вітальні гуляла п’яна компанія. Моя поява викликала море захвату і у самого Ролли, і у пана Келата Веркіна, чиє самостійне життя яко лікаря і обмивав оцей весь гурт. Я із задоволенням присів до столу, трохи випив, і, під оце п’яне ревище почав роздумувати про своє завдання.

Справа була досить темною… Цитадель підібралася заблизько до Торгового Дому Росавів. Через моанське відділення Дому мав пройти транспорт срегійських самородків… Де взялося таке диво? З потаємних незаконних копалень, за розробку яких взагалі-то четвертували. Якщо вдавалося піймати… Хазяїн транспорт прийняв, а трохи не наступного дня на крамничку налетіли «тайняки»…

В крамничці не знайшли нічого, окрім контрабандного цукру і тютюну. Але господар, «сіра тінь», отой непримітний чорногорець отруївся при арешті. Аби уникнути слідства, котре в Моанії завжди супроводжувалося… самі знаєте чим. Я мав розслідувати цю справу, а, якщо пощастить, то знайти і золото.

Зупинився я у Ролли. Наступного ж ранку вичекав, коли він о похмелиться і почне хоч щось розуміти, й почав нарікати, що в Моані нині не можна купити пристойного вина. Хотів, мовляв, подивитись у крамничці чорногорських вин, а її зачинено… Ролла приклав пальця до вуст:

— Не заговори про це при Келаті… Він сам перелякався… Дурень…. У нього приятель один є… Напевне — «тайняк»… Це отой приятель запідозрив хазяїна, коли вони зайшли купити щось випити. У державній зраді… Я думаю, що це — лише вигадки його хворого мозку… І якраз приятель отой і нацькував людей Цитаделі на оту крамничку. Пан Гаратто, до речі, вважає, що там був притон контрабандистів… Знайшли там якісь товари з непроплаченим митом. За це — батоги і тавро. Недарма бідолашний продавець наклав на себе руки…

«Ага, — подумав я, — потрібно зайнятися отим не в міру спостережливим приятелем».

— Наступного тижня маю день народження, — оповідав далі Ролла, — доведеться запросити й цього Режіна… Разом з Келатом… Може він і справді «тайняк», тоді його потрібно умаслити, а то шкоди наробить. Вірно?

— Куди вірніше, — хмикнув я, — але ж Ролло… Попередь тоді й гостей, аби позашивали роти. Або, принаймні, не пили стільки.

— Авжеж, — зітхнув Ролла, — ти теж приходь… Або краще — нікуди не йди. Залишайся у мене… Сумно мені, друже… Нема з ким і поговорити… окрім начільника таємної служби.

— Краще я житиму в заїзді, - мовив я півжартома.

— Ми ніколи не говоримо про справи, — заспішив Ролла, — іноді, звісно, він щось розповідає… Але в основному…. Він музику любить… Тварин… Він — єдина освічена людина на всю столицю. Вся моанська знать…це щось жахливе… Ні, вони мають і картини, і дорогу порцеляну… І оркестри з кріпаків, які грають твори Револли… У одного магната є оркестр, котрий виконує класичну музику на… мисливських ріжках. Уявляєш — сидить людина в тому оркестрі і рахує, коли їй видути з ріжка свою одну ноту…

— А помилиться — різки, — закінчив я, — людей тут — незміряно… Запорють кількох — кріпачки ще народять. Все це дійсно сумно, але це — моя вітчизна, друже. І таке в ній життя. На моє щастя, я син торговця, а не раба. Це — не моя заслуга, а воля випадку.

— Дивакуватий ти який-то, Ешіоре, — зітхнув Ролла, — до речі — ти й досі Еттін Келлі?

— Авжеж, — одмовив я, — чужий поміж своїми… До іноземців не так чіпляються, та я вже й звик до того, що є шоррогцем.

— Я один час думав, — зітхнув Ролла, — що ти зв’язаний з яким-то рухом опору… Ну, ота історія з князем Чорногорським…. До речі, я щось чув таке, недобре… За нього. Від напівкровного принца… Генд говорив, що князь Зелемінський зовсім розперезався… Розвів у Зелиборі бандитське гніздо… А коли князь Чорногорський взявся відновлювати лад на Півдні, спершу на його місто напав, а тоді його самого захопив якось, і трохи на смерть не замордував. Принц, до речі, дуже поважає князя Зельма… Вони листуються, ти знаєш? Принц нині налаштований віддати князю намісництво над Північним Данаділом… І можливо — навіть над Зелемінем. Адже князь Фотін загинув в отій усобиці…

Я одразу відчув у всьому цьому руку Ольга… І не тільки Ольга… Повіддя шаленого скакуна таємних воєн міцно стисла маленька тверда рука, здатна обернути на перемогу власну ганьбу і біль… Північний Данаділ… В перспективі — Зелемінь, що зостався без князя… Ельбер… Ось що з’єднували докупи ці руки з тонкими пальцями музики… І як Вогнедану вдалося провести Генда? Адже напівкровний принц не довіряв родичу…

— Пан Генд, — оповідав тим часом Ролла, — у захваті від листів князя Зельма… Вони, до речі — далекі родичі, через принцесу Шанілу. Він, принц тобто, показував мені одного листа… Крий Боже… Я й не думав, що князь Чорногорський є таким патріотом… Він так писав про свою любов до Вітчизни, що у мене сльози виступили на очах…

Я аж келиха поставив на стіл… Сину Дракона, ти ідеш по лезу ножа… Генд далеко не дурень… Але тут попався і він… Ти писав щиру правду, юний зранений воїн… Не написав лише одного — як зветься Вітчизна, яку ти обожнюєш…

День народження пройшов пречудово… Гостей я не знав, окрім, звісно, Келата. Всі вони були медиками, і майже всі — іноземцями. Приятель Келатів теж приперся… Тут зі мною сталося легке запаморочення… Ну, звісно ж… Ролла трохи переплутав прізвище… Переді мною сидів не хто інший, як батько Мечислава… Шордон Шрежін… Кеян-Шордон.

Я аж руки під столом потер на радощах… Дуже зрідка вдається «тіні» сумістити приємне з корисним… Та ще так, аби й часу було не обмаль, і натхнення побільше… А часу у мене буде досить… Головне — не злякати злодюгу, і взяти його чисто… Треба якось навідатися до Келата у гості… А потім обережно дізнатись, коли його навідує дружок із Цитаделі… Зараз брати сучого сина не можна — підозра впаде на Роллу, а через нього вийдуть на мене…

Спати я подався десь опівночі, полишивши п’яниць їхній долі… Ролла відвів мені покої для гостей на другому поверсі. Я настільки був чогось намореним, що лише чоботи скинув, і повалився на ліжко.

Прокинувся я від того, що у кімнаті нібито горіло світло… Рука моя одрухово потяглася до метального ножа, якого я тримав у піхвах, зодягнених на лівицю. І дійсно — в кутку кімнати непорушно стояла якась постать. Свічка, яку я загасив, лягаючи, коливалася жовтим вогником.

Постать рушила вперед. Я стис у руці зброю. Однак… Це був не чоловік… Жінка у світлій довгій прямій сукні, а швидше — сорочці… На голові — біле покривало, яке утримував обруч. Коли вона підійшла поближче — я роздивився гаптовані рукави і поділ… І гаптування на грудях… Червоне з чорним… Цікаво… Панна, котра розгулює по Моані в ельберійському вбранні? З золотими підвісками-ковтами, прикріпленими до обруча?

— Хто ви? — озвався я першим, — що вам потрібно?

Я відчув подих гарячого вітру. Свіча на столику спалахнула високим вогнем, і я побачив обличчя нічної гості…

Такого страху мені більше ніколи не доводилося відчувати. Переді мною стояла… Ружена Ведангська. Давно мертва і похована подруга моїх юнацьких літ… Чорна Троянда Півдня… Її «драконівські» очі горіли червоним вогнем… Наче вуглини у вогнищі. Мені заціпило…Я лежав і мовчки дивився на юне лице сестри Воїна.

— Брате Білозіре, — прошелестів, наче подих вітру, дівочий голос, — милий брате…

Принаймні, вона прийшла не по мою душу… Ця думка була єдиною в моїй раптово спорожнілій голові.

— Брате Білозіре, — сказав привид, — допоможи звершитися справедливій помсті… Двадцять літ я очікую своєї години…

— Все що зможу, — вдалося мені вимовити.

— Віддай мені Шрежіна… Зніми з нього срібло… Він носить на шиї срібну гривню… І срібний пояс на тілі… Я не можу наблизитись до нього…

— Моя панно, — спромігся я на слово, — спочивайте у спокої… Я все зроблю сам. Поганцю буде дуже зле…

— Я заблукала і не бачу дороги, — прожебонів дівочий голос, — я не можу знайти предківського гаю… Я мушу виконати присягу…Допоможи мені, милий брате… Задля спаленого серця твого побратима….

— Добре, — вишептав я, — зроблю…

— Присягни ж, — пронісся кімнатою голос, схожий на шерех мертвого листя, — присягни тій, що не знала кохання, не взнала материнства… Мій вінок дістався гієні… Хіба ж я не була красунею, гідною дивного воїна… Хіба не могла народити сина для коханого?

— Ружено, — ледве вимовив я, — ти маєш гідного сина… Мечислава Руженича, вірного роду в житті і у смерті… Заспокойся… Зостав помсту живим…

Подих гарячого вітру пройшов зовсім поруч… Свіча мигнула, оплавляючись до гнотика, і згасла… Пальці, що палали, наче у хворого на гарячку, стисли мені зап’ясток.

— Присягни, — повторила Ружена.

— Присягаю, — ледве вимовив я, — пам'яттю твого брата…

Отямився я в холоднім поту. За вікном ледве сіріло.

«Оце сон, — подумав, — хай Боги милують»

Правий зап’ясток у мене чомусь занімів. Я глянув на руку, і моє серце на хвилю зупинилося, а тоді зробило кілька зайвих поштовхів.

На моїй світлій шкірі чітко було видно п'ять синьо-червоних плям. Саме там, де Ружена стисла мені руку. Я підірвався з ложа і, в чому стояв, вибіг з кімнати.

Ролла, якого я ледве добудився, сказав, що мені це все привиділося… Подробиць я йому, звісно, не оповідав. Сказав, що бачив привид давно померлої жінки просто перед своїм ліжком. Лікар спершу дав мені заспокійливе, тоді зітхнув, і приніс вина.

Більше я в тій кімнаті не лягав… Але й піти від Ролли не мав сили… Раптом таке примариться мені десь у заїзді… Хай Боги милують… Стелили мені тепер на канапі у вітальні, двері з якої вели до спочивальні приятеля. Лікар говорив, що у мене нервовий зрив… А напевне… Всяке зі мною було, але мерці ще не ввижалися… Щоправда, був отой дубовий гай, і загиблий Воїн, котрий прийшов проститися зі мною… Та страху такого я тоді не відчував. Ружена була не просто духом загиблої дівчини, яку я колись знав… Це вже була нежить з чорногорських страшних оповідок… Мертвий дух помсти, що переслідує ворога роками…Неприкаяний і жорстокий… До чого мені таке приверзлося? І оці пальці…Синці… Їх-то не могла пояснити вся наука мого любого Ролли.

Та нічні страхи не могли мені завадити робити свою справу за білого дня. Отже, десь через тиждень, я пішов навідати Келата, до його помешкання у дільниці, котра милозвучно звалася Совині Пагорби. Мав я при тому надію, що молодий лікар виведе мене на свого приятеля. Пан Веркін мені зрадів. Від нього на милю несло якимось трупним запахом, а пляшку горілки, яку я завбачливо прихопив з собою, він прийняв як божий дар, і одразу ж трохи не переполовинив… Похмілля, до речі, це страшна штука… Гидкішими за нього є лише ішторнійські молитви на порожній шлунок.

— В якій могилі ви ночували, пане лікарю? — поцікавився я

Келат приклав пальця до вуст:

— Чого не зробиш задля науки… Препарував вішальника… Всеньку ніч… Разом з Роллою. Він-то і платить кату. Але ж і дорого бере чортів майстер заплічних справ. Зате — напевне… Красти на цвинтарі небезпечно, та й не завжди там є те, що потрібно. Опісля ми трошки випили — і ось…

— Вчися, хлопче, — зітхнув я, — тільки я до тебе під ніж не ляжу.

— Чому б це? — спитав зацікавлено Келат.

— П’єш забагато.

— У мене тверда рука і вірне око, — образився Роллин учень.

— Вірне у тебе око, — пирхнув я, перейшовши за моанським звичаєм на «ти», наче ми були вже близькими друзями, — маєш приятелем злодюгу… Ролла непокоїться…

— А, Шрежін? — спитав Келат ледь розгублено, — та який же він злодюга? Він у Цитаделі працює за протекцією Астеонських князів. Писарем…

— А личко твоєму писареві, - мовив я єхидно, — подряпали гусячим пером?

— Та то його у Моахетанзі інородці отак розмалювали. Коли він виконував свій військовий обов’язок. Він же відставник… І шляхтич. Говорить, що збіднів, а раніше мав навіть маєток. Та інородці, говорить, зробили так, що він мусив виїхати і покинути все… І землі, і майно. Вони ж там усі нас ненавидять… Майже у кожного — зброя… Вішали їх наші батьки, та видно — мало.

— Я так тоді до Моахетангу й не дібрався, — сказав я потульно, — а звістки від мого торгового представника начебто не дуже тривожні… Хотілося б послухати очевидця.

— Та він і обіцяв сьогодні зайти, — мовив молодик зраділо, — вип'ємо, поговоримо…

Келат мешкав буквально на горищі, яке знімав за невисоку ціну у місцевого чоботаря, котрий знав його батька. Я зостався у нього в гостях, послав хазяйського хлопчика по випивку та закуску до найближчого шинку і почав очікувати. Веркін сяк-так розгріб на столі сміття, порозганяв тарганів і протер посуд.

— Найми поденницю, — порадив я, спостерігаючи за його зусиллями.

— Нема за що, — зітхнув хлопець, — ось матиму власну практику…

— Тоді сам прибирай…

— Не чоловіче це діло…

— Ти хоч руки мив опісля вішальника? — поцікавився я, ледве стримуючи сміх.

Келат почухав потилицю і пішов униз. Повернувся він уже зі Шрежіним, у якого певне був нюх на дармову горілку. Новий гість хазяйновито розташувався на єдиному у кімнаті стільці. Я вмостився на ліжку, а для себе Келат пристосував перекинуте цебро.

Почуявши випивку, зайшов і хазяїн будинку, у якого Веркін наймав горище. Налили і йому. Невдовзі усі вже були на «ти», і наче сто літ знайомі. За що я люблю своїх земляків — так це за їхню дитячу безпосередність і впевненість в тому, що добрі люди не тільки повинні, а просто зобов’язані їх годувати. Сам я пив мало, а слухав багато і з цікавістю спостерігав усі стадії сп'яніння своїх нових приятелів.

Найуважніше я слухав, звісно ж, Шрежіна… Поганець розповідав про своє життя на Півдні, та про хетанських бандитів, котрі його отак понівечили. Натякав, що і тоді працював на Цитадель… Цікаво, чим же його так налякав Ольг, що паскуда ніде й словом не прохопився про оту оборудку, яку батько провернув з його зреченням? Щоправда, він за те відігрався. На Мечиславі… Коли ото навчав сина співати…

— …а баб ми там мали просто дивовижних, — просторікував тим часом Шрежін, — ріжні, звичайно, траплялися… Була у мене одна… гостровуха, не розбереш, чи жінка, чи вовчиця… Спершу брикалася, а тоді так присохла до мене, що я вже й не знав як і спекатися того дива. А вона візьми й завагітній…І все щебече, якого-то матимемо синочка… А як сплодила — подивився я, а воно ж і на людину не схоже…Видиме страхіття… Матуся пологів на щастя не пережила, а вовченя я записав у реєстр — думав, може знадобиться мисливських собак на ньому навчати… На що інше воно не годилося… Вірите — за п'ятнадцять літ воно й слова по-нашому нездатне було вимовити. Щось там намагалося лепетати…говіркою, та й то ледь-ледь…

— Та може то й не твій син, — зареготав хазяїн дому, — може відьма його у лісі з вовком пригуляла…

— А може, — погодився Шрежін, — ну, а згодом трапилося так, що оте щеня іще й непослух почало виказувати. Тут уже така мене злість розібрала… Наказав я висікти хлопчиська — що ж ви думаєте? Замість подякувати за науку — утік з маєтку…І по всьому.

— Хетанці — народ невдячний, — погодився Келат, — мій батько говорив, що чим менше їх зостанеться в Імперії, тим краще. Це ж дивіться, несправедливість яка! На Півдні і тепло, і земля родюча…Оце князь Зелемінський переселяв туди наших людей і правильно робив… За що наші батьки кров проливали, як не за те, аби моанець скрізь почувався як удома?

Я сидів, слухав і усміхався… Я знову вповні володів собою, і знав, що не зраджу своїх почуттів. Бідолашна Ружена… Мабуть, недарма мені привидівся твій невпокоєний дух…Це ж Ольг за клопотами мабуть просто забув про цю паскуду, котра розтоптала твій вінок з багряних троянд. Але я тут, пане Шрежін, і я очікую… Терпляче очікую… А опісля матиму і час, і натхнення….

Моанські пиятики мають таку цікаву рису — вони самодостатні… Коли закінчилася моя горілка, хазяїн спустився вниз, і ми чули, як він горлав на свою жінку… В результаті бідолаха, ховаючи підбите око, внесла сулію мутної вологи та таріль з простенькими наїдками, серед яких найперше місце займала смажена на салі яєчня. Коли все це було випите і з’їдене, Шрежін, зітхнувши, дістав з кишені пляшку «казьонки» і загорнутий у полотнину шмат ковбаси… Опісля за горілкою побіг Келат… І ще раз пішов — але вже з моїми грішми… В результаті десь опівночі за столом лишилися тільки двоє переможців — Шрежін та я… Хазяїн мирно спав під столом, а Келат, за своїм звичаєм — на стільці, ткнувшись обличчям в таріль з недоїдками. Але ж і міцна голова у колишнього князя… Сам я не стільки пив, скільки вигляд робив, і то мене трошки розібрало.

На вулицю ми зі Шрежіним вивалилися вдвох… За цей тиждень я обмізкував, куди мені затягти клієнта, аби нам ніхто не завадив обговорити торгові справи… Совині Пагорби змикалися зі знайомим мені Дівочим Лісом, де я і облаштував криївку у поруйнованому льосі якоїсь покинутої садиби. Отже, доки пан Шрежін нічого не запідозрив, я рубонув його ребром долоні по шиї…

І прорахувався… Срібна гривня… Вона охоплювала шию поганця, наче нашийник… Це вже я потім роздивився, а зараз довелося додати досить ризикований удар у скроню. Ризикований, бо Шрежін міг опісля нього і не отямитись, а мені він був потрібен живим.

Я закинув руку знепритомнілого Шрежіна собі на шию, і поволік його до злодійської дільниці… Обійшлося без пригод. Я затягнув Кеяна-Шордона до льоху, зв’язав приготованою заздалегідь мотузкою, запалив ліхтаря, сів і почав очікувати, граючись викидним лезом чорногорського ножа.

Коли сучий син отямився, він був звісно дуже здивованим… Я ґречно порадив йому не горлати, бо звідси його все одно ніхто не почує.

— Хто ти такий? — спитав Шрежін вже більш спокійно, — що тобі потрібно?

— Та нічого особливого, — сказав я лагідно, — так… познайомитись… Пане Шордон… Кеян-Шордон…

— Ти ж не хетанець, — мовив Шрежін, — Ні…

— А ти очікував хетанця, — поцікавився я, — чи ще чогось? Судячи з кількості срібла на твоєму тілі, ти, певне, боїшся нападу упиря?

Шрежін аж затрусився весь, але нічого не сказав.

— Давай почнемо спочатку, — мовив я, — отже бідний напівкровний моанець, незаконнонароджений Кеян покидає матір у злиднях і наймається на службу до князів Астеонських… І перша його справа… Давай поворожимо… Будиночок біля моря… Подружжя… Дитина… І княжич Ріфін сам керує вбивством…

Я цього точно не знав… І Ольг мені цього не казав… Я просто подумав, що, коли вже він йшов по сліду Ольга до самої Страгії, то, напевне, або сам приймав участь у вбивстві подружжя Керіних, або, принаймні, був десь поряд.

Шрежін нічого не заперечив… Я наче вперше побачив, що його попелясте волосся майже зовсім сиве… Скільки ж йому було тоді літ, гниді, коли він прийшов убивати Ітаора та Елу? Разом з маленьким Ешіором… Молодий веселий найманець… З почуттям гумору — бач, як складно вміє оповісти про свої походеньки… Тільки зараз йому чомусь заціпило.

— Потім, — продовжив я, — ти перехопив у Страгії чоловіка, котрий віз оте дитя, яке вам не вдалося замордувати… Що ти зробив з ним, гниль? Що ти зробив з тим чоловіком? А де ти втратив вухо? Чи не в тому ж заїзді?

— Ти — оте щеня, — раптом упевнено сказав Шрежін, — диви, вижив, годованець нелюдей… Авжеж, вухо мені відтяла та, друга нелюдь… Чию дочку я потім… мав. Розказати тобі як?

— Не треба, — мовив я холодно, — я чув про твої любовні пригоди… Я знаю, як ти катував сина Ружени… Я бачив рубці, які ти лишив на грудях у мого названого батька… Лише цього було б достатньо, аби отут тебе й закопати… Але ти ще маєш мені розповісти про крамничку з чорногорськими винами…

— Зрадник вітчизни, — сказав Шрежін люто, — вони тебе добре виховали…

— Авжеж, — погодився я лагідно, — холодна й жорстока нелюдь — це моє друге ім’я… Якщо ти зараз не заговориш — я відріжу тобі друге вухо… А тоді подивлюся, чим ти дівчат псував… З оцим от ножем у руці… Як ти думаєш — здригнеться моя рука, коли я почну тебе валашити?

Шрежін подивився мені в очі, і, мабуть, зрозумів, що не здригнеться. Торговця винами він запідозрив випадково… Купували вони з Келатом там вино на честь якогось свята, і отой дурник Веркін почав і старому чорногорцеві оповідати, як-то Велика Моанія несла істинну віру і культуру темним дикунам… Старий слухав, не суперечив, але спостережливий Шрежін помітив, що торговець ледве стримує чи-то гнів, чи-то огиду… І — готово… Чоловік загинув. «Тайняків» нацькував на крамничку, ясна річ, наш любий друг Кеян. Просто за те, що торговець не любив Велику Моанію…

Я трохи відітхнув. Звичайно, шкода старого, але, принаймні, «тайняки» вийшли на нього не по сліду транспорту з самородками. Тепер залишалося прикінчити Шрежіна, і я задумався над тим, чи зробити це швидко, а чи все-таки зробити з паскудою наостанку таке, щоб він і на тому світі згадував…

Та тут трапилося таке, про що я і досі згадую з холодним жахом… Шрежін раптово перервав оповідь про те, як він доносив на торговця винами, і витріщився кудись мені за плече. Його безбарвні очі трохи не вилізли з орбіт. Я мимоволі обернувся і заціпенів. За мною стояла Ружена… В тому ж гаптованому одязі і з золотими ковтами, котрі видзвонювали якусь жахливу «музику вітру».

— Брате Білозіре, — прошелестіло мертве листя її голосу, — ти присягнув… Зніми з цієї тварини срібло. Зостав його без захисту… Зроби це, милий брате, і я приголублю свого чоловіка. Він же так прагнув мого кохання…

Шрежін завив… Я зрозумів, що він бачить оце не вперше… Ну, звичайно… Недарма він тоді не жив у замку… Окрім срібної гривні на поганцеві був ще й пояс зі срібних важких кілець… А на шиї ще й ланцюг зі срібними ж образками… Коли я побачив всі ці захисні обереги, то зрозумів, в якому страху жив Шрежін всі ці роки… І не каявся… Ну, то здихай!

Я рвонув застібку гривні. Шрежін бився у путах, як проклята душа. Ружена очікувала, і очі її горіли червоним вогнем… Оті бездонні очі Ведангів, якими я милувався колись… Нині в них дійсно не було дна… Наскрізні діри у потойбіччя, а в них — багряне полум’я…

— Не роби цього! — кричав Шрежін, — не підпускай до мене цю упирицю!

— Я ж твоя кохана дружина, — вимовила мертва трохи не лагідно, — ти так називав мене тоді… І сміявся… Чого ж ти тепер не смієшся? Я прийшла, як обіцяла… Ну, обійми ж мене, любчику…

Гарячий вітер пронісся повз мене… Я відступив, тримаючи в руках оберемок срібних прикрас… Ружена підпливла до Шрежіна, розвела руки притиснула його до себе… І зникла…

Ніхто не повірить, навіть сам я згадую про те, наче про жахливий сон… Поганець наче вибухнув зсередини… Як розчавлена жаба… Але він був ще живим… Він борсався на підлозі, і кричав, кричав…

— О, Веданги, — прошепотів я неслухняними вустами, задкуючи до дверей льоху, — сила вашого духу непомірна! Зупиніть Ружену! Заберіть до себе!

— Наступним буде його виродок, — шелеснуло в льосі, - прощавай, Білозіре… Пам’ятай Ружену!

***

Нема чого й оповідати, як я тікав з того льоху… Прибіг до будинку, де жив Келат… Тихцем піднявся нагору… Веркін та його господар мирно спали в тих же самих позах. Я впав на Келатове ліжко і почав робити дихальні вправи.

Поволі моє серце повернулося від горла у відведену йому ділянку грудей… Те, що я бачив — не було ні сном, ні видивом… Принаймні — Шрежіна воно прикінчило насправді… Отже — над Мечиславом нависла страшна небезпека… Що на ньому було срібного? Отой браслет, дарунок Вогнедана…Здається, він мав ще якийсь срібний же оберіг на грудях… Але ж це — його мати… Мати, яку він обожнював, бідолашний Руженич… Прийде отаке до нього — він сам зніме срібло і кинеться в обійми нежиті…

Словом, я ледве заснув… Вирішив, що, коли повернуся до Боговлади — розкажу про все Мечиславу, а там нехай вирішує… Може там потрібна поміч Вербени… Або ще якогось жерця, котрий на цьому розуміється… Тільки б вона не дібралася до хлопця раніше…

Та до Боговлади я потрапив нескоро… Справа була в отих срегійських самородках… Транспорт ми знайшли…в головках цукру, загорнутих в синій папір. Зверху був цукор, знизу золото. «Тайняки» шукали паперів, зброї, чи чогось такого… Перепсували вони й кілька десятків цукрових головок, але до золота не дібралися… Тархом, з яким я знову мав справу, передав мені наказ від Ольга перейняти командування над всім незаконним видобуванням цього металу…. Нині Князь «тіней» вимагав лише одного — золота, яке перетворював на зброю.

В срегійських пущах я просидів років зо два… Ох і впеклися мені ті самородки… Я очолював охорону родовищ, і відповідав за транспорт… Доводилося воювати то з ватагами збіглих каторжан, то просто з розбійниками, а то і з військовими командами. Транспорти йшли через Астеон і Моану далі на Південь…

В Астеоні тим часом сталися невеличкі зміни… Помер мій дядечко, князь Ріфін… Я так і не встиг його поспитати, де він був в ніч загибелі моїх батьків… Жив він на світі лише завдяки тому, що був «на гачку» у Ольга, і робив йому послуги, сам не знаючи, хто його шантажує…Добрі люди у Пеллі говорили, що у князя була якась дивна хвороба… Поїв, мовляв, грибочків, і… А автором цієї салати ті ж добрі люди називали сина князя Ріфіна, княжича Короната…

Князь Коронат Астеонський, мій брат у перших, у перші ж місяці свого правління збільшив астеонцям податки так, що вони збунтувалися… До них приєдналася частина Срегії… Доводив повстанцями неякий Сірд Ралін, колишній моряк… Мої золотошукачі стрибали, наче пси на шворках… Їм дуже хотілося битись. Не маючи ніяких вказівок, я таки озброїв своїх людей — яке там уже потаємне добування золота могло бути на театрі воєнних дій — і рушив на з’єднання з повстанцями Сірда.

Ох, краще б я цього не робив… Мої хлопці, що майже всі були ельберійцями, тільки очима кліпали, коли побачили оце так зване військо… Порядку ніякого, командири весь час міняються, на спробу навести який-то лад, натовп одразу починає горлати, що вони нині люди вільні, а тому не визнають над собою нікого і нічого.

Бідолашний Сірд міг розраховувати лише на збунтовані команди Сейвігурської фльоти, які він привів з собою з Сейвігуру… Цих моряків Коронат списав на берег і почав робити з них піхотинців… Для чогось новоспеченому князю потрібно було підсилити сухопутні частини Північної Ровти, воєводою якої він став по смерти батька.

Словом, став я при цьому хлопцеві військовим радником… Ельберійців моїх Сірд поставив на чолі селянських загонів, і вони таки дали їм раду… Військом це ще не можна було назвати, але все ж таки…

Почалася війна, яка до болю нагадувала мені Квітанське повстання… Коронат зачищав власне князівство, наче на чужій землі воював… А втім, він і був тут чужим, цей моанський вишкребок…І, як я зрозумів потім, прагнув правити не лише Астеоном.

І от, в одній із сутичок, я отримав три кульових рани… Одна з них була у живіт, і трохи не звела мене в могилу. Коли четверо бойовиків — південців, котрі були моєю охороною, витягли мене з битви, я був дуже схожим на небіжчика… На моє щастя, вони здали мене на руки одній місцевій відунці… Чудова була стара, з вовками розмовляла… Її так і називали — Вовча Мати. Вона-то й залатала мене, незгірше за Вербену…

Та коли я одужав, все було вже скінчено…. Повстання потопили в крові, Сірда стратили в Моані… Повторилася ота історія, що в Моозі: коли стало припікати, гурт колишніх кріпаків, яких Сірд оголосив вільними, видали його головою в надії на помилування. Ельберійці мої були біля мене, усі четверо. Решта — хто загинув, а хто вже давно вибрався з цього пекла на Південь. Вирішив і я пробиратися додому.

Я знову став шоррогським шляхтичем Келлі, а четвірка бойовиків грала ролі моїх слуг. До Моани ми дібралися без пригод… Тіло бідолашного Сірда все ще висіло на шибениці біля в’їзду до міста. Я потиху пробурмотів мейдистську заупокійну… Колишній моряк мені подобався, та й провели ми разом незлих півроку… Чого варта ота битва на льоду ріки Пеллани, куди ми заманили кінноту князя Короната… Ех, аби його селянам та побільше впевненості… Відвага-то у них була — люди йшли до бою з косами, настромленими вертикально на держак… Замість зброї… Ох, наробили вони тоді, на Пелланській кризі, отими косами… Страшні зимові жнива… А потім… Потім пересварилися за здобич… Потім найгірші з них перерізали охорону Сірда з отих його матросів і видали свого керманича паскуді Коронату… Думаєте — їх помилували? Помиляєтесь… Князь Коронат заявив, що не веде перемовин з бидлом, і наказав готувати шибеницю… Сірд їх пережив — його урочисто повісили в столиці…

З Моани я вирушив, перебувши трохи у Ролли. Рани мої чогось розболілися, і я вирішив довіритися лікареві. Сказав — напали розбійники. Белатець лише головою покрутив… Певне, в ньому знову ожили давні підозри… Але він два тижні відпоював мене якимись настоянками і робив перев'язки. Опісля я нарешті виїхав до Боговлади все з тим же супроводом. Коли ми дібралися до Зелеміню, я вийшов з карети, і поцілував землю Ельберу, бажаючи собі тут і вмерти… Досить з мене було пригод і подорожей… Я хотів додому… Я ж свого сина майже не знав, покинувши його на руки охоронця… Я хотів…

«Ти служиш у війську без права на відставку, — прокинулась нарешті моя совість, яка до того дрімала собі, немов ведмідь у барлозі, - а тому перестань скиглити і підтягнись… Тобі просто треба відпочити»

«Пане сотнику, — відповів я совісті як завжди ввічливо, — хоч і говорять, що ми, моанці, нащадки кочівників, але з мене вже цього їй-Богу досить… Хочу побути вдома, хоча зараз дійсно вже земля горить під ногами.»

Гніздо Ворона виявилося порожнім. Покоївка, котра за ним дивилася, розповіла мені, що мої лоянці поїхали до Чорногори разом з панною Даною. Відпочити у Лелечому Гнізді. Терночок зоставив мені записку. Я прочитав — і обімлів… В записці, запечатаній перстеником з лелекою, який я якось привіз малому з якоїсь поїздки, було лише: «Вони говорять — ти загинув, я не вірю… Тату, повернися живим!»

Я пішов до замку… Князеві гридні скерували мене до приймальні, мовивши, що його ясновельможність якраз нині приймає городян у справах. Я не став виправляти помилку — пізнати мене зараз було важко: знову борода, цього разу по груди, лице аж зелене від втрати крові і вбрання заморського гостя… До того ж було цікаво, як — то Вогнедан приймає відвідувачів.

Було десь пополудні, і у приймальні сиділо лише двоє… Ремісник-південець, котрий притискав до грудей який-то старезний папір з багатьма печатками, і моанський дворянин, котрий теж тримав у руках цілу купу документів. Носа у дворянина колись було незле зламано… А, так це ж Реджі, не знаю як там далі… З Персикового передмістя… Я порадів ще раз, що трохи змінився на виду… Не вистачало мені тільки, аби мене просто з князевої приймальні потягли до суду.

За столиком у кутку сидів секретар-правник у чорному камзолі з білим комірцем. Усе, як належить… З кабінету вийшла якась пані в білому вдовиному вбранні, весь час втираючи платочком засльозені очі. Підійшла до молодого правника, віддала йому записочку, певне від князя. Юнак кивнув головою:

— Завтра буде готове, — сказав, — заберете у канцелярії.

Пані пропливла до виходу. Правник кивнув моанцю, і той поспішно рушив до дверей. На лиці секретаря з’явився який-то чудний усміх. Він не сів, а лишився стояти.

З кабінету почувся чийсь обурений голос… Не чийсь, а таки пана Реджі… Ну, ну…і чим ми так не задоволені… Дзеленькнув дзвоник над дверима. Секретар трохи відчинив двері, і я почув Вогнеданів голос:

— Ростиславе, мені потрібна ваша допомога… Відвідувач не знає ельберійської мови… Співчуваю йому в його темнощах, але…

Правник зайшов, і зачинив за собою двері… Я трохи не розреготався вголос… Отже, незламний князь продовжує таки оці свої мовні досліди… І як це на нього ніхто ще й досі не доніс? Ні, справді, куди котиться Велика і Могутня…

Ремісник, котрий лишився у приймальні, аж хихикнув… Глянув на мене і знову посміхнувся… Певне, уявив собі, як князь і мене вшановує промовою про моанську тупість розуму… Ох, Вогнедане, Вогнедане… Оце, мій князю, ви уже не від батька успадкували, а від діда Воїслава.

Тим часом пан Реджі вилетів з кабінету червоний, наче печений рак. Ростислав вийшов за ним слідом і гукнув:

— Куди ж ви, пане шляхтичу? Треба ж іще все записати… Зайдіть завтра до канцелярії… Там, до речі, є й товмач, і перекладач… Вам навіть думати не треба буде — все само зробиться.

Пан Реджі на мить зупинився і добірною моанською мовою виклав Ростиславові все, що він думає і про товмачів, і про перекладачів, і про удільних князьків, котрі, користуючись слабкістю трону, зовсім розперезалися і поводяться як бидло…

— Скажіть про це йому, — спокійно порадив секретар, — чому ж ви там такого не казали?

Пан Реджі аж запінився і вилетів геть, наче камінь з пращі. Ростислав кивнув ремісникові, і той пройшов до кабінету, не випускаючи з рук отого свого паперу.

Ремісник пробув у князя недовго, і товмач йому не знадобився. Виніс секретареві записочку, той прочитав, кивнув і мовив:

— За чотири дні… У канцелярії…Справу буде вирішено на вашу користь.

Ремісник подався до виходу, а я встав… Ростислав кивнув головою і пішов за мною.

— Юначе, — сказав я з чорногорською вимовою, — мені не потрібні ваші послуги… Займіться паперами…

Краєчком ока я з задоволенням побачив трохи очманіле лице молодого правника, і переступив поріг князевого кабінету.

Вогнедан мене теж не пізнав. Він сидів за різьбленим столиком і роздивлявся той папір, що залишив йому ремісник…До молодого чорногорця повернулася його колишня дивна краса, але та юнацька ніжність, котра так вразила мене свого часу, зникла без сліду. Переді мною сидів Повелитель… Не той Вогнедан, якого я бачив колись у видінні… Сильніша людина для страшніших часів…Чи дивний, коли ваша ласка… Зодягнений він був у блакитний, шитий золотим листям кунтуш стародавнього крою… Голову обвивав такий же оберіг з золотим плетеним візерунком…. Волосся заплетене в ще коротку косу… Юнак поклав документа на стіл і підвів голову.

— Я вас уважно слухаю, шановний, — сказав він ельберійською зі звичною своєю данадільською вимовою, — чим можу допомогти?

— Та власне нічим, пане Вогнедане, — сказав я, — я тільки-но повернувся до Боговлади і дуже хотів вас побачити…

— О, ні…, - мовив князь якось розгублено, — родичу Білозіре?!

Він піднявся з-за столика… Розгубленість на обличчі змінилася такою радістю, що мені аж стало незручно.

— Власне, що тут такого, — сказав я здивовано, — може мені не варто було заходити до приймальні?

— Але ж ви загинули, родичу, — сказав князь, зупинившись навпроти мене, — стрий Ольг вдягнув по вам жалобу… Прийшла звістка з Астеону, що вас убито… Там були заворушення… Я теж у жалобі, - він вказав на пришпилену до рукава кунтуша білу стрічку, — бо ви є моїм стриєм у перших з материного боку… І раптом небіжчик приходить до мого кабінету, та ще й питає, що тут такого…

Отут лишень я зрозумів чудернацьку записку Терночка… Бідний мій син… Бідолашний Ольг…

— Мій княже, — сказав я, — дозвольте мерцеві стрічечку на пам’ять…

Вогнедан, сміючись, став трохи боком, і я відчепив від його рукава ознаку жалоби. Відмітив, що Вербена постаралася на славу — слідів тортур видно не було… Хтозна, що приховувала стрічка на чолі, але вуха знову були загостреними і гарної форми… Лише сиві скроні над юним лицем вказували на те, що пережив цей чоловік.

— Як сумно мені, - раптом вихопився у мене хтозна коли, ще, мабуть з Вогнедановим батьком прочитаний вірш, — побачити сніг на гілках

у вишні, що квітне…

— Подув буревій, — миттєво відповів Вогнедан своїми, чи чужими словами, не відаю, -

І хльоснув мороз, залишаючи слід на корі,

Та вижила вишня…

— Брате Вогнедане! — провуркотів ззаду знайомий ледь хрипкуватий низький голос, — дозволь же й мені подарувати воскреслому жалобну стрічечку!

— Мечиславе! — вигукнув я, обертаючись. Веданг стояв на порозі кімнатки, двері до якої були затулені завісою.

— Родичу Білозіре! — вигукнув юнак, — Ой, жити вам до ста літ, а вашим ворогам піти під лід… Ми ж всі було впевнені, що вас убито в Астеоні! А ви тут як тут, та ще й говорите віршами, наче придворний піїта! Та дозвольте ж вас обійняти, аби переконатися, що ви не упокійничок…

І непогамовний Дракон, затягнений як завжди, в чорний оксамитний кунтуш, кинувся мені в обійми… Я притис до себе юнака, і раптом відчув десь поряд мстивий подих гарячого вітру…

«Ні, Ружено, — мовив я подумки благально, — ні….»

Мене всадовили у крісло, Вогнедан дзвінком покликав Ростислава і сказав, що на сьогодні все. Попереджений Ростиславом паж, юний чорногорець, приніс вина і фруктів. Вино, ясна річ, було росавське… Опісля отого горлодраю, який ми з Сірдом пили в астеонських снігах — і такий делікатес… Я аж зітхнув.

— Розповідайте ж, — звелів Вогнедан, опісля того, як було випито за зустріч, — як так сталося, що ми вас поховали і оплакали.

Я коротко описав повстання і свою участь в ньому. Про золоті копальні промовчав, бо не знав, до якого ступеня Вогнедан з Мечиславом посвячені у таємні справи. З мого оповідання виходило, що був я в Астеоні, займався там торгівлею, і там же вліз у чужу війну…

— Зрештою, я ж астеонець, — закінчив я смутну історію поразки селянського війська Раліна, — от і не витримав…

— Це було, — мовив Вогнедан докірливо, — дуже необережно…

— Дозвольте, — зітхнув я, — зробити вашій ясновельможності одне зауваження… Тільки-но я зустрів у приймальні чоловіка з перебитим носом, який матюкався як моанський швець. Носа, до речі, колись перебив йому я, аби він тримав його по вітру… Пане Вогнедане, ще не час вчити їх нашої мови… Він же донесе на вас!

— От я говорю брату про те саме, — підхопив Мечислав аж ніяк не докірливо, — чого він ото голову собі ламає… Ростислава змушує робити дурну роботу… Я ж пропонував дуже простий спосіб… Поставити у дворі перед вікном шибеницю… І як зайде отаке до кабінету, наче випадково розсунути завіси…

— Діти мої, - вихопилось у мене, — ви такого натерпілись… Невже ви ще не зрозуміли, що навіть конаючий звір може вбивати?

— Та все ми розуміємо, — м’яко мовив Вогнедан, — не турбуйтесь, родичу Білозіре… Мені в Моані покровительствує Імператорський Намісник… Він не віддасть мене пану Гаратто, навіть якщо той дуже цього захоче.

— То напівкровного принца Імператор призначив Намісником? — здивувався я, — Відстав я від життя у лісі сидячи… Але ж, пане Вогнедане… Генда не можна довго дурити…

— Довго — не можна, — погодився князь, — та вже лишилося трішки… Отже, пане Білозіре… Наказую вам їхати до Чорногори і відпочивати… Вам треба поправити здоров’я… З Ольгом я зв’яжуся сам… А ви їдьте просто до Лелечого Гнізда… Там зараз ваш син і отой лоянський приятель… І Дана… І ми прибудемо за тиждень — відпочити опісля боговладських справ…

— Авжеж, — хмикнув Мечислав, — у нас тут є три види відвідувачів… Одні добрі люди товмача не потребують… Трапляються між ними і дурнуваті, але ж без товмача легше розібрати, чого людина хоче… Потім — ті, хто без товмача «не розуміє», але боїться слово мовити, а верещить у приймальні, перед Ростиславом… А зовсім зрідка трапляються й такі, що брат кличе мене, яко другого секретаря… Вірніше, навіть не кличе — я сам пропоную допомогу… Був тут один пан Солтін…

— Ну і ну, — сказав я зацікавлено, — і що?

— Тільки не говоріть мені, пане Білозіре, — засміявся Веданг, — що й цього панка ви розмалювали… Він тепер з паличкою ходить, але все такий же злобний… В нього там яка-то справа з успадкуванням, що він її без намісника ніяк вирішити не може… Так він тут… Оце опісля того я і запропонував брату поставити у дворі шибеницю… Не хоче брат… Негарне, мовляв, видовище… А те, що оцей паскудник брата безвухою нелюддю в очі назвав, це, виходить, гарно… Та будь-який інший князь, і я навіть, повісив би гада на поталу гайворонню та ще й знайшов би в цьому щось красиве.

— Але ж той панок, — всміхнувся Вогнедан, — мене не образив, бо вуха на місці маю… А ти, брате Мечиславе, йому трохи власні не одірвав…

— Я лише провів його за вухо до двору, — пирхнув Веданг, — а по дорозі пояснив ельберійською мовою, що може статися зараз з його вухами… І знаєш що, брате Вогнедане? Цей пан зрозумів мене без товмача…

Обидва дивні розсміялися… Я поволі підвівся з-за столу.

— Дозвольте, — сказав, — відкланятись…

— То що, їдете? — спитав Вогнедан.

— Та якось мені, - мовив я незручно…

Вогнедан пильно подивився мені в лице.

— Хоч досі зостався, — сказав

Сум в серці лелеки

Та рада почути вона журавля в небесах…

Я мимоволі почервонів як хлопчик… Ну, звісно ж… Мальва — князева друга мати. Мати-годувальниця… Щось він та має знати про отой сум в лелечому серці…

— Поїду, — мовив врешті, - скільки ж можна ховатися від власного сорому….

— Вона пробачить, — прошепотів Вогнедан, — опісля школи чоррів мене відігріло тепло її серця… Зостаньтесь їй братом…хоча б.

Коли я прощався з Мечиславом, то одвів його набік і сказав:

— Два роки тому загинув Шордон Шрежін… Ви не знали про це, пане Мечиславе?

— Ні, - відповів Дракон опісля короткої задуми, — що ж… Я за ним не плакатиму… У мене ніколи не було батька, а від матері зосталося гробовище… Та як такий батько — то краще ніякого…

— Пане Мечиславе, — сказав я, — якщо ви побачите раптом привід жінки, схожої на портрет князівни Ружени — не знімайте срібного ланцюжка…

— Я зроду не бачив навіть привиду неньки, — мовив Веданг, — тож був би навіть радий тому… Але для чого мені знімати ланцюжок? Я ніколи не знімаю обереги. Це зображення родового герба — його мені дала Купава, котра зняла оберег з моєї мертвої матері… Вона убрала матір як князівну… Шрежін трохи не збожеволів, коли дізнався, що вона вдягнула на неї старовинні ковти з чистого золота… Що з вами, пане Білозіре?

— Нічого, — вимовив я, — пам’ятайте мої слова. Колись я розкажу більше.

***

Отже, я таки виїхав до Чорногори. На свій сором — у найманій кареті, бо рани мої дошкуляли мені все більше і більше… Дібрався таким чином до Ігворри, а звідти вже поїхав верхи.

Лелече Гніздо зустріло мене незвичним гамором… У дворі з’явилася кузня, з якої чутно було дзвін заліза. Скрізь лунали молоді голоси… На мене, що потиху зліз з коня біля воріт, ніхто навіть уваги не звернув…

Почувся дівочий сміх… З будинку вибігли Дана з Вишенькою…Зодягнені як верховинки — у вишиванки, спідниці-дерги та кептарики… На гарненько зачесаних голівках видзвонюють чільця. А за ними поважно вийшов Терночок… У вишиванці, підперезаний верховинським чересом з бляшками, в полотняних, гаптованих по низу, штанях та постоликах…. Коли я його таким уздрів, мене аж сміх розібрав… Якщо вони і Найсіня зодягли у кип тар…

Терночок і побачив мене першим… Він зістрибнув з ґанку і кинувся до мене. Хвилина, і мій вже такий дорослий хлопчик повис у мене на шиї… Потім на тій же шиї опинився букет з чілець, намист, вишиванок і дівочих сліз… Коли я трохи відбився від Дани з Вишенькою, то побачив на ґанку Мальву….

В ній не змінилося нічого, окрім вбрання. Вона була у жалобі… По мені, напевне… І ще — вона була в намітці заміжньої пані з Чорногори, яку не могла вдягнути, бувши моєю дружиною. Адже ми змушені були приховувати свій шлюб… Свій шлюб Княжої Ночі, найкоротшої в році… Свою любов, котру я потім зрадив…

— О, ні…, - промовила вона знайомим до болю голосом, — Білозіре… Ти — живий?!

Авжеж, адже мене і тут уже поховали… Я одразу ж пояснив, що, звісно ж, живий, і помирати не збираюся.

Мене затягнули в дім, до знайомої зали-вітальні. Там теж нічого не змінилося — той же дубовий поставець, круглий стіл, стільці з округлими спинками… Під жіночий писк я зрозумів, що поговорити з Мальвою сьогодні мені не випаде.

З кузні прибіг Горицвіт, а зверху, звідти, де колись була моя спочивальня, збігли Влад з Ігворром… Довелося витримати ще й обійми цієї трійці. Потім прийшла Вербена, яка навідувала болящих за своїм звичаєм. Вона-то не обіймалася…

— Нарешті! — пирхнула, — не минуло й двох літ, як зволив навідатись до вуйни…

— Вуйно, — спитав я, — де батько?

— У Ігворрі, - відповіла Вербена, — він же тут є намісником Вогнедана. Я пошлю за ним.

Найсінь прийшов останнім. Він, виявляється, вправлявся на задньому дворі, відточуючи мистецтво бою свого давно покинутого краю… Кептаря на ньому не було, але гаптовану сорочку він таки вбрав… Коли ми обійнялись, як-то завелося у нас віднедавна, колишній «тигр» мовив трохи сумовито наріччям лоянського князівства Нань:

— В країні чужій птах змінився — і голос і пір’я — все інше…

— Тобі навіть личить, Найсіню, — всміхнувся я, тамуючи розчулення.

— Людині личить вбиратися так, як пращури, — одмовив мій лоянець, — і бути похованим в землю предків… Найсіня, гвардійця імператора Сінь, поховають напевне у вашій землі, князю Ессінь… І вберуть у висиванку… На все воля Небес… Я радий, що ви живі, мій ване…

Обід плавно перейшов у вечерю… Всі хотіли знати, де я був, чому мене вважали за мертвого, чому я не приїздив сюди раніше… Я ледве встигав відповідати…. Мальва сиділа на чолі столу і усміхалася смутним усміхом, якого я у неї не знав.

Дивувала відсутність Вереса. Але питати де він я не хотів. Тим більше, що до вечері примчав з Ігворри верхи Ольг… У жалобі… Він не питав нічого. Тільки застогнав, як поранений, і притис мене до себе.

Лише, коли всі вгамувалися, я зміг скласти батькові звіт про оті копальні, самородки та повстання Раліна. Мальва постелила нам з ним в одній кімнаті, колишній спочивальні Ольга та Ясмини. Нині це був батьків кабінет у Лелечому Гнізді. І тут таки стояло його широке дерев’яне ложе, на якому ми й розмістилися вдвох.

Ольг позирнув на сліди від куль, що прикрашали моє тіло, і сказав:

— Я не буду карати бойовика за те, що він не перевірив відомості… Тут легко було помилитись… Дитя, моє, Ольжичу… Я думав уже, що втратив тебе… Але десь, в глибині серця — все ще сподівався. Якось мені не боліло, розумієш…

— Я трохи розгубився, — мовив я, — зайшов у Боговладі до князя, а вони з Мечиславом, виявляється, мене оплакують… Я одразу подумав про сина… І про вас.

— Мене розшукував княжий гонець, — мовив Ольг, — а я тим часом навідував Ясногора Парда. В горах. Повертаюся, а вони мене очікують: гонець і наймит з Лелечого Гнізда. Я навіть біле вбрання змінити забув… Ну, що ж… Добре те, що й закінчилось добре. Нині маєш відпустку, аби поправити здоров’я.

— Батьку, — спитав я обережно, — а де це Верес? Все таки я його двадцять років не бачив. Міг би й привітатися…

— У Верховині, - відповів Ольг, — на хуторі Терхів. Він завжди любив там бувати. Там спокій, тиша… Лад… Його там слухають…

— То він не живе з Мальвою? — вирвалося у мене.

— Ну, прилюдно вони не розлучалися, як-то у нас заведено, — сказав батько, — але життя… Мені ось подобається, що у Лелечому Гнізді знову гамірно… Що молоді багато, що вона галасує, співає… Його від цього верне. Але ж не може він вигнати з хати власних синів… З моєї хати, до речі… От і тікає на свій родовий хутір. Це маєтність Алтеї, він успадкував її від матері.

— Зрозуміло, — мовив я, подумки зітхнувши полегшено. Якщо Верес за двадцять літ не змінився, навряд чи ми всиділи б з ним в однім будинку.

— Як тут що? — поцікавився я знову, — як сусіди? До речі… Я ж так і не насмілився спитати у князя, на якій гілляці він наказав повісити молодого Вовчура?

— Гілляку я можу тобі й показати, — одмовив Ольг, — але ніхто того хлопця не вішав…То було самогубство.

— Не зрозумів, — сказав я ошелешено, — він що, утік з-під варти?

— Ні, - мовив Ольг з яким-то непередаваним виразом на обличчі, - Вогнедан його відпустив.

— Батьку, — сказав я, — напевне мене ще й у голову поранило, а я того не помітив. Розкажіть…

— А що тут розповідати, — сказав Ольг знехотя, — був суд… І Вогнедан вирішив, що Ратимир є божевільним і не відповідає за свої вчинки. Наказав відправити його до Чорногори, під батьківський нагляд…

— Бідолашний Новомир, — мовив я щиро, — а старий Чорнота… Як їм усе це пережити?

— Чорноти вже нема, — зітхнув Ольг, — він помер від серця ще тоді, коли з Боговлади приїхав гонець з повідомленням про те… що сталося. Сіроманець — пам’ятаєш його — начільник оборони Ігворри…

— Авжеж…

— Хотів скласти повноваження, я не дозволив… А Новомир… Він же опісля смерти Чорноти сам лишився у Вовчому Лігві з роду… А ще, як привезли Ратимира, то з двору зійшли навіть наймити. Ніхто не знає, що там було, між батьком і сином. Оповідають навіть, що Новомир, а він здатний на подібне, сам дав сину мотуз і вказав смереку, на якій… Словом, хлопець повісився, та й годі…

— Ніколи не розумів Вогнедана, — мовив я щиро, — малим весь світ спалити хотів, нині зрадника пробачив, наче святий Мейді…

— Не пробачив він його, — знову якось знехотя мовив Ольг, — це помста була, синочку… Страшна помста Вогнеданова… Тому бідоласі… Ти б чув, що він на суді ніс, молодий Вовчур… Хотілося померти геройською смертю. Він один, мовляв, розкусив Вогнедана, намагався зупинити оце чудовисько, що рветься до влади… Він, мовляв, ніякої смерті не злякається… Мечислав на цьому місці промови на коліна впав перед Вогнеданом і каже: «Себе ганьблю, брате, і рід Драконів, бо ніхто з нас ще не стояв на колінах ні перед ворогом, ні перед другом… Віддай мені поганця, я вже зможу його налякати…» А Вогнедан йому відповів лише: «Візьми звіра на ланцюг, Мечиславе…»

— Здається, — пробурмотів я, — я його зрозумів… Він полишив покарання судьбі… Аби його люди і дивні не звикали до вигляду ешафотів на площах… Аби звір в безоднях духу не гуляв на волі… Але ж це яка витримка потрібна…

— Ти б бачив, як він сидів на тому суді, - зітхнув Ольг, — наш Вогнедан… Повелитель…

— Батьку, — поцікавився я спроквола, — що в цьому не так?

— Я втрачаю контролю, — відповів Ольг, — скоро онук моєї сестри вийде з-під мого впливу. Аби була воля Богів на те, щоб він хоча б приймав мої поради.

— Але куди ж він без вас, — спротивився я, — у вас в руках страшна сила… І влада…

— Таких, як я, — відповів батько сумовито, — опісля перемоги знищують по використанні…

— Тільки не Вогнедан, — вирвалося у мене, — тільки не він…

— Лягай краще спати, синку, — зітхнув Ольг, — не будемо загадувати наперед.

Вогнедан з Мечиславом приїхали, як і обіцяли, за тиждень. Зустріли їх, ясна річ, обіймами й поцілунками, переодягли у верховинський одяг — серед чорногорської шляхти це була остання мода, введена князівною Даною, нагодували від серця і розважали від душі.

Вечорами молодь палила ватру неподалік Лелечого Гнізда, на посиденьки приходили з Лелегів дівчата та хлопці… Регіт та витівки там не вщухали. Іноді до молоді приєднувалися ми з Мальвою, Вербена, або й Ольг, котрий навідувався додому з Ігворри.

З Мальвою ми так і не поговорили від серця. Вона поводилася так, наче між нами нічого не було… Наче повернувся її заблуканий брат, якому вона дуже рада. І я все не мав нагоди запитати — чи пробачила… Чи не тримає жалю… Зазвичай вечорами ми сиділи на колодах біля вогнища, і слухали молодечі баляндраси.

Верховодив, ясна річ, Мечислав… Від його побрехеньок засміявся б і помираючий… Коли Веданг втомлювався плескати язиком, то показував сільським хлопцям прийоми бою з двома мечами одразу… Або, починав кружляти у «смертельнім танку», наче чорний смерч… Якось, у відповідь на його нахваляння, з колоди підвівся Вогнедан… Смерч і блискавка… Найсінь опісля сказав мені, що йому зосталося лише вклонитися цим двом юнакам…

Наступним і неодмінним учасником усіх вистав був Горицвіт…Юнак, виявляється, був винахідником… Схильність до всіляких дослідів, він напевне успадкував від Вербени. Захоплювався він тими дослідами так, що нічого довкола себе не бачив… Я зрозумів, чому Ольг покинув надію виростити собі наступника зі старшого онука…

— Не можна, — говорив Князь «тіней» цілком серйозно, — забивати гвіздки дорогою порцеляною… Цей хлопець — мозок майбутнього Ельберу… І я маю його оберігати, а не використовувати як фігуру на шаховій дошці.

Найулюбленішою історією в колі біля ватри була байка про «політ Горицвіта»… Старший син Мальви ще зовсім хлопчаком змайстрував собі якусь штуку, схожу на крило… І — найдивніше — таки спланував на ній зі схилу Розради — гори… Щоправда, закінчився цей політ тим, що поривом вітру хлопця кинуло на скелю, і він зламав ногу. Та юнак не здавався. Нинішня його летюча штуковина легко ширяла у повітряних потоках, і Горицвіт навчав літати всіх бажаючих. Він і мені пропонував, але я сказав, що мені і на землі непогано…

Старший Лелег майстрував для Вербени медичні інструменти, опанував ремесло ливарника, склодува й теслі, дуже добре знав ковальську справу, і весь час щось винаходив… Найбільше він працював по зброї, яку невпинно вдосконалював… Ольг якось натякнув, що по кресленням Горицвіта, чорногорські ливарники потаємно відливають якусь диво-гармату, дуже далекобійну, яка буде для ворога неприємною несподіванкою.

Словом, відпочивалося мені чудово… Несподівано прибули ще два гостя — пард Верен зі своєю подругою… Видовище зустрічі забути було нелегко… Вогнедан єдиний не розгубився, коли Стражі Гір безгучно стрибнули у освітлене ватрою коло. Він обійняв їх за шиї і добрих півгодини пестив, гладив, і трохи сам не вуркотів. Опісля Верен заявив через Вогнедана, що ми всі — лихі істоти, бо дозволили, аби його другу завдали болю. Він з Горяною покине рідні гори, аби такого більше не повторилося і стане для свого приятеля найкращим охоронцем. Мечислав з цього приводу лише руками розвів:

— Ой, лишенько, куди котиться світ… Нині, аби бути тілоохоронцем у князя, треба не меча мати, а хвоста і чотири лапи…

Однак, парди не жартували. Вони поселилися неподалік, харчувалися дикими кролями і терпляче очікували, коли можна буде приступити до несення служби.

— Тут панотця з Ігворри вже грець побив, — пророкував Мечислав, — коли той побачив одного Верена… А що станеться з Боговладою, коли князь вернеться з таким супроводом? Персикове передмістя спорожніє, слово даю!

Відвідав я якось і Новомира Вовчура… Його садиба поволі руйнувалася… Сам Новомир був схожим на живого мерця… Мене він спершу не пізнав, а пізнавши — зрадів… Ми посиділи, випили, згадали дитинство, «моанську пику», панотця Ардгома… Про Ратимира ні він, ні я ні промовили ні слова. Я не насмілився запитати, що тут сталося, коли юнак повернувся додому.

— До речі, - мовив на прощання Вовчур, — ви ж з Мальвою колись кохалися… Умовив би ти її знову зійтися з тобою… Отой її чоловік — лише ззовні на дивного схожий… Він мені і сина зіпсував… Все розмови з ним вів про недосконалість світу, та про те, яким лихим є Вогнедан… Отією школою чоррів попрікав, наче Пард винен у тому… Весь час натякав, що зрадить нас князь, бо моанської крові в його жилах якась там доля… А зрадником, бач, інший став… Загубить Мальву таке заміжжя… Вона ж чого і досі з ним…. Бо він твоє дитя виховував всі ці роки…

Отут у мене навіть дихання сперло.

— Горицвіт? — спитав я, — та не може бути!

— Та чого не може, — пирхнув Вовчур, — порахуй…

— Вона ж князева молочна мати! А Вогнедан молодший за Горицвіта!

— Молодший більш як на півроку, — мовив Новомир, — коли двійнята народились, хлопчині місяців десять було… Та ти лише подивись на нього! Від Лелегів у Горицвіта самі очі та вуха… І думаєш, чого Мальва так серцем присохла до твого Терна? Отой твій вузькоокий приятель, як приїхали вони сюди вперше, руки перед грудьми склав і мовить: «Перша дружина князя Ессінь! Моя пані була його другою дружиною… Перед смертю вона склала вам шану, і доручила дитину, яку назвала по-вашому Терном…» Мальва довго на нього дивилася, а тоді питає: «Це такий звичай?» «Звичай» — відповідає твій друг. Тут підскакує Верес: «Вона ніколи не була дружиною того волоцюги!». Приятель твій ледь розгубився, а Мальва раптом і мовить з серцем: «Мені краще знати! А хочеш доказів — подивись на мого старшого сина!»

Від Вовчого Лігва я майже біг… І Боги були до мене милосердними… Дім був порожнім. Молодь гайнула в гори, Вербена подалася до своїх скляночок і колбочок… Я застав Мальву саму.

— Ми можемо поговорити? — спитав я.

— Тільки не треба вибачатися, Білозіре, — сумно мовила дивна, — що було — пішло за водою.

— Я знаю, що зробив тобі боляче… Я мучився цим двадцять літ…

— Минулого не повернеш, братику… Ми маємо дорослих дітей…

— Мальво, — спитав я, не витримавши, — Горицвіт є моїм сином?

— Моїм! — різко відповіла Мальва, — не починай цієї розмови, брате… Невже недостатньо, що ти загубив мені юні літа… Що через тебе я змушена терпіти поруч нелюба… Я знаю… Знаю, що ти торгуєш вином разом з моїм батьком… Малиновим вином… За це я пробачила тобі ту зраду… Але — не згадуй минулого… І не чіпай Горицвіта….Нехай все зостанеться як є.

— Але ж я, — пробурмотів я покаянно, — лише хотів дізнатись…

— Він міг би бути твоїм сином, Білозіре, — сказала жінка різко, — аби ти не повіявся тоді у світ! І ці, інші — теж… Я могла б народити тобі багато синів, бо дуже тебе кохала! Може я любила тебе занадто сильно, бо згодилася взяти чорногорський шлюб з людиною іншої віри… Адже ви вважаєте за повію ту, що не постояла з вами півгодини у церкві і не послухала побрехеньок панотця…

— Мальво! — вигукнув я, — навіть тоді я так не вважав!

— А хто ж розбив наше щастя, як не отой панотець Отін? Чого він тобі тоді наговорив, що ти чкурнув як опечений? Навіть не простився! Батько цілий рік чорний з лиця ходив… Він знав, де ти, я певна… Що ти накоїв тоді? Мовчиш? І ти ще питаєш у мене від кого Горицвіт? Дай мені спокій, Білозіре! Досить з мене Вереса з його вічною злобою… Він не тільки твого сина ненавидить, він і власних дітей терпіти не може… Бо вони, на їхнє щастя, не вдалися в нього! Не говорімо більше про це… Зостанься мені братом і мовчи!

— Лелеко, — мовив я трохи не пошепки, — пробач журавлю…

З очей Мальви раптом покотилися сльози.

— Вогнедан, — сказала вона, — це слова Вогнедана… Час нічого не лікує… Отак і скажи йому… Не лікує нічого…

Словом, я зрозумів, що мене прощено, але не розгрішено… І припинив на тому покаянні розмови… Тим більше, скоро почалося таке, що мені стало не до душевних терзань…

Вже кілька днів поспіль я чув «музику вітру»… Дзеленькотіння золотих ковтів… Я не міг пояснити, чому дивні, з їхньою чутливістю, не чують нежиті… Сказати прямо я цього нікому не міг… Ружена доводилася Мечиславу матір’ю, а Вогнедану — вуйною… Вона була кращою подругою Мальви… Хто б мені повірив… Вербені розказати? А сенс… Жриця була прекрасним лікарем, але чи вдалося б їй зладнати з невпокоєним духом? Почали хвилюватися парди… Вони не розуміли, що коїться, але нервово металися довкола Лелечого Гнізда… Я вже навіть почав бачити вночі те, що й вони — згусток темряви з палаючими багряними очима.

Припинилися посиденьки біля ватри… Якось самі собою… Вогнедан мовив, що має їхати до Боговлади… Мечислав, ясна річ, був поруч з другом… І тоді я зібрався теж…

Здоров’я моє на той час покращало, і до Боговлади я дібрався верхи без пригод. Терночка з Найсінем Дана обіцяла взяти з собою, коли сама вирушить до стольного міста. Я не заперечував — справа, за яку хотів я взятися, не потребувала свідків.

Отже, прибувши до Боговлади, я зазвав Дракона до себе в гості. Самого, без Вогнедана. Мечислав прийшов якийсь смутний і затривожений…

— Оце, родичу Білозіре, — розпочав він, — щось мене тисне… Ніколи зроду так себе не почував… Як камінь лежить на грудях… Мама снитися почала… Просить повернути їй оберіг… Оцей, що ношу на собі… Я й повернув би, аби знав як… Може на могилку з’їздити?

Цього лишень не вистачало… Я наважився.

— Пане Ведангу, — сказав, — слухайте-но… Того року, коли загинув Шрежін…

Мечислав слухав мене, не перебиваючи.

— Мертвий дух помсти, — сказав опісля, — бідна моя матуся… Ні, я просто мушу їхати до Гнізда Драконів… І без Вогнедана… Не хочу його ще й цим…ранити. Зараз його на отих прийомах парди охороняють, тож він відпустить мене навідати дім…

— Там щось лишилося, в тому домі? — спитав я.

— Купава нині управителька, — мовив юнак, — вона зробила, що могла… Вона й тоді… Заховала у тій вежі малювання роду. Шрежін туди і носа поткнути боявся, а я щодня приходив… Витезслав… Воїбор… Воїслав… Воїн… І Ружена… Чорна Троянда Півдня… Малювання з дядька я опісля Вогнедану подарував, він його повісив поруч з материним портретом, у робочому кабінеті… А собі звелів зробити копію… І інші речі збереглися… Сучий син же майже не жив у замку… Оце, було, приїде зранку, з посіпаками, накаже перепороти всю челядь, а тоді знову зникає на півроку… Жодного разу не ночував. Я думаю — він теж її бачив..

— Срібла, — сказав я, — на тисячу червінців… На собі носив… Звісно, він бачив духа… Але чому про неї не було чути стільки років.

— Коли я став себе пам’ятати, — мовив Веданг, — вона уже не з’являлася. Я так мріяв її побачити… Я все життя мріяв про матір… Звісно, і Купава любила мене, і пані княгиня Конвалія, і пані Мальва… Але мами мені… все життя не вистачає… І раптом таке… Нежить... Полює на мене… Я ж не став таким, як вона боялася… Я…я не скривдив жодної жінки… Я взагалі ще… ні з ким… не кохався. За що їй мене убивати?

— Вона уже не відчуває ні добра, ні зла, — мовив я стиха, — вона просто йде по сліду, як націлений жах… Націлений її власним прокляттям… Страшна сила духу Ведангів… Пане Мечиславе… Я не покину вас самого… Поїдемо вдвох…

— Тоді звіть мене Мечиславом, або просто Мечем, — сказав юнак, — і полиште оце «ви»… Можна вважати вас другом?

— Можна, — сказав я, — а чого ж….

***

Коли ми з Мечиславом звернули з битого шляху на дорогу до Гнізда Драконів, то минуле стало переді мною наче в яві… Юний Воїн… Красуня Ружена… Грізний Воїслав… У Мечислава до речі був голос, дуже схожий на голос діда… І та сама схильність до єхидних жартів… Тільки що Воїслав був набагато серйознішим… Мати Пава… Маленька Півонія… Як там, до речі, живеться у Сіллоні Півонії Птасі? Де ви всі, Дракони? Чи настане той час, коли ви не гинутимете молодими?

Купава зустріла нас з великою радістю. Мене вона пригадала, а ось я її зовсім не пам’ятав… Зате добре пам’ятав Змагора Тополину, чиє прізвище вона носила понині… Купава так і не вийшла заміж вдруге.

— Я його вигодувала власним молоком, — говорила вона за вечерею, з любов’ю позираючи на Мечислава, — моє дитя померло якраз за день до його народження…. О, як боліли у мене груди, а ще більше боліла душа… Ружена… Все це коїлося перед моїми очима… Я б і сама пішла за нею від туги, аби не оце дитя…

— О, нене, — лагідно мовив молодий князь, — ви не лише мені врятували життя. Ви вклали в мене душу… Аби не ви — ходити б мені нині в зеленому однострої. Ви наточили меч Ельберу… Для битви і оборони… Незмінний і вірний…

— В житті, і у смерті, - зітхнула Купава, — живи довго, дитя моє..

Коли Мечислав пішов відпочити з дороги, Купава взялася мене допитувати так, наче ми все життя знали одне одного… Я зрозумів, що тільки така жінка і могла вигартувати дух Дракона. Вона і сама мала вояцьку душу.

— Пане Білозіре, — почала вона, — ви ж не просто так собі приїхали! Чому він сам? Він же без сина Воїна кроку не ступить, особливо після того, як Вогнедана трохи не замучили на смерть кляті північани… І раптом мій Руженич приїздить сам, чимось затривожений… Я ж його з пуп’янка знаю… Що сталося?

— Купаво, — мовив я, — це тяжка розмова для нас обох… Що це за історія була з привидом Ружени?

Купава схилила голову, і на її обличчі прозирнув добре знайомий мені затятий вираз, з яким ельберійці бережуть таємниці.

— Купаво, — почав я знову, — я бачив смерть Шрежіна… Його убила нежить з обличчям Ружени… Тепер це полює на молодого Веданга… Розкажи все, що знаєш… Може нам удасться якось це припинити…

— Що ми зможемо, — мовила врешті Купава, — тут волхв потрібен… Можливо — навіть з самого Сіллону… Опісля смерти старого Святомира в цих краях нема волхва такої міці, щоб зладнав з цим… Це ж Святомир і запечатав її вперше…

— То вона таки і справді блукала по замку? — спитав я трохи не пошепки і мимоволі озирнувся.

— А, так…, - вимовила Купава, — ну, що тут було — ви, певне, чули… Я усе розповіла вашому батькові, коли він побував в Гнізді Драконів…Панна Ружена отямилася під час пологів… До того вона була не при собі… Дитя народилося маленьке, кволе… Та ще й з отим його кедазьким личком… Тільки очі… Присягаю, пане Білозіре… Я задушила б його сама, аби не очі Драконів…

Я слухав мовчки. Бо не знав, що сказати.

— Я обмила дитя, сповила і приклала панні до грудей, — оповідала далі Купава, — і тут вона….Вона почала його душити… Я ледве встигла вихопити у неї немовля… А вона тоді сіла на ложі, бліда, в очах отой червонястий вогонь, і кричить мені: «Ружена Ведангська не годуватиме щеня гієни! Убий його! Я наказую тобі!» Тут заходить він…падлюка оця, Шрежін… Усміхається до мене єхидненько і говорить: «Ну ось і маю спадкоємця»… І ось тут вона і прокляла їх обох… І батька, і сина…

— Від чого вона померла, — спитав я, згадуючи Немлінь.

— Зійшла кров’ю, — зітхнула Купава, — та мені здається, що вона просто наказала собі вмерти. Вмирала моя панна при здоровому розумі. І при тямі… І весь час просила вбити немовля… А являтися вона почала на сороковий день після смерти. Дитя тим часом ледве животіло… Воно наче знало, бідняточко, що прокляте від народження… Все кволилося, кволилося, пищало… Та жалісно так… І ось, сорокової ночі прокидаюся я — а вона стоїть над колискою, панна… В тому самому вбранні, що я на неї власними руками вдягнула, перед тим, як покласти у домовину. Дитя вже не плаче, хрипить… «Панно, — почала я благати, — спиніться… Залиште його мені, я сама нині у світі…» А вона повернулася і пальцем на мене отак… посварилась. І зникла… Я тоді дістала срібний оберіг з гербом Драконів. Може ви пам’ятаєте — у князя Воїна теж був такий, ще їхній батько замовив місцевому майстру два, для двійнят…

Я згадав… Той оберіг був на грудях Веданга до останньої миті… З ним Воїн ступив у вогонь.

- І вдягнула я, — продовжила Купава, — на дитину оцей оберіг… А наступної ночі я вже не спала… Вона знов прийшла… Кружляла довкола колиски як вовчиця… Тоді обернулася до мене, очі горять багряним вогнем… А на мені теж оберіг… З ликом Веданга-воїна, найпершого Пращура… І вона пішла… Тільки знову пальцем посварилася… У мене трохи ноги не віднялись.

— Я б там і вмер, — сказав я щиро.

— Цієї ж ночі, - оповідала жінка, — Шрежін вистрибнув з вікна спочивальні без штанів і перебудив всю челядь. До ранку ніхто не спав, у дворі горіли смолоскипи, у кімнатах свічі… Ранком сучий син поїхав до Дубного і привіз священика… Кропив той кропив могилу, і замок, читав молитви, читав, та з тим і поїхав… А Шрежін дурнем не був. Зайшов — я якраз дитину годувала — і побачив у малого на шийці оцього ланцюжка. Помчав він до Дубна і там ото замовив все те срібло, що було на ньому… А панну тим часом бачили вже десятки людей. Найчастіше вона стояла на вежі, ніби брата виглядала… Зрештою, Шрежін не витримав, і подався геть. Прислав управителя, теж собаку…

— А що зробив Святомир? — спитав я.

— А Святомир, — відмовила Купава, — звелів відкрити могилу і запечатав труну… Чарами, ясна річ… І домовину звелів відкрити, аби вдягнути на неї срібний ланцюжок… Сварив мене, що я срібло зняла, а вбрала її в золоті прикраси… Але ж я хотіла як ліпше…. Коли відкрили гріб, всі, хто там був — заціпеніли… Панна лежала наче жива… Ні плямочки, ні виразки… І тіло, ніби, тепле… Хлопці з селища, котрі допомагали волхву, трохи не збожеволіли… Казав Святомир, що треба зробити їй вогняне поховання, але ж собака-управитель не давав дихнути — все шпигував… Ми не наважились… За таке — суд і копальні в срегійських снігах… А як вдягав Святомир на неї ланцюжок, то у бідолашної панни живі сльози поповзли з-під повік! Присягаю! Як я сама там з розуму не зійшла…

— Отже, — сказав я, — виповнився строк печатки…

— Авжеж, — зітхнула Купава, — я її теж бачила…нещодавно. Ще й пораділа, що мій Руженич дуже зрідка навідується додому… А їй, бач і відстань не перепона… Боюся я за Мечислава, пане Білозіре…

- Є, - спитав я, — у селищі хоч знахар якийсь?

- Є Далебор, — відповіла Купава, — жрець з потаємного капища і майстер «смертельного танку». Це він Мечислава вчив… Але він більше… воїн. Ні, він і лікує теж… Але я не знаю, чи зможе він дорівнятися Святомиру.

Словом, спати я ліг не гасячи світла… А прокинувся від золотого дзвону…Темно було у кімнаті, і чорний згусток тьми схилився наді мною… Тьма, а в ній два рубінові вогники…

— Не заважай! — прошелестіло мертве листя голосу, — уб’ю…

Якщо Шрежін вискочив колись зі спочивальні без штанів, то я теж вибіг до коридору лише в нічній сорочці. Одразу ж кинувся до Мечислава. Молодий князь спав спокійно… І без світла, знаючи все… А втім, він мав чисту совість, цей юний Руженич… Хоча скинувся од моїх кроків — певне давалася взнаки вояцька звичка.

— Що сталося, родичу? — спитав…

— Світло, — пробурмотів я, — будь ласка…

Він зрозумів… Намацав на столику кресало, бризнули іскри… Нахилив свічу у підсвічнику до тліючого труту…

— Вона? — спитав, — пане Білозіре, вам треба теж чогось… срібного. Я зараз пошукаю…

Піднявся, пройшов у кут, і ковзнув рукою по стіні… Потаємна шафка… Шрежін про неї, певне не знав… Веданг присвітив, чимось брязнув, і вийняв оберегу… Підійшов до мене і вдягнув її мені на шию.

— Що там? — спитав я

— Дана-захисниця, — відповів юнак, — якраз для Лелега… Носіть… Це пан Ольг колись подарував моєму дідові… Той носив його постійно, а перед отим арештом — загубив… Перервався ланцюжок. Потім челядь знайшла в його спочивальні…

— Завтра, — мовив я, — ми з тобою сходимо до Далебора…

— Вже сьогодні, - всміхнувся Дракон, — не вертайтесь туди… Лягайте тут…

Я ліг… Нехай вважають мене за боягуза, але я не міг залишитися сам… Веданг залишив свічу горіти і приткнувся на ложі скраєчку.

— Заважаю я тобі, - мовив я незручно…

— Зовсім ні, - відповів юнак, вже провалюючись в сон, — наче батько поруч…

«Ти не тільки за матір’ю тужиш, — подумав я розчулено, — ти хотів би собі гарного батька, синочок…»

Далебор жив на хуторі Воєць, неподалік одного з драконячих сіл, що звалося Воїданове. При слові «волхв» я уявляв собі або дивного з Сіллону, такого, ото як Богун… Або поштивого старця з довгою бородою… Але нам назустріч вийшов з пасіки чоловік десь мого віку… Зодягнений як селянин і з вусиками підківкою. Воїна в ньому видавали лише очі… Холодні і зосереджені на чомусь в глибині його власного духу.

— Доброго здоров’я, пане княже, — мовив він радісно.

— Учителю, — вклонився Веданг, — хай прибуде вам сил, а мені уміння…

— О, — мовив Далебор, — мій князь з тих учнів, що перевершують учителя…

— Пан Білозір Лелег, — відрекомендував мене Мечислав, — мій родич… Власне — ми у справах…

Далебор вислухав нас уважно, тоді довго щось міркував…

— Не знаю, — вимовив, — що і порадити… Я ж не навчався у Святомира… Моїм навчителем був князь Воїслав, хай славиться й надалі ім’я Дракона… Він передав мені все, що вмів… Я міг навіть ставити чоло його сину Воїну… Чого Воїн і залишив мене у Веданзі, коли вирушав до Квітану… Він сказав мені тоді: «Ти маєш навчити бою юного Дракона…» Я думав, що мова йде про його власного сина, а вчити довелося небожа…. Хоча пан Вогнедан б’ється незле… Якось ми з ним… пробували… Блискавка…

— Але ж мусить бути який-то спосіб, — мовив Мечислав, — заспокоїти… маму. Чи може, мені з’їздити на Сіллон?

— Ви можете не встигнути, — зітхнув Далебор, — нежить… вона швидко набирає силу… І швидко перестає відріжняти друзів від ворогів. Вона націлена на вас, пане Мечиславе… Це не ваша мати — це згусток її зненависті, ганьби і болю… Вона не слухатиме ваших виправдань… Я знаю лише один спосіб — вогняне поховання… Щоправда вона вже є настільки сильною, що не зникне… Але ослабне… А тоді вже можна їхати й на Сіллон.

— Якби я міг, — з силою вимовив Мечислав, — випустити з жил половину крові… Гаразд! Готуйте краду, учителю…

Від Далебора ми подалися на цвинтар Драконячого Гнізда… Зазвичай Веданги намагалися спалювати своїх померлих, що тут, під оком Дубненських воєвод, було набагато важче зробити, аніж у Чорногорі… А найчастіше — не було кого спалювати… Забагато воїнів цього роду гинуло далеко від дому. Тоді на цвинтарі встановлювали пам’ятний камінь з ім’ям загиблого…

— Тіло діда Воїслава, — оповідав Веданг, зупинившись біля каменю з ім’ям Ольгового побратима, — ваш батько зумів викупити у Дубненського воєводи… Його поховали у вогні… Як належить… Від прадіда Воїбора — лише камінь… І від дядька Воїна теж… Вогнедан говорив, що Воїн загинув, підірвавши себе разом з чоррами, котрі лізли до криївки… Я іноді йому заздрю, брату… Він хоч і не бачив батька ніколи, але малювання з нього носить, говорить з ним… Наче з живим… А я… Одне слово — Кеян… Гірший за байстрюка…

— О, ні… - раптом вимовив він, обірвавши оповідь.. — Ні….

Цвинтар було всаджено вербами… І в тіні одної з них коливався згусток пітьми…

— Спокійно, — сказав я, — нежить не може вийти з тіні… Я, перш, ніж сюди їхати, багато чого про це перечитав… Але ж вона уже і вдень… Це зле… Дуже зле…

В тіні верби стояла жінка в гаптованій сукні. Подзенькувало золото.

— Мама, — тихо сказав Веданг, — така ж, як на малюванні… Мама…

Жінка простягнула руки:

— Такий сильний, — прошурхотів вітер у листі, - такий дорослий… Підійди до мене, синку…

Дракон рушив вперед… Я теж відчув силу, яка тягнула до погибелі молодого Руженича… Вона охопила його розум одразу ж, знищивши страх і непевність. Тепер юнак бачив тільки маму… Маму своїх дитячих снів…

Я рубонув його ребром долоні по шиї… Юнак осунувся в цвинтарну траву навіть не скрикнувши.

— Білозіре, — прошурхотів мертвий вітер, — уб’ю… Тебе теж…

Коли Мечислав отямився, нічого вже не було. Світило сонечко… Шелестіла верба… Нічого…

— Але ж і рука у вас, родичу, — мовив Веданг, розтираючи шию.

— Не відходь від мене, — порадив я, — я не знаю, чи зможе вона зачепити одразу двох… Поки що не може, а там… Скажи мені, Мечиславе, за оці два роки, що пройшли від смерти Шрежіна, ти нічого не відчував?

— Та ніколи мені було відчувати, — зітхнув юнак, — ми з Вогнеданом металися по Північному Данаділу…Він же тепер його намісник… Укріплювали позиції, приглядалися до Зелеміню… Зо дня на день принц Генд має підписати Вогнеданові протекторат над цим князівством… Щось, звісно відчував… Тугу якусь… Постійно — якусь тугу… Та я уваги не звертав — думав, що перевтомився…

— Чому її не чують дивні? — спитав я, — Вогнедан…

— Я думаю, — озвався юнак, — що її того й не було видно два роки, що вона силу набирала… Аби її не відчували наші. Я-то чув, бо вона… За що, пане Білозіре… З чого вона взяла, що я виросту ґвалтівником?

— Мечиславе, — зітхнув я, — хоч Купава і говорить, що твоя мати помирала при тямі, але щось таки у ній та надвередилось, опісля перенесених знущань… Вона навіть уявити собі не могла сина Шрежіна поруч з Визволителем... Не звинувачуй її… Пожалій…

В темних очах Дракона сяйнув рубіновий вогонь.

— Так, — озвався він з похмурою гордістю, — доля кидалася мені до горла скаженим псом, але я добре наточив свого меча.

Перепоховання було призначене на наступний день… Ніч ми з Ведангом провели при світлі… Вона була поруч… Оцей гарячий вітер… І дзвін прикрас… Я знав, що від нападу її стримують лише два тоненьких срібних ланцюжка з оберегами, і мене трусило, наче у лихоманці. У замку ніхто не спав… Чорна сила Ружени наче огорнула Гніздо Драконів…

Далебор приступив до обряду на світанку. Зійшлася вся замкова челядь на чолі з Купавою. Прийшли воїданівські селяни… З розмов я втямив, що панну бачили не тільки у замку. Поки що вона нікого не зачіпала, але люди почали жахатися виходити вночі на вулицю… А коли вже хтось загледів панну серед білого дня… Словом, всі вважали, що перепоховання робиться саме вчасно.

Краду Далебор зробив за цвинтарем… Я бачив багато вогняних поховань в Лояні, і одне — в Чорногорі, коли ховали діда Станимира… І там і там у вогні ховали воїнів… Або людей з вояцьких родин.

Четверо найсміливіших хлопців з Воїданова, вдягнувши на себе обереги, зібрані трохи не з усього села, почали розкопувати могилу Ружени… Далебор давав Ведангу останні настанови:

— У неї на грудях має бути срібний ланцюг… Отой, що вдягнув Святомир, коли накладав печатку. Якщо вона зуміла вийти — то ланцюга нині розщеплено. Такі печатки накладаються років на сотню, але вона — донька Драконів… Я й то дивуюсь, як Святомирові вдалося втримати її аж два десятки літ…

— У нас у Чорногорі, - втрутився я, — багато є балачок про отакі випадки… Того й говорять, що не можна перед смертю нікого клясти. А Ружену я знав… Навіть один час був в неї закоханий… Мені здається, що це, що йде по сліду — не вона… Вірніше — не вся вона…

— Правильно здається, — буркнув жрець, — панна не може знайти шлях до дубового гаю пращурів, бо її злоба і помста блукають по землі… Княже Мечиславе… Я знаю, у вас тверда рука і непомильне око… І дух не слабший від духу вашої матері… Зараз відкриють домовину… Ви побачите там… Жінку… Не кістяк… Сплячу жінку… На грудях вона мусить мати розірваний срібний ланцюг… Ось ніж… Лезо із срібла… З’єднайте ланки….ножем. Ударте… Це має зробити той, на кого вона… націлена. Зробіть це — і вона стане тим, чим є… Прахом… Тоді ми спалимо труну… Навіть це не з’єднає розколоту душу бідолашної панни, але вона вже ніколи не матиме тієї сили, що зараз…

Мечислав мовчки взяв ножа. Руки йому не тремтіли, але смагляве лице аж зсіріло від напруги. Ми чекали… Нарешті копачі добулися до труни, і зверху їм кинули мотуззя.

Обплутану мотуззям домовину поволі підтягували вгору. Копачі, і ті, хто їм допомагав, ледве стримували страх… Та й то, хлопці вискочили з ями як опечені… Я знав, що половина люду точно б розбіглася, аби не славетний гонор ведангців, який мало чим відріжнявся від гордості їхніх князів.

Віко підважили сокирами… Веданг з отим ножем став у головах… Коли підняли кришку, то воїданівські хлопці трохи не впустили її знову. Вони знали, що можуть побачити… Але, одне діло знати, а інше…

Жінка, вмерла і похована двадцять три роки тому, лежала у домовині, наче жива… З ніжним рум’янцем на щоках… У білесенькому вбранні… Ланцюг зі срібла було перервано в одному місці… Здавалося, ніби його сточила іржа…Але ж срібло не іржавіє… Зуби мої почали вибивати дріб… Веданг опустився на коліна.

— Мамо, — вимовив з такою ніжністю, що котрась з жінок заридала вголос, — красива моя мамо…

І тут жінка в труні розплющила очі…

Можете вірити, можете не вірити… Можете вважати, що всі мешканці Гнізда Драконів вкупі з воїданівськими селянами наїлися отруєних грибів… Якщо я одразу не втік, то не тому, що аж такий хоробрий. Мене наче прицвяхувало до місця. Розгубився навіть Далебор.

— Синку, — почувся тихий голос, схожий на шелест, — ти виріс, синку… Дитя мого горя… Послухай мами, синку… Віддай мені оберіг… Це мій оберіг… Такий же був у мого брата… Віддай…

— Вдарте, княже! — крізь зуби вицідив Далебор.

Мечислав з хвилину вагався, тоді рвучко відкинув срібного ножа. Він не був завороженим голосом нежиті, принаймні, я можу присягнути, що він добре знав, що робив.

— Ні, мій княже! — вирвалося у Далебора.

Оберіг хилитався в руці Мечислава… Він не став возитися з защібкою, а просто обірвав ланцюжок.

— Мамо, — вимовив, — я люблю тебе, мамо… Я його син, але я й твоє дитя… Обніми мене, мамо… Боги свідками, як я тужив за тобою… Я прийшов до тебе без зброї і без захисту… Я певен, аби ти зосталась тоді живою, ти б полюбила мене… Не одразу… Пізніше… Полюбила б… Тому, що я — Веданг, і дух Драконів увійшов в твого напівкровного сина… Я покажу тобі дорогу до гаю дубового… Мамо… люба…

Я хотів його зупинити… Майже одночасно кинувся Далебор, котрий теж трохи остовпів від цієї промови. Але було пізно… Мечислав сам підняв з домовини мертву і притис її до себе… Дзенькнув ланцюжок обереги, котрий зіслизнув до труни…

Багато хто з присутніх бачили на власні очі згусток темряви, що вирвався з поміж матері з сином і пішов у землю… Веданг розтис обійми і повалився набік поруч з домовиною… Далебор та я були найближче, то ж перші й побачили — щось змінилося.

В труні були лише кістки… Як-то і мало статися через стільки років. Добре збереглися важезні коси на голові померлої… Поблискували золоті ковти… Гаптована сукня облягала кістяк і прах… Тут більше не було Ружени… Ні лихої, ні доброї… Ніякої…

— Врятував, — сказав Далебор трохи не з захватом, — він зробив неможливе! Врятував….

Купава вже голосила над своїм годованцем. Мечислав лежав, наче мертвий… На негарному його обличчі застигла тінь усміху. Я аж трохи не за голову взявся, уявивши собі, як буду пояснювати Князю Чорногорському смерть його брата у перших… Опустився поруч, обійняв юнака, намацав живчик на шиї… Жила билася… Поволі, з великими перервами… Живий…

Веданг раптом зі схлипом втягнув в себе повітря. До того він дихав ледь-ледь… Розплющив очі…

— Ну, — вимовив поволі, - а чого стільки галасу?… Я ж тільки мамі дорогу показав…

За годину труну поставили на складені чотирикутником дрова, і Мечислав сам підпалив хмиз… Похорон відбувся як належить. Далебор проказав вояцькі молитви, воїданівці насипали гробовище на місці прогорілої кради і перенесли туди камінь з колишньої могили Ружени.

Увечері ми з Ведангом трохи випили. Не напилися — Мечислав не брав до вуст нічого, міцнішого за виноградний сік. Але тут і він ковтнув вина…. Ковтнув і одразу ж закашлявся.

— Добре, що все закінчилося, — сказав, — вона нині обіймає брата… І батька Воїслава…

— Але ж ти був необережним, синку, — мовив я докірливо, — чого ти не послухав Далебора?

— Мама б тоді страждала, — сказав юнак, роздивляючись недопитого келиха з вином, — а нині її розколотий ненавистю дух з’єднався в одне ціле… Я певен — вона полюбила мене…

Юнак дістав з кишені оберег з розірваним ланцюжком.

— Я його тоді — мовив, — здається, до труни упустив… А потім — знайшов у себе в кишені…Дарунок… Від мами… Вона залишила його мені… На пам’ять про дочку Драконів.

— Синку, — сказав я, — ти знаєш, що ти — неймовірна людина?… Або, якщо хочеш, дивний…

— Я — Меч Ельберу, — озвався юнак півжартома, — тільки меч… До речі, якщо ви вже звете мене сином, то можна і я зватиму вас — батьку Білозіре? Тим більше — ви казали, що вам… подобалась мама.

— Авжеж, — відповів я, відчуваючи, як мокріють у мене очі, - синку…

***

У Боговладі, куди ми з Мечиславом повернулися опісля описаних вище подій, усе було по-старому. Хіба що в повітрі бриніла якась напруга… Ні, не було ніяких заворушень, ніхто не бив моанців лише за те, що вони моанці, але в Персиковому передмісті почали порожніти будинки… Багато хто з заможних північан приїздив на Південь лише на літо… Або — навпаки, на зиму… Ці виїхали першими… Коротше, чутливіші почали тікати, нечутливі знахабніли ще більше.

Ольг не з’являвся, і з «руною наказу» від нього ніхто не приходив. Тож я і далі вважав себе відпускником… З Чорногори повернулася князівна Дана з Терночком та Найсінем. То я хоч з сином наговорився вдосталь… Тринадцять літ… Тринадцять літ тому я втратив Немлінь… Тринадцять літ нині виповнилось нашому сину… Він був спокійним, розважним і не по-дитячому серйозним… Мабуть, це був вплив Найсіня. Шкода, що я не міг йому всього розповісти… Не міг розповісти, чому зникаю надовго, часто навіть не попередивши… Я з жахом згадував, як тоді, на лоянському човні, говорив, що ніколи не зможу полюбити дитя, котре забрало у мене кохану… Особливо тепер, коли я дізнався, що весь цей час мав ще одного сина, і цей син втрачений для мене навіки, Терночок став мені ще дорожчим.

Терн Лелег був відданим Ельберу і його князям… Вірніше — обом Пардам, князю і князівні. Вогнедана він боготворив, а Дану — обожнював. А от Мечислава чомусь недолюблював… Веданг тепер часто забігав до мене, і мій Терночок часом аж кривився, почувши, як Дракон вимовляє: «Батьку Білозіре». Я думав, що синок просто ревнує мене до нового приятеля, але потім зрозумів, що помилявся.

З’явився у мене в Боговладі і ще один приятель. На цей раз — старий… Якось Терночок прибіг із замку, де ніс службу пажа, з запискою від князя. Вогнедан хотів мене бачити… Я причепурився, і подався до Старого Міста.

Знайомий уже мені Ростислав провів мене до князевого кабінету, де він приймав відвідувачів. Це було щось дивне — зазвичай родичі проходили до його робочого кабінетику, там, де над столом висіли малювання з Воїна та Конвалії. Вогнедан стояв біля вікна і дивився у двір. У кімнаті стояла спека… Це при тому, що на дворі було досить прохолодно, незважаючи на літо…

— Пане Вогнедане, — озвався я, — ви хотіли мене бачити?

— Хотів, — мовив князь, відчинивши вікно навстіж, — вибачте, родичу, за незручності… Я трохи розхвилювався…

Якщо це називалося — трохи, то що ж буває, коли князь хвилюється сильно… Про те знають хіба-що зелемінські чорри, та й ті нікому уже не розкажуть… Однак… Що могло аж так стривожити Вогнедана?

— Пане Білозіре, — сказав Вогнедан, помовчавши, — ви добре знаєте такого собі Роллу?

— Звичайно ж, — сказав я ледь здивовано, — це придворний лікар Імператора, белатець за походженням. До речі — мій добрий друг.

— Як ви вважаєте — що він за людина?

— Ну, як вам сказати, мій княже, — мовив я з ще більшим здивуванням, — Любить випити й погуляти… Гроші любить, але не збирати, а витрачати… Лікар з нього чудовий… Свого часу закінчив університет в Ільзноні… Досі займається якимись там дослідами…

— Я його пам’ятаю, — мовив Вогнедан, — він вправляв мені руки, тоді… в Цитаделі. І весь час просив, аби я не кричав, бо пан Гаратто був упевнений, що ми з Мечиславом обидва не відчуваємо болю…

— А чому він раптом згадався вам, мій княже? — спитав я уже зовсім нічого не розуміючи.

— Пане Білозіре, — мовив Вогнедан, не відповідаючи, — а такого собі Келата Веркіна ви часом не знали?

Я мимоволі розреготався. Тепер уже князь глянув на мене здивовано.

— Не звертайте уваги, — мовив я, віддихавшись, — звісно, що я його знаю… Моанець, з бідної родини. Батько — колишній вояк, і ветеран квітанських зачисток. Нині — чоботар. Сам Келат є здібним лікарем, і має схильність до науки. Улюблений учень Ролли, до речі… Але — пияк… Я оце згадав, як він жалівся до тарелі з недоїдками, що його ніхто не любить… Великий патріот Великої Моанії…Ненавидить інородців, а південців особливо. Напевне, через батьків вплив. Дуже жалкував, що вам ото тоді не стяли голови.

— Кров хотів побачити, — якимось дивним голосом сказав Вогнедан, — що ж, тоді зрозуміло… Шкода, що його не було у Зеліборі, коли… Коли з мене її вицідили трошки забагато…

— Але, мій княже, — мовив я розгублено, — вам-то чого хвилюватися через цього дурника… Таких як він — вся Велика Моанія ледве вміщає…

— Пан Ролла, — мовив Вогнедан, — зо дві години тому був у мене на прийомі… Разом з отим паном Веркіним. Він, Ролла тобто, просив у мене притулку… І що говорить на його користь — не нагадав за Цитадель…

— Не може бути! — вигукнув я, — Ролла покинув імператорську службу?

— У нього великі неприємності, - пояснив Вогнедан, — його розшукує Духовний Суд по звинуваченню в оскверненні могил.

— Оце тобі й наукові досліди, — хмикнув я, — невже не можна було обійтися вішальниками? Стривайте, мій Вогнедане! Ролла просить у вас притулку… разом з паном Веркіним?

— Він відрекомендував його, — сказав князь з виразом легкої огиди, — як свого учня і… майже сина… Словом, якщо я відмовлюсь прийняти їх обох, вони помандрують далі…

— Авжеж, — пробурмотів я, — в Ішторні у нього дядечко Дастені… Але пан превелебний нині навряд чи пробачить небожеві його безвір’я… Ні, до Ішторну їм не можна…

— То яка ваша думка? — спитав Вогнедан, — прийняти вашого друга з оцим… додатком?.

— Мій Вогнедане, — спитав я лагідно, — що сталося?… На вас лиця немає… Оця спека… Ви часом не понівечили оте дитя моанських передмість?

— Ні! — відтяв князь серйозно, — але ледве втримався. Особливо, коли він нагадав мені про… Про Зелібор… Про батоги… Про те, що мене збезчещено… І я раптом згадав… Той день… Тоді теж було літо… І отакі морди… І кров, що бризкала на дошки помосту… Моя кров… А вони сміялись… Зайди… Там дуже багато зайд, у Зелиборі… З такими ж пиками, як у цього Веркіна… Вони кидали мені під ноги бите скло… Я слід кривавий тягнув за собою, коли дійшов до ешафоту з отим стовпом… А їм було весело… Я ще розумію, коли людей зганяють дивитись на таке силою, але ж вони билися за передні місця… Я раптом зрозумів, пане Білозіре, що нічого не забув… І не пробачив… Пам’ятаєте, в дитинстві, я хотів випалити все, що смердить Моаною? Я трохи його не вбив, отого Веркіна… Я зміг себе зупинити лише тоді, коли на ньому затлівся камзол… Ваш бідолашний белатець теж міг загинути… Коли у мене оце… починається, я собою не володію… поки що… Це зле… Але що я міг зробити?

— Перестаньте виправдовуватися, — сказав я і обережно обійняв його за плечі… Жаром від Вогнедана несло, наче від хворого на гарячку, — де ці двоє? Я зараз же скажу Роллі, аби він забирався під три чорти разом зі своїм Келатом…

— Ні, ви не так мене зрозуміли, — мовив князь рівно, — оскільки вони покинули приймальню… е… дуже швидко, знайдіть пана Роллу… Напевне, він зупинився в якомусь заїзді. Віддайте йому захисну грамоту, її ви візьмете у Ростислава… І скажіть, що князь Вогнедан вдячний йому за гарне лікування… вивихів суглобів плеча. А оте… бидло попередьте, щоб воно не розпускало язик. За половину того, що він мені наговорив, його нині можуть прибити просто на вулиці. Отакі гарячкуваті люди, як ви, пане Білозіре…

— О небеса! — мовив я розчулено, — я ще й гарячкуватий… Знаєте, про нас, астеонців навіть байки розповідають…Як одному з наших дали по морді вчора, а він відповів післязавтра… Це в мені матінка-Моана грає, коли я раптом комусь переламаю носа… І сьогодні я це зроблю… У Келата там і ламати нічого, я просто вдавлю йому ту його кирпу трошки глибше…

— Пане Білозіре, — мовив Вогнедан докірливо, — не смійте… Це наказ…

— Гаразд, — мовив я потульно, — але я його хоч полякаю…

— Та я його уже налякав, — усміхнувся князь. Він потроху отямлювався, і хвиля жару почала спадати, — аби ви бачили його обличчя… Ролла — той якось спокійніше зреагував, а цей… як заверещить. Мечислав аж з кімнати своєї вискочив, подумав, що тут у мене породілля… невчасно народжує.

З кабінету я вийшов трохи очманілим… Ах, Келат… Ах, паскуда…. Ах, гнида… І диви, яка сміливість… Дивно, однак, про що ж вони могли розмовляти, коли вже дійшло до особистих образ? А Ролла… Це ж треба додуматися — привезти до Боговлади оцього сина героя квітанських зачисток…

Белатця я знайшов у другому по рахунку заїзді Вишневого передмістя. Спочатку я обдивився Персикове, але там не знайшов нікого, і вже почав думати, що Ролла з Келатом втекли з міста. Але, коли прийшов у своє рідненьке Вишневе, у заїзді «Вишневий сад» мені сповістили, що такі двоє у них зупинялися, і що пан Ролла нині у себе.

— Догрався? — спитав я замість привітання, — нещасна жертво науки? Яку могилу ви розкопали, що на вас полює Духовний Суд?

— О, Ешіоре! — зрадів Ролла, — я і хотів тебе знайти… Ти ж колись говорив, що маєш дім у цьому місті.

— Маю, — сказав я, — ти давно приїхав?

— Позавчора, — мовив Ролла смутно, — але скоро, напевне, вирушу далі. Не знаю, тільки куди… До речі, звідки ти знаєш, що нас засуджено?

— Я тільки що від князя, — мовив я. Ролла аж голову в плечі втягнув.

— Ой, ні…- сказав, — що то у тебе за папір? Часом не смертний вирок?

— Охоронна грамота, — сказав я і поклав папір на стіл, — де ота руда воша — твій учень? Я його зараз буду бити і добряче.

— Я б його і сам побив, — зітхнув Ролла, — та тільки це нічого не виправить… Спершу я думав, що пан князь викличе варту і відпровадить нас під арешт. Але коли він… Це був такий жах, Ешіоре… Я думав, що нам кінець, але все одно приглядався… Я ж дослідник… Спершу почало нагріватися повітря… Тоді…

— Я бачив здібності його ясновельможності, - перервав я, — забудь про них… Він просив передати тобі, що вдячний за гарне лікування вивихів у виняткових умовах. І тому дозволяє лишитися тут. І тобі, і твоєму рудому блазню. Але за життя пана Келата він не відповідає… Якщо твій Веркін скаже комусь у Вишневому передмісті, що князя Чорногорського і намісника Данаділу збезчестили у Зеліборі два роки тому, та ще й порадіє з цього — його приб’ють просто на вулиці. До речі, як до такого дійшло?

— Через місцеву говірку, — зітхнув Ролла, — тобто ельберійську мову… Дивно, звісно, тоді в Цитаделі, князь прекрасно говорив моанською… Навіть з такою столичною вимовою, що я її досі не засвоїв… А тут він покликав товмача… Ну, Келат і завівся… Забув про те, що ми вигнанці і злочинці… Що маємо прохати тут про захист… Мені так все одно — товмач, так товмач… Я ж дійсно не знаю південної говірки… Та й Келат, до речі, теж… Але б ти чув, Ешіоре, що він князеві казав… «Ви ж, — каже — все одно не розумієте». Тут вийшов отой другий шляхтич, що був з ним тоді в Цитаделі… Пан…

— Мечислав, — сказав я, — Мечислав Ведангський…

— А мені здається, — мовив лікар, — ніби його звали якось інакше… Але менше з тим… І хотів вивести Келата геть. Князь не дозволив… Стоїть біля вікна, слухає… Отой його секретар перекладає стиха, тоді замовк… Князь тоді почав говорити, знову таки по-своєму. А товмач говорить: «Князь Вогнедан дозволив цій тварині говорити, бо йому цікаво було подивитись на простого моанця… Щирого і доброго… Схожого на тих, що несли культуру його народу…. До того він бачив таких тварин лише у зграї, коли вони терзали його, беззахисного… І зробив висновок, що ця окрема особа нічим не відріжняється від інших псів.» Перекладає той хлопчик і все блідне, блідне… А у кімнаті наче згущується спека… Мечислав той щось сказав, князь його зупинив… А у самого очі… Віриш, Ешіоре…Як колодязі… Або — як дула гармат… Келат нарешті заткнувся, бо побачив, що тут щось не те… І тут на ньому почала тліти одежа….А потім загорівся камзол… Мечислав тоді кинувся до князя, ухопив його в обійми, і голову його притис собі до грудей… Я думаю, якби не це — нам би з Келатом був гаплик. А так князь, аби не пошкодити другу, зумів стримати себе…

— Ні, я таки наб’ю Келату морду, — сказав я рішуче, — і чого ти з ним злигався, Ролло Латені?

— Бачиш, — сумно мовив Ролла, — у мене ніколи не було родини. Іноді мені здається, що Келат — мій син… Дурне, невдатне, пришелепувате дитя… Але ж таких і люблять найбільше.

Рипнули двері, і в них з’явилося щось… Чорне і смердюче. Ми з Роллою витріщилися на прояву. Мара простогнала жалісно:

— Допоможіть!

— Келат? — спитав Ролла

— А хто ж? — просипів привид, — Ролло, я й години більше не залишуся в цьому проклятому місті!

Я мимоволі розреготався. Келат зашипів.

— Ролло, — сказав я сміючись, — у Боговладі нині неспокійно… Повтори йому ще раз князеву пораду. І жени у двір, до криниці, нехай одмивається. Здається, він знову розпустив язика…

— Здається, — мовив Ролла замислено, — мені доведеться навчитись ельберійської мови… Ти не можеш дістати мені словник?

— Зможу, — одмовив я, — і пораджу, де купити дім. Поруч з моїм продається незла хатинка… Ліворуч від мене живе моя коханка… До неї не підморгувати. А праворуч жив один торговець, він вирішив згорнути справу і перебратися до Ігворри. У тебе є гроші, чи вам довелося тікати у чому були?

— Гроші є, - зітхнув Ролла, — і готівка, і записи на пред’явника.

— Гаразд, — сказав я, — ну то запам’ятай… Квіткова сім… Це мій дім, що його ще звуть Гніздом Ворона. Приходь завтра, я попереджу сусіда. Тільки оце убоїще не приводь.

Я подався геть, полишивши Роллу одмивати Келата. Наступного дня лікар прийшов до мене, і ми швидко полагодили справу і зі словником, і з продажею будинку… Трохи непокоїло мене, що Келат буде мозолити очі усій моїй вулиці, але я не хотів, аби Ролла селився у Персиковому. Я бо сумував за ним і щиро радів з того, що він житиме поруч.

Спершу у Ролли були труднощі… Через його біляве волосся багато хто приймав його за моанця… А боговладці-ельберійці під ніжною рученькою князя Вогнедана геть розперезалися. Бідоласі лікарю доводилося ходити по крамничках зі словником, котрий я йому люб’язно позичив. Він заходив до крамниці, показував словник, пояснював, що він белатець, і тільки тоді його починали обслуговувати… Словник цей, до речі, було заборонено імператорською цензурою. Раз, мовляв, ельберійської мови не існує — то до чого словник. Звався він Чотириглав і був чотиримовним. Одною з мов словника була белатська, так що Ролла особливо не напружувався. Пам’ять він мав добру, а вимову ставив йому я… Чорногорську… Десь через місяць йому вже доставляли харчі додому, а у приймальні, котру він влаштував в колишній крамничці, очікувала черга болящих.

У Келата тим часом аж дим валив з ніздрів та вух. Бити його не били, але скоро він став загальним посміховиськом. На мене він теж дивився чортом і майже не розмовляв. Особливо, коли побачив серед моїх приятелів Мечислава. Веданг, виявляється, не обмежився тим, що врятував Келату життя. Він вийшов з приймальні, взяв Келата під щелепу, як ото колись його дядько Воїн — мене, підняв у повітря і мовив тихо, моанською: «Я не стану навчати тебе мови… Просто — уб’ю». З того часу Келат боявся Мечислава як і самого Вогнедана.

Коли ми з Роллою вже звикли до того, що є сусідами, до Гнізда Ворона завітав Ольг… З добрими вістями — Імператорський Намісник затвердив протекторат над Зелемінем. Вогнедан став повновладним правителем колишньої власності князя Фотіна. А оскільки нащадків князь Зелемінський не залишив, то Вогнеданові права могли подовжуватися роками.

Ольг оповів з деякою зловтіхою, що з Зелеміню почали тікати північани і дженджики. Особливо захвилювався Зелібор… Оті панки, яким було приємно дивитись на Вогнеданові муки, тепер спішно пакували речі. Князь мав вирушити до Зелеміню. Ольг хотів, аби я їхав з ним, яко радник по загадковій моанській душі. Я лише зітхнув… Хоча я утримався і не налупцював Келата, це ще не значило, що я розкаявся і відростив собі янгольські крила замість кулаків.

Однак, я поїхав… Серед наближених Вогнедана був, звичайно ж, Зореслав Лемпарт, прозваний ще Болотяною Риссю… Сам зелемінець, і напівкровка, Зореслав був ще одним князевим радником по цій заблудлій провінції.

Наш в’їзд до Зелібору — це, звісно, було видовисько… Міські старшини зустріли нас аж за брамою і кланялися в землю. Вогнедан посміхався… Спокійно і лагідно… Опісля того, як його оце прорвало на Келата, князь знову став зразком витримки і спокою. Він їхав верхи, на вороному коні, оточений чорногорською охороною і ласкаво кивав городянам, що вийшли на вулиці, спонукані цікавістю і страхом. І лише ми з Мечиславом бачили, як набухли жилки на маленькій руці, що стискала повіддя вороного. Допомогти ми йому нічим не могли — вогняний ельф мусив зладнати зі спогадами сам.

Розрядила напругу якась пані, вбрана у стародавній зелемінський одяг — висока шапочка-«кораблик» на голові, та сукня з тонкої шерсті, гаптована квітами по рукавах і коміру. Пані була вже немолодою, але миловидною. Вона сміливо проштовхалася вперед серед нашорошеного мовчазного натовпу і простягнула Вогнеданові троянду. Темно-багряну, як кров…

Лице Вогнедана спалахнуло. Він звелів охороні зупинитись і зіскочив з коня.

— О, ні, - мовив ніжно, — з вами все гаразд? Я тоді за вас злякався… При тому, що тоді коїлося, — подати мені води, це треба було відваги…

— Я рада, — тихо відповіла жінка з шиплячою зелемінською вимовою, — що з вами все гаразд, наш гордий ельф… Я сподівалася, що не помру, доки не побачу вас у силі і славі… Ви повернули мені сина… Моє дитя згадало мову й звичаї…Опісля того, як побачило вас…того дня. Його вразила сила вашого духу…Скажіть мені, що ви не покинете Зелемінь… Що будете нам захистом і обороною…

— Я — меч і оборона Зелеміню, — вимовив Вогнедан слова древньої присяги, — і кличу Духа землі у свідки, що захищатиму її…

— Я — дружина пана Сереженя, другого старшини, — мовила жінка, — Рогдана Сережень. Я запрошую пана князя на святковий обід до нашого дому…

Вогнедан схилив голову на знак згоди. Жінка відступила у натовп, гордо тримаючи голову у високій шапочці.

— Пані Рогдана, — задумливо мовив Вогнедан, коли знову сів верхи, і ми рушили до замку, — її чоловік тоді аж сходив злобою…А вона… Певне, вони не ладнають…

— Сережень? — втрутився Зорик Лемпарт, — Власне, того панка прізвище зараз Сереженін… Він його змінив, аби на моанське було схоже… І сина я їхнього знав — чистий дженджик… Хіба прозрів раптово… А пані Рогдана завжди була… такою Ніколи не змовчить. З чоловіком вони і справді не ладнають — він дженджик, а вона — з наших. Добрий старовинний рід… Тихоради…

— Доведеться, — мовив Вогнедан задумливо, — сходити до другого старшини на обід.

— А це не може бути пастка? — втрутився Мечислав.

— Не бійся, там нас не отруять, — хмикнув Вогнедан, — я б цій жінці за той корець води корець би золота відсипав, та тільки не візьме вона мого золота.

Замок пана Фотіна було пограбовано його ж найманцями й чоррами. Перелякана челядь ледве опорядила нам кілька кімнат. Майже одразу ми подалися знову в місто, до ратуші, де Вогнедан узяв в оборот місцевих старшин. Опісля прийому справ стольного міста, ми таки пішли обідати до пані Рогдани.

Сам другий старшина, сидячи за столом, тремтів як холодець. На Вогнедана він боявся дивитися. Я його розумів…Опісля Зорик потиху оповів мені, що це була ідея цього панка — вирівняти нелюді вуха… Сама Рогдана насолоджувалася страхом благовірного… Мені аж трохи було незручно за цим столом, але Вогнедан з Мечиславом наче нічого й не помічали. Вони мило розмовляли з хазяйкою дому, говорили їй гарні слова, цитували стародавніх поетів, причому Рогдана продовжувала трохи не кожну цитату. Її син, юнак, трохи молодший за самого князя, ловив кожне їхнє слово. Рогдана відрекомендувала його як Рогволода.

— Я прошу дозволу, — мовив юнак, трохи запинаючись, — служити вашій ясновельможності. Збройно… Я непоганий вояк… Служив у Зелемінському полку.

У мене одвисла щелепа. Вогнедан же і оком не моргнув.

— Чому ви залишили військо? — запитав.

— Батько говорив мені, - відповів хлопчина, ще плутаючись в ельберійських словах, — що Чоррін Ідрен — найкращий шлях для юнака, котрий мріє стати військовим… Я прослужив там два роки і зрозумів — не моє… А скинув я однострій того дня, коли подивився на… на вас біля ганебного стовпа… Вас же…катували мої колеги. А мати сказала мені, що вона не змогла мене зупинити, коли я виконуючи батькову волю, вбрався в зелене, але, якщо я візьму до рук бича, вона мене прокляне. Я і так би не зміг… У вас страшна воля, ваша ясновельможність… Схиляюсь…

— Отже, ти не взяв…. - протягнув Вогнедан, пильно вдивляючись в хлопця, — а за відмову виконувати наказ…

— Двадцять і п’ять, — мовив Рогволод тихо, — менше, чим вам, мій пане… І рік військової в’язниці… Я вийшов, і подав у відставку.

— Добре, — сказав Вогнедан, — напевне, мені буде потрібна твоя служба, Рогволоде Сережень.

Коли ми вже підіймалися з-за столу, Мечислав не витримав і мовив до хазяїна дому:

— М’яту заварюйте на ніч, пане Сереженін… Тоді руки не тремтітимуть…

Ввечері, у замку, той же Мечислав докоряв Вогнеданові:

— Брате мій, до чого ми докотимось, коли будемо брати на службу колишніх чоррів…

— Я сам — колишній чорра, — незворушно відповів князь, — і Зореслав теж… А щодо Рогволода… Він служив у чоррах в мирні часи, і то йому щось муляло. Зазвичай, чорри про таке не думають, але у хлопця мати… Правильна мати. А тоді йому дали до рук батіг і показали зранену людину, яку треба мучити далі. Оце ось його і добило. а зовсім не моя якась особлива витримка… Вигляд я мав тоді — кращим в труну кладуть.

- І ти справді візьмеш його на службу? — спитав Мечислав ошелешено.

— Не тільки візьму, а й зроблю офіцером, — одказав Вогнедан, — мріяв він про військо — буде військо… Хотіли ми з Ольгом протягнути ще рік — та, певне, не вийде… Час прийшов!

Ольг, який приїхав наступного дня, підтвердив слова Вогнедана:

— Все висить на волосині… Квітан знову хвилюється…Трохи зарано починається гра, мій Ольжичу… Тут яка біда…Заколот на Півдні відтягне на нас урядові війська… Під проводом Генда, котрий з Імператорського Намісника стане Імператорським Воєводою. Якщо Генд нас розіб’є, то князь Коронат Астеонський вдарить принцу в спину і захопить Моану. Недарма ж він укріплював Північні Ровти. А якщо ми переможемо Генда, Коронат свіжими силами вдарить на нас…

— Навіть так? — вимовив я, — погано… Отже, виграє завжди третій…

— Побачимо, — відповів батько, — на наше щастя, ніхто навіть не підозрює про наші справжні наміри. Усі впевнені, що Вогнедан бореться за трон Моани. Як всі інші князі і принци.

— Батьку, — мовив я, — а що, як і справді? Спробувати захопити Моану… Уявіть собі, що ви — стрий Імператора… А пан Гаратто в Цитаделі гріє для вас чай і бігає за бубликами…

Ольг засміявся…. Такого дзвінкого сміху я у батька давно не чув.

— Вам хіба не жаль людей… не ельберійців? — продовжував я, — я оце побував в Астеоні… Якби і їх визволити… А маючи імператорську владу, ви б з Вогнеданом такого б могли наробити…

— Ну, і що саме? — здвигнув плечима Ольг.

— Ну, я знаю… Скасувати кріпацтво… Рівність народів… Ніяких там інородців… Хіба зле?

— Синку, — мовив Ольг, — але ж ми не можемо дати волю тим, хто не знає слова «воля». В країні почнеться безлад… Власне — він уже почався… Народи Імперії люто ненавидять одне одного. Їх утримують разом лише меч і ланцюг. Варто прибрати меча, і послабити пута — почнеться різанина, яку можна буде зупинити тільки тим же мечем і ланцюгом.

— Ну, нехай Вогнедан, — підкинув я, — проголосить республіку… Як у Белаті. І розділить Імперію на країни, з яких вона постала…

— Мій любий мрійнику, — мовив Ольг, — ти виходиш з того, що всі прагнуть до волі. Як ми… Але багатьом в ярмі затишніше. І вони на волі плакатимуть за мискою кріпацької юшки, яку пан видавав їм щодня… Ні, досить з нас Ельберу… Тут ось один Зелемінь ще завдасть нам клопоту.

— Я оце чомусь згадав імператора Іркана, — сказав я, зітхнувши. — Він нині нагадує ще живу лань, над якою вже кружляють орли.

— Сину мій, Ольжичу, — вимовив Ольг, раптово ставши серйозним, — мені теж шкода цього нещасного каліку. Але такі ситуації, як нині, бувають раз на сотню років. І дурнем буде той, хто з них не скористається. Задля цих ось днів, синку, я мовчав на тортурах, і гибів на копальнях… Задля них загинули Воїслав та Воїбор… Задля них страждав мій батько Станимир… Задля них Воїн спалив себе, а його сина розіп’яли на ганебному стовпі… Це лише воїни Трьох Родів, а ти знаєш, якої довжини поминальник у князя Непобора?

— Я все це знаю, — зітхнув я, — а скільком ще доведеться загинути?

— Слабкі руки не втримали стерна, — сказав Ольг, — і галеру несе на каміння… Що робити прикутим гребцям?

— Розбивати кайдани, — мовив я і стис батькову руку, — навіть якщо галеру строщить об скелю.

— Добре, синку, — усміхнувся Ольг, — або житимемо, або помремо вільними.

***

Розв’язка настала, як завжди, несподівано… До речі — у мене перед очима… Ми тоді об’їжджали Зелемінь. Князь особливу увагу приділяв місцям біля колишнього кордону… Шукав… Видивлявся… Ми всі розуміли, що Вогнедан підшукує місце для битви…

Збраслав колись був прикордонним містечком… Там навіть збереглися рештки оборонних валів. За переказами, саме цей ключ від Ельберу і здав найперше ворогу князь Лемпарт Зелемінський, він же святий Кеян… Збраслав перекривав єдиний шлях з півночі на південь, котрий пролягав через болота Кедагу, нині — Страгійського воєводства. Тепер це було просто собі провінційне містечко, мешканці якого дивилися на нового володаря трохи нашорошено, але в цілому приязно. Близькість кедазьких боліт, де завжди ховалися незадоволені і просто розбишаки, дало в цьому містечку досить великий відсоток язичників по вірі, і ельберійців по розуму. У місцевих навіть у звичку ввійшло — при будь-якій спробі зачистки тікати на болота… І там пересидіти усі нальоти князя Фотіна з його чоррами. Оскільки Вогнеданові чорногорці поводилися зразково, збраславці врешті перезнайомилися з ними — і пішло братання.

Вогнедан оселився просто в ратуші, в кімнатці, що одночасно служила йому й робочим кабінетом. Днями вони з Ольгом та Мечиславом сиділи над мапами місцевості, щось собі гадаючи. Часом запрошували й мене, але чим я їм міг допомогти… В болотах я не воював… Щоправда, підказав спосіб перекрити обхідний шлях, аби майбутній противник не зміг обійти Збраслав… Так колись зробили імператорські гвардійці в Лояні — нарили земляних пасток, аби не могла розвернутися кіннота князя Лянь. А коли таки й справді почалися загадкові земляні роботи силами місцевих селян, і прибулих з Данаділу ремісників, я зрозумів, що саме на полі під Збраславом ми або вистоїмо, або помремо.

І ось, одного чудового дня наприкінці місяця Цвітіння лип, до Вогнедана прибули посланці з Квітану.

Я якраз був у князевому кабінеті і спостерігав це видовище. Посланцем був не хто інший, як Крук Вигорич… У напіввійськовому строї — облягаючий брунатний камзол, схожий на однострій, такі ж штани, пояс, шабля… Поруч з ним стояв зовсім юний квітанець, дуже на пана сотника схожий… Дантур…

— Слухаю вас, панове, — мовив приязно Вогнедан.

— Мій Повелителю, — сказав Вигорич, весело блиснувши очима, — ми є посланцями вільного Квітану…

— Тобто? — непорозуміло спитав Вогнедан.

— На день тезоіменитства Імператора, — пояснив Вигорич, — обидва полки Чоррін Ідрен — Дарійський та Жердельський — були п’яні в дим… Ну як ми могли пропустити таку нагоду? Тим більше, коли по схронам нині стільки зброї? Ми їх одним ударом… Сволота навіть з казарм вибігти не встигла…

Він раптом замовк… Вогнедан глянув на нього — наче з пістоля пальнув. Князь поблід, крізь тонку шкіру обличчя аж проступили високі ельфійські вилиці.

— Пане Вигоричу, — мовив він врешті, - вам було наказано очікувати гасла… Ви порушили наказ… Через місяць тут буде імператорське військо… Половина міці Імперії… У нас ще нема нічого… Я встигну підтягнути лише половину сил, на які розраховував… Можливо — трохи більше. Але — все одно нас буде менше, ніж моанських псів… Ви погубили Ельбер, пане Вигоричу… Ви, квітанці, завжди воювали, не маючи над собою керманичів, але нині у вас є Повелитель. І Повелитель наказав вам чекати… Що заслужили ви за порушення наказу?

— Смерти, — озвався Вигорич. Він теж поблід, але не від страху. Певне, зрозумів, що вони накоїли… Поволі зняв з себе пояс зі зброєю і дав сину до рук.

— Дантуре, — сказав, — слухайся Повелителя, як слухав мене. Я був одним з керманичів нашої оборудки — мені й платити за дурість… Кличте охорону, Повелителю…

— Пане Вигоричу, — вимовив Вогнедан, — ви знаєте — я не жалісливий. Як і ви… Ви пройшли крізь пекло — я теж… Я не накажу вас розстріляти, але не від жалості, а тому, що у мене нині не вистачає людей. Я призначаю вас Квітанським воєводою… Дійте за тим планом, за яким ви мали діяти…Дайте мені військо! А судити вас будуть опісля битви. Або я, або моанці. І моліться, аби суддею був я…

— Та вже ж, — мовив Крук трохи бадьоріше, — зловити грудьми кулю легше трошки, аніж сісти на палю… Буде виконано, мій Повелителю! Ходімо, Дантуре…

Коли вони вийшли, Вогнедан аж застогнав, наче від болю.

— Квітан, — промовив, — О, цей Квітан… Вічні повстанці, хай їм добре сниться… Пане Білозіре, знайдіть мені стрия Ольга.

Ольг уже входив до кабінету… Певне, він теж бачив Вигорича.

— Ну, — промовив, — гра почалася… Перший хід зроблено. Квітан… Знову Квітан…

— Стрию Ольже, — мовив Вогнедан вже спокійніше, — починаємо діяти за планом «Триглав». Сьогодні ж… І хай помагають нам Боги…

— Хай Сонце нам сяє вдень, а вночі Сіллон, — озвався Ольг, — ми мусимо встигнути.

Що то в біса за «Триглав», я не знав. Ольг з Вогнеданом в останні дні зовсім звихнулися на секретності. Напевне — план загальної мобілізації… Увечері Вогнедан зібрав шляхетську раду і оголосив, що війна розпочалася.

Я й досі пам’ятаю ту нічну нараду… Мапи, плани, кількість військ, імена воєвод та їхніх замісників… Воєводою Чорногори мав бути Сіроманець Вовчур… Його замісником — ваш покірний слуга Білозір Лелег. Воєвода Данадільський — Богодар Ставський, замісник — Богдан Ставський… Самі родичі, однак… Воєвода Квітанський — Крук Вигорич (колишній пан сотник на тій нараді навіть очей не підводив від підлоги), замісник — Колодар Влотко, єдиний син повстанця Коловрата, котрому вдалося врятуватися двадцять три роки тому опісля взяття моанцями Дару. Воєвода Ведангу — звісно ж князь Мечислав, а хто ж іще? Замісник…Ну тут я трошки здивувався — князівна Дана Пард… Воєвода Зелемінський — Зореслав Лемпарт, замісник — хто б ви думали — колишній чорра Рогволод Сережень… Чорта з два він би вислужився так швидко у Чоррін Ідрен. Зовнішня розвідка — пан Ольг Лелег… Він же — забезпечення внутрішньої безпеки… Помічники — Влад та Ігвор Лелеги… Артилерія — Горицвіт Лелег… Шпиталь — панна Вербена Лелег, помічниця — пані Мальва Лелег… Авжеж… Цілком родинна справа — оця війна… Наче й не виїздив з дому.

Наступний місяць я крутився, наче чорт в окропі. З Чорногори прибували люди… Їх потрібно було розташовувати, годувати — як замісник, я відповідав ще й за харчування війська, і, ясна річ, озброювати. Пану воєводі Круку було легше — квітанці підходили вже озброєними загонами, а мої чорногорці прихопили з собою — хто бартки, хто пістолі, аби йти не зовсім голіруч…. Зброя, котра зберігалася в Північному Данаділі (недарма Вогнедан провів там стільки часу) мала бути підвезена зо дня на день.

Мечиславу було клопотів ще більше — йому довелося арештувати і роззброїти моанські залоги Дубна та Радина. З моанськими ж воєводами на чолі. Несподіванка для тих панків була такою великою, що вони здалися без бою…. Видовисько, дійсно було не для слабодухих — князь Ведангський на чолі опришків… Мечислав своїх людей навіть як слід озброїти не встиг, а вломився до Дубна з загоном, який дуже нагадував квітанських сокирників у їхні найгірші часи… Північним шляхом, повз Збраслав, почав сунутися потік біженців… З Квітану, Ведангу, Зелеміню, Данаділу… Вогнедан суворо заборонив чіпати утікаючих, а тим більше — грабувати. Втікали «тутешні моанці», і моанці приїжджі… Втікали дженджики… З родинами, з дітьми… Квітанькі панки взагалі бігли в тому, у чому застала їх «ніч ножів», влаштована Вигоричем… Звісно — були і жертви… Особливо в Квітані… Там повстанці пролили найбільше крові. У інших князівствах життя зайд та дженджиків залежало від їхнього ставлення до своїх кріпаків. Декого й повісили власні ж селяни… Не без того. Оскільки моя совість продовжувала дрімати, я гуртував чорногорців, годував їх, озброював і зовсім не переймався долею своїх земляків з Півночі… Саме тоді я вповні відчув себе ельберійцем.

Страху не було… Була якась весела завзятість… Саме весела… Жарти і смішки не сходили з язиків…Табір поволі зростав… Прибула і зброя… Підвезли артилерію… Багацько воїнів новоствореного ельберійського війська мали уявлення про військову справу. То були в основному квітанці, чорногорці, данадільці та підданці Драконів з Воїданова та Воїнова — отих їхніх двох сіл з войовничими назвами. Виявляється, таємні навчання в воєводствах, контрольованих князем Чорногорським йшли уже два роки… Квітанців і вчити не треба було — кожен з них напевне і народжувався з шабелькою у руці…І ними керувала знать… А от решта Ведангу й Зелемінь дали у військо селян та ремісників. Невчених бою… Заняття йшли просто тут, на Збраславському полі, і Рогволод Сережень аж голос зірвав, командуючи.

Траплялися й несподіванки… Ріжного штибу… Наприклад — Мечислав заповзявся вербувати собі вояків у дивний спосіб. Він зупиняв обози біженців, котрі тягнулися на північ. Пани давно прогуркотіли собі у каретах, а обози з майном вели селяни на чолі з управителями. І от подібний обоз зупиняла ватага з грізним ельфом-воїном на чолі, і князь Ведангський, граючи чортячими очиськами, запитував: «Ельберійці є?»

Відповідали по ріжному… Хто одразу горлав: «Є!», хто відповідав ухильно: «Та ми, пане дивний, тутешні…» Моанська челядь зазвичай у цей час ховалася під вози і не сміла й голосу подати. Тоді Мечислав виголошував промову, від якої возіям хотілося теж залізти під воза.

— Що ж ви, — мовив він голосом, з якого аж наче сочилася драконяча отрута, — панове тутешні… Чи ви є сторожовими псами майна всіляких зайд? У вас немає роду? Ви забули обличчя своїх батьків і імення дідів? Чи й у вас немає імені, а є тільки прізвисько — хетанець? Ви не хочете волі? Вам до смаку моанські канчуки? Ви за ними їдете аж до Моани? Ви давно загубили і гордість і честь? Звідки обоз? З-під Радину? Сучі сини, ви ж ганьбите древній Веданг! А ну, хто не є моанським псом, кидайте оті лахи зайдам, і шикуйсь під мою руку!

І що ж ви думаєте — і кидали… І шикувались… Часом траплялося так, що моанська челядь, полишена на себе, кидала обоз, прихопивши скільки можна панського добра, і тікала вже на власну руч. Покинутими возами Мечислав наказав укріплювати табір… А навчати новобранців приставив панну Дану… Охочих навчатися у таборі Дракона відтоді побільшало трохи не вдвічі… Вогнедан спершу був трохи незадоволеним отими «драконячими жартами», але потім вже й сам сміявся над витівками Веданга.

Ще одна несподіванка очікувала на мене у польовому шпиталі. Окрім панни Вербени, Мальви, та цілителів, серед яких був знайомий мені Боговит з Квітану, до прийому поранених готувався Ролла Латені. А за ним, наче прикутий, ходив…пан Келат Веркін.

Я, коли загледів цю парочку, трохи не обімлів… Ролла, у відповідь на моє здивування, мовив загадково:

— Нині має виповнитися пророцтво… Щодо мене.

— Яке ще пророцтво? — витріщився я

— Пам’ятаєш, — мовив Ролла, — тоді, в Гіразані… Коли ми зустріли старого, котрий жував лоянське зілля, і стверджував, що є ясновидцем?

— Авжеж, — відповів я, — тільки ж ти йому не повірив… Я уже й забув, що він тобі наговорив.

— Що я помру в країні, якої немає, - відповів поважно лікар, — а служитиму блискавці в людському тілі… Три звіра дали тіло для полум’я — ящер, дракон і пард… Пан Вогнедан Пард є, якщо вірити боговладським пліткаркам, сином ельфа-воїна з роду Драконів, а його бабуся по матері — походить з роду Саламандрів, Вогняних Ящерів… І вперше я побачив його у ланцюгах… Такого точного сповнення наркотичного видіння сучасна наука ще не знала. Я залишаюсь тут, бо від долі втекти неможливо.

— Ролло, — мовив я, — ти трохи не уявляєш, чим буде ця війна… Ми для моанців — не люди, бидло… При чому навіть для їхнього бидла, яким є твій приятель Келат. Якщо нас тут розіб'ють — земля не прийме крові загиблих ельберійців. І якщо ти думаєш, що моанці пощадять лікаря — то помиляєшся. Їм траплялося і парламентерів вішати, і поранених катувати. Подумай, перш ніж зостатися тут. А вже щодо пана Веркіна, так йому тут і зовсім робити нічого.

— Але тільки не треба мене лякати, — ламаною ельберійською мовою сказав белатець, — я теж не…як тут у вас говорять…не з дуба впав! І боягузом Латені не був ніколи! А щодо Келата — нехай послужить князю, якого він так образив. І викупить свою провину. Поранені є поранені, незалежно від народності й віросповідання.

Я тільки головою покрутив… Великий науковець повірив у пророцтво… Я пояснював собі все набагато простіше… Вогнедан… Страшна сила, що оточувала вогняного ельфа притягувала до нього людей, наче метеликів на вогонь. Його або проклинали, або боготворили, та байдужим до нього не залишався ніхто. Не залишився і Ролла… Але Келата він притяг сюди даремно… Моанця в разі чого прикінчать свої ж… Зрештою я махнув рукою — мені-то чого за нього дбати… Шкоди він не наробить, бо є боягузом, а до всього іншого — на все воля Небес.

Чогось я почав згадувати те, що мені наговорив отой гіразанець… Щось про ненародженого, якому я не маю права зробити зла… І про людину — меч… Мечислав? Яке зло я можу зробити юнаку, до якої маю батьківські почуття? Чорна квітка, що виростає на могилах зрадників… Мені чогось аж моторошно стало, наче хтось пройшов по місцю, де мене поховають… Я наказав собі відігнати геть дурні думки, і подався до своїх чорногорців.

Одного дня приємно здивувався весь табір. Десь по обіді від шляху почулися переливи срібного ріжка, такі знайомі мені по моїх корсарських походеньках… До табору входив загін сіллонців. На чолі «морської піхоти» крокував князь Непобор в своєму білесенькому вбранні і з незмінною стрічкою-оберегом довкола чола. За ним колоною по двоє йшли сіллонські добровольці… Екіпажі кораблів, та мешканці незалежного острова… З офіцерами — срібними на чолі… Подивитися на ельфів Сіллону збігся весь табір. Вогнедан вийшов зі свого намету з таким усміхом, що наче просвітліло все довкола. Князь Непобор зупинив своє військо і схилив коліно перед Повелителем.

— Я присягнув собі, - мовив, — що доживу до цієї миті… Я до неї дожив. Мої корсари шкодують лише, що сюди не можна підвести море… Так би ми билися ще краще… Але сіллонці зроблять все можливе і неможливе, Повелителю…

— Я знаю, — мовив Вогнедан розчулено, — я не кликав вас, бо не хотів, аби гинули срібні.. Вас так мало…

— Якщо не буде Ельберу — не стане і нас, — відповів правитель Сіллону, — нехай постане він з попелу і житиме вічно!

— Слава! — озвалися сіллонці, і крик цей розкотився по всьому табору. Поява корсарів додала бойового духу й тим, хто потиху не вірив в успіх нашої ризикованої справи.

Ольг вже підрахував ворожі сили… Підрахунок був не дуже втішним… Проти нас мали виступити Південні Ровти імперського війська на чолі з напівкровним принцом, котрого імператор Іркан призначив Імператорським Воєводою. Окрім того, в Страгії стояв Зелемінський полк чоррів, відведений туди на переформування опісля невдалого штурму Боговлади і Вогнеданового полону. Генд, як імператорський намісник, навіть змістив тоді офіцерів, котрі прийняли командування замість загиблого полковника і приймали участь в катуванні князя Чорногорського. Полк нині був заново поповнений і готовий до бою… Окрім того до битви мав піти Моанський Особливий полк Чоррін Ідрен, а також курсанти військових шкіл…Чисельна перевага була досить значною, трохи менше, чим вдвоє… Артилерію, щоправда, Південні Ровти мали поганеньку, і Ольг сподівався, що новітні гармати Горицвіта накриють їх ще на початку битви.

На початку руєню трапилася нова несподіванка, що розвеселила весь табір. Пан князь та воєвода Ведангський одружився зі своєю замісницею. Занадто тісна співпраця та меч, що навис над нашими головами, спонукали Дракона відкрити своє серце… Виявляється, він кохав ясну панну Дану з п’ятнадцяти літ… Відтоді, як дібрався до Ігворри, обірваний, голодний, але з предківським мечем за спиною, що його зберегла для нього Купава, і побачив там це диво дивної вроди.

Мечислава я розумів — в Дану міг закохатися навіть придорожній камінь. Але красуня князівна… Хіба що вона вже не бачила його обличчя, а тільки душу, що відблискувала так, як його мечі у битві. Гуляти не було коли, ведангці обмежилися тим, що підняли закоханих над головами, поставивши їх на кришки від скринь, де зберігалася зброя, і урочисто пронесли їх по табору.

Того ж вечора до мого намету раптом прийшли Найсінь з Терночком. Я обімлів, думав бо, що вони у Боговладі, у відносній безпеці. А вони, виявляється, були весь цей час серед данадільців. Найсінь збирався прийняти участь у битві, а щодо Терна незворушно мовив, що молодий ван уже досяг такого віку, коли в Лояні «тигра» пускають у бій. Щоправда, при тому вони обидва чомусь намагалися не навертатися мені на очі… Мабуть знали, що я їм скажу… Але зараз… Терн був в якомусь трансі, його всього трусило. Найсінь видимо злякався за хлопця, тому й вирішив привести його до мене.

Марно я намагався розговорити сина… Хлопчина мовчав, наче мертвий. Найсінь, певне, щось знав, але теж мовчав. Врешті, коли Терночок заснув, я наказав Найсіню говорити. Як князь Ессінь.

— Ясна панна вийшла заміж, — мовив неохоче лоянець, — молодий ван сподівався, що коли він виросте… Я говорив йому, що це порожні мрії, але…

— Дев’ять років ріжниці, - сказав я, коли вповні втямив звістку, — на що він сподівався… І таке кохання… Найсіню, він же зовсім дитя…

— Мені було трохи менше, коли я…, - вимовив Найсінь і замовк. Потім додав знехотя:

— Панна Вишня Лелег… Вона є молодшою від Повелителя…. Набагато… На сім літ…

— На шість, — одрухово виправив я, тоді знову витріщився на Найсіня, — що ти хочеш сказати?

— Панна Вишня і мій ван, — мовив лоянець, — відкрили одне одному серця… Вони кохають брата і сестру… Давно кохають… Але панна Вишня нині хоче відкрити серце для Повелителя, і подарувати йому… як-то тут говорять… кетяг калини… А молодий ван спізнився з освідченням.

Я з хвильку обмірковував почуте. Отже, «жорстока панна» Богодарових пісень не просто так відмовила закоханому в неї Ставському. Але мій син… Закохатися в дорослу дівчину… Набагато старшу… Втім, чи не говорив я, що в Дану Пард міг би закохатися і камінь при дорозі. Бідний мій хлопчик… І бідолашна Вишенька… Хоча останні два роки Вогнеданові було не до жінок, принаймні кількість його коханок різко скоротилася, але навряд чи він колись дивився яко чоловік на молодшу сестричку у других.

Наступного дня табір гудів новими чутками… Тепер одружився Повелитель… Обряд освячувала Вербена в присутньості батьків дівчини… Отже — і Верес у таборі… Дивно, як це я його не помітив… Боги, чи уся ця шляхетна молодь подуріла у передчутті небезпеки? Ну, Мечислав з Даною — гаразд, але ж Вогнедан… Кого-кого, а Вишеньку я поруч з ним не уявляв… Ні, вона була гарнесенька, але ж іще… таке дівча. Однак, пішов привітати… І коли побачив, як молодий правитель дивиться на свою юну подругу, зодягнену у чоловічий стрій — кунтуш, штани та високі шнуровані чобітки, то зрозумів, що помилявся. Ці двоє були створені одне для одного… І напевне, призначені судьбою…

«Діти мої, - подумав я трохи не з розпачем, — чи переживете ви битву? Чи переможете?»

На військо оці швидкісні шлюби справили, однак, чудове враження. Чутки ходили такі — Повелитель настільки впевнений у перемозі, що навіть вибрав собі подругу для заснування династії ще до вирішального бою. Те саме шепотіли про Веданга з Даною. Ельберійці завжди серйозно ставились до продовження роду, тому в подібному чині бачили лише прояв сили. Тільки мені здавалося, що дивні кинулися одне одному в обійми у передчутті якщо не погибелі, то, принаймні, поразки. Однак, я про свої почуття помовчував і продовжував муштрувати чорногорців.

Імператорське військо підійшло до Збраслава під Осіннє Рівнодення і стало табором якраз там, де й розраховував Вогнедан. Ми спостерігали, як метушаться на тому краї поля зелені та сірі однострої… Усе ж таки їх було забагато… Двоє до одного…

— Ельберієць, — переконував Мечислав на черговій нараді, насолоджуючись самим звучанням того слова, яке добру сотню літ на вимовляли вголос, — зладнає і з трьома рекрутиками у сірому. Я сам беру на себе принаймні п’ятьох.

Вогнедан та Ольг проте не були такими безжурними. Особливо їх непокоїли два полки Чоррін Ідрен, та юні курсанти — фанатики. Вже не вперше моанські імператори знищували ельберійців руками ельберійців… Чорри завжди билися не на життя, а на смерть… І напевне, їх мали поставити на вістря головного удару.

— Зазвичай, — говорив Ольг, вдивляючись в дими ворожого табору, — моанці починають битву атакою шляхетської кінноти… Так було в Астеоні, так було в Моозі… Коли центр селянського війська зім’ятий цією атакою, піхота добиває вцілілих. Артилерія то використовується, то ні… В Астеоні князь Коронат гармат не вживав, можливо через сильний мороз, і через те, що битва йшла на льоду замерзлої річки…

— Артилерію ми задавимо, — сказав Вогнедан, — тільки-но вони стануть на позиції… Задавимо. По центру поставимо чорногорців-стрільців…. Як тільки ворог рушить — піші розмикаються, пропускаючи нас…

— Тобто ти хочеш, — мовив Ольг, — одразу ввести до бою нашу шляхту?

— Авжеж, — сказав Вогнедан, — в чистому полі піший кінному — не суперник. А от коли ми зчепимося з їхніми конниками, і звільнимо шлях, в битву двинуться піші… Просто тому, що вони мусять іти… Старі звички нелегко ламаються. А вже піхоту їхню наші здолають… От тільки оці Чоррін Ідрен… Якщо вони вдарять туди, де стоять селянські загони, тобто ліворуч, нам прийдеться несолодко…

— Треба розділити квітанців, — підказав Ольг, — на обидва фланги…

— Ні, - сказав Вогнедан, — треба, аби чорри пішли на центр… А втім, цього легко домогтися… Там же буде чорногорська корогва… Вони підуть…полювати на парда.

— А ти поведеш кінних? — спитав Ольг замислено, — а не занадто ризиковано?

— Не занадто, — мовив молодий князь, — Ні…

— У мене думка є, - протягнув Князь «тіней», — доволі непогана… Давайте, запропонуємо Генду відступного…

— Тобто? — спитав Вогнедан здивовано.

— Викуп за відокремлення провінції… Я говорив з Непобором… Задля цього він віддасть усе. Там у нього одного піратського золота вистачить, аби скупити півМоанії.

— Не візьмуть вони викуп, — мовив князь, — там, де справа торкається єдності і неподільності Великої Моанії… Навіть їхня зажерлива знать не візьме. Тим більше — не візьме Генд… Він-то й насправді…бажає добра вітчизні.

— Але ж спробувати можна, — сказав Ольг, — я ладен задля цього навідати напівкровного принца… Як парламентер…

— Не ви, стрию, — твердо сказав Вогнедан, — тим більше панове моанці мають лиху звичку вішати тих, хто прийшов на переговори. Ви ж — дипломований правник, і знаєте закони Імперії… Вони не ведуть перемовин з повстанцями…

— Послухайте, шановне панство, — сказав я, — на перемовини піде не хтось там, а пан Ешіор Керін, брат у перших князя Астеонського… І я не є повстанцем… Я — тільки посередник…

Усі присутні — а на нараді були присутні всі воєводи, вкупі з замісниками, подивилися на мене… Добре подивилися… Навіть скажу, не вихваляючись, з захопленням подивилися… Справа дійсно була ризикованою. Але я за неї взявся… Спитаєте чому? Не вірив я, що Вогнеданові ельберійці здолають регулярне військо. Відступне було єдиною, хоч і слабкою можливістю відділитися без битви.

Словом, ввечері пов’язав я на рукав білого шарфа і подався через поле до ворожого табору. Вартовим пояснив ввічливо, що є моанським дворянином і посередником. І що мені дуже потрібно переговорити з Його Високістю …В кишені у мене був лист князя Чорногорського до Імператорського Воєводи. Що було у тому листі — я не знав… Вогнедан написав його при мені, запечатав і дав до рук.

Пан Генд прийняв мене у своєму шатрі опісля досить довгого очікування. Перед цим мене доволі грубо обшукали і відібрали листа… Я мило посміхнувся насупленим охоронцям в зеленому — воєводу охороняли Чоррін Ідрен, і почав обмірковувати, чи була б у мене можливість убити Генда посеред усього цього збіговиська… Потім почав обирати спосіб, і захопився так, що ледве почув, як мене запросили до намету.

Генд був теж в зеленому однострої. До його призначення Імператорським Воєводою, напівкровний принц був покровителем Моанського Особливого… Відзнак він не мав — тільки голову яструба, нашиту на лівий рукав однострою. Мене він упізнав одразу… Вогнеданів лист лежав на столику, і печатку на ньому було зламано… Прочитав…

— Пан Ешіор Керрі? — спитав Генд різко.

— Керін, коли ваша ласка, — ввічливо виправив я, — Ешіор Керін, астеонський шляхтич…

— Стривайте, — примружився принц, — я знаю історію родини Керіних… Ці родичі астеонських князів загинули від рук бандитів разом з малолітнім сином…

— Малолітній син — то я, Ваша Високість, — мовив я з усією шанобою, — мене врятував приятель мого батька… Південець…

— А чим ви доведете, що не є самозванцем? — різко спитав Генд.

— Мій названий батько, — сказав я, — має всі документи, котрі засвідчують моє походження.

— Гаразд, — мовив принц, — це дещо пояснює… Принаймні — у питанні вашого…посередництва. Ви читали цього листа?

— Як я міг? — спитав я здивовано, — листа було запечатано… До того ж, хто я такий, аби ставати між пардом і яструбом?

Генд уважно глянув на мене і простягнув мені листа.

— Читайте, — мовив, — що пард пише яструбу…

«Мій добрий друже, — прочитав я і ледве стримав здивування. Я-то знав, що вони листуються — Вогнедан з напівкровним принцом, і то дуже давно — але не думав, що у них аж такі близькі стосунки. Тоді, коли я просив принца, щоб він влаштував для Ольга побачення з Імператрицею, Генд начебто недолюблював князя Чорногорського…

«Коли ти читатимеш цього листа — ми будемо ворогами, — читав я далі рядки, написані знайомим почерком, що так нагадував мені руку загиблого побратима, — не тому, що ненавидимо один одного… Це просто судьба… Я не дурив тебе, описуючи свою любов до вітчизни… Я її справді люблю… Від Зелеміню до Чорногори… Люблю так, що ладен віддати за неї і тіло, і душу.

Ти хотів, опісля смерти хворого брата, зайняти трон і зробити мене Імператорським Намісником… Другою особою в державі… Мій любий друже, мені не потрібна Імперія… Мені потрібен край моїх предків, в якому мені жити і вмирати…

Друже мій, я пропоную тобі мир…І відступного для твоєї Імперії…Мій Ельбер дасть за себе викуп, так як бранець, котрий звільняється з полону. Твоя країна конає, їй потрібне золото, якого вже не вистачає в срегійських копальнях… Викуп відстрочить агонію, принаймні до кінця твого життя. Я не хочу, аби Збраславське поле заллялося кров’ю… Це дуже негарне видовище, коли людині, яка є нащадком Вишніх, розколюють шаблею череп, або стріляють упритул…

Сподіваюся на твою славетну розважливість…

І меч іржавіє, і зненависть може заснути

І тільки загиблих

Не зможемо ми повернути…

Вогнедан…»

— Що ж, — сказав я оговтавшись, — незла мирна пропозиція. Не смію щось радити Вашій Високості, але тут є здоровий глузд.

Генд взяв у мене листа… З хвилину дивився на знайомий почерк, тоді підніс до єдиної свічі, що горіла на столику.

— Адже ви — моанець, — мовив до мене, — як ви можете навіть думати, що я прийму таку…пропозицію.

— Ваша Високосте, — сказав я, — послухайте поради, а робіть як знаєте… Імперія конає зараз тому, що проковтнула більше, ніж може перетравити. Ельбер — це отрута в її жилах. Очистіть свою країну від отрути, і вона ще житиме довго і щасливо. А Півдню дайте спокій. Вони ніколи не стануть моанцями… Швидше усі отут поляжуть. Я жив серед них… Я добре їх знаю… Прийміть відступне, і відведіть війська… Вони вам ще знадобляться — над столицею навис князь Коронат з Північними Ровтами… Він хоче стати Імператором, і може навіть не буде очікувати, коли Іркан Шостий помре своєю смертю. Бийтеся з ним за владу у своїй країні… А ця земля — не для вас.

Генд не відповів. Він мовчки дивився на догоряючий лист. Тоді розтоптав ногою попіл.

— Пане Керін, — мовив врешті, - я міг би вас повісити як зрадника вітчизни. Але йдіть до свого князя… І скажіть йому…Його лист — це крик відчаю… Він озброїв селян, але це його не врятує… Скажіть йому, що коли йому не вдасться загинути у битві, я не віддам його на ганьбу і муки…Я дам йому можливість красиво вмерти… Його розстріляють на світанку, і він востаннє побачить сонце, яке так любить… І росу на траві… І пожовклий осінній лист… Я знаю, що він здатен насолоджуватися таким видовищем навіть під дулом пістоля… Якщо його захоплять разом з князем Ведангським, я дам їм можливість обійнятися і разом відійти у світ, кращий за цей… Це все, що я зможу для нього зробити. А тепер ідіть…

— Ваша Високосте! — сіпнуло мене за язик…Нічого не можу зробити з оцією своєю звичкою лізти на рожен, — князь Чорногорський буде вдячний вам за добре до нього ставлення, але ви невірно витлумачили його листа… Це не крик відчаю, це крик жалю… До вас, пане Генд… Він занадто високо цінить вашу дружбу, аби прикінчити вас у бою…

З цим я повернувся і рушив до виходу. Вже коли взявся за завісу шатра, Генд кинув холодно:

— Стривайте!

«Повісить, і не змигне оком, — подумав я обертаючись, — ех, матінка-Моанія, для чого ти сплодила мене язикатим дурнем?»

Генд підійшов до мене і мовчки пхнув мені до руки якийсь уривок паперу. Звиклий до усяких таємниць, я тут-таки сунув його до рукава. Затим напівкровний принц мовив сухо:

— Вам пощастило, що ви є тільки посередником… Забирайтесь геть! І тікайте з цього поля якнайдалі. Опісля перемоги мої воїни не подивляться на те, що ви — моанець і дворянин.

Я вклонився, і вийшов. Мене навіть не страх колотив — якесь дивне збудження. Принцові охоронці довели мене до зовнішньої варти і відпустили, досить боляче штовхнувши в спину. Я не те не завважив, а рушив швидким кроком до своїх.

Вогнедан очікував мого повернення. В його шатрі сидів лише Ольг, котрий видимо нервувався. Обоє дивних аж просяяли, мене побачивши. Я розумів тепер Сокола Птаху, ладного віддати життя за свого керманича. Я сам стільки років ризикував життям для Ольга, а тепер… тепер ласкавий погляд Повелителя був для мене дорожчим за все золото князя Непобора.

— Ні, - сказав я, — нічого не вийшло…

— Я був певний цього, — стиха озвався Вогнедан, — стрию Ольже, я ж говорив вам, що занадто добре знаю…напівкровного.

Коли я переказав нашу з Гендом розмову, Вогнедан усміхнувся…

— Бідолашний друг, — мовив, — він так певен моєї поразки… Ні, з отим розстрілом на світанку він добре придумав… Ніхто з моанців не здатен вшанувати переможеного…Для цього треба й справді…мати в жилах нашу кров. Та тільки він трохи помиляється… Поразки не буде.

— Мій князю, — сказав я обережно, — але ж переважаюча чисельність… І наші напівобучені бійці проти регулярного війська…

— Пане Білозіре, — всміхнувся Вогнедан, — імперці добре вміють воювати проти власних народів… Але ви самі були свідком, як астеонські селяни кремсали регулярне військо… Косами замість списів… Моє військо озброєне за останнім словом воєнної науки… Моя шляхетська кіннота рветься до бою так, наче вірить в своє безсмертя… Але чому — наче? Вона в нього вірить — у безсмертя духу. А проти нас виступлять панки, впевнені, що селянське військо князя Вогнедана розбіжиться від одного їхнього вигляду… Та їх же не бояться навіть оті недовчені зелемінці, за яких ви так переживаєте. Усі ті, хто завтра піде за мною до битви — ельберійська знать… І вони це знають… І знають, що, в разі загибелі, шляхетство успадкують їхні діти… І ви не вірите, що ми переможемо? З військом, що складається з самої шляхти? З вільними людьми, проти рекрутів, набраних з моанських кріпаків? З людьми, котрі знають свій родовід до дванадцятого коліна, проти Чоррін Ідрен, що забули, як звати і їх самих? З людьми, що стоять на своїй землі, і ладні її захищати від Зелеміню до Чорногори? Я був про вас кращої думки, пане замісник воєводи Чорногорського…

— Добре, — відмовив я, ошелешений цією палкою впевненістю. До цього я вважав, що сам Вогнедан сумнівається в перемозі, - до речі, Його Високість передав вам записку.

Вогнедан взяв у мене з руки уривок паперу, прочитав, зітхнув і віддав мені.

— Це відповідь, — сказав, — ви читали листа? Подивіться…

Я глянув… Три рядки ельберійською… Відповідь…

«За помилки предків

Ми платимо кров’ю чужою й своєю

О, чому вітчизна твоя не єдина з моєю…»

— Мій Повелителю, — мовив я щиро, — життя — це така сумна повість, що мені вже набридло її читати… Просто цікаво — а чим все таки вона закінчиться.

***

В день битви я піднявся дуже рано. Ще раз обдивився позиції верхи на конику, котрого звали просто і звичайно — Вороньком. Коли повернувся, воєвода Вовчур вже піднімав чорногорців.

Стояти ми мали на вістрі головного удару… Ольг — а він не помилявся ніколи — запевняв, що головною метою моанців буде — зоставити бидло без керманича. Тому удар буде направлено на корогву Чорногори. Праворуч від нас розташувалися квітанці та зелемінці, а ліворуч — ведангці та данадільці. Після довгих обговорень ми таки відмовились від попереднього плану — розділити загін Квітану і просто підсилили їх менш досвідченими зелемінцями. Те саме зробили і зліва, де більш досвідчені данадільці стояли поруч з селянськими загонами Старого Ведангу. Так бо тепер називали майбутнє князівство Мечислава.

Ми облаштувалися так. Попереду, в заздалегідь відритих шанцях, стояло три лінії стрільців з важкими рушницями на підставках, за ними — три лінії заряджаючих. Далі — мусила вишикуватись кіннота, а основні сили чорногорців, якими доводив ваш покірний слуга, мусили зайняти позиції, коли кінна шляхта рушить до бою. Вогнедан розраховував притиснути головну ударну силу ворога до отих пасток, що їх було наготовлено місяць тому, і посікти її в капусту… Конників у нього було менше, ніж у Генда, але Повелитель сподівався виграти сутичку шаленою відвагою своїх шляхтичів.

Тим часом на нас мусили рушити чорри… І не просто собі чорри, а, як доносили вивідачі Ольга, чорри Особливі Моанські… Гвардійці Імператора… От же щастить мені на сутички з фанатиками… Оцих сучих синів ми і мали стримувати, доки Вогнедан не розіб’є ворожих конників… Ну, а далі… Далі — що Боги схочуть… Або йдемо до наступу, або кіннота йде нам на підмогу, і знов — таки йдемо до наступу. Про те, що може доведеться відступити, ніхто й говорити не хотів.

Отож, Сіроманець Вовчур подався кінно до стрільців, а я шикував своїх воїнів. Видовисько це було ще те… Були вони в місюрках, з яких звисала сталева кольчужна сіточка, в легких кольчугах для пішого бою… Кожен мав оті вдосконалені пістолі, креслення яких я колись добував в Белаті та на Глоді, а також вигнутого чорногорського меча, дехто — і два мечі одночасно.

Але ж мої любі землячки повдягали поверх кольчуг чистесенькі вишиваночки… З такими візерунками, що аж очі вбирало. І підперезались празниковими чересами… І прихопили з собою бартки, які позатикували за оті череси. Хто не знає, що це таке — скажу… Сокирка, схожа на квітанську, але менша і на довшому держаку. Однак, якщо нею добре розмахнутися… Кінного воїна з коня збиває запросто…Сам бачив.

До речі, гаптованим вбранням відсвічувало все військо. У ельберійців повір’я таке, що вишиванка, та ще коли її гаптує матір, або кохана, рятує від куль і від іншої зброї. Не рятує, звісно, скільки я бачив мертвих у таких сорочках, залляних кров’ю… Але бойовий дух піднімає добряче. Ну й красиво, звісно, а ворогів злість бере.

Самому мені, до речі, Терн приніс зрання чорногорську сорочку. Не сказав від кого, але я здогадався… Мальва… Хай тобі лише добре сниться, а всі сини повернуться живими…

Мій же син разом з Найсінем подалися до данадільців, де мали шикуватися. Я ще раз подумки вилаяв Найсіня і змусив себе викинути тривогу з голови. На все воля Небес…

Коли перевіряв бойовий стрій, то нарешті побачив Вереса. А поруч з ним — Новомира Вовчура… Батько зрадника стояв у лаві без кольчуги, в сорочці, розхристаній на грудях. І з самою барткою. Смертник… Я знав, що умовляти людину, котра твердо вирішила полягти у битві, безсенсовно, і тому, лише йому рукою махнув. Вірніше — їм обом. Новомир відповів і усміхнувся, а Верес навіть голови не підвів… Ну і грець з тобою, чи й не клопіт.

Сонце вже трохи піднялося, коли почала шикуватися кінна лава… На чолі з Повелителем. Мечислава я побачив поруч з братом, отже Дракон передав командування над ведангцями Дані… В руках у Веданга я побачив згорнуту і зачохлену корогву…

Корогви й короговки вже давно майоріли над військом, що шикувалося… Я тільки приглядався. Корогва Чорногори була поруч зі мною… Білий пард на блакитному тлі… І напис… «Шляхетність — моя оборона». Тримав її родич неньки Ясмини Верхослав Готур і дуже пишався з того.

Праворуч майоріла малинова корогва Квітану. Повстанці йшли до відкритого бою під корогвою вперше. Я бачив її зблизька, воєвода Крук показував її з великою гордістю, а до битви дав нести власному сину. На малиновому тлі зображено було чорного меча. І гасло незле для цих селян-воїнів «Відкуто з орала…»

Зелемінцям корогву було даровано перед битвою. До того Зелемінь мав короговку князя Фотіна, яка, звісно, не годилася, а старий знак — стрибаючий лемпарт на зеленому тлі теж не підходив, бо був знаком зрадницького і загубленого роду. Вогнедан вшанував князівською гідністю Зореслава Лемпарта, і його герб — Болотяна Рись, нині прикрашав зелену корогву Зелеміню. Гасло у Болотяних Рисей було таким: «Пребудемо достойні». Князь Зореслав довірив корогву якомусь своєму приятелеві, шляхтичу на прізвище Тихорад, родичу по матері його замісника Рогволода…

Ліворуч я загледів корогву Ведангів, яку за своєю княгинею ніс волхв-воїн Далебор… Золотий Дракон на чорному тлі… По корогві прозвали і князя, котрий нині мав охороняти правителя, зоставивши у битві кохану… «Незмінний і вірний… В житті і у смерті»…

Там же билася на вітрі корогва Данаділу… Десь там був мій син… Імені данадільського прапороносця я не знав. Подейкували, однак, що корогву понесе до битви Ольг Лелег… Я, звичайно, не очікував від батька такого божевілля, адже в бою з чотирьох прапороносців виживав останній… Напевне тримає прапора хтось інший. Блакитний шовк, на ньому — Вогняний Ящер в язиках полум’я… «У вогні холод, у величі спокій».

За нами стояли у дві лави сіллонці… Резерв…У цих маяла на вітрі біла короговка з Блакитною Зіркою на ній… «Світи нам вічно…Світи, наша зірко…»

Поки я гапився довкола і повторював про себе кольори і гасла, аби задавити в собі хвилювання, у ворожому таборі заграли сурми. Певне, там зараз теж шикуються… У них корогва одна… Багряна, з жовтою головою яструба на ній… І всі полкові прапори грають ріжними відтінками червоного… Похмурий Генд очікує, доки йому осідлають коня… Чомусь я був певен, що він не в настрої. Мабуть уявляє, як віддає наказа розстріляти на світанку наступного дня єдиного друга, якого послало йому небо… Або як побачить його мертвим… Ой, ні, пане напівкровний… Нас так просто не візьмете! Якби не довелося Вогнеданові оплакувати вас…

Ззаду, від табору, ревнули трембіти… Я аж підскочив, хоча всі сигнали знав напам’ять. Цей звук на зелемінській рівнині здавався якимось несамовитим. І тут таки вдарили гармати…

Оце немає у битві гіршого, ніж просто стояти… Я стояв… Вірніше сидів на своєму Воронькові, і слухав гарматний гук… Це стріляли Горицвітові дальнобійні… Розривними… Це теж була вигадка Лелега — начинене порохом ядро, котре ще й вибухало в гущі ворожих вояків… Моанці відповідали… Авжеж… Вони зробили трохи шкоди лівому флангу — і по всьому… Я не міг бачити, що накоїли Горицвітові смертоносні «красуні», які він назвав дівочими іменами — Шипшина, Вишня, Ружена, Конвалія… Здається в тому переліку імен родичок не було лише Мальви, котра заборонила синові назвати її ім’ям отаке страхіття. Але потім оповідали, що ядра з моанських гармат ледве-ледве зачіпали наші лави, а Горицвіт розніс сучим синам півтабору, та ще й під час бою продовжував стріляти по лавам, додаючи страху й смерти.

Знову ревнули трембіти — спостерігачі сповіщали, що рушила ворожа кіннота… Я сидів… Між ударами гармат почулася стрілянина з рушниць. Я уявив собі, що там коїться зараз… Перша лінія — вогонь… Друга заряджай… Перша — лягай, друга — стріляй, третя — заряджай… Друга — на коліно, третя — стріляй… А з трьох запасових ліній вже передають набиті рушниці… Для перших… Ох, скільки ми відточували всю цю забаву, аж поки чорногорці почали діяти вже не думаючи… Одрухово…

Та ось залпи припинилися… Ельберійська кіннота, через лави якої я майже нічого не бачив, нарешті посунула вперед.

— Я оце думаю, — мовив біля мене прапороносець Готур, — пане наміснику воєводи… Чогось не вистачає нашому війську… От у мене корогва Чорногори… А там — корогва Данаділу… Онде — Веданг… І інші… Але ж ми — держава… Усі вкупі… Тому корогву мусимо спільну мати. А її нема…

— А й правильно, — мовив я, — дійсно, що ж це ніхто не подбав…

І раптом згадав про зачохлений прапор в руці Дракона.

Ще раз закричали трембіти… Голосно і гнівно… Клич до бою… Час прийшов…

Поміж кінними до нас відбігали стрільці, тягнучи важкі рушниці… Я підвівся на стременах, шукаючи очима Веданга… А, ось і Мечислав… В незмінному чорному кунтуші… Він хоч кольчугу під нього піддів, шаленець? Ось він зриває чохол з корогви… Ось вже вона розгорнулася на вітрі, торкнувшись обличчя Повелителя, котрий стояв у лаві обабіч прапороносця… Ось вони обидва вже виїхали перед лаву, і Веданг ще вище підніс прапора…

Я навіть описів його ніде не читав… Про нього теж не говорили вголос…. З того часу, коли, якщо довіряти «Безіменному сувою», завойовники зірвали його з Палацу Повелителів у Боговладі. Легенда говорила також, що Богиня Дана дарувала цю корогву оновленому Ельберу, котрий з’єднався в одне ціле опісля нападу хото… Що цю корогву Боги принесли з собою з-під Зорі Сіллон. Але я ніколи не бачив Триглава. Саме так звалася корогва Ельберу. А гасло… гасло я прочитав у тому ж сувої… «Світи — творить, Світло — береже, Тьму — нищить»

Я встиг побачити лише блакитний повів шовку і золоте плетиво ліній. Кіннота пішла до битви під корогвою Ельберу… Всього Ельберу… Чорногорці, не очікуючи команди, дружно ревнули:

— Ельбер! Слава!

Мені вже не просто кортіло битись, я ледве стримав себе, аби не рушити за кіннотою… Ой, нема нічого гіршого, як очікувати… Хлопці мої теж тремтіли як струни… У Вереса аж вилиці виступили на лиці від напруги, Верхослав весь час міняв руку, перекидаючи корогву то праворуч, то ліворуч… Новомир… Цей, здається, єдиний не хвилювався… та й чого хвилюватися тому, хто вже помер.

— Ой із гори, з Верховини, дує вітер, дує! — раптом вивів дзвінко молодий голос, перекривши навіть гарматний гук, — Чогось в мене, моя нене, серденько банує..

— Чогось в мене, моя мати, вмліває серденько, — підхопив поруч зі мною молодий Готур, — та як лише стане грати сопілка дрібненько…

Десь і справді засвистіла сопілка. Я зрозумів, що зараз буде… Ніколи такого не бачив — лише чув… Перша лава трохи висунулася наперед, а друга, що стояла за мною — друга звилася в коло… «Аркан»…

— А як будеш, моя нене слати лист до мене — пиши його пером срібним, писаннячком дрібним..

Засій його, моя нене, писанням як маком, посилай ‘го, моя нене, чорноперим птахом…

Поле перед нами вже зазеленіло ворожими одностроями… Чорри йшли рівними лавами під барабанний дріб. З офіцерами на чолі… Красиво йшли. А ззаду крутився «аркан».

Вже, коли ворог був зовсім близько — «аркан» розвернувся в лаву… Перша лава хитнулася назад, пропускаючи «воїнів Гнівного Сонця»… Шаленців у бойовому божевіллі… Людей, що не відчували ран, не бачили крові… ні своєї, ні чужої… Приречених на смерть не від ран — від виснаження… Але кожен з «сонячних бійців» був вартий десятка звичайних воїнів.

— Слава! — ревнула перша лава. «Воїни Сонця» мовчали… Їм було не до крику… Їхня кров зараз не бігла — струмувала по жилам… Їхні тіла набирали силу… Кожний — за десятьох бійців…

І тут над полем рознісся не крик, ні… Звірячий рик… Так ревіли парди Чорногори, кидаючись на ворога. З цим криком і кинулися на чоррів чорногорці другої лави… А ми — за ними…

Ох, ото була битва… З часів моїх лоянських пригод я не бачив подібного. Навіть бій на річковій кризі Пеллани, коли я командував повстанцями Раліна, не був таким затятим. Запеклість наштовхнулася на ще більшу запеклість… Кров Ельберу — на кров Ельберу… Десь, за нашими плечима були домівки оцих хлопців в зелених одностроях, котрі забули власні імена і обличчя батьків… Вони йшли «приборкувати дикунів»… Ну й отримали те що хотіли… Навіть не дикунів — звірів…Які, здавалося, не падали навіть мертвими…

Я притягував до себе особливу увагу… Ну, по-перше, я був верхи, як і Сіроманець Вовчур… Отже — командир. По-друге — «моанська пика». По-третє — поруч був прапороносець, якого я намагався прикривати… Та ось він уже поточився і впав, наче стятий серпом колос… А корогву перехопив я…

Я заповзявся довести сучим чоррам, що прапороносець може вижити і другий… Не четвертий. То все — військові забобони… Поруч зі мною опинився Новомир зі своєю барткою. Не випадково. Тепер він прикривав мене… Виробляв чоловік при тому своєю сокиркою таке, що я аж диву давався, не перестаючи сам сікти й рубати…

Скінчилося тим. що піді мною вбили коня… Авжеж, протримаєшся тут верхи… Нічого, панове — я встиг зіскочити, і навіть корогву не упустив… Новомир все ще тримався на ногах. Сорочка його з червоно-чорним гаптуванням була геть залляна кров’ю, та чоловік оскаженів без всякого аркана і не відчував болю.

Зовсім поруч я побачив цікаве видовище… На Вереса насіло аж троє чоррів… Вони явно намагалися захопити його в полон, бо не дуже насідали, але тисли на нього добряче, забираючи вбік від гурту… А що ж таке? Ну, певне… Дивний біля корогви… Вони що — прийняли його за Вогнедана? Доведеться виручати — родич все ж таки…

Хоча прапор мені таки відчутно заважав, я принатурився орудувати металевим держаком як щитом… Чорри не очікували від мене чогось особливого… Даремне, хлопці… У мене було аж два нарукавники з метавками, а з лівиці я метав так само, як і з правиці… Шабля повисла на зап’ястку на ремінці.. Платівки розчистили мені дорогу і звільнили Вереса. Я посміхнувся йому і крикнув:

— Тримайся!

Відповіді не було ніякої… Ну і йди до біса… Бо чорри втікали… Втікали… Ось Сіроманець збиває лаву для наступу… Онде вертається переможниця — кіннота… Ось вона врізалася поміж лави чоррів, котрі виступили на допомогу своїм битим колегам… Ми вже бігли вперед… За нами знову ревнули трембіти… Наступ… І в цьому страшному реві ніжною піснею продзвенів «Тихий ранок» сіллонського резерву…

На полі вже змішалося все… Піші, кінні… Новомира, як і Вереса я у цій веремії давно загубив… І раптом я побачив Веданга… З отим його Триглавом… Чорри оточили його, намагаючись дібратися до прапора… Та де… Навіть я вже міг роздивитися, що чортів Меч Ельберу прикував собі держака з корогвою до нарукавника на лівиці. Щоб добути прапора, треба було відтяти руку прапороносцю… Що й хотіли зробити чорри, аби Веданг підпустив їх до себе для такої лихої справи. Він наче зрісся і з конем, і з мечем… Страшний, в роздертому кунтуші, з-під якого виглядала лише чорногорська вишиванка — певне дарунок Дани… Коли я підскочив до нього ще й зі своїм прапором, допомігши розігнати чоррів, юнак аж розреготався.

— Слава! — гукнув, — Слава Чорногорі! Ельбер!

— Хай славиться! — відповів я вже трохи задихано, — як ти, синку?

— Гаразд, — відповів Дракон, затуливши мене конем, аби я міг перепочити, — Повелитель тільки… Рознесло нас в різні боки… З ним там, правда, Верен з Горяною… Захистять…

Раптом Веданг різко розвернув коня ліворуч… Прямо на нас неслися двоє моанських кіннотників з піднятими шаблями… Просто у мене над головою сяйнуло лезо клинка. Я затулився держаком корогви, але кінь супротивника збив мене на землю… Я перекотився набік і звівся на коліно. Знову мигнув клинок. Останнє, що я побачив — вороний Веданга врізався поміж мною і ворожим кіннотником. Удар, націлений мені в голову лише ковзнув по місюрці і розсік чоло. Але й цього мені вистачило, аби провалитися в щось багряне…

Малинове вино.. Я падав просто в його гарячі хвилі. І хвиля накрила мене…

Зшиток сьомий

Незалежна Держава

Ота битва, люди добрі, була, напевне, зоряним часом мого життя. От, якби я тоді загинув… Не сидів би зараз, не псував би папір… Не мучився б совістю… Я вже зрозумів, що ніхто не прийде… А щоб я віддав нині, аби побачити Мечислава… Почути його насмішкуватий голос, так схожий на голос його діда Воїслава… Та хоч розпитати його перед власною смертю, що змінилося вдома… Як там наші… Як вдалося вижити Ольгу, адже він тоді викинувся з вікна спиною вперед… А внизу — глибочезний яр, зарослий деревами… А він туди… З дитям на руках… «Ми, всі троє — воїни, Мечиславе…».

Третім воїном було немовля на руках у Князя «тіней«…Чорнооке дитятко Дани… Що успадкувало її вроду і очі Драконів…Найдорогоцінніший клейнод Ведангу… Первісток волі…

Говорив же мені отой старий волоцюга в Гіразані… «Бійся зробити зло нині ненародженому…» По його і вийшло… Дитя загинуло… Напевне… Принаймні, той торговець не чув нічого про сина Ведангів… А ще мені слід боятися «чорної квітки, що виростає на могилах зрадників». Ну, цього я вже не боюсь… Хочу лише закінчити сповідь, якщо мені відпущено стільки часу. «Вільні» своїм кріпакам я затвердив у Пеллі. Сьогодні півдня втовкмачував Вуку, що робити, якщо я раптово гигну… Боюся, що хто-небудь їх не обдурив, і не забрав оті папери. Вук хоч і письменний, але такий якийсь… Наче стара дитина. Певне, рабство відучує мислити самостійно. Хоча — управитель він чудовий… Але тільки тоді, коли пан весь час товкмачить що робити.

Розповів Вуку, що насправді я — Ешіор Керін… Маєток я купив під ім’ям Зоота Редіна, папери на ім’я якого були покладені на зберігання до Шоррогського Торгового Дому Мореплавців. Про це моє псевдо знав тільки Ольг… По ньому він, мабуть, мене і вичислив… Я пам’ятаю його застигле лице… На мене він глянув лише раз…Якби він міг вбивати поглядом, як Вогнедан, то я б давно уже своє відстраждав…

Чому я просто не повісився, як ото Ратимир Вовчур? Не знаю… Я завжди був проти самогубства… Навіть, коли мене захопили в Моозі, мені й на думку не прийшло накласти на себе руки… Сподівався до останнього, що таки виберуся — так і вибрався же. А тут — на що мені сподіватися… Смішно…

Так от, Вук був вражений моєю оповідкою… Повірив він одразу. Навіть не спитав, а чого це я живу під чужим ім’ям…Сьогодні цілий день оповідав мене про «доброго пана Ітаора». І про «красуню пані Елу». Вук, виявляється, пам’ятав навіть мого діда Торіора… Старий пан був крутого норову, але справедливої вдачі… Підданих своїх поров нещадно, але лише за справжню провину… Вук згадує з замилуванням, як мій дідусь наказав висікти його за чашку, яку розбив хтось інший, а коли правда випливла назовні, винагородив за невинне терпіння старою сорочкою з панського плеча… Здуріти можна… Від такого всепрощення можна просльозитися… А колись же астеонці змушували весь світ себе боятись… І отак виродитись… Неймовірно.

Отже, продовжую… Отямився я у шатрі… Принаймні — над головою біліла туго натягнена тканина… Поволі перевірив, чи на місці руки й ноги… Все було гаразд, лише оббинтована голова боліла неймовірно. Похмілля, порівняно з цим, було легеньким відпочинком…

Десь поруч чулися стогони… Хтось кричав, хтось кликав матір… Ох, де ж це я… В шпиталі? Судячи з того, що мене винесли з бою, нас, принаймні, не розбито до ноги. Але інші… Інші? Батько Ольг… Чи був він і справді першим прапороносцем? Чи живий він зараз? А де ж корогва Чорногори? Чи хтось здогадався її підхопити? А що з Ведангом? Чи живий Повелитель? А син, мій Терночок… Ой, поганий я батько, ось за кого мав би подумати за першого… А інші мої родичі?

Словом, питань набралося аж забагато для однієї хворої голови. Я напружився, з натугою сів, і тут таки зойкнув від болю.

Була ніч… Чи радше — вечір… Невже битва закінчилася ще до заходу сонця? Ні, сонце ще не зайшло… Присмерк… Багряний присмерк заходу…

В наметі горіли свічі в засклених ліхтарях… На мій стогін до мене кинувся білявий чоловік, в якому я з задоволенням пізнав друга Роллу. Белатець схилився наді мною, і спробував укласти:

— Ешіоре, ти лежи… Лежи…

— Та ні, - сказав я, — я вже належався… Ролло, чим усе закінчилося?

— Ми — їх! — мовив лікар гордо, — вдрузки! Я теж воював…

Я витріщився на нього ледь очманіло. Ролла почав оповідати. Крізь головний біль я втямив, що курсанти — чорри таки проломили оборону зліва і кинулися до табору… В бій довелося вступити не лише охороні, а і обслузі обозу. В тому числі — відунам, відьмам та цілителям з польового шпиталю, що був розташований тут-таки… Ото тоді, коли я почув ріжок сіллонців, я думав, що вони рушили за нами в атаку… А вони, виявляється, розвернулися відбивати табір… Бійня була страшною… Дійсно, лише холодна лють срібних могла перемогти завзятість юних ельберійців, чи, може їх не можна так називати? Але тоді — як? Опісля битви оповідали, присягаючи, що ці історії правдиві, ніби кілька наших воїнів впізнали серед мертвих джурів своїх давно оплаканих синів, яких колись насильно забрали вчитися обороняти Імперію… А один чоловік з-під Дубна, нібито, спершу прикінчив джуру, а тоді побачив на ньому якийсь родинний клейнод… Перстеника, здається…

Так от, сіллонці і відбили табір, понищивши юнаків в зеленому… Ролла оповідав у повному захваті, що, коли чорри полізли на завал з возів, до бою кинулися жони-дивні… Особливо він захоплювався пані Мальвою і пані Вишнею… Ці прекрасні квіти Чорногори (уроки ельберійської явно пішли белатцю на користь), виявляється володіли мечами так, що навіть він, Ролла, їм позаздрив. Ну, Мальва з дитинства мала схильність до бійок, але Вишенька… Втім, юній «принцесі» було в кого вдатися… Панна Вербена, виявляється, холоднокровно відстрілювалася з пістолів, які їй набивав… пан Келат Веркін. Відьма сказала йому, що, якщо він помилиться хоч в одному русі, і пістоль не вистрелить, то вона прикінчить клятого моанця раніше, ніж це зроблять чорри. Ніхто з жон на щастя не загинув, хоча Вишеньку, здається, було поранено. Про інших Ролла нічого не знав, бо поранених було стільки, що він і з намету не виходив. Знайомих нікого не бачив, оце окрім мене.

Словом я сяк-так підвівся і, незважаючи на протести белатця, вибрався з шатра. Надворі було видніше… Намети шпиталю тяглися рядами, я й подався поміж тих рядів, вишукуючи приятелів.

Спершу вибрів туди, де лежали поранені в сірих одностроях… Полонені… Зелених поміж них було мало — чорри в полон не здавалися… Та їх, власне, і не брали — настільки була у ельберійців страшна навіть не зненависть — відраза до цих понівечених душ.

І раптом я побачив трохи окремо від інших, біля шатра, ноші, на яких лежав чоловік в зеленому. А поруч, незручно витягнувши ногу в заллятій кров’ю штанині, сидів Вогнедан Чорногорський, чи то пак уже Ельберський…. І тримав бранця за руку… Трохи віддалік стояли ледь очманілі чорногорці з князевої охорони.

Вогнедан щось говорив напівкровному принцу… А то напевне був Генд — з яким ще чоррою Повелитель міг вести милі розмови… Потім помираючий стис йому пальці, і тіло Імператорського Воєводи вигнулося в агонії. За хвилину все було скінчено…

Повелитель піднявся на ноги… Він плакав.

— Де їхня корогва? — майже крикнув, — де їхня клята корогва?

Поміж шатрів з’явилися як привиди Влад та Ігвор Лелеги. У Ігвора оббинтована лівиця була підв’язана до шиї. Обидва юнаки тягнули за краї багряний прапор з головою яструба.

— Накрийте загиблого! — коротко кинув Вогнедан і покульгав між наметами. За ним рушили гридні. Лелеги обережно опустили корогву, накриваючи нею чоловіка на ношах… Бувайте, напівкровний… Напевне ви були гідною людиною, недарма вас так поважав дивний князь Чорногори. Може й краще, що ви загинули — вам не знайшлося б місця в цьому новому світі. Зостатися з Вогнеданом ви не змогли б, а, втративши Південні Ровти і вірних чоррів, не змогли б і протистояти князю Астеонському… На все воля Небес… Але чого це я стовбичу біля бранців, коли маю відшукати данадільців… І сина.

Данадільців я знайшов, добряче потинявшись по табору… Довкола панувала якась гарячкова шамотанина. І смерть… Цілителі робили все, що могли, але… В таборі були сіллонські волхви, котрі лікували накладанням рук, однак допомогти всім вони не могли, не вбивши при тому себе. Вони намагалися витягти найтяжчих, яким не міг допомогти звичайний лікар…

Ось котрийсь із срібних волхвів схилився над Непобором. Князь Сіллону лежав на ношах у багряній сорочці… Замість білої, що була на ньому зранку… Він був притомним, і пізнав мене. Вуста володаря корсарів вигнулися в усміху:

— Доживу…, - виштовхнув він із себе, — Ольгу…передай…Доживу…

Може й доживе… До того, як побачить Повелителя Ельберу на троні Боговлади. Про витривалість дивних ходили легенди, та я і сам дещо бачив на власні очі… Але Ольг… Де Ольг?… І мій Терночок?…

За кілька кроків я наштовхнувся на воєводу Крука. Квітанець сидів на землі, а на його колінах спочивало тіло його юного сина… Першого прапороносця Квітану… Я кивнув старому воїну і мовив тихо:

— Співчуваю…

— Загинуло моє дитя на самому світанку дня нового, — стиха озвався Вигорич, — як же мені боляче, друже Білозір… Маю ще сина — Вовка, начебто є кому рід продовжити, але старшенького я ніби більше любив… А тепер оце сиджу і думаю — суворий я з ним був… Мало ласки бачило від батька пізнє дитя моє… З тою, першою родиною, котра загинула в зачистці, я ласкавіший був, ніж з Мальвою і цими… А тепер мій синочок лежить, і не чує, як татко зве його дитятком…. Як плаче над ним…

Я забрався звідти, бо трохи не розридався сам… І тут, наче для того, аби не зганьбитися остаточно, натрапив на Мечислава, якого перев’язував не хто інший, як Келат Веркін.

— Ти, недовчений потрошитель трупів! — лаявся Дракон моанською мовою, — тобі руки пришито не тим кінцем, що всім добрим людям… Та мене в Цитаделі ніжніше перев’язували… Якого дідька ти махаєш переді мною тим ланцетом?… У мене куля в плечі, а не в грудях… Зроби надріз та й вийми ту гидоту… І чого оце дозволяють отаким бевзям торкатися до поранених? Це добре, що я ніжне й лагідне створіння, а інший би давно б у морду дав…

— Як справи, Ведангу? — спитав я

— О, батьку Білозіре! — просяяв юнак, — хвала Богам… Коли вас хватили шаблею, я думав, що вам кінець.

— А корогву, — мовив я, — корогву Чорногори підняв хтось?

— Та вже ж, — сказав Веданг заспокійливо, — якийсь скажений горянин з барткою… Ох і боєць…

— То ж Новомир Вовчур, — сказав я, — ти не впізнав його?

Мечислав покрутив головою:

— Ні… він наче інший був… Коли ми гостювали колись у Вовчому Лігві… Але ж пройшло вже три роки… Батьку Білозіре! Відженіть від мене цього клятого моанця… У нього чи руки тремтять від пияцтва, що він ніяк не може видобути оту свинцеву горошину… Хай би я краще з нею і ходив…

Келат дійсно був чи-то п’яний, чи-то причмелений. І руки у нього дійсно тремтіли… Я відштовхнув його і покликав іншого цілителя. Ним виявився мій старий знайомець Боговит. Впевнившись, що Мечислав у надійних руках, я подибав далі. Дракон ще сповістив мене, що з Даною все гаразд…Хвала Богам, але де ж усе-таки Ольг і Терн з Найсінем?

Першою я побачив корогву… Поруч з Ведангом теж стояв його Триглав, увіткнутий у землю… А неподалік обвисла на держаку корогва Данаділу… Під нею стояли ноші, біля яких поралася Вербена…

— Татку, — вимовив я, стаючи на коліна, — Татку Ольже…

— То все вояцькі забобони, — вишептав Ольг самими вустами, — перший може вижити… Повинен вижити…

Я поцілував його руку і спитав:

— Ви не бачили Терна? Або Найсіня?

— Живі, - мовив Ольг, — Найсінь так мене прикривав, що я відчув себе імператором… А хлопчика поранено… тяжко поранено… Та Вербена сказала, що має вижити, якщо не буде ускладнень…

Лоянців своїх я знайшов у сусідньому наметі… У Найсіня було розтрощено лівицю… Чорногорський цілитель змушений був відтяти її до ліктя… У Терна з грудей Вербена видобула кулю… Зараз мій хлопчик спав під владою наркотичних зіль, стиснувши в руці той шматочок свинцю. У мене вже не було сил тинятись далі, тому я приткнувся поруч і теж відключився. Останнє, що відчув крізь сон — напівзабутий квітковий запах, і чиїсь вуста, що хапливо торкнулися моїх вуст. Але це, напевне, мені примарилося.

***

Наступні кілька місяців я відлежувався в своєму Гнізді Ворона, разом з усім своїм зраненим сімейством… Нас відвезли додому не одразу, і тому ми ще побачили похорон воїнів… Вогнища… Велетенські вогнища… І поховальний рев трембіт… Мейдистів ховали віддалік, за їхнім законом, а службу правив всмерть переляканий священик зі Збраслава. Він же проводив в останню путь загиблих ворогів, котрих поховали в двох братських могилах… Окремо — «сірих», окремо заблудлих синів Ельберу… Тіло Генда, за чутками, мали відвезти до Боговлади, аби поховати там поруч з могилою його матері… Так обіцяв помираючому ворогу-другу Повелитель Ельберу…

Отже, Найсінь вже трохи звикся зі своїм каліцтвом, і запевняв, що битися, в разі чого, це йому не завадить. Терночок потроху видужував теж, та й я лікував свою бідну голівоньку як міг. Від тої пригоди у мене зостався рубець на чолі і головний біль у дощові дні.

Повелитель з двором та родиною перебував нині в Чорногорі… Про мене начебто забули… Ні, я знав, що рани дивних заживають швидше, що вони вже давно одужали, що новонароджений Ельбер вимагає постійного піклування, але все ж таки… Ось і весна прийшла, і Вишневе передмістя розквітло садами, а звісток з Ігворри, а чи з Лелечого Гнізда не було ніяких

Я образився. Як дитина… Отже — коли міг тримати зброю і метатися по Імперії, виконуючи завдання Ольга, то був потрібним… А нині… Терночок мій теж сумував. Він і раніше був тихим та стриманим — справжній лоянець, а тепер зовсім стуманів і навіть не усміхався. Я не говорив йому, що знаю його таємницю…

Якось син здивував мене… Тепер ми часто розмовляли, наче надолужуючи згаяні роки.

— Я ще того пішов воювати, — мовив Терночок під час якоїсь щирої розмови, — що хотів помститись за пана Сокола…

Я й не думав, що Терн пам’ятає Птаху… А бач..

— У нього, — продовжував Терночок, — завжди були дуже сумні очі… І він розповідав мені прекрасні легенди про гордих воїнів і ніжних красунь… А потім він зник… Ви сказали тоді, що він спить під вишнею, у білій заметілі квітів… Я одразу не зрозумів, що він загинув. І не прийде більше ніколи. Тату, чому люди убивають одне одного?

— А чому ти убивав? — спитав я стиха

— Бо хотів захистити, — відповів юний воїн, — наш дім, і наш вишневий сад… І помститись за смерть гарної людини, яка любила мене… Ви мене теж любите, татку, але вас ніколи не буває вдома… А у Сокола лишилися діти?

— У нього є син, — відповів я, — він на Сіллоні… Звати його Кречет… Кречет Птаха…

— Гарно, — озвався Терночок, — Отже пан Сокіл не зовсім помер…

Самих нас, звісно, не полишали… Весною, а згодом і влітку, мене навідував Богодар Ставський, котрий був намісником Повелителя у Боговладі, забігав Богдан, який потім кудись зник — не інакше на завдання. Заходив Ролла, то сам, то зі своїм Келатом. У пана Веркіна від останніх подій явно дах рознесло… Він весь час обурювався… А одного разу їх принесло тоді, коли у мене сидів Богодар, і ми насолоджувались смаком росавського — це я, та звучанням віршів — це Дарин.

— Дикуни! — почув я верескливий голос пана медика ще з передпокою, — це ж руйнація!

— Ролло, — мовив я, коли белатець з’явився на порозі вітальні, де ми віддавалися невинним радощам, — чого твій вчений друг кричить, наче опечений?

— З наказу Повелителя, — відповів Ролла, — полонені моанці зносять замок… Пан Вогнедан мовив, що позбавить місто від імператорського тавра…

— О, — вимовив я, — отже він певен свого виграшу…

— Бунтар забув про Північні Ровти! — втрутився Келат, — Відплата неминуча… Ще нічого не закінчилося…

Богодар знизав плечима… Він з Келатом взагалі не розмовляв, якщо вони ось так десь зустрічалися. Просто дивився крізь нього, як крізь скло.

Оскільки гості прийшли перед обідом, то я їх на нього й запросив… Моя колишня покоївка вийшла заміж, і я найняв іншу — досить милу дівчину на ім’я Лілея. Треба було лише дивитись як вона обслуговувала, скажімо, Найсіня — понівеченого героя Збраславської битви, і як косилася на Келата… Взагалі, моанець вносив розлад в нашу дружну компанію… Почнемо з того, що він ельберійської так і не вмів… А оскільки Ролла вже тріскотів нею хоча й не дуже правильно, зате бадьоро, переходити на моанську задля одного Келата ніхто й гадки не мав… Пан Веркін сидів і бісився… Нас він ледве розумів, а от його розуміли всі… Варто йому було відкрити рота, як одні починали сміятися, а інші — кривитися так само, як Лілея…

Власне, мені було трохи шкода цього дурня… Він не мав сили ні повернутися до рідної Моани, де на нього очікував смертний вирок, ні змиритися з тим, що живе він нині у вільній країні, а не в Моахетанзі, ні виїхати кудись ще, махнувши на все рукою… Та й боявся він їхати без Ролли кудись у світ, не знаючи жодної мови, окрім власної… Лікарю-то потрібно, принаймні, розуміти, на що скаржаться хворі… Ну, й трохи жорстоко провчив його Ролла за те, що він насмілився образити Вогнедана… Все ж таки хлопець не був полоненим моанським рекрутиком, котрий щасливий уже з того, що його, хоч і змушують працювати, але не б'ють і годують… Він мав якісь переконання, а його змусили, якщо й не стріляти в своїх, то набивати зброю.

Отож, пан Веркін знайшов порятунок у знайомій йому з дитинства «пляшці — пузашці». Пив він нині стільки, що Ролла вже за нього серйозно непокоївся, хоча і сам полюбляв подзвеніти келишками. Оскільки горілки у мене не подавали, хлопець цмулив делікатесне вино наче воду. А напившись, починав верзти таке, що в будь-якій інший країні одразу б привело його на шибеницю.

От і зараз він псував нам приємну розмову… Поки ми дібралися до солодкого, пан Веркін випив самотою більше пляшки. Знаючи оцю його звичку, я шепнув Лілеї, аби хоч не ставила біля нього росавське. І тепер Келат сумовито жалівся до спорожнілого посуду:

— Я боягуз… Я жалюгідне створіння… Я мав би ще перед битвою піти до нашого табору… Мене б пробачили… Я боягуз… Я перев'язував оте поріддя пекла — князя Ведангського, і не ткнув йому ланцетом в серце… Наді мною тут сміються… Ні… Не наді мною… Над моєю багатостраждальною вітчизною… Мою любу країну розривають на частини удільні князьки… За що наші пращури кров проливали?

— Друже Ворон, — стиха озвався до мене Дарин, — я вже не можу більше сидіти з оцим от за одним столом. Дозвольте його викинути геть!

— Це п’яне теля є власністю пана Ролли, — прошепотів я у відповідь, — тому я і терплю тут оце мукання. Скоро він засне… Це вже — остання стадія сп'яніння.

Дарин ледь посміхнувся у відповідь і розвів руками…І тут у передпокої почулися голоси…До вітальні заскочила радісна Лілея і ознайомила:

— Пан Ольг Лелег!

Я одразу ж забув і за Келата, і за незадоволеного Дарина… Батько…Ой, ні…Хіба ж це мій завжди скромно вбраний татко, торговець делікатесним вином? Ольг був зодітий в дорогий блакитний, розшитий кунтуш, схожий на той, який носив Повелитель… І в білесеньку сорочку… І оберега мав якогось, що зроду його не вдягав — округлий щит на срібному ланцюжку, а на щиті — здвоєна Руна Сили… Сірі штани й високі шнуровані чобітки доповнювали цю картину… З-за спини Ольга виглядав хлопчик-паж з кошиком у руці.

— Вас вітає, - ознайомив паж, трохи висуваючись наперед, — Його ясновельможність князь Данадільський…

Ми всі, окрім п’яного Келата, підхопилися з місця і крикнули:

— Слава!

Я підсунув батькові стілець.

— Сідайте, ваша ясновельможність, — запропонував, — хильнемо разом.

В очах Ольга заграли блискітки. Паж тим часом виймав з кошика дари Чорногори. Окрім вина нас було ощасливлено бринзою, маслом і сиром, а також ще гарячою паляницею з боговладської пекарні.

Поки Лілея з пажем заново накривали на стіл, Ольг сів біля мене і задумливо поцікавився:

— Яке сьогодні свято?

— Святого пияка! — відповів я бадьоро, — призволяйтеся!

Дарин вже наливав до келишка вина. Росавського, на саме денце, щоби оцінити смак та аромат… І саме цієї хвилини прокинувся напівзаснулий Келат та потягнувся за новою пляшкою.

— Не діждеш! — відрізав я, відставляючи росавське, — таке вино не п’ють пляшками…

— Мене, — мовив Келат задумливо, — ненауково зурочено отим вашим скаженим князем… Люди не можуть підпалювати поглядом… Це — нонсенс…

— Що це за проява? — поцікавився князь Данадільський, — а, це, напевне приятель твого белатця… Він завжди так п’є?

— Майже, — засміявся я, — батьку, ну як ви?

— Краще, ніж завжди, — мовив Ольг, — набагато краще… Ви тут як? Повидужували?

Я тільки рота відкрив, аби щось відповісти, коли Келат знову вліз в розмову.

— Ще один такий же, — сказав він, роздивляючись Ольга, — чортяча гостровуха порода… І очі як у дідька…

— Не розумію, — лагідно мовив до мене Ольг, — ну чому їм усім не до вподоби наші вуха? Не щось інше, а саме вуха. Пам’ятаю, коли ми з тобою, маленьким, потрапили у засідку, Шрежін теж був обурений моїми вухами. Навіть відрізати їх хотів — Воїслав завадив…

— Келате! — різко сказав Ролла, — ходімо додому… Ти п'яний, наче діжка з вином. Пане ельф, прошу вибачення за свинство мого колеги. Я не можу його перевиховати — це, здається, спадкове…

Він підняв Келата з-за столу і потягнув до дверей. Веркін упирався і репетував:

— Мене зурочено! Зурочено! Це не люди! Як вони можуть носити срібло! А ельфів… Ельфів не існує! Демонські жарти! Я хочу висповідатись!

— Чи не прийняли мене тут за упиря? — поцікавився батько, ледве стримуючи сміх..

— Не звертайте уваги, — буркнув я, — в дитинстві хлопця били шевською колодкою по голові, а військовим ременем з бляхою — по сідниці. Тепер йому ввижаються демони. І упирі. Добре хоч Ролла допився не до чортиків, а лише до ельфів…

— То як себе почуває твоя бідна голівонька? — повернувся батько до попередньої теми.

— Оце якраз я її і лікую! — мовив я бадьоро, — делікатесними винами.

— А ти, онучку? — спитав Ольг Терночка, — гаразд?

— Авжеж! — хвацько відповів Терночок, — краще не буває…

— Як справи, пане Найсінь? — продовжував батько розпитувати, — отямились трохи?

— Я звиклий…звикнути, — відповів лоянець теж просяявши усміхом… Ні, татко діяв на всіх навіть краще за вина його Торгового Дому. Дарин теж просвітлів обличчям і вже забув про дурня Келата.

— Отже, татку, — мовив я, — ви є нині князем… А я — княжичем… А колись ви говорили, що не зможете надати мені титул…

— Часи, — розсміявся Ольг, — часи, вони змінюються, синку… Давайте-но підобідаємо, а тоді — треба порозмовляти. Дарине, ти зостанься теж…

Після обіду ми втрьох усамітнилися в моєму кабінеті. Ольг переконався, що ми й насправді самі і сказав:

— «Тіні», є робота…

— Робота, — зітхнув я, — як на роботу, то «синку, бери лопату», а як до гурту, то «синку, поклади ложку».

— Дитя моє, Ольжичу, — зітхнув татко, — ми не мали можливості очікувати, коли твоя голова буде здатна сприймати довколишній світ без болю…

— Пане Ольже, — ледь ошелешено втрутився Дарин, — вибачте, будь ласка, то що — друг Ворон є вашим сином?

- Є, - сказав Ольг, — і звати його Білозір Лелег…

— Я чув, як Повелитель звав його Білозіром, — сказав Дарин розгублено, — але думав, що це — ще одне псевдо… Ніколи б не подумав… Вибачте…

— Перш, ніж перейти до справи, — сказав Ольг, — сповіщу вам одну приємну новину… Як ви думаєте, як звати нині князя Квітану?

— Напевне — Непобором, — мовив я, — адже це його рід правив цим князівством до завоювання.

— Князь Непобор вважає, що з нього досить Сіллону і моря, — відповів Ольг, — ану, подумайте ще…

Я перебрав у пам’яті знайомих дивних і знизав плечима.

— Якийсь сіллонець? — спитав.

— Не вгадав, синку, — засміявся Ольг, — княжити у Квітані нині буде твоя втілена совість..

— О, ні! - вигукнув я — Крук Вигорич! Але ж він — людина… Чистокровна…

— Авжеж, — погодився Ольг, — він чимось гірший за дивного?

— Не гірший, — мовив я щиро, — однак я ж читав, що найвища знать Ельберу має бути дивної крові…

— Ну, щодо крові, - мовив батько, — це робиться досить легко… У Крука зараз двоє дітей. Син Вовк і донька Вербиця. За молодого княжича князь Непобор протегує одну зі своїх срібних онучок. А щодо Вербиці, то я б хотів бачити її дружиною одного з моїх непутящих онуків. Я маю на увазі близнят. За два-три покоління це буде дивна знать, синку.

— Так просто, — мовив я, — а якщо молодий Вигорич не покохає онуку Непобора?

— Не покохає срібну ельфійку? — спитав Ольг здивовано, — синку, та я сам був закоханий у весь цей корсарський виводок юних чаєчок… Я більше боюся, аби Вербиця не злякалася, що їй доведеться вибирати між двома шаленцями? Ти знаєш, що вони учворили під Збраславом? Билися напівнагими і обіруч… Два мечі й ніякого захисту… У Влада жодної подряпини, а Ігворру трохи пошкодило руку… Я сказав опісля, що якби їх убили, то поховав би їх в одній могилі з чоррами за отаке дурне важення головами.

— Гаразд, — засміявся я, — ми відхилилися від теми… То яким буде завдання?

— Перш за все, — мовив Ольг серйозно, — сповіщу вас про дуже важливу річ… У нас в Чорногорі була нарада… Я маю на увазі Три Роди… Ти вже вибач, Ольжичу, але з хворою головою ми тебе не покликали, там і здорова голова могла звихнутися. Вогнедан дуже побивається, що у битві загинуло стільки наших… Ельберійці є людом зміненим… Їхня спадкова речовина є неповторною… Що то за речовина — я так і не втямив, хоча Вербена нам півгодини про те оповідала… Закарлючки якісь малювала — там білок, там молекула… Не дивись на мене так, синку, — я дипломований правник, а не знавець життєзнавства… А ми їхню кров на землю ллємо, наче вона і справді є малиновим вином. Коронат Астеонський — не забули ще про такого — захопить владу над Імперією найближчим часом. Він навіть пана Гаратто перекупив, бо мої хлопці вже давно злили «тайнякам» ці відомості… Відповіді з Цитаделі ніякої, Коронат гуляє на волі і муштрує військо. Ставши Імператором, він поведе на нас Північні Ровти. Ми підрахували, що переважатимуть вони нас числом уже не вдвоє — вчетверо. Навіть якщо ми і вистоїмо — на полі бою поляже півЕльберу…

- І що ж ви вирішили? — спитав я аж перелякано. Дарин теж поблід.

— Ви знаєте, — продовжував Ольг, — що Вогнеданові здібності ще не виявилися в повну силу, і до їхнього повного виявлення ще років десять… Словом, Вогнедан вирішив прискорити події… Він змовився з Вербеною, і вона наварила якоїсь отрути, котра оті здібності має пробудити. Єдиним недоліком цього зілля було те, що воно могло спалити розум… Або зовсім змінити людині…ну, скажімо, душу… Уявляєте?

Я уявив… Божевільний, що спалює все на своєму шляху… Або — ще гірше… Холодна і жорстока нелюдь…

— Словом — вони ризикнули, — оповідав Ольг, — Вогнедан і Дана… Зв’язок у двійнят є настільки сильним, що вони мусили приймати оте все вдвох… Не буду вам оповідати про той жах, скажу тільки, що ми їх зв'язали…про всяк випадок, і Мечислав стояв за спиною у Вогнедана і тримав йому під горлом меча… А я стояв біля Дани… Теж з мечем… Єдиною, хто зберігав спокій, була Вербена…

— Авжеж, — пробурмотів я, а Дарин здригнувся, — дослідниця, нехай їй все добре сниться…

— Вогнедан зоставив заповіт на моє ім’я, — продовжував Ольг, — підготувалися ми добре…Зрештою, якби справа не вигоріла, гірше б уже не було… Але вони здолали, діти мої вогняні… Нині вони володіють силою прадавніх еллів… Наших пращурів з-під зорі Сіллон. Силою… І пам'яттю… Завдяки цьому ми маємо перемогти без кровопролиття. А завдання вам буде таким. Їдьте обидва у Зелібор, до Лемпарта. Нехай Зореслав згадає своє розбишацьке минуле, і знайде десь у лісі широку галявину. В ніч на літнє Сонцестояння розпаліть там вогнища — ось опис, як це робити — і чекайте.

— Чого? — не втримався Дарин

— Ти не повіриш, Дарине, — мовив Ольг серйозно, — і я б теж не повірив… Але я те бачив…

***

Князь Зореслав прийняв нас з Дарином з дуже великою радістю.

— Замучився я зовсім, — поскаржився, — я хоч і сам зелемінець, але… Кляті землячки отруюють моє існування… Хвала Богам, півЗелібору повтікало за кордон, але й те, що залишилося — далеко не золото. Чи не можна нагадати пану Ольгу Лелегу про його обіцянку скласти новий Статут і Право для Ельберу… Бо старий, отой, що в сувоях, не враховує існування перекинчиків та дженджиків. Поки що я їх всіх засуджую на вигнання, буде вони щось накоїли, але ж я мушу мати Звід Законів, хіба ні?

Я урочисто видобув з дорожньої сумки досить товсту книгу, виготовлену в друкарні Боговлади.

— Статут і Право, — мовив, — і Звід Законів… Карна відповідальність, кримінальна відповідальність… Пан Ольг Лелег, нині Князь Данадільський, склав все це ще замолоду, а нині лише трохи виправив текст…

Зореслав взяв книгу з такою повагою, як правовірний мейдист — Повчання Святого Старця. І лише тоді здогадався запитати, що нас привело до Зелеміню.

Я передав йому побажання Ольга. Лемпарт з хвилину думав, тоді кивнув:

— Я знаю таке місце… Але воно далеченько від Зелібору… В лісі.

— До Сонцестояння — два дні, - мовив я…

Зореслав гукнув пажа і наказав йому:

— Покличте до мене пана Сереженя…

Рогволод з’явився дуже швидко. Він був у жупані зелемінського прикордонника, пошитого по малюнкам з давніх сувоїв. Світло-зеленому, до речі… Він піймав мій, та й Даринів швидкий погляд і засміявся, але якось невесело…

— Знову зелене, — сказав, — ніде од нього не дінешся…

— Не сумуй, — одмовив Дарин, — зелепуцьок...

Рогволод витріщився на Ставського, наче побачив привид.

— Звідки? — спитав, — як ви можете знати? Я знаю, що пан Лемпарт… Але ви? Звідки?

— Я був зеленухою з примусового набору, — мовив Дарин, — ти де вчився? Теж в Моані?

— В Моані, - очманіло сказав Сережень, — трирічний курс… З чотирнадцяти літ… Батько влаштував…

— Зелепуцьок і є, - зітхнув Дарин, — а я там промордувався сім років. Разом з братом…І з Зореславом… І з Повелителем, до речі… Ти «під дзвін» хоч раз попадав?

— Було, — зізнався Рогволод, — аж тричі… Я весь час щось порушував… Пан полковник Загін так і говорив, що я погано скінчу…

— Ми всі погано скінчили, — сказав Зореслав, — тож нічого розводити тут каяття… Минуло… Все минуло… І чорри, і Моахетанг… Все це позаду…

— Проти нас у битві, - стиха мовив Рогволод, — йшов Зелемінський полк… Я половину з них знав в обличчя… Що зробили з нами ці… Не тільки моанці… Власні батьки… Мій, до речі, утік з Зелібору ще до битви. Мати тепер сама…

— Я думаю, — мовив я, згадавши лице пані Сережень, коли вона поглядала на переляканого чоловіка, — що вона за ним не дуже шкодує… Але досить спогадів, хлопці… А то ви ще розплачетесь від жалю до себе…

— Не до себе, — буркнув Дарин, — до крови Ельберу, яку ми самі пролили на землю…

Отже, пан Зореслав зоставив за себе Рогволода, і наступного дня ми з ним рушили шукати підхоже місце… Лемпарт добре знав свої ліси і таки вивів нас на широку округлу галявину. Ми розчистили її від хмизу і приготували ями для кострищ.

— Княжа Ніч, Святкова Ніч, — бурчав потиху Зореслав, — а ми тут готуємо… Що готуємо? І на кого чекаємо? На янголів з неба?

— Не знаю, — відповів замислено Ставський, — таке враження, наче до нас щось мусить прилетіти… І ми висвітлюємо йому шлях оцими вогнями…

— Кому — йому? — спитав Лемпарт вже трохи перелякано.

— Аби я знав… Друже Ворон, чи не навчився Повелитель перетворюватися на дракона? — спитав Ставський дуже серйозно, — говорять, що раніше дивні це вміли?

Я здвигнув плечима. Я і досі не міг отямитися від того, що почув від Ольга… Ці юнаки, віддані своєму правителю, вони не бачили зміїної люті в його очах… Вони не чули, як кричить флейта, обіцяючи цілому світу вогняний загин… Як він міг ризикнути… Оті наївні заходи безпеки… Чи вони сподівалися, що Вогнедан — нелюдь не зможе приховати свою нову натуру? І якось виявить її одразу? Чого і справді ми очікуємо? Дракона? Чудовисько? Чого?

Почувся дивний згук, схожий на посилений стократно зміїний свист… Зірвався сильний вітер, від якого пригнулися верхівки дерев… Я глянув вгору — і обімлів… Над галявиною зависла сяюча куля. Вона знижувалася… Вона росла… Ми кинулися під захист дерев… Тепер уже можна було розгледіти, що це — не куля, а швидше — видовжений диск… Зі свистом впали опори… Диск став на них, вдавившись у м’яку землю галявини… Світло трохи потьмяніло, і в суцільній блискучій стіні розсунулись дверцята… З них не впала а виповзла драбинка… Теж металева…

— О-ай, — озвався поруч мене Зореслав, — тікати будемо?

Тікати було соромно, тому я лише міцніше вчепився в дерево… В дверцятах з’явилася чорна постать і гукнула на диво знайомим голосом:

— Гей, вогнищани! З Ніччю Княжою!

— Мечиславе! — закричали в один голос Дарин з Зореславом і кинулися до отого блискучого, забувши про свій страх. Дракон збіг по драбинці і ухопив друзів в обійми.

— Батьку Білозіре! — гукнув, — виходьте! Воно не кусається! Це — «Сіллонелл!»… «Зірка Еллону!» Це просто корабель!

***

З «просто корабля» вибрався Горицвіт… Волосся його було розкуйовдженим, а лице таким, наче його чимось приголомшили, і він ще не до кінця отямився… Мій незнаний син і зброяр — практик, а також, за сумісництвом, командир гармашів, звів очі догори і сказав мрійно:

— Тепер можна і вмерти… Кращого я за все життя своє не побачу.

Останніми вийшли Дана та Вогнедан… Бліді, спокійні, зосереджені… Схудлі так, що вилиці аж світяться крізь тонку шкіру. Їх стягли з драбинки і підхопили на руки… Від дружного: «Слава!» злетіли у нічне небо ще не розлякані свистом корабля ворони…

Ночувати вирішили просто тут, на галявині. Перед тим нас трьох, хто не бачив ще цього дива, урочисто провели по кораблю… Він не був дуже великим… Найбільше місця займала велика напівкругла зала з овальним вікном в усю стіну. Перед тим вікном знаходилося щось схоже на стіл, заповнене якимись незрозумілими предметами. Три крісла дивацької форми… Одне трохи висунуте вперед… Перед залою був коридорчик, обидві сторони якого мали по кілька дверцят… Вогнедан, котрий водив мене по кораблю, полишивши інших Дані й Мечиславу, відчинив одну з цих дверцят і я побачив малесеньку спочиваленьку. З меблів там було щось схоже не ліжко і маленький столик.

Повелитель взяв зі столика пласку коробочку і щось натиснув… Коробочка засвітилася, і я побачив на ній зображення… княгині Денниці, котра померла, намагаючись врятувати Ігворру від чуми…

— Ні, це не моя бабуся, — сказав Вогнедан, — хоча дуже схожа… Це — Дана… Дана Ллон… Моя далека прародителька…

Зображення змінилося… Цього разу на мене дивився чоловік, схожий на родинні портрети Гнізда Драконів.

— Веданг, — сказав Повелитель, — Веданг Сіллур… Пращур Драконів…

З третього зображення дивився срібний… Чимось він нагадав мені давно загиблого Буревіста… І — одночасно — волхва Богуна…

- Ігворр Ллєг, — пояснив Вогнедан, — родоначальник Пардів…

— То все це — правда! — вирвалося у мене, — Ольг мені розповідав, але…

— Але ви не дуже вірили, — всміхнувся Вогнедан.

— Вірив, — сказав я, — та певне — не до кінця. Як ви знайшли оце диво?

— Воно зберігалося на Сіллоні, - мовив Повелитель, — але користуватися ним не могли і срібні… Тільки істота з моїми теперішніми можливостями змогла відчинити криївку. І привести в дію корабель…

— Ви дуже ризикували, — мовив я.

— Авжеж, — зітхнув юнак, — але ризик був виправданим…

Мені все-таки було трохи моторошно, і Вогнедан це помітив.

— Родичу, — мовив втомлено, — ви не перший дивитесь на мене так, наче я втік із божевільні… Я такий же, як і раніше! Ну, трошки з більшими здібностями… Що ж мені тепер — і родичам доводити, що мені не зламано розум?

Оцей його змучений голос і впевнив мене в тому, що давнє зло вигоріло до цна в душі вогняного ельфа… А може не голос, а тепла хвиля, що наче огорнула мене і зникла.

— Я зовсім не вважаю вас втіленням зла, — сказав я, і підніс до вуст маленьку руку нащадка прибульців з-під зорі Сіллон, — і у вас були дивні предки…

— Дивні, - мовив Вогнедан з особливою вимовою, якою у нас в Ельбері виділяли це слово, і усміхнувся.

Вибрався я з «Зірки Еллону» з таким почуттям, ніби все ще сплю, і продовжую спати. Внизу, між опорами, Горицвіт оповідав Дарину з Зореславом:

— Озброєння — гармата холодного вогню… Кілька рушниць — теж з холодним вогнем… Одна така штука, впливає просто на мізки… Вмикаєш її — і людей охоплює страх… Уявляєте? Увімкнути над ворожим військом…

— А на наші мізки це не вплине? — спитав практичний Лемпарт, — а то вийде так, що моанці тікатимуть в один бік, а ми — в інший…

— Якщо вжити направленого удару, — солідно мовив Лелег, — то втікатимуть лише ті, кому це належить…

— А як ти в оцьому всьому розібрався? — запитав Ставський, — і хто навчив Повелителя вести корабель?

— У кораблі є розум, — холоднокровно роз’яснив Горицвіт, — коли він визнав Повелителя за людину, гідну довіри, то показав нам такі штуки, котрі навчають уві сні… Ти лягаєш, засинаєш…. Прокидаєшся розумнішим, ніж був…

Ще краще… Я аж зі сходинок зіскочив… Розум у залізної «тарілки«…Може воно ще й розмовляти вміє…

— А розмовляє ця штука — ви не повірите, — захоплювався далі Горицвіт, — ніжним дівочим голосом… Солодким, наче легіт вітерцю… І у неї є ім’я — Сіллона. Шкода, що вона не є людиною, бо можна закохатися в оцей голос…

— Дивись, почує Шипшина, — засміявся Богодар, — вона тобі закохається…

Повелитель з Даною, нарешті, вибралися з дверцят і спустилися вниз. Ми розсілися біля одного з вогнищ. Вогні корабля згасли…Він перетворився на темну мовчазну тінь.

— Не можу повірити, — пробурмотів я, — все ще не можу повірити…

— «Не вірю, — засміявся Повелитель

Я в дощ під палаючим сонцем

Та хмара надходить так швидко…»

— Мій Повелителю, — спитав я обережно, — оце ціна вашого ризику?

— Не ціна — плата, — мовив юнак, — плата за страх і біль… Я кинув на кін все… Життя, розум, волю Ельберу… І виграв… Та гра була страшною… Найгірше, що в неї мусила грати й Дана…

— Я трохи не збожеволів і сам, — хрипко озвався Мечислав, — як у мене серце надвоє не розірвалося, сам не знаю…

— Ти краще згадай, — засміявся Вогнедан, — як я отямився, і побачив, що ти тримаєш мені зброю біля горла… А що було до того — геть забув…

— Годі про це, — прохально мовила княгиня Ведангська, — у мене ще не минув отой страх… Єдина розрада — для мене нині — спілкування з Сіллоною… Під час наших бесід я якось забуваю, що могла отямитися безмізкою твариною з надлюдськими здібностями… Або й чимось гіршим.

— Я найбільше боявся, що ти мене не пізнаєш, зіронько, — якось по-дитячому озвався Мечислав.

— Повелителю, — нарешті здобувся я на розумне слово, — які будуть подальші накази?

— Наказ буде таким, — мовив Вогнедан, — корабель триматимемо тут, поближче до кордону. Я увімкну маскування, тож випадковий блукач його не побачить. А наші плани я виявлю на шляхетській раді, котра відбудеться у Збраславі наступного тижня. Запрошення вже вислані… Вас всіх запрошено теж.

Юнак усміхнувся і вийняв з-за пояса флейту. Він завжди носив її так, як інші носять зброю. Погладив гладенький метал, чимось схожий на блискучий корпус корабля… Провів пальцями про обрисам вогняної ящірки.

— Слухайте, — мовив, — слухайте голоси небес…

І заспівав самотній холодний голос… І я побачив зорі… І блакитне сонце світу дивних… Прекрасне місто зі срібними вежами… Блискучі кораблі… Ліси й озера… Дерева з блакитним листям… Будиночки — кулі… І знову зорі… Якісь незнані світи, то розпечені жорстоким сонцем, то холодні в багрянім блиску помираючих зір… І кожна зірка була живою…

Я отямився від видив, бо флейта Повелителя раптово замовкла.

— Я не буду, — мовив він стиха, — грати про погибель Еллону… Вона скрізь однакова — ця погибель… Смерті й пожежі… І дитячі тіла на вулицях… І тупа жорстока злоба завойовників… Сіллона сподівається, що там ще хтось залишився… Що, можливо, елли теж змагаються за волю. Отже нам треба перемогти тут, аби вони могли перемогти там. Бо у світі все зв’язане… Міцніше, ніж ми тут собі думаємо, сидячи в нашому затишному куточку Всесвіту.

— Слава! — видихнув Богодар, — Слава тим, що не складають зброї!

Повелитель позирнув на нього з усміхом, і знову притулив до вуст флейту… «Час прийшов!» — промовляла вона, але без зненависті і злоби… «Так належить! Ми є вільними! Ми будемо вільними! Час прийшов! Хай постане Ельбер Прекрасний! Хай підніметься він з попелу і житиме вічно!»

До Зелібору ми дібралися ввечері наступного дня, немало здивувавши Рогволода, котрий не очікував відвідин Повелителя та ще у такій компанії. Біля корабля залишився Горицвіт, щасливий з того, що може й далі його вивчати. А ми, пробувши в місті кілька днів, вирушили до Збраслава.

«Ключ Ельберу» нині не можна було впізнати… Спішно розбудовувались стіни і оборонні вали… Будувалися приміщення для прикордонної варти… Повелителя зустрічали з таким захватом, що зелемінська варта змушена була оточити його кільцем від занадто палких шанувальників. Я вже говорив, здається, що Збраслав був містечком трохи нетиповим для Зелеміню… Таке собі гніздо опришків з язичницькими оберегами на грудях… Лемпарт, до речі, був родом саме з-під Збраслава, і змушений був, опісля повернення зі школи чоррів, одразу ж податися до розбійників на болота, бо не втримався і прикінчив панка, якому князь Фотін подарував родове гніздо Болотяних Рисей, вигнавши з хутора родину Зореслава. Матір юнака при тому померла від ран, бо захищала хутір на чолі орендарів, з шаблею небіжчика-чоловіка в руці. Вона так і не дізналася, що її син не став зрадником. Бідолаха Зореслав дуже над тим побивався і кожного разу, коли бував у Збраславі, навідував материну могилу.

Згодом до Збраслава прибула уся знать… Князь Данадільський — ну, куди ж без мого татка, князь Квітанський, який для такого випадку вичепурився як писанка, і князь Непобор Сіллонський зі своїм дивним усміхом на вродливому, нестаріючому лиці. Ми з Богодаром були запрошені до цього шляхетного зібрання, бо мали доступ до найвищої таємниці Ельберу. Не скажу, що я цим не пишався… Пишався… Ще й як…

Отже — розклад був таким…Четверо дивних, один напівкровний, двоє ельберійських шляхтичів з дивною кров’ю, і двоє людей… Щоправда я не знав, як рахувати нас з Круком… Все ж таки пан Вигорич теж був зміненим ельберійцем. Словом — вершки Незалежної Держави… От хто лишень там був зайвим — так це я…

В ратуші Збраслава ми зайняли кабінет міського голови, поставили на дверях особливу варту — двох чорногорських пардів — Верена з Горяною, котрі прибули з князем Данадільським, і нарада розпочалася.

Повелитель завжди говорив коротко й по суті. Зараз він трошки затягнув промову, бо серед нас були люди, зовсім не посвячені в останні події. Зореслав, наприклад, не знав нічого, рівно, як і Крук, котрий не відав навіть про існування корабля… Князь Непобор був, як він говорив, «трошки здивованим» раптовою появою на острові Повелителя, і його вимогою допустити їх з Даною до дверей підземної криївки…Місцезнаходження її розкопала в древніх сувоях все та ж Вербена.

Отже Вогнедан оповів коротко про насильницьке пробудження в ньому та сестрі дрімаючої сили. Сіллонець аж з крісла схопився… Тоді сів і знову прийняв незворушний вигляд. Крук дивився на Повелителя з похмурим захватом — сам безстрашний до повної самопосвяти, Вигорич поважав хоробрих людей. Князь Зелемінський лише моргав ошелешено, а тоді вимовив: «Вас вберегли Боги нашого світу»

- І ось, шановне панство, — говорив Вогнедан, — над нами нависла серйозна небезпека. Це через неї ми з Даною змушені були піти на такий ризикований крок, а не очікувати десять літ, аж доки здібності наші пробудяться вповні… Зо дня на день я очікую звісток з Моани. Або про смерть Імператора Іркана Шостого, або про його зрадницьке вбивство. Новим Імператором напевне буде князь Коронат Астеонський. Вам відомо, шановні панове, що Імперії, аби встояти під час зміни династії, потрібен ворог… Щоб об'єднати людність, і направити її зненависть проти зовнішнього, або внутрішнього ворога… Ми з вами, панове, нині є для Імперії і тим і іншим одночасно.

— Кісткою в горлі, - стиха буркнув Крук, котрий сидів зі мною поруч.

— Дуже образне порівняння, — посміхнувся до Крука Повелитель, — отже, для об’єднання Великої Моанії Коронату буде потрібна війна… У Північних Ровтах воїнів вчетверо більше, від того, що нині може дати Ельбер. Ми можемо їх перемогти! Так, брати мої, я говорю щиро — можемо… Але на цьому полі поляже півЕльберу… Квіт мого народу… Пане Крук… Ви знаєте про змінення?

— Я думав — це легенда, — трохи не пошепки вимовив квітанець.

— Це — істина, — сказав Вогнедан, — іншого такого народу немає в цьому світі… Якщо ми покладемо на полі битви тисячі молодих чоловіків, ельберійці виродяться через кілька поколінь… Ви думаєте, чому волхви завжди застерігали наш люд від змішання крови… З сусідами. З ішторнійцями, з моанцями… Мечиславе, не опускай очей, я сам такий же… Ми не можемо розливати на землю нашу кров. Тому я і наважився на цей страшний крок. Якби я помер — князь Данадільський повів би Ельбер до останньої битви! Битви, в якій би ми здобули волю, але втратили силу.

— Але тепер, — втрутився Зореслав, — тепер, Повелителю…?

— Тепер, — мовив Вогнедан, — ми з Даною вдвох можемо зупинити Короната…

Поміж присутніми пробіг легенький шерех. Не здивувалися, здається, лише Ольг з Непобором.

— Але, вельможне панство, — продовжував Вогнедан, — якщо ми з сестрою спопелимо Північні Ровти, виникне ще одне утруднення. Пане Білозіре! Ви є мейдистом… Чи пам’ятаєте ви останню главу Повчань Святого Старця?

— «Прийде звір величний, прекрасний, наче ранкова зоря… І погляд його буде вогнем, а з вуст скрапуватиме отруєний мед…, - процитував я, — і буде він спалювати лише порухом очей своїх… І військо, і кінноту, і колісничних бійців… І неможливо буде вбити його звичайною зброєю, а лише стрілою зі срібним гостряком, освяченою в двунадесяти храмах. І неможливо його перемогти руці людській, а тільки руці небесній»

— Портрет цього…е… звіра, — всміхнувся Вогнедан, — вам нікого не нагадує?

— Коли ми з Богодаром позбулися свого ішторнійського супроводу, — сказав я, — то знайшли у них у саквах срібні кулі… Мій пане, прекрасніший за денницю, вам зараз потрібно ще більше берегтися ішторнійських убивць…

— Ну, нині я можу особливо про них не дбати, — сказав Вогнедан, — недарма ж я пив оте Вербенине зілля… Але — уявіть собі… Моана залякана і замирена… Військо знищене. Та залишаться свідки… Ті, кому вдасться утекти… І ось — наступний поворот долі: Ішторн оголошує нам священну війну. Закликає до союзу всі мейдистські країни… Чи готові ми битися з усіма Західними Землями?

— А корабель? — діловито спитав Крук, — чи можна використати корабель?

От за це я і поважав колишнього сотника… Його зовсім не налякала можливість битися одному проти всього світу, він одразу почав шукати зброї.

— Можна, — мовив Повелитель, — можна розв'язати бійню… Можна й відбитися… Але, шановні панове… Я житиму довго…Я — дивний. Але я — не безсмертний. Коли підростуть онуки загиблих, аби помститись Ельберу, наших онуків нікому буде захистити. Навряд чи мої онуки успадкують Дар… І тому я пропоную такий план дій… Стрию Ольже, я знаю, що ви проти… Але інші мають це почути…

Повелитель вийшов з-за столу. Обдивився нас і знову усміхнувся.

— Отже, до справи… Ми вичікуємо, коли сюди підійдуть Північні Ровти. Оскільки воювати в болоті вони не будуть, а на Збраславську рівнину вже не поткнуться, то вийдуть на єдине, придатне для битви місце — біля Предслава. Всім відомо, що через Страгійські болота на Південь ведуть лише два шляхи — Збраславський і Предславський. Якщо Збраслав — ключі Ельберу, то Предслав — його брама. Звичайно, ми посилимо стеження, аби пан Коронат не виліз з болота на Збраславське поле. Та мені чомусь здається, що моанці не сунуться на місце, де вже їх одного разу бито. Отже, ми теж збираємо військо. Все — як минулого разу. Ніхто і знати не має, що битви — не буде… Шикуємося при повному озброєнні… І тут починаються дива…

Сині очі правителя спалахнули, і нас наче обвіяло теплим вітром.

— Я, — продовжував він, — прилюдно викличу на поєдинок пана Короната. Я маю змогу зробити так, аби він на той поєдинок вийшов. Двобій керманичів — такого Велика Моанія не бачила, мабуть, з часів збирання земель… Можливо з ним буде секундант, тоді зі мною піде Мечислав…

— Піду, — оксамитним голосом промурчав Веданг, — з превеликою радістю… Я навіть уявляю, який сучий син буде тим секундантом…

— Поєдинок, — сказав Вогнедан, — буде чесним… Людським…Без усяких там дивних штучок. Ніхто нічого не повинен запідозрити… Зрештою, я володію мечем краще за Короната.

— Оце буде розвага! — сказав Мечислав мрійно.

— Ну, а опісля загибелі Імператора, — закінчив Вогнедан, — наш ворог трохи розгубиться… І тут, можливо, ми їм в цьому допоможемо… На кораблі є прилад, дія якого викликає у людей напад безпричинного панічного страху… Поява корабля не буде витлумачена так однозначно, як мої …е…здібності спалювати порухом очей…Зрештою, Святий Старець навіть гадки не мав про існування такого дива. Тим більше, коли військо в страху утече, мало хто довірятиме розповідям очевидців, котрі зганьбили себе. Що до наших людей — то корабель пройде над ними, зависне… Відкриється люк, в ньому з’явиться Дана… Небесна Дана Ллон…

— Там, всередині, - мовила княгиня Ведангська, — є одежа… З тканини, що не псується століттями… Саме в тих шатах наші пращури вперше побачили дивних…А потім Горицвіт увімкне захист, і корабель стане незримим для ока.

— Так народжуються легенди! — сказав Мечислав і ніжно глянув на свою подругу.

— Авжеж, — всміхнувся Вогнедан, — видіння буде записане до історії Ельберу…

Правитель сів, показуючи, що він сказав усе. Додав тільки:

— Давайте по колу, можні… Пан Мечислав Ведангський?

— Підтримую! — сказав Дракон, — Найкращий вихід… І яке задоволення!

— Пані Дана Ведангська?

— Підтримую! — кинула княгиня, — досить смертей! Ельбер заслужив на спокій!

— Пан Ольг Данадільський?

— Проти! — похмуро мовив батько, — Вогнедане, ти занадто ризикуєш власною особою…Будь-кого з нас можна замінити, тебе — ні! Досить з мене того страху, що я його натерпівся в Чорногорі!

— Пан Крук Квітанський?

— Підтримую! — вимовив Крук, — людська кров — не водиця… А моанців не гріх і обдурити…

— Пан Непобор Сіллонський?

— Проти! — несподівано вимовив срібний, — якщо не знищити ворога — він повернеться!

— Пан Зореслав Зелемінський?

— Проти! — озвався Зореслав, — вони прийдуть знову, і вдруге вже їх не обдурити. Треба накласти їм так, щоб довго пам’ятали!

— Пан Богодар Ставський?

— Підтримую! — сказав Богодар, — війна — гидке видовище… І якщо можна цього уникнути…

— Пан Білозір Лелег? — спитав Повелитель

Я вже з хвилину думав, як відповісти… Якщо проти — голоси розділяться чотири на чотири… Отже — вирішувати має Повелитель… А його голос, звісно, буде в підтримку власного плану… Якщо я підтримаю правителя — п’ять на три на користь його задумів… Але ж і задум… Знову важити власним життям…

— Проти, — вимовив я врешті, - на поєдинок має йти хтось інший… Не ви… Ваше життя — занадто велика цінність…

— Гаразд, — сказав Вогнедан, — мій голос, отже, вирішальний… Відповідаю на заперечення… Вони — не повернуться… Хоча б тому, що в Моані знову почнеться боротьба за трон. Бійка буде такою, що імперцям ще довго буде не до нас. Адже, законним претендентом на трон Моани, по крові Яструбів, лишуся тільки я…

По колу пронісся тихий смішок.

— Втім, — усміхнувся Повелитель, — я не врахував ще одного претендента з імператорською кров’ю в жилах… Однак цей шляхетно уроджений теж на нашому боці… Пан Білозір Лелег, він же Ешіор Керін, брат у перших князя Короната через його сестру Елу Астеонську…

Про те, як всі на мене глянули — я краще помовчу. В цю таємницю були посвячені лише Ольг і Повелитель. Навіть Крук, котрий знав мою історію, не відав, що я є родичем імператорського дому.

— А я називав його ослятею, — задумливо промовив князь Квітанський, — а тут, вибачте, чистокровний жеребець з імператорських конюшень…

Сміх став голоснішим… Повелитель ледь звів руку, і знов настала тиша.

— Отже, — продовжив він, — законних спадкоємців не залишилося… А решта моанського дворянства вчепиться одне одному в горлянки за право заснувати династію… В Імперії, панове, почнеться громадянська війна… І єдине, на що вони будуть здатні — це робити нам дрібні капості. Друге заперечення… Моє життя належить цій землі… Я — її меч і оборона… Я — її полум’я, її вогняне дихання… Я закликаю в свідки дух Ельберу, що збережу квіт нації для майбутнього. І тому — мій голос переважує на користь цього задуму. Нараду закінчено, панове! Всі вільні.

Мій татусь опісля обурювався трохи не цілий вечір.

— Чесна гра! — пирхав Ольг, — з ким він надумав грати чесно! З князем Коронатом, прізвисько якого — Упир з Пелли. Поєдинок! Без вживання нових здібностей! Та з цього поганця станеться прихопити з собою пістоля… Або змазати клинок отрутою… Вогнедана зараз не так просто вбити, але ж йому потрібно не просто вижити! Він має перемогти! Боги, за що ви приставили мене пестуном до відважного хлопчиська?

Я був цілком згоден з батьком, але що ж… У вільному Ельбері — воля Повелителя… Переконати Вогнедана при теперішньому стані речей не зміг би ніхто.

Швидко по тому ми перебралися до Предслава. В цьому містечку було організовано військовий збір і штаб. Знову, як майже рік тому, збиралося військо… Штаб був, хвала Богам, у тому ж складі… Моїм воєводою як і раніше став Вовчур Сіроманець. У минулій битві він втратив вухо і три пальці на лівиці, а придбав рубець від лоба до підборіддя. Око вціліло дивом. Вовчур, однак, вважав, що легко відбувся. З другої лінії чорногорців, котрі ото танцювали «аркан», не вижив жоден…

— Тобі вітання від Новомира, — сказав він мені одразу по приїзді.

Я зрадів. Тоді Новомира знайшли на полі ледь живого… Корогву до переможного закінчення битви доніс Гатусил Терх, родич по матері нашого Вереса. Четвертий прапороносець. Верхуслав Готур, до речі, вижив теж, але зостався без ноги, роздробленої в коліні кулею, і нині шкутильгав на дерев’янці. Він теж слав мені вітання, і шкодував про те, що не зможе прийняти участь в новій битві.

— От ти скажи — судьба, — роздумував мій воєвода, — Новомир так хотів загинути, однак живий, і навіть руки-ноги має цілі… А хто, може, хотів жити — пішов з вогнем до дубового гаю… До речі, знаєш, що утворив мій родич? Запропонував руку, серце і хутір панні Вербені Лелег, котра його вилікувала.

— Стривайте, — мовив я, — адже Новомир — мій одноліток… Це ж наскільки він молодший? Звичайно, вуйна і досі як молодиця, але…

— Панна Вербена — красуня, — зітхнув Сіроманець, — вона того і заміж не йшла, що кохала дуже нашого з Чорнотою молодшого брата Білуна. Білун загинув в ішторнійській війні разом з її братом, Ігворром Лелегом. Ти його, напевне, не пам’ятаєш… А мій небіж чимось нагадує дядька…

— Світ повен див, — сказав я, — поживемо — побачимо.

Тижнів через два до Предслави примчав вершник в запилюженому однострої моанського офіцера. Коли варта ввела його до ратуші, яку ми зайняли для штабу, як-то робили зазвичай, з офіцерика зіслизнула мана, відкриваючи горде ельфійське лице Богдана Ставського.

— Повелитель! — мовив він, — де Повелитель?

Вогнедан вже йшов йому назустріч, почувши з кабінету міського голови знайомий голос. Богдан хитався на ногах, наче моряк, котрий зійшов з корабля.

— Гнав, — видихнув, — як проклятий… Повелителю, в Моані переворот!

- Імператор? — різко спитав Вогнедан.

— Помер…, - вимовив Ставський, — говорять, що від удару… А швидше за все — його задушили…

- Імператриця?

— Втекла зі жменькою охоронців… Пан Коронат має до неї великий рахунок, тому…

— Зрозуміло… Коронація відбулася?

— Так… Я був… Дивився… Читав маніфест… За нас там теж згадали. «Роздавимо, наче гадину, моахетанське бидло, що насмілилося виявити непокору… Смерть нелюдям!.»

— Ага, — втрутився Мечислав, котрий теж з’явився на звук знайомого голосу, — отже — Збраславська битва — це виявлення непокори…

— Північні Ровти, — сказав Богдан, — мають вирушити наприкінці місяця жатви. На чолі з новим Імператором. Кількість війська — у моєму звіті.

— Гаразд, — мовив Вогнедан лагідно, — іди, відпочинь… До речі, що у тебе з лівицею?

— А, — скривився Ставський — молодший, — нині в Моані наче божевільні відчинили… «Єдність і неподільність великої країни»… «Винищити нелюдей до ноги»… Одного ремісника повісили, бо мав якусь хворобу вух, і замотував їх хустиною… Додивилися, що вони, ті вуха, нібито загострені… Маячня, звісно, але ж повісили чоловіка… І усіх перевіряють на ману… Розпеченим залізом…

— Дай — но руку, брате, — зітхнув Повелитель, — вона ще тобі знадобиться — обороняти вуха. І добре, що ти втримав ману… Мені було б дуже тяжко, якби тебе повісили в Моані…

Вогнедан схилився над перебинтованою долонею Ставського, і провів по ній кінчиками пальців. Наче щось латаючи.

- Іди, — мовив, — відпочивай. Увечері — нарада.

Богдан по-військовому клацнув закаблуками і раптом сказав якимось ламким голосом:

— Мій Повелителю, з нами воюватимуть тільки «сірі»… Нема вже Чоррін Ідрен! Нема, Повелителю!

- І ніколи більше не буде, — мовив Вогнедан, — ніколи, чуєш, Богдане! Не буде примусових наборів… Моанський чобіт більше не топтатиме дитячі душі! Чи думали ми з тобою дожити до такого, коли носили однострої джур?

— Ми дожили, — промовив Богдан ледь чутно, — Світлян не дожив…

— Хай він відродиться вільним у вільному Квітані, - сказав Вогнедан, і погляд його стуманів, дивлячись у минуле. З вродливого можновладця — дивного, раптом прозирнув змучений хлопчик в зеленому однострої чорри.

Вечірня нарада була короткою. Завдання воєводам були відомі, а тому ми продовжували готуватися до примарного бою, як до справжнього. Окрім отих дев’ятьох, що були на збраславській нараді, ніхто з воєвод не був посвячений у наміри Вогнедана. На цьому особливо наполягав Ольг, і Повелитель тут послухав свого стрия.

***

Ну, про Предславську битву стільки вже було розмов, що довгий опис тут, напевне, зайвий. Власне, і битви — то ніякої не було… Імператор Коронат на поєдинок погодився. Хоча, по його ледь очманілому погляду, було видно, що він сам не розуміє, для чого це робить. Був у нього і секундант — друг і улюбленець Егон Дісін, князь Гросату. Проти цього пана вийшов Мечислав Ведангський, який цього разу вдягнув таки кольчугу і місюрку. Бій був довгим і справжнім. Мечислав трохи головою не наклав… Послизнувся на вологій траві і пропустив удар. Кольчуга врятувала його від смерті, але не від рани, і Дракон почав слабнути. Однак, йому таки вдалося взяти гору… Я стояв у першому ряді, обабіч своїх чорногорців, і вболівав за обох дивних від серця.

Ну, а мій брат у перших отримав своє… Упиря з Пелли не стало ще раніше, ніж Егона Дісіна. Коли поранений Мечислав впав біля мертвого тіла свого ворога, Вогнедан підняв його на руки і легко поніс до вишикуваного війська.

Моанці, ясна річ, розгубилися. Зараз була б якраз слушна мить вдарити на них. Воєводи, знову ж таки за Вогнедановим планом, вже віддавали останні команди готовності до наступу, і тут з’явився корабель… Він виник нізвідки і пронісся над головами у моанців з пронизливим свистом, від якого і у нас позакладало вуха.

Паніку, котра огорнула боголюбиве моанське воїнство, можна було порівняти з тією, яка накрила орду кочівників хото за схожих обставин. Тікали всі — піхота, кіннота, мужички з обозу… Напевне, Горицвіт увімкнув ще отой лякальний пристрій… Чесно кажучи, мені теж стало якось не по собі, і багато хто зізнавався потім, що, лише силою волі утримав себе на місці. Багато моанців загинуло в болотах Страгії, а відсталих добили прикордонники Сереженя, котрі несподівано увірвалися до охопленого жахом моанського табору. Корабель на той час уже завис над нашим військом… Розсунулись овальні дверцята, і в них з’явилася жіноча постать у срібних шатах…

Що тут почалося — неможливо передати. Чорногорські трембіти ревнули так, що у мене заклало вуха. Їхній рев перекрили вигуки: «Дана! Дана з нами!» Ряди данадільців та ведангців усі одночасно схилили коліно. Квітанці просто застигли на місці, наче вражені громом. З зелемінців мейдисти значили себе трикутником, а язичники переможно горлали: «Наша віра — права!» Навіть сіллонські срібні розхвилювалися, і в гамір вплелися їхні переливчасті голоси, що кричали: «Ліа ллурі лле Сіллон.» Вони, до речі, одразу зрозуміли, звідки взялося тут це диво, але не обмовилися нікому. Певне, з наказу князя Непобора.

І тут корабель зник. Зоставивши по собі легенду, котра лягла у підмурівки Незалежної Держави замість крові її синів. Вогнедан домігся свого — молоді воїни-люди, красені — шляхтичі з дивною кров’ю, ніжні срібні з Сіллону, замість того, щоб лежати в калюжах крові на полі смерти і слави, нині обіймалися, сміялися, плакали… Раділи… Жили…

Коли галас трохи вщух, і командири сяк-так заспокоїли воїнів, пролунав наказ зберігати бойовий стрій. Ми стояли ще години дві, тоді воєводи оголосили, що можна «сидіти звільна». Ми посідали на землю, не перестаючи обговорювати диво. Я, ясна річ, мав такий же ошелешений вигляд, як і всі.

Вже надвечір пролунав сигнал «відійти до табору, виставити варту». Коли ми з Вовчуром підіймали своїх чорногорців, до мене підійшов Ольг.

— Пане воєводо, — мовив він до Вовчура, — я заберу у вас замісника. Для важливої справи.

Оскільки воєвода не був проти, батько відвів мене набік і мовив загадково:

— Готуйся, синку, до прийому…

— До якого прийому? — спитав я непорозуміло

— Зараз нас з тобою прийме пані Альдона Ішторнійська. Ти їй напевне сподобаєшся. Вона любить не тільки чоловіків — дивних, але й білявих здорованів.

— О, Боги, — мовив я, наче одвіку був язичником, — та де б вона тут взялася?

— Вояки пана Сереженя знайшли її у моанському таборі, - відповів Ольг, — напевне, вона намагалася вибратися через Страгію та Ельбер до Ішторну, і потрапила колишньому коханцеві до рук. На бідолашній пані немає живого місця… Вона плаче, синку, і говорить, що більше не вірить ні в шляхетність, ні в кохання.

— А що вимагається від мене? — спитав я на цей раз трохи ошелешено.

— Вона може бути нам корисною, — туманно мовив Ольг, — а тому зроби так, аби вона знову повірила…в шляхетність. Це — завдання, синку. Втямив?

Я не повірив спершу своїм вухам, а потім своєму розуму. Однак, причепурився і подався за Ольгом до намету Ведангів. Мечислав нині лежав у шатрі Повелителя у тому здоровому сні, який навідує людину опісля зцілення силою дивних, а пані Дани, ясна річ, теж не було «вдома».

Біля пані Альдони клопоталися невідомий мені цілитель і трохи розгублена покоївка пані княгині. Ішторнійка, однак, трималася добре, і навіть мило посміхнулася до Ольга.

— Я вас пам’ятаю, — промовила вона втомленим, але ніжним голоском, — ви тоді дали мені таку зброю проти астеонських псів… Але, мій небіжчик чоловік…

По обличчю ішторнійки майнула тінь роздратування.

— Він все молився, — сказала вона, — це його не вберегло… До речі… Як справи у князя Зельма? З цим поєдинком — то був пречудовий хід. Ніколи не думала, що астеонський упир погодиться вийти на двобій… Тепер князь Чорногорський є єдиним претендентом на імператорський трон… Чи не можна мені побачитися з ним, опісля… Зараз я не в тому стані, аби розмовляти про серйозні справи. Але, коли він рушить на Моану…

— Повелитель Вогнедан, саме так тепер звуть князя Зельма — мовив Ольг лагідно, — не рушить на Моану. Завтра він офіційно проголосить колишній Моахетанг, а нині — Ельбер, Незалежною Державою. А через місяць відбудеться коронація. У Боговладі, на місці, де стояла імператорська фортеця. Там знову буде палац Повелителів, як у старі добрі часи.

У Альдони відібрало мову. Вона мовчала довго, тоді озвалась знову:

— Господи, — мовила, — ну, навіщо це йому? Ельбер який-то… Він же залишився єдиним… Єдиним законним претендентом… І якби поруч з ним була ще й законна імператриця… Ні, я просто мушу з ним поговорити…

— Ви побачите його на коронації, - всміхнувся Ольг, — до речі, у нього чудова дружина… Не буду вихваляти свою онучку, але…

— Господи ти Боже мій, — тільки й вимовила ішторнійка, — що ж… Ваш князь або велика людина, або великий дивак…

— Він не дивак, — мовив Ольг, — він — дивний… Дозвольте, однак, відрекомендувати вам мого сина. Пан Білозір Лелег віднині відповідає за вашу охорону та безпеку.

— Який красень, — проворкотіла пані Альдона, забувши навіть прикривати хустинкою личко з підбитим оком, — ваш син не схожий на південця… Що ж… Сподіваюся на його приязнь і підтримку.

— Батьку! — простогнав я, коли ми вийшли з намету, — що я вам поганого зробив?

— Та нічого, — засміявся Ольг, — будь чемним і шляхетним. І не червоній, як панночка на виданні. А то приставлю до ясної пані Рогволода Сереженя. Він просто-таки закохався в свою знахідку.

— От хай би він її і вартував, — буркнув я, — якраз справа для колишнього чорри…

— Мені, синку, — сказав Ольг, — не закоханець біля неї потрібен, а людина з холодним розумом. Май на увазі — вона небезпечна.

— В любощах? — пирхнув я.

— Не тільки… Вона останні роки фактично правила Імперією. Разом з Гендом… Будь з нею поруч і уважно слухай спогади колишньої правительки. А заодно — поверни їй віру в чоловічу шляхетність.

Зізнаюся одразу, що вартував я пані Альдону трохи не рік і весь цей час ділив з нею ложе. Розбещена жінка не могла і дня прожити без полюбовника. Ольг мене просто підставив…Не можна сказати, щоб я дуже на нього сердився, але часом мені було тих любощів навіть занадто. До того ж з мене постійно кпили усі друзі й знайомі, а Богодар Ставський оповів декому, що Ольг протегує мене в моанські імператори, і знайшлися дурні, які цьому повірили.

Був я на Предславському майдані, коли, посеред війська, котре складалося з кращих синів Ельберу, Повелитель Вогнедан оголосив постання Незалежної Держави. Від Зелеміню до Чорногори. Бачив, як навіть не плакав — ридав князь Квітанський, шепочучи імена своїх загиблих рідних…. Бачив, як обіймалися срібні з людьми, а шляхтичі — з простолюдом. Бачив, як палало вогнищами Предславське поле, а люди танцювали довкола… І таке ж шалене збудження охопило весь Ельбер, коли гінці Повелителя рознесли цю вість по країні. До Боговлади ми ледве дібралися — в кожному містечку, в кожному селищі Вогнедана просили зупинитися, намагалися чимось пригостити, і розпитували, розпитували… Пам’ятаю, як якась селянка похилого віку проштовхалася крізь натовп і спитала серйозно: «Синку, а це надовго?» І Повелитель відповів, усміхнувшись: «Назавжди, матусю! Чуєте? Назавжди!»

А потім була коронація у Боговладі, у Старому Місті, просто на звільненому від імператорської фортеці підмурівку. Коронував Вогнедана сіллонець, знайомий мені волхв Богун… І князь Непобор Сіллонський виконав свою обіцянку, схиливши коліно перед Повелителем. А за ним схилилися князі провінцій, знаменуючи свою покору та визнання. І різнобарвні корогви, пошарпані у Збраславській битві, зашурхотіли, схиляючись перед Триглавом.

До речі — ще один прояв судьби… У «Безіменному Сувої» було написано, що Воїслав Ведангський, побратим того, першого Вогнедана, виконуючи помсту, викрав з його власного маєтку тодішнього Імператорського Воєводу, котрий штурмував Боговладу і захопив в полон Повелителя. Саме цьому вельможі імператор Іркан Перший пожалував звання намісника Моахетангу і трофеї: Корогву, Державний Меч та Корону Ельберу. Клейноди захопив месник Воїслав, який, опісля доконаної помсти, повернувся до зруйнованої Боговлади і наклав на себе руки у підземній криївці, де вони з Повелителем заховали від зайд державний скарб Ельберу. Там же, серед золота й коштовностей, Воїслав поставив дві скриньки з попелом від вогняного поховання Вогнедана Ельберійського та його дружини Дани Лелег, поклав на ті скриньки видерті з ворожих рук клейноди, і впав на свого меча, аби зустріти друзів у гаї дубовім. І ось цю криївку випадково віднайшли моанські полонені під час руйнівних робіт… В Сувої говорилося, що завойовники перекопали трохи не всю Боговладу в пошуках схованого золота, таємницю якого Повелитель-бранець не видав і на тортурах. А тут — ось воно… Випадковість? Не вірю я у випадковості… Судьба.

І ось ця Корона нині прикрашала чоло Вогнедана. Був то блискучий металевий обруч, який знову нагадав мені про корабель. В обруч вставлено великий синій камінь, схожий на сапфір. Коли Богун урочисто вдягнув цей обруч на Повелителя, камінь засяяв м’яким світлом. Непобор підніс Повелителю меча, і той урочисто вийняв його з піхов.

— Духом цієї Землі присягаю, — дзвінко лунав Вогнеданів голос, — я — Меч, я — Оборона Краю… Кличу свідками духи одвічних стихій! Кличу Вогонь, Воду і Вітер! Кличу Сонце і Громовицю, покровителя воїнів! Кличу душі трав і дерев, річок і озер! І Блакитну Зірку, що горить на нічному небі! Кличу Великий Триглав, в якому народжуються, живуть і вмирають світи! Присягаю перед ними всіма стати душею своєї країни, її серцем, її розумом!

І поповзла догори по спеціяльно встановленій щоглі корогва з Триглавом. Нова корогва, вигаптувана Даною ще тоді, як вона була князівною… Та сама, держак з якою Мечислав прикував до своєї руки, ладнаючись або перемогти, або померти. Стародавня ж корогва, віднайдена у криївці, подерта, у плямах крові її захисників, мала зберігатися в державній скарбниці як найцінніший клейнод.

Рік проминув відносно спокійно. Влітку Другого року Незалежності я нарешті позбувся доволі таки обтяжливої служби при особі колишньої імператриці, котра жила у Боговладі чи-то як гостя, чи-то як почесна бранка. Велика Моанія шумувала як казан з отруйним варивом. Там і раніше вистачало лихих людей, а нині від розбою просто не було проходу. Вельможі, опісля довгого обговорення, кількох отруєнь та одного вбивства, таки домовилися між собою… Імператором став далекий родич навіть не імператорського дому, а другої за рахунком дружини імператора Корога Першого. Він походив з роду Ріміних, але прийняв прізвище Чоррін, тобто, Яструб, і, щоб зберегти видимість законного переходу корони, розшукував імператрицю Альдону, аби одружитися з нею, замінивши Іркана Шостого.

До Боговлади прибуло моанське посланництво. Подивитися на видовисько зібралося все стольне місто. Тут я вперше побачив в такому обсязі ріжницю між людьми та зміненими. Ельберійці не лаялися, не насміхалися, не горлали. Вони мовчки стояли обабіч шляху і дивилися… У бідолахи посланника трохи розум не помутився, коли він їхав крізь оті погляди, наче крізь удари батога. Вогнедан приймав посла у величенькому будинку Старого міста, який належав Ольгу. Поки будувався палац, схожий на колишній, правитель мешкав в цій досить милій оселі разом з молодою дружиною. Спершу посланник трохи одразу не повернув назад на північ. Не здогадуєтесь? Авжеж, першим, кого побачили моанці на прийомі, був Ростислав, правник і товмач за сумісництвом. Посланник, неякий пан Горанін, справжнє прізвище якого мабуть колись було Горан, судячи з його явно південних рис, насмілився мовити вголос, що лише хетанець може провчитися сім років в столичній школі і не навчитись моанської мови. Вогнедан сидів на різьбленому, під старовину, стільці з високою спинкою (подібні служили троном для Повелителів в прадавні часи) і в його величезних очах танцював уже не гнівний вогонь, а веселий вогник насмішки. Уся Боговлада з насолодою повторювала відповідь Повелителя: «Ростиславе, скажи пану посланнику, що я моанську мову чудово знаю, але розмовляти нею не маю бажання».

Зрештою, угоду було укладено. Пані Альдону Вогнедан обміняв на ельберійських в’язнів, які були засуджені Імперією до каторжних робіт. Посланник було почав обурюватися кількістю людей, яких мали звільнити, але тут втрутилася пані Альдона, котра була присутня на останніх перемовинах… Вона заявила, що варта й більшого викупу, ніж тисяча, чи навіть і дві тисячі обідранців. Зійшлися на шести тисячах — саме стільки каторжан — ельберійців за відомостями Ольга страждало на галерах, або на срегійських копальнях.

Ще півроку пішло на ріжні формальності з визволенням, і ось нарешті, пані Альдону було урочисто передано представникам нового Імператора на кордоні, неподалік Збраслава. Взамін до Ельберу прибув обоз зі змученими, згорьованими людьми, які ще не вірили ні у незалежний Ельбер, ні у власну волю. Повелитель особисто провів ішторнійку до кордону, чим викликав шалені ревнощі дружини. Вишенька ніяк не могла забути оту баєчку про чорногорський танок, і дуже переживала, а жалі свої виливала моєму Терночку, котрий був її найкращим приятелем і повіреним у сердечних справах.

Обоз з колишніми каторжанами викликав у ельберійців новий спалах обурення. На кордоні його зустрічали сотні людей, котрі мали надію знайти серед визволених родичів. Деякі й справді знаходили, але в якому вигляді… Імператорське тавро на чолі визволенця було чимось звичайним, а рубців, а шрамів… Від батогів і палиць… Від куль охоронців… Вогнедан привіз до Боговлади двох срібних корсарів, котрі нещодавно потрапили в полон. Бідолашних ельфів було понівечено так нещадно, що я мимоволі згадав Буревіста зі Срібенем, і порадів, що вони загинули, а не потрапили ворогам до рук. Вогнедан випробував на них свої нові здібності — «зітер» зі змучених облич оту імператорську печатку, загоїв глибокі шрами, полікував вуха, які їм «підправили» північани. Коли я востаннє бачив сіллонців, на їхніх ніжних обличчях вже запроменіли усмішки, а голоси задзвеніли, наче срібні флейти. Словом, я привітав себе з тим, що від моєї служби біля пані Альдони була хоч яка-то користь. Відомостей-то я з неї вицідив багато, але видача каторжан була найбільшою користю, яку ми з Вогнеданом отримали від ішторнійки.

***

Ольг прийшов до мене невдовзі опісля від’їзду пані Альдони. У мене якраз сидів один з отих корсарів, про яких я розповідав. Звали його Світозір Хвиля, і був він колись добрим приятелем мого Буревіста. Срібний хотів почути подробиці про загибель друга, і я йому їх якраз оповів.

— Заздрю, — мовив стиха корсар, — мені не так пощастило…

Я подивився на його аж прозоре лице, і згадав, як Яснозір говорив колись, що його рід не може жити в рабстві. Вогнедан зміг повернути вроду воїну Сіллону, та не зміг залікувати душевних ран.

— Час, — відбувся я звичайним зауваженням, — лікує все…

І якраз цієї миті я почув радісний голосок Лілеї, котра звіщувала прихід князя Данадільського. Ольга чомусь обожнювала вся моя челядь, котра складалася з покоївки та куховарки. Батько з цього приводу казав, що приводити у захват гарненьких дівчат — його другий фах.

Батько шанобливо привітався з Хвилею і отримав у відповідь якнайщиріший усміх. Срібний почав було прощатися, але я умовив його зостатися з нами на обід. Молився лише, аби не принесло Роллу вкупі з Келатом. Сам би то нехай приходив, але для пошарпаної душі Світозіра було б занадто побачити зараз рудого моанця і почути його скиглення на тему нашого дикунства.

Але ніхто більше не з’явився, і обід пройшов у мирі та спокої. Ольг зі Світозіром, як-то кажуть, знайшли одне одного… Віршовані цитати так і літали над столом. Мій Терночок захоплено слухав цю розмову витончених ельберійців і тихо заздрив. Сам він читав багато, але, звісно, ще стільки не знав. Навіть Найсінь усміхався — він теж обожнював Ольга. Мій «тигр» і руку тоді, під Збраславом, за нього втратив, зупинивши удар, призначений прапороносцю. Якось лоянець сказав мені трохи не пошепки, що пан Вогнедан — дивовижна істота, але справжнім імператором міг би бути тільки Ольг Лелег.

Опісля обіду, коли повеселілий Світозір чемно відкланявся, я провів батька до свого кабінетику, де по стінах було забагато зброї, а на полицях, на жаль, замало книг і запросив сісти. Лілея урочисто внесла каву, яку я останнім часом став собі дозволяти, незважаючи на дурну ціну за оті зернятка.

— Розкіш, — мовив батько мрійно, — як я люблю розкіш… І каву…. І спокій. А ти синку як себе почуваєш?

— До бою готовий! — пожартував я, — чи військо «тіней» розпускається на відпочинок?

— Оце ж і я так думав, — мовив Ольг, — постане, мовляв, вільний Ельбер — і буду пити каву в холодочку. А вороги сказали: «Не діждеш!» Ні, синку, наше військо тепер від наступу має перейти до оборони. Інакше — з’їдять нас сусідоньки наші. Я тепер — «Тінь Повелителя»… Розвідка і внутрішня безпека одночасно. «Павутину» на теренах Імперії не тільки не згорнемо, але й розширимо… І треба брати під нагляд ще й Ішторн з Белатом… Шоррогу, до речі теж… В Імперії цим займався пан Гаратто, але, оскільки ми нині незалежні, доведеться шпигувати самим.

— О, Боги, — зітхнув я, — знову шпигувати…До речі, що там з паном Гаратто?

— Йому довелося накивати п’ятами, — мовив Ольг, — він поставив не на ту конячку… Я говорив тобі, що він підтримував Короната, і трохи не пхав його на трон? Новий імператор хотів повісити пана ішторнійця за зраду династії, але той вчасно зник… Напевне — вирине десь в Ішторні…

— В Ішторні? — спитав я здивовано, — зрадник?

— Не зрадник, синку, а подвійний гравець, — засміявся Ольг, — він був головним джерелом відомостей для Ордену. Всі ці роки він служив Ішторну. Тому ви тоді й потрапили у засідку, коли хотіли здобути про нього відомості. Орден береже свої таємниці.

— А хто ж тепер за головного у «тайняків»?

— Неякий Хорд Лускін. Зовсім ще молода людина, одноліток Повелителя. До речі — його однокласник…

— Чорра, — пробурмотів я, — знову чорра…

— Чого ти дивуєшся, синку, — лагідно мовив Ольг, — ельберійці люд розумний… Навіть, якщо той розум не йде їм на користь. Він був секретарем у пана Ріміна, коли той боровся за владу. Потрапив до нього по протекції начільника школи, полковника Загіна, брата у перших цього можновладця. Тепер нам буде трохи складніше, синку… Якщо у Гаратто були свої інтереси, то нині проти нас виступить фанатик… Я розпитував Вогнедана… Пан Лускін почав доносити ще змалечку. І, здається, він уже почав діяти. У мене є відомості, що в кедазькій Страгії затівається щось лихе… Що — я ще не знаю, але це потрібно з’ясувати. Відомо лише, що туди з’їжджаються панки-біженці. І там — повно «тайняків».

— Тобто, я мушу дізнатися, що затіває ваш новий колега? — пожартував я, і зі здивуванням побачив, як побіліло батькове лице.

— Проклятий той день, — вимовив Ольг стиха, — коли я перетворився на безжальний меч… Ні, не на меч… На метальну платівку, якою б’ють із засідки. Але я все-таки вважав, що є хоч чимось кращим від…моанського ката

— Батьку, — розгубився я, — я зовсім не хотів вас образити… Татку, любий… Якщо так на це дивитись — так мене самого давно пора проклясти і виклясти. Ви знаєте, що колись, в Лояні, я наказав розірвати між двох дерев белатського работоргівця? І ніколи в цьому не розкаювався… Ви ж самі казали, що війна «тіней» — не шляхетська забавка… Ну пробачте мені… Будь ласка!

— Стомився я, синку, — сказав Ольг вже спокійно, — стомився, наче пес… Всі мої сили віддані були визволенню Ельберу… І я якось забув, що його потрібно буде ще й берегти… В моєму віці, зазвичай, Князь тіней передавав Павутину наступнику. Якщо не гинув раніше… Але мені нікому все це… передати. Ти — мій син, Білозіре, хоробра, відважна людина, але ти — людина, дитя моє… У тебе, мій Ольжичу просто пам’яті не вистачить на все те, що я тримаю в голові. Думаєш, чому Князі «тіней» такі невловні? Бо у них немає помічників, які можуть зрадити… Вони ніколи нічого не записують… Їм не потрібні сховища для паперів… Чим ми брали моанців, згадай? Паперами, списками змовників, записаними планами… А я своєю рукою лише рахунки на вина писав. Мій небіж Верес… Я не довірився йому… Він розумний, у нього пам’ять дивного…Але він озлоблений і непримиримий… Якщо в світі щось йому не до вподоби — то це поганий світ… Я не можу віддати страшну владу в руки дивного, котрий звихнувся на чистоті крові і повноті влади дивних у новому Ельбері…

— А, — тільки й вимовив я, — отже так? Ніколи б не подумав… Правда ми з ним весь час сварились, але ж він з усіма був таким…

— Він ненавидить Вогнедана за його моанську прабабусю, — зітхнув Ольг, — він трохи не прокляв рідну дочку, коли та вийшла за нього заміж… Він зневажає Мечислава, Веданг терпить це лише з поваги до мене… Він вважає, що людей, котрі заплямували себе навчанням у школах чоррів, взагалі потрібно трохи не до в’язниць кидати. Я не говорю вже про службу в чоррах…

— Починати тоді потрібно з Повелителя, — хмикнув я, — а за мене він знає?

— Ні, - мовив батько, — я все те у серці носив… І думав, що воно розірветься. Та менше з тим… Словом, Верес мені не наступник… Горицвіт… Твій Горицвіт, синку, прекрасний вчений-практик, а в реальному житті забуває, де поставив на ніч свої черевики. Залишаються Влад з Ігворром, але ж вони ще зовсім юні… Їх ще довго навчати… А до того — я на війні, синку. Без права на відпустку й відпочинок.

— Добре, — зітхнув я, — наказуйте, Князю…

— Поїдеш до Страгії, - мовив батько, — і подивишся, що там затівається. Напарника даю тобі не простого — князя Мечислава Ведангського.

— Чому саме його? — спитав я оговтавшись.

— У нього, синку, теж є деякі особливі здібності. І він нагадує з обличчя кедага. Він бойовик, не розвідник, тому тримай його в шорах. Мені потрібно, аби оті невідомі задуми моанців ви виявили тихо і без зайвого шуму. Не потрібні мені розпачливі зойки в Моані, що ельберійські, тобто хетанські, терористи орудують північніше від страгійських боліт. «Меч Ельберу» може витягти з людини відомості так, що вона того й не помітить. Він теж зростає на силі, хоч, ясна річ, і повільніше за Вогнедана, бо ми не ризикнули ще й його стимулювати. Словом — бери Мечислава, і в дорогу. Вони зараз якраз у Зелеміні — Повелитель робить об’їзд провінцій. Обидвох попереджено. Охорону любого брата Мечислав передовірить пардам.

До Зелібору я прибув за тиждень, надвечір. Повелитель мав бути тут, якщо не подався кудись іще… Зелемінь був важкою провінцією… Пан князь Фотін наробив тут цілі гнізда моанських сіл, переселивши сюди з Півночі скуплених гуртами кріпаків. Багато було мейдистів, серед яких хтось уже розпускав чутки про звіра, прекраснішого за денницю… По містах — повно дженджиків. Частина з них, як я уже казав, дременула на північ, але частина затаїлась і вичікувала. Злочинність тут теж була традиційно вища, ніж у інших князівствах — недарма Зореславу так потрібен був Звід Законів. Словом, молодому Лемпарту дістався важкий спадок, а Вогнедан навідувався сюди дуже часто.

У княжому замку Зелібору мене сповістили, що Повелитель тут, і йде нарада. Я сів у приймальні на кріселко, привітався поглядом з Вереном та Горяною і приготувався чекати. Парди відповіли мені тихим мурчанням.

За дверима княжої вітальні було тихо. Якось — аж занадто тихо. Потім двері розчинилися і з них вийшли Зореслав з Рогволодом. Постояли… Відітхнули…

— Виявляється, — мовив князь Зореслав яким — то очманілим голосом, — що все, що я зробив сьогодні, я мав зробити ще вчора…

— Знаєте, — озвався Сережень, поправляючи розкошланого чуба, — шкода, що мене не бачить зараз мій ротний… Він завжди говорив: «Чорра Сереженін, як так виходить, що вас не можна дістати до живого?»

— Отож бо, брате, — сказав Зореслав, — це тобі не Зелемінський полк. Ходімо… Виїдеш сьогодні ж…

Вони пішли, навіть не помітивши, що у приймальні хтось є. Ого… Повелитель зволять гніватись… Я ніколи ще не бачив розгніваного Вогнедана. Озлобленого, переповненого ненавистю — бачив… Розгніваного — ні…

Вогнедан зустрів мене приязно… Лице його було спокійним і погідним. Прочуханка, яку він завдав зелемінцям, зовсім не відбилася на його обличчі. Я оповів йому про завдання Ольга і попрохав дозволу взяти з собою Дракона.

— Я знаю, — кивнув Повелитель, — і дозволяю… Тільки прошу вас, стрию Білозіре, наглядайте за ним… Він мені брат… Більше ніж брат… Половина моєї душі…

Від правителя я подався до кімнат, які займав Мечислав. Дракон сидів за столиком і щось писав… Побачивши мене — усміхнувся.

— Батьку Білозіре! — мовив, — я весь — увага! Вогнедан сказав мені, що мене зараховано до «тіней», і що ви — мій зверхник!

— Авжеж, — мовив я, — а що тут була за прочуханка? Зореслав з Рогволодом випали з приймальні, наче хлібини з печі…

— О, — скривився Мечислав, — Зелемінь… Все цей Зелемінь… Аби мені тут довелося княжити, я б посивів. В Старому Веданзі теж клопоту вистачає — один Радин чого вартий, але це… Ну ось дивіться… Кедаги… У них по обидва боки кордону — родичі… Снують туди-сюди, дізнайся, спробуй, чи воно в гості до рідних приїхало, чи ще чогось… А сварив Повелитель Зорика за релігійні заворушення. За внутрішню безпеку князівства відповідає Рогволод, а він, видно, щось проґавив… Хтось наплів селянам-мейдистам, що їхні церкви будуть перетворювати на язичницькі храми. Воно б і варто, бо частина церков — це перебудовані опісля завоювання наші храми. Але Вогнедан говорить, що краще побудувати два нових, ніж відібрати один старий… Він же — чули чи ні — оголосив рівні права для всіх сповідань… Хоч в пророка Огаму віруй — ніхто тобі слова не скаже… А Зореслав з Рогволодом спізнилися трошки… Не розіслали гінців, аби розтлумачили людям усно, а надіслали укази на голів міст і сільських старост. Про оту рівність сповідань… А у мейдистів знаєте ж як? Або вони на коні, і душать всіх інших, або прагнуть опинитися на землі і жадають мучеництва. І хтось їх ще добряче накрутив, бо тут у нас таке було…

— Заворушення? — спитав я

— Бунт — інакше не скажеш, — зітхнув Мечислав, — тисячі дві селян рушило на Зелібор… В священний похід… З хоругвами, жонами, діточками… Образи попереду… Проти поган… А у них на шляху — низка язичницьких сіл. Рогволод перегородив дорогу загонами Зеліборської варти, а ті просто грудьми лізуть проти зброї… святі мученики. Мені одне цікаво — чого ж вони не були такі хоробрі, коли їх пани моанські канчуками по хребтах лупцювали?

— Вважали, певне, — хмикнув я, — що перепусткою до раю є сліди від панських батогів… І чим все це закінчилося?

— Вогнедан, — сказав Веданг сумовито, — ми ледве встигли… Приїхали до Зелібору, нічого не думаючи, а тут таке… Ми — туди… Воїни вже ледве той натовп ледве стримують… Рогволод наказів діяти не дає, намагається їх умовляти… Та й що робити? Стріляти? В жінок і дітей? В оті їхні хоругви? Ой, ви б бачили їхні очі… Порожні… Священики попереду… Діточки славні виводять… І в оцей натовп іде Повелитель… Без зброї… А селяни з косами, з вилами… Я-то знаю, що Вогнедана нині вбити не так легко, але ж і у нього не дев’ять життів, а у мене так і взагалі одне…

— Умовив? — спитав я сумно. — Напевне умовив, якщо ти тут сидиш…

— Замовив, — засміявся Мечислав, — дві години говорив… Ні про що… Вони заспокоїлися від звуків його голосу… Як змії… Пам’ятаєте, ви якось оповідали… Поки сопілочка грає — вона танцює. Замовкне музика — може кинутись. Так і тут… Він голосом підсилював вплив на їхній розум. Тільки замовкне — хтось у натовпі знову ревне: «Смерть поганам!»… Вогнедан знову починає говорити… Дві години… Коли вони назад повернули, на мені вишиванка мокра від поту була. А Вогнедан ще постояв трохи, доки лишилися довкола самі Рогволодові хлопці, і повалився мені на руки. Непритомним… Стільки злоби через себе пропустив…

— Весело тут у вас, — мовив я, — до речі — я того й приїхав. Хтось навмисне накручує мейдистів… У Страгії збираються дженджики у великій кількості. Я ще не чував, аби колишній Кедаг став притулком для зубожілої шляхти… Ми маємо вивідати, що там заварюється. Тихо і без шуму. Аби не кричали на кожному розі про «хетанських терористів». Говорять — ти вмієш ламати чужу волю…

— Одного за раз, — сказав Веданг, — і на близькій відстані…

— Гаразд, — сказав я, — отже — слухай… Я — біженець з Квітану, тобто з Таргу, моанський дворянин, відставний офіцер. Тебе найняв уже в Страгії…Ти — волоцюга, напівкровка, безбатченко. Звати тебе…

— Кеян, — всміхнувся Мечислав, — Кеян Шреж…

— Гаразд. Моє ім’я — Зоот Клівзін… Цього панка прирізали повстанці Вигорича в «Ніч Ножів». Сподіваюся, що ніхто з наших нових приятелів не був на його поминках. І ось що, Мечиславе, синку… Я знаю твій невпокорений дух… Але там — ти мій слуга… І попихач кожного стрічного моанця. Ти знаєш, як вони ставляться до кедагів… Вуха свої сховай під волосся… А втім — ти все одно байстрюк… Батька ніколи не бачив… Ману вмієш наводити?

— Трохи, — озвався юнак, — але очі зумію відвести, якщо буде потреба.

— Гаразд — ще раз повторив я, — завтра їдемо до Предслави, а звідти вже… Збирайся, княже…

Мечислав сяйнув усмішкою… Небезпека збуджувала його… Ой, погано… Аби не зірвався десь… А втім — на все воля Небес.

У Предславі нас очікував найманець Ольга, літній вже кедаг на ім’я Шашр Шорін. Він-то і провів нас болотами через новостворений кордон. Хто ми такі — провідник не знав. Ми заявилися до нього вже переодягненими. На мені була пошарпана селянська свита, схожа на ті, що вбирали квітанські селяни, яка, однак, не приховувала військової виправки. Мечислав був вбраний в фарбовані цибулинням полотняні штани та брунатну ж вовняну безрукавку. Свою ельберійську зачіску — косу він розпустив, і зібрав довге волосся у хвіст. Розмовляв з Шашром я, а Веданг удавав тупого. Кедазької мови він не знав, але це не мало нікого дивувати — напівкровки намагалися усіляко позбутися тавра свого походження.

Ми дібралися до Шоршони, головного міста Страгії, де, за відомостями Ольга, і збиралися скривджені долею колишні володарі Моахетангу. Я зняв кімнату в заїзді «У ведмедя», розплатився грошима, котрі дістав з чобота, і послав Веданга купити мені пристойний одяг. Дракон справився пречудово, притягши цілий оберемок шляхетського вбрання. Коли я спустився обідати уже в новому вигляді, хазяїн заїзду порозуміло усміхнувся. Видно, такі перетворення були тут невдивовижу.

Наступні кілька днів я провів у своє задоволення. Багато спав, вимагав від свого Кеяна, аби той приносив мені сніданок до ліжка… Довго і зі смаком обідав… Привів до ліжка дівку — хвала Богам, досить симпатичну, і наказав їй прийти ще наступного вечора. Вечорами напивався і плакався до порожніх пляшок в дусі Келата Веркіна, а також співав «Хай Бог береже Імператора трон», і навчав тієї пісні свого глухуватого слугу. Коли Кеян почав щось виводити, немилосердно перебріхуючи слова і мелодію, я хльоснув його по обличчю… Ця сценка була нами обговорена ще в Предславі, і Веданг сам наполіг на тому, аби я бив по-справжньому… В результаті, Кеян лікував на кухні синці, прикладаючи до них підсмажену цибулю, і жалівся куховарці на свого «скаженого моанця», котрий не платить йому грошей і немилосердно б’є… Словом — все було як слід.

З Ведангом ми майже не розмовляли… Я маю на увазі — як приятелі. Окрім цього заїзду, я ще тинявся й по іншим шинкам, витворяючи там те саме. Я сподівався, що на мене вийде вербувальник… Мусить вийти… В останньому звіті звідси саме й говорилося про отаких як я панків, котрі з’являлися в Шоршоні, а потім зникали невідомо куди… Не крізь землю ж вони провалювались… За нами зараз могли стежити, перевіряючи, тож панібратство з лакеєм могло комусь видатись дивним. Я звик до подібної гри, але боявся за Веданга… Він міг зреагувати на щось не так, як мав би це зробити забитий кедазький напівкровка. Однак Мечислав грав, наче в Імператорському театрі. Добре грав… Я потиху ним пишався.

І ось — нарешті! Рибка клюнула! Під час чергового обіду, коли я ще був з виду тверезим, до мене підсів чоловічок у витертому камзолі. Чи-то підсудок, чи-то стряпчий… Відрекомендувався він Хаором Ліріним, тутешнім правником. Ну, Хаор, так і Хаор… Ми поставили одне одному по келишку. Кеян поштиво стовбичив у мене за спиною, допомагаючи слузі шинкаря мене обслуговувати. Хаор окинув оком його обличчя з великим синцем на вилиці, і спитав задумливо:

— Де ви доп’яли такого молодця? Зараз важко знайти доброго лакея. Навіть кедаги розпустилися вкрай… А це у вас хто? Хетанський напівкровка?

— Напевне, — сказав я, — хлопець є байстрюком.

— Але ж у нього і пика, — похитав головою Хаор, — страхіття якесь.

— Добре відганяє кредиторів, — хмикнув я

— А багацько їх набралося?

— Вистачає… Маєток мій залишився у Тарзі… Сам ледве живий вибрався… Два літа переховувався в Зелеміню, у приятелів, а нині довелося тікати і звідти. Все сподівалися — нас захистить Імперія… Захистила… Ех!

— Можна, — загадково мовив Хаор, — заробити трохи грошей…

— Що пан говорить! — обурився я, — я не стряпчий, а моанський дворянин!

— Шляхетним способом, мій пане, — заспокійливо мовив Хаор, — Мечем… У вас статура військового…

— Служив в Північних Ровтах, поручником Пелланського полку. Відставили опісля поранення…

— Придушували повстання Раліна?

— Атож… Поранено мене було на Пелланській кризі, - я рвонув на собі сорочку, показуючи шрами від куль, — повернувся додому, а там… Вірите, мій пане, я дивом врятувався… Ці дикуни різали усіх підряд… Уявляєте — напасти на сплячі казарми… Звірі! Пси! А мене трохи не прикінчили власні кріпаки. Утік в самій білизні… Я не можу… Кеяне!

Веданг підійшов до мене, боязко втягнувши голову в плечі.

— Ось подивіться на це одоробало, — продовжував я свою п’яну сповідь, — тупа скотина… Напівхетанець… І отакі там нині правлять… На коліна, сучий сину! Кажи — ти моанець?

— М-моанець, — пробурмотів юнак, опускаючись біля моїх ніг.

— Брешеш, паскудо! — гаркнув я, — ти — бидло чорномазе! Кажи, хто ти є?

— Бидло, — покірно повторив «лакей», — як скажете, мій пане…

Я пнув «слугу» ногою і звелів забиратись. Хаор ледь усміхнувся.

— Пане, — мовив, — до речі — з ким маю…

— Зоот Клівзін, — буркнув я, наче вистигаючи від раптового нападу гніву.

— Пане Клівзін, — вкрадливо мовив Хаор, — приходьте сьогодні ввечері до церкви святого Кеяна. Скажете там священику, що ви від мене.

— Чи вимолю я там трохи дзвінкої монети? — поцікавився я

— Авжеж, — всміхнувся Хаор, — приходьте обов’язково.

У своїй кімнаті я ще довго розпікав Кеяна, потім звелів йому сісти на підлозі й начищати мені чоботи. Обдивився стіни, двері й присів поруч з напарником.

— Як ти, — прошепотів, — все гаразд?

Веданг звів на мене очі, в яких палахкотів багряний вогонь.

— Я відчув, — прошепотів, — як бути рабом… О, як я це відчув… Чому ж іншим не болить, батьку Білозіре?

— Бо ти маєш душу воїна, Руженичу, — відмовив я, — тому вона тобі й болить… Тепер слухай… До отої церкви підемо вдвох… Діяти — за обставинами..

— Гаразд…

Ввечері ми подалися до храму. Ця приземкувата, трохи неоковирна будівля, знаходилася в самому центрі Шоршони. Там було порожньо і напівтемно. Блимали свічки. Головний образ в середині храму зображував, ясна річ, мученика Кеяна опісля його страдницької кончини. Один янгол знімав з нього ланцюги, другий очищав губкою від прокази, третій вказував рукою на небо. Янголи були схожі на гарнесеньких дівчаток, а самого Кеяна невідомий митець зобразив типовим моанцем, чимось схожим на пана Веркіна. Я підійшов до священика, і той провів нас бічними дверима до невеличкого будиночку. Там уже сиділи пан Лірін і ще один чоловічок, з вигляду — явний кедаг-напівкровка. Хоча він був багато і витворно вбраний, і мав волосся пісочного кольору, як ото у небіжчика Шрежіна, але кедазькі риси таки проступали на його блідому, як у північанина, обличчі. Булькаті очі, плескатий ніс… Ніде не дінешся, хлопче, принаймні я тебе наскрізь бачу. Я сів у крісло, а «лакей» влаштувався навпочіпки біля дверей. Його не вигнали… Певне, тому, що тупий…

— Відставник? — спитав у мене булькатий.

— Пан Зоот Клівзін, відставний поручник Пелланського Особливого, — буркнув я, — з ким маю?

— Пан Горошт Хадін, — відрекомендувався булькатий, — маю до вас питання, пане Клівзін. Чи не забули ви ще, як тримати зброю?

— Не забув, — буркнув я похмуро й недовірливо. Хто ти такий, мовляв, і чого розпитуєш…

— А чи знаєте ви хетанську говірку? — продовжував Хадін.

Маєш! А це ще для чого?

— Розуміти розумію через два слова, — відповів я, — але, звісна річ, не говорю… Лакей добре чеше по-їхньому, а моанської майже не знає, тупа скотина… Я його навчаю канчуком… І знаєте — допомагає…

— Але зможете, — допитувався Хадін, — при потребі вимовити кілька фраз?

— Та напевне, — мовив я розгублено, — але ж для чого?

— Чудово, — аж засяяв пан Горошт, — Отже, вельмишановний пане Клівзін, вам простягає руку Союз Відновлення Єдиної та Неподільної Моанії. Заснований зі згоди Імператора!

— Хай славиться його ім’я, — сказав я ледь розгублено, — до речі, я від життя відстав, сидячи в Зелемінській криївці. Хто нині на троні Яструбів?

- Іркан Сьомий, хай славиться його ім’я, — урочисто вимовив Хадін, — коронація відбулася півроку тому…

— Хвала Богу, — зітхнув я, — нарешті в Імперії настане лад…

- І ви повинні нам в цьому допомогти, — мовив Хадін, — робота важка, але добре оплачувана. Дзвінкою монетою.

— Гаразд, — погодився я, опісля хвилинного роздуму, — що я мушу робити?

— Приходьте завтра, — сказав пан Горошт, — до заїзду «Весела вдова». До шостої кімнати. Там вас прийме керівник нашого Союзу.

— Прийду, — мовив я, — це все?

— Майже, — протягнув Хадін, — ви говорили, що ваш лакей знає хетанську?

— Авжеж, — сказав я, — ух, болотяна жаба… Місяць його не можу навчити співати імперського славня.

— Як його звуть?

— Кеян., - відповів я, — без прізвища…

— Гей, ти! — покликав Хадін, — підійди…

Веданг звівся на ноги і обережно, боком підійшов до панків, котрі почали його безцеремонно роздивлятися. Помацали м’язи, зазирнули в рота… Як коневі… Я аж похолов — боявся, що Мечислав не витримає знущань. Але він стояв сумирно і навіть очей не звів.

— Кедазькі дівчата, — єхидно озвався Лірін, наче на щось натякаючи, — дуже люблять давати своїм байстрюкам ім’я саме цього святого… Гляньте-но, пане Хадін, на це диво природи…

— Непоганий шмат людського м’яса, — процідив крізь зуби Хадін, — і знає хетанську… Пане Клівзін, чи може він втримати в руці хоча б кухонного ножа?

— Жартуєте, — хмикнув я, — та він тарілки до столу не донесе не розливши…

— Нічого, — мовив Хадін, — вивчиться. Приходьте на зустріч разом зі своїм лакеєм. Гей ти, тварино… Кеян! Ти знаєш хетанську?

— Так, — вимовив моанською Веданг, — знаю…

— Хто був твій батько?

— Не знаю, — відповів байдуже юнак, — мати говорила, що він з Данаділу…

— Подивіться на його вуха, — втрутився Лірін, — це нелюдь-напівкровка!

Маєш… Невже доведеться пробиватися з боєм? Казав же я Дракону, щоб він прикрив свої ельфійські риси, хоча б як зміг.

— Чудово! — зрадів чогось Хадін, — тим більше! Пане Клівзін, за вашого слугу ми платитимемо вам особливо. Він потрібен Союзу…

— Згоден, — відповів я і чемно відкланявся.

У заїзді, коли ми полягали спати: я на ліжку, а Мечислав — на коці біля ліжка, я спитав тихенько:

— Що ти про це все думаєш, синку?

— Спершу я подумав, що вас вербують на «тайняка», — прошепотів Дракон, — але все інше… Для чого їм наша мова? Чому їм потрібні напівкровні? Тут заварюється якась така каша, що мені аж трохи моторошно…

— Авжеж, — сказав я, — отже, завтра матимеш роботу… З отого керівника Союзу маєш витрясти все, що він знає. А тоді він про це має забути. Ольг говорив, що ти так можеш…

— Зможу, — прошипів Дракон, — я йому навіть мозок спалити зможу… Шкода, що не можна…

— Ведангу, — мовив я благально, — обережно… Ми мусимо проникнути до того клятого Союзу… Тримайся, синку… Я люблю тебе…

— Батьку, — вимовив Мечислав, наче схлипнув, — я вас теж люблю…

***

Назавтра ми вирушили до «Веселої Вдови». У шостому покої на нас очікував літній уже чоловік південного типу… Вродливий, з закрученими догори вусиками та хвацькою шпакуватою борідкою. Обличчя його одразу здалося мені знайомим… Він запросив мене сісти, і одразу приступив до справи.

— Пане Клівзін? — спитав він, — я — ваш капітан, Ковтін Різін.

Серце моє стукнуло, даючи збій. Я бо знав колись неякого Ковтіна Різіна… Востаннє я бачив його з капітанськими нашивками, коли віз малого Вогнедана на Сіллон. А взагалі-то це був найкращий приятель небіжчика Кріна Птасіна, коли ми ще всі разом служили в Жердельському полку… Звісно, минуло вже більш як двадцять літ, і на вулиці я його б не пізнав… А от чи не пізнає він колишнього офіцерського вістового Ешіора Зотіна?

— Капітан якого війська? — буркнув я понуро.

— Буде, мій пане, все буде, — поблажливо відповів Ковтін, — ми з вами ще послужимо Великій Моанії! Звичайно, за життя Корога Першого такого лиха ніхто собі й уявити не міг… Пара зачисток — і кляті самостійники й голови б підняти не насмілились. Та часи змінюються! Є війна і війна… Ви розумієте?

«Авжеж, — подумав я, — і краще за тебе!»

— Власне кажучи — не зовсім, — сказав вголос.

— Наш Союз, — провадив далі пан Різін, — ставить перед собою шляхетну мету! Відновлення нашої любої вітчизни в колишніх кордонах! І першим кроком до цього буде приєднання Зелеміню! Добровільне приєднання! Ми не можемо покинути на поталу чорногорським дикунам наших братів — зелемінців, котрі сповідують нашу віру, є моанськомовними і торкнулися до культурних надбань великої країни!

«Господи, — подумав я, — двадцять років тому ви, пане чорро, при слові «культура» хапалися за пістоля, бо вам здавалося, що з вас кепкують… А тепер бач… Яка красномовність!»

— Власне, — мовив я вголос, — я, мій пане, простий вояк… Гарним словам не навчений. От, аби ви мені шабельку дали, та до бою повели… А то говорите ви складно-ладно, а мені-то з цього який зиск?

— Шаблю вам дадуть, пане Клівзін, — мовив Ковтін заспокійливо, — не хвилюйтесь… Ви маєте виїхати до селища Ешшар. Там наш табір. Там вам і видадуть зброю. От лише одна біда, що ви не схожі на хетанця.

— Я, мій пане, — мовив я бундючно, — моанський дворянин. Чистокровний!

— Охоче визнаю це, пане Клівзін, — всміхнувся Ковтін, — однак ця акція потребує людей хетанської крові… а їх, на жаль не вистачає. Чоррін Ідрен були відбірним військом… Я сам служив свого часу в Жердельському полку… Але… Майже всі мої колеги полягли або в Тарзі, або під Збраславом… Тому доводиться набирати всіх, хто хоч трохи знає Моахетанг. Та дещо вже приготоване. Грим… Перуки…

— Хай Бог милує, але ж я не в лицедії наймаюся! — вигукнув я зі щирим здивуванням.

— Грим і перука потрібні будуть, аби зробити з вас хетанця, пане Клівзін, — пояснив Ковтін, — і то не просто собі хетанця, а чорногорця. Завдання наше буде простим. Провідники — кедаги переводять нас через так званий кордон. Поблизу Предслави є низка мейдистських сіл. Ми вриваємося в перше-ліпше, підпалюємо церкву, розганяємо селюків. Якщо й прикінчимо когось при тому — Господь своїх знає, то хай і розбирає, хто там наш, а хто не наш…

— Ні чорта не розумію, — озвався я ошелешено, — я думав, що ми йдемо бити поган чорногорського князя, а ви говорите, що треба своїх різати…

— Терпіння, пане Клівзін, — мовив Ковтін, — нам потрібно, аби всі приймали нас за чорногорців того вилупка Зельма. Тому й різати треба вибірково… Священників. Напівкровок. Ба, навіть якщо під руку потрапить північанин — за це не покарають.

«Чорт забирай, — подумав я, — чи не бісів розум придумав отаку вихватку… Просто і зо смаком… Це явно ідея нового начільника таємної служби. Отого Лускіна…»

Ковтін тим часом роздивлявся Веданга, котрий сидів навпочіпки, за кедазьким звичаєм, біля дверей, і, здавалося, дрімав.

— Підведися! — скомандував Різін, і юнак звівся на ноги.

— Це за нього мені говорив Хадін, — сказав капітан, — що ж… Якщо немає кращого — зійде й кедазький напівкровка… Як звешся, пес? Чи чуєш, поріддя ельфа?

Я зробив Дракону лише йому помітний знак. Знак той означав — починай діяти. Далі розпитувати Ковтіна було небезпечно, а мені дуже хотілося знати весь план в цілому.

— Поріддя ельфійки, — прошипів Веданг, і очі його спалахнули багряним вогнем, — чи чуєш, гієно? Дивись сюди! Пильно дивись!

Не хотів би я, аби ось так колись на мене глянули… Ковтіна ніби прицвяхувало до стільця. Він ловив ротом повітря… Очі його почали закочуватися.

— Моє ім’я, — видихнув Дракон, — Мечислав… Князь Ведангу… Руженич… Дивись на мене, чорро… Пильно дивись!

Ковтін випростався і раптом осунувся на спинку стільця. Тепер він мав вигляд чи-то п’яного, чи-то сплячого.

— Запитуйте, — сказав Веданг, — тільки коротко й по суті. Він відповідатиме.

— Скільки таких загонів? — спитав я, трошки хвилюючись.

— Шість — озвався Ковтін

— А для цієї справи?

— Один. Мій.

— Чому один?

— Вбрання… Перуки… Не вистачає.

— Початок?

— Через місяць…

— Решта загонів?

— Переходить кордон за нами.

— Проміжок часу?

— Два тижні?

— Для чого?

— На порятунок, — раптом ошкірився Ковтін, і мною аж тіпнуло.

— Завдання?

— Піднімати селюків, іти з ними на Предславу. Оголосити місто столицею визволеного Зелеміню.

— А наш загін?

— Просувається до Зелібору…

— Коячи по дорозі те саме?

— Так….

— Керівник з Моани?

— Горошт Хадін

— Чия він людина?

— Лускіна.

— Хаор Лірін?

— Пішак… Вербувальник

— Автор пляну?

— Лускін… Схвалено Імператором.

— Ще б пак, — пробурмотів я, — не було б схвалено… Мечиславе, синку, з мене досить… Залиш його живим… І зроби так, аби він про все забув.

— Дивись сюди, чорро, — прошипів Дракон, — дивись мені в очі… Ти прокинешся… Зараз… Ти нічого не пам’ятаєш… Зараз… Зараз…

Веданг відступив до дверей і знову присів навпочіпки. Ковтін з хвилину тер руками скроні. Тоді глянув на мене ледь здивовано.

— Наче й не пив сьогодні, - сказав, — а голова — як не моя. Отже, на чому ми зупинились?

— На платні, - підкинув я

— А, так… Платня — сотня моанських червінців місячно. Лакею — десять, якщо його вдасться хоч чомусь навчити. Ну, і, звісно, здобич… До речі, за те, що ви перекинете в сіно гарненьку селянку, вас лише похвалять.

— Я — ваш! — сказав я поспішно, відчуваючи спиною важкий погляд Дракона, — коли відбути до табору?

— Сьогодні ж, пане Клівзін, — втомлено мовив колишній чорра, — Велич Моанії!

— Служу Імператору! — гаркнув я, повернувся через плече і вийшов, карбуючи крок. Веданг ковзнув за мною нечутно, мов змій.

У заїзді я ще раз обміркував почуте… Я трохи помилився, прийнявши пана Хадіна за місцевого керівника… А ми, виявляється, з Моани… Наглядаємо… Гаразд… Але що ж робити? Раптове зникнення завербованого шляхтича може викликати підозру… Плани у паскуд зміняться, і що тоді… Ні, ми мусимо їхати до того табору… Однак…

Словом, я ризикнув… Написав шифровку, і Веданг, під приводом закупів в дорогу, відніс її до Шашра Шоріна. Разом з великою сумою грошей, і з вимогою віднести це до Зелібору, до рук Рогволоду Сереженю. А ми самі виїхали до Ешшару. У табір.

Дорогою я аж відітхнув, що мені хоч якийсь час не було потреби принижувати Мечислава. Ольг… Невже він не подумав про те, яке враження має справити подібна гра на Дракона, котрий мав славу гордого шаленця?… Хоча, звісно, справлявся мій названий син з цим усім чудово… Але, коли ми заночували в дорозі просто неба, і сиділи біля вогнища, він мовив смутно:

— А я ж то гадав,

Що мужній та відважний,

Що вдача тверда..

Та нині в моїх жилах

Лиш крижана вода…

— Ти чогось боїшся, синку? — спитав я стиха.

— Боюся, — відповів юнак, — що все це є правдою… Не нашою з вами вигадкою… І ви — не Білозір, і я — не Мечислав… І що я дійсно — раб… Бидло… О, Боги…

— Не треба було, — мовив я з каяттям, — брати тебе на цю справу. Ти дійсно — воїн, а не розвідник… Тим більше — життя тебе ламало, не дай Боги нікому. Мені оцей театр часом навіть задоволення приносить… Але ти… Пробач мені, синку… Тобі це має навіть не боліти — пекти.

— Та я здолаю! — мовив юнак уже веселіше, — і з чого ви взяли, що я на вас гніваюся? Я вами захоплююся! Ви що, все життя отак от ходите… по лезу ножа?

— Не все, — мовив я, — але вже більше десяти літ…

— О-ай! — з тихим захопленням мовив Дракон, — мене б на стільки не вистачило… Я дійсно, тільки мечник… Аби не ви — я б усіх тих псів порізав би, і може б і сам поліг.

— Можливо, — сказав я, — потрібен буде й мечник… Аби зупинити оцей спецзагін… Рогволодові прикордонники можуть і не отримати листа, і тоді захищати селян будемо ми. Вдвох, Мечиславе! Вдвох проти сотні!

Я досяг свого, хоча не думав, що дійде до такого. Але лице Веданга спалахнуло такою гордістю і відвагою, що на хвилину з нього наче прозирнула карбована врода Воїна. Я взяв його руку, маленьку, як і у Повелителя, затверділу від безкінечних вправ з отими його двома мечами, і мовчки потиснув.

— Чого ви так на мене дивитись? — спитав юнак здивовано.

— Боги наділили тебе такою душею, — сказав я, — що вона відсвічує у тебе на обличчі. Не дивно, що Дана покохала тебе!

— О, Дана, — прошепотів молодий воїн, — моя зоря… Дана…

— Думай про неї, - порадив я, — думай про неї, коли тобі здаватиметься, що все довкола страхітливий сон…

До Ешшару ми прибули вже як належить… Я гордо пишався верхи на коні, слуга підтюпцем біг поруч. Табір був як табір — намети, курені для начальства, вогнища, запах кулеші, який запам’ятався мені з часів військової служби, та сморід польових відхожих місць. Мені відвели намета, який я мав ділити ще з трьома панками, а слугу відіслали до кедагів, які обслуговували табір.

Горошт Хадін нишпорив по табору, і до всього присікувався. До мене він причепився з дивною і якоюсь підозрілою пропозицією:

— Продайте мені вашого лакея! Даю п’ятдесят…

Моя місячна платня… Цікаво, чим йому так сподобався Веданг?

— Власне, він не моя власність, — пояснив я спроквола, — я його найняв… Аби було кому знімати з мене чоботи. Запропонуйте йому грошей, якщо він вам аж так до вподоби. Хоча й мене він теж влаштовує.

— Я хочу мати його у власність, — мрійно сказав Хадін, — це легко влаштувати… Напоїти… Прикласти до купчої палець…

— Та на біса вам ця морока? — здивувався я ще більше, — зледачіє — вижену, а то годуй його…

Хадін усміхнувся якимось моторошним усміхом:

— Вам цього не зрозуміти, пане Зоот… Думаєте, я не бачив, як ви на мене дивилися на першій зустрічі? Я дійсно напівкровка… Але в Моанії я маю село… Кілька сотень душ кріпаків… Чистокровних моанців… Я їжджу туди відпочивати… від отаких поглядів. А ваш лакей — напівельф… Можливо — він сам цього не знає, бо дурний, наче деревина. От кого я ненавиджу ще більше — так це отих пихатих нелюдей з Півдня… Я був би щасливим, аби з мене знімала чоботи хоча б напівкровна нелюдь… Така собі маленька примха, знаєте… То продасте?

— Та ні, - сказав я, — вибачте, пане Хадін… Мені подібне теж доставляє задоволення. Чого я і найняв лакеєм оцю тупу худобину.

— Жаль, — буркнув Хадін. Він уже шкодував про свою відвертість… — Ну, заходьте якось до мого куреня. Зіграємо в карти, абощо…

Я пообіцяв. Взагалі, тут окрім карт нічим було і зайнятись… Ну, ще була бойова підготовка, але старому воякові то все — за іграшки. Склад загону був — рідкісні паскуди. Зубожілі панки з Зелеміню, Ведангу, Північного Данаділу… З Квітану, на моє щастя, було лише двоє, і вони жили раніше віддалік мого рекомого маєтку. Всі злі, в поношеному вбранні, однак — повні надій на майбутнє.

Кожен з цих панків мав хоча б одного лакея. Аби самому не знімати з себе чоботи. Лакеями служили, в основному кедаги. Напівкровний був один — мій Кеян… Він прихитрився потоваришувати зі страгійцями, і навіть трохи вивчився розмовляти по-їхньому. Не знаю, що він уже їм там плів, але спершу кедаги на нього косились, а тоді прийняли до гурту.

Сам я робив те, що і всі — пив незміряно, грав у кості та карти, і знову пив. Грати було на що — платню нам видали завчасно. Ввечері ми розмовляли… Теми для розмов були одноманітні — баби, випивка, минуле щасливе панування в Моахетанзі та майбутня помста.

Була, однак, і ще одна розвага. Коли до табору прибув Ковтін Різін, він почав навчати тупуватого Кеяна володіти зброєю… Видовище це стало посміховиськом для всього табору. Мій дурний слуга спершу навіть не міг втямити як взяти до рук шаблю, аби не порізати нею пальці. Потім він ніяк не міг зрозуміти, що таке учбовий бій… Те, що він мусить звести руку на пана моанця, а саме так він називав Різіна, незважаючи на його зовнішність південця, було для Кеяна непереборною перешкодою. Згодом він потроху почав робити успіхи… Колишній чорра навіть почав підхвалювати свого учня, як ото хвалять розумних собак, а той хіба що хвостом не виляв на радощах, що його, принаймні, не побили.

Сучий син Горошт вже кілька разів намагався виграти у мене мого лакея в карти… Грав я краще, ніж він, однак…Мені не подобалася його підвищена увага до напівкровки, і я вже почав подумувати, чи не прибрати моанського перевіряючого тихо і без шуму. Але доля розпорядилася інакше… Власне — пан Горошт нарвався сам…

Одного пречудового дня, коли пан Різін дресував мого слугу, до кола глядачів, котрі аж за боки бралися від реготу, протиснувся і пан Хадін. Спершу він спостерігав, як капітан ганяє бідолашного Кеяна трохи не по всьому майданчику, а тоді запропонував пану Ковтіну свої послуги, яко навчителя. Той з усміхом сховав шаблю і поступився моанцеві місцем.

Я й незчувся, як в моїй руці опинилася метальна платівка… Що цей бій не закінчиться добром — я вже бачив. Хадін почав наступати по справжньому… Мечислав незугарно відмахувався шаблею, і його голі руки вже почали кровити від численних порізів. Поганець грався з «беззахисним слугою», як кіт з мишею… Я з жахом очікував, коли у «Меча Ельберу» лусне терпець.

Але воля у Дракона таки була сталевою… Він зробив такий випад, який всім, і навіть мені показався просто незугарним помахом, і…розсік Хадіну щоку. Глибокий поріз одразу ж почав кровити. Веданг впустив шаблю, підбіг до мене, і, наче в панічному страху, заховався за мою спину…

Хадін вийняв хусточку і затиснув нею рану. Його обличчя сіпалося.

— Запорю! — процідив він…

— Чорт забирай, — сказав Різін, — хлопець потрібен мені для справи. Зрештою, пане Хадін, не треба було лізти до кола. Цей тупак ще не може відріжнити шаблі від коси.

— Пане Різін, — аж зашипів пан Горошт, — я не можу так це залишити. Від десятка ударів він не здохне, а наступного разу буде вправніший.

— Стривайте, — втрутився я, — пороти мого лакея маю право лише я — і ніхто більше!

— Погоджуйтесь, — раптом прошепотів Дракон, — позбудемося цього клопоту…

Різін мовив до мене примирливо:

— Ну, всипте йому ви, абощо…

— Ні! — завівся Горошт, — я сам покараю цю тварюку…

— Погоджуйтесь, — знову зашепотів з-за спини Веданг, — не хвилюйтеся…

Зрештою, я поступився… Пан Хадін звелів власному слузі принести дротяний нагай — трихвістку. Лакеї-кедаги жалісно зашепотілися. Мечислав старанно зображував смертельно переляканого, але покірного долі чоловіка… Я не міг зрозуміти, що він надумав, але вичікував, затиснувши платівку в руці.

— На коліна, пес! — крикнув Хадін. Юнак, якого випхнули на середину кола, застиг, неначе остовпівши від страху, і удавав, наче не зрозумів наказу. Горошт, очманівши від люті, підскочив до «лакея» і заніс нагай…

Словом, пана Хадіна…шляк трафив. В ту саму мить, коли він хотів хльоснути Мечислава по обличчю. Перенапружився чолов’яга, перехвилювався втоленою злобою. Цілком натуральна смерть. Від удару… З тим його і поховали наступного дня. А Кеянові дали спокій.

Я зрозумів, що сталося… Мечислав натякав, що може якось «спалити людині мозок»… Одній, і на близькій відстані — але може… Страшнувата здібність, однак… Це все одно, що сказати комусь — «щоб ти здох», а цей панок і справді гигне. Цікаво, а що може Повелитель? Повний обсяг здібностей Вогнедана Ольг не відкривав навіть найближчим.

— Як пройшов похорон? — спитав потиху Веданг у мене, коли приніс мені наступного дня вечерю, — квіточки поклали на труну? Бачите, що трапляється з тими, хто дуже злиться? Треба б йому було собачої кропиви на ніч заварювати, тоді б пожив ще…

Я глянув в його бездонні очі, і зітхнув.

— Сподіваюсь, — прошепотів, — що ти не будеш так дивитися на свого доброго пана Зоота Клівзіна…

— Ваш покірний слуга, — схилив голову Дракон, і усміх пробіг його лицем наче відблиск меча.

Ще через тиждень ми вирушили у похід. Кедаги тягли за нами торби з речами. Вони ж вказували шлях через болота. Не шлях — ледь помітну стежечку… А з обох боків — трясовина. Бредучи тою стежкою, я думав лише про одне — чи отримав записку Рогволод Сережень. Якщо не отримав — нам з Мечиславом доведеться скрутно. Може й полягти доведеться…

Опинившись на ельберійському боці, ми присвятили день перевдяганню. Обличчя змазали горіховим соком, вичорнили брови, розібрали перуки… Повбирали кунтуші й жупани… Видовисько було, я вам скажу, ще те… Купитися на подібний «імператорський театр», могли лише зелемінські селяни з глухого закутка, які й до міста-то вибиралися раз чи два за все життя. У пана Різіна навіть був чорногорський стяг з білим пардом — доволі неоковирна копія… Особливу увагу колишній чорра присвятив Мечиславу. Йому, навпаки, загримували лице, аби приховати смаглявість шкіри, заплели волосся на чорногорський лад і вбрали у найпишніший одяг. Різін навіть видав Ведангу не шаблі, а два ельберійські вигнуті мечі, невідь звідки ним узяті.

— Слухай-но мене, дурню, — навчав він Дракона, — ти, нібито, над нами старший… Коли ми зберемо селюків на майдані — я буду тобі підказувати, що говорити, а ти будеш повторювати. На це ти здатний, волоцюго?

— Здатний, пане, — потульно відповів юнак.

- І голосніше кричи — «Я, князь Ведангський, ім’ям свого Повелителя, наказую…» Втямив? А що наказуєш — я тобі підкажу. Втямив?

— Втямив, пане, — прошепотів Дракон. Він затремтів так, що я знову труснув бойовим нарукавником. Про всяк випадок.

— Та не трусися як осиковий лист, — повчав далі Різін, — гордо тримайся… Голову вище… Ех, князь з тебе — як з грязі… А втім — їхні князі не кращі. Один князь Квітанський чого вартий… Крук «Зарубка»… Бандит нині зветься князем…. Зелемінем править колишній опришок… А отой їхній князь Ведангський за чутками — напівкровка… От ти нам його і зіграєш… Пряміше тримайся… Натуральніше!

Перед нами лежало селище Желяни, якщо вірити мапі пана Різіна. Сучі сини вибрали останній день Зелених свят… Коли все селище мало гуляти на майдані. Селище було мейдистським, але, як-то часто бувало в Зелеміню, на язичницьке свято наклався день пам’яті якогось святого. Останній день Зелених свят співпадав з днем Святого Зоота… Оскільки нас не перехопили на кордоні, то мій лист, напевне, не дійшов… Що ж, доведеться святкувати самим. На все воля Небес.

Селяни зустріли нас привітно. Вони були ельберійського походження… Чорт, як все ускладнюється… З натовпу танцюючих до фальшивих чорногорців підійшов староста, молодий ще, але поважний селянин, видно з заможних. Він вклонився до Веданга, котрого Різін з Ліріним випхали наперед, і запитав, чим може бути корисним воїнам Повелителя.

Ковтін штурхонув селянина і рявкнув, досить добре підробляючи чорногорську вимову:

— Припиніть гулянку, ви, собачі діти! Слухати сюди!

Скрипка цигикнула ще раз і замовкла. Настала тиша.

— Церкву наказано закрити й опечатати, — оголосив Ковтін, — священика ми забираємо з собою. А також усіх паскуд з моанською кров’ю в жилах. Решта має зібрати нам відступного — з кожного дурня — мейдиста по червінцю!

— Пане вояче, — розгублено мовив староста, — та де ж нам взяти такі гроші? Таж Повелитель обіцяв нам, що віри нашої ніхто не чіпатиме… Рівно, як і не переслідуватимуть за кров… Тут же Страгія поруч… І моанські села князя Фотіна. Хоч і не скажу, щоб ми дуже з ними родичалися, але все ж таки…

— Заткнися! — гаркнув Ковтін, — а ну, хлопці, зберіть-но всіх докупи!

Поки перевдягнені панки виконували наказ, ми піднялися на церковні сходи, і Ковтін зашипів до Веданга:

— Зараз скажеш, що князь Ведангський наказує принести сюди церковні книги і потоптати їх ногами. Хто не потопче — того під арешт. Разом з напівкровками та панотцем. І впевнено говори, скотина, а то я потім тебе… Виконуй!

Ми з Мечиславом перезирнулися. Ось вона — слушна мить… Веданг випростався. Пишний одяг ладно облягав його гнучку постать дивного… Два мечі за спиною… І багряні вогники в очах… Це вже не був забитий кедазький слуга. Навіть Ковтін здивовано глипнув і сказав мені потиху:

— Дивіться-но… І де що взялося!

— Люди добрі! — вигукнув Веданг на повні груди, — не вірте цим сучим синам! Це — північани! Північани! Вони ж слова нашого вимовити як слід не можуть! Їх убрали в чужу одежу, та вони в ній — наче ворони у павиних перах! Я, князь Ведангський, наказую вам — хапайте хоча б кілки з тинів і бийте сволоту! Інакше — загибель і вам, і вашим жонам і дітям!

І з цими словами Мечислав зірвав перуку з очманілого Ліріна, котрий стояв тут таки. А тоді легко підняв його за комір і жбурнув у натовп.

Пан Різін вихопив зброю. Та у Мечислава вже були в руках його два мечі.

— Я — Меч Ельберу! — крикнув він, — дорогу Дракону!

Я пустив платівки віялом, вибиваючи тих вояків, хто стояв внизу. Тоді й сам вихопив шабельку… Пан Різін тим часом прихитрився заскочити до церкви, але на нас по сходам вже лізли інші… Церковні двері я зачинив ударом ноги, подумки попрохавши пробачення у святого Зоота за таке святотатство… І розпочався бій…

Ох, Мечислав і бився того дня… Він наче помщався за оці всі тижні терпіння й покори… Це не людина йшла до бою, а смерч… Вихор… Буревій… Він завалив трупами оті сходинки до сільської церкви. Я намагався від нього не відставати… І в гарячці бою зовсім забув про поганця Різіна… Згадав лише тоді, як сучий син дістав мене шаблею ззаду… Правиця мені обвисла…Я перекинув шаблю в ліву руку, одночасно розвертаючись, і побачив зовсім близько цівку пістоля.

Пістолі у нас були тільки у Ліріна, та у Різіна, бо чорногорська варта, яку ми зображували, мала лише холодну зброю. Але ж мені більше і не треба було. Клятий Різін вистрелив трохи не впритул… Куля пройшла ліве плече… Шабля брязнула на каміння сходів.

— Сволота, — прошипів Ковтін, — він справді — князь Ведангський?

— Здогадайся, чорро, — вимовив я, — напевне ти за добре навчив напівкровку.

Кров моя вже скрапувала на камені струмочком. Руками я не володів… Різін схопив мене за комір чорногорського кунтуша і гукнув до Веданга:

— Здавайся, ельберійський пес, бо зараз випатраю твого приятеля!

Мечислав обернувся. Лице його застигло.

— Бийся, — вимовив я, — бийся й за мене, синку…

Тут, нарешті, отямилися желянці… Вони кинулися на фальшивих чорногорців хто з кілком, хто й просто голіруч… Та веремія внизу вже не могла мені допомогти… Веданг поклав на сходи зброю… Сказав спокійно.

— Добре… Облиш… Здаюсь…

— Підійди сюди, — звелів Ковтін. Я вже зрозумів, що задумав Мечислав… Ох, аби поганець Різін не надумав пальнути з другого пістоля… Але ні… Він був певен у перемозі своїх панків над майже беззбройними селянами. Він хотів натішитися ще й нашими муками…

— То ти — Веданг? — спитав він у юнака. Мечислав усміхнувся… В його очах танцював багряний вогонь.

— Я — меч, — вимовив він, — я — помста…

— Тебе повісять разом з твоїм дружком-зрадником, — сказав Різін, — а, якщо матимемо час — то я звелю приготувати для вас по палі…

— Авжеж, — озвався я крізь біль та запаморочення, — досвід ти маєш… Та тільки тобі не доведеться ним скористатися.

За своє нахабство я отримав кольбою пістоля по голові. Вже непритомніючи почув, як Різін наказує Ведангові, аби той підняв руки… Про те, що у мого названого синочка була в запасі зброя, яку не можна втримати в руці, сучий син не відав… Ще мені почувся звук рога, що сурмив чорногорський сигнал до наступу, але, сповзаючи у темряву, я був певен, що мені те примарилося.

***

Отямився я на ліжку… На справжніх пухових подушках, вкритий ковдрою з клаптиків. Ліжко було відділено від решти кімнати квітчастою завісою. На мені вже не було чорногорського вбрання, а лише чиста полотняна сорочка. Я поволі підвів правицю… Білий шрам, якого не було раніше, вказував місце удару.

— Я одразу втямив, що такого не може бути, — голос старости, — якісь вони всі були… не такі. Ви ж приїздили до нас, ваша ясновельможність, коли їхали до Предслави… Не забули? Ще запевняли нашого панотця, що все буде гаразд, і ніхто його церкву не зачепить.

— Не забув, — протяглий голос Повелителя. Сниться він мені, абощо…, - я нічого не забуваю… Ми пізно отримали повідомлення… Посланець захворів дорогою. А то б тут цих «чорногорців» очікувала засідка. Це завдяки нашим людям серед них, поганці не встигли накоїти багато лиха.

— Шестеро вбитих, — зітхнув староста, — а могло бути більше… Ви, ваша ясновельможність, цілитель — від Бога… Чи від Богів… Але ж ви кажете, що буде ще один напад?

— Цих ми очікуватимемо ще на кордоні, - сказав Вогнедан. Це був таки він — отже крик чорногорського сигналу мені не примарився, — живіть спокійно…

Почулися кроки… Хтось відсунув завіску… Мечислав. Все в тому ж кунтуші, заляпаному кров’ю. Він усміхався.

— Батьку Білозіре! — мовив, — будемо жити! Слава Чорногорі!

— Хай славиться! — вимовив я, — синку… Дай хоч тебе обійняти…

Мечислав підняв мене з ліжка і притис до грудей. Потім витяг мене на середину хати, де за довгим селянським столом сиділи староста та Вогнедан з Рогволодом.

— Оце ось, — оголосив, — наш герой! Дякую, брате Вогнедане, що склав його докупи!

— Повелителю, — схилився я в уклоні. Вогнедан махнув рукою.

— Сідайте, стрию, — мовив, — нас зараз годуватимуть…

— Зараз обід чи вечеря? — поцікавився я.

— Обід, — пояснив Мечислав, — наступного дня. Ви добу пролежали без пам’яті.

— А що з отими поганцями?

— Полонених, — сказав Повелитель, — я наказав повісити сьогодні зранку. Вони дуже обурювались, бо в Моанії шляхтичів так не карають. Але тут не Моанія. Тут мій Ельбер, на землю якого не слід ступати зі зброєю. Та ще й оскверняти ім’я мого брата.

— Авжеж, — мовив Веданг мстиво, — моїм ім’ям хотіли прикрити отаку гидоту… Навіть не подумали, а чого це Мечислав Ведангський має розпоряджатися в Зелеміню… Не люблю я страт — гидке видовище, але сьогодні дивився з задоволенням. Шкода, що той чортів чорра гигнув раніше, і його не повісили теж…

— Зате я лишився в живих, — сказав я весело, — Ти не напарник, а диво, мій княже…

— Та де там, — мовив Веданг трохи сумовито, — не годжуся я для таких справ… Здає терпіння.

З Зелеміню ми повернулися до Боговлади, полишивши охорону кордону на Зореслава з Рогволодом. Звістки потім надійшли втішні — усі загони Союзу відновлення Єдиної та Неподільної були розгромлені Лемпартом та Сереженєм до ноги.

Ольг нас, героїв дня, вичортував так, що краще й не казати.

— Ви мали повертатися назад, а не лізти в те зміїне кишло, — шипів він тим особливим голосом, який у нього було прибережено для, як він любив жартувати, «хоробрих воріженьків». — Якого біса ви попхалися до того табору? У Сереженя вистачило б війська, аби перекрити кордон… Ну, змінили б вони день початку акції, ну то й що? Куди ви полізли, двоє дурнів? Хоробрі дуже — удвох проти ста? Пане князю, про ваші безумства говорить весь Ельбер, але ж ти, Ольжичу… Я сподівався якраз на твою розважливість…

— А я думав, — зітхнув я, — що героям буде винагорода… Медаль, наприклад… А то і орден… Або хоча б відзнаки… Останній раз мене винагороджували за службу в чоррах… А у вас, батьку, я навіть підпоручника не вислужив.

— Він ще й жартує, - мовив батько обурено, — цьому ти теж навчився у Дракона? Йди, відпочивай… Будеш коїти свавілля — нагороджу відставкою замість відзнак.

Восени цього ж року Повелитель урочисто перебрався до нового палацу. Над будівлею працювали сіллонці, взявши під свою руку місцевих майстрів. Князь Непобор надіслав для опорядження кімнат гобелени, меблі, килими… І старовинні, і виготовлені сіллонськими дивними… З віднайденого скарбу взято було малювання на шовку, срібний посуд, книжкові сувої… Красота була неймовірною… Опісля урочистого прийому для боговладської, і не тільки, шляхти, Вогнедан запросив мене на приватну вечірку… Наскільки я зрозумів — це й була винагорода за наші з Мечиславом безумства.

На вечірці, окрім Повелителя з дружиною, були лише Веданги і князь Данадільський. Таке собі невеличке родинне свято. Дана сяяла усмішкою, в якій змішалися докір і захоплення. Мечислав пишався собою і своєю красунею-жоною. Вишенька не зводила очей з Повелителя… Вогнедан був задумливим, Ольг таємничим… Я… я милувався ними усіма. О, моя дивна рідня… Як мені нині без вас тоскно і боляче…

— Я так хвилювалася за Мечислава, — вимовляла мені Дана, — стрию, краще б ви взяли мене… У мене більше Сили, а отже — менший ризик.

— На богинь моляться, пані княгине, — відповів я ґречно, — але хто коли чував про богиню розвідників?

— Моя Дана, — провуркотів Веданг, — оберігала мене в отій божевільні самим своїм існуванням…

— Напевне, — мовила Вишенька, — нині в Моані теж… вечірка. Тільки жалобна.

— У них вже третій рік жалоба, — засміявся Дракон, — з того часу, як ми трохи скоротили імператорський титул… Ви ж знаєте, що титул цей займає цілий аркуш…

— Знаю, — озвався Вогнедан, — коли я був джурою, то мусив завчити його напам’ять.

— Отже, ми добре зробили, трохи його скоротивши, — мовив Веданг задоволено, — діточкам в моанських школах буде менше мороки.

— Уявіть собі, - підкинув я, — майбутній підручник з історії Великої Моанії… Скільки сторінок там присвятять князю Чорногорському?

— Зноску в кінці підручника, — засміявся Вогнедан, — «Князь Зельм Чорногорський, виразник інтересів дрібних феодалів Півдня Імперії, граючи на самостійницьких почуттях місцевої шляхти, в такому-то році за нашим літочисленням проголосив відокремлення Моахетангу»

— Скажи мені, брате Вогнедане, — протягнув задоволено Мечислав, — напевне, я отупів, побувши кедазьким слугою… Що воно таке — самостійницькі почуття?

— Вітчизну любиш? — поцікавився Повелитель лагідно.

— Здохну за неї! — відповів Веданг цілком серйозно.

— Оце ж вони, брате Мечиславе, і є — оті почуття.

— А хто такі «дрібні феодали?»

— Ти давно дивився на себе в люстерко? — засміявся Вогнедан.

— О, — озвалася Дана, — отже я — дружина дрібного феодала… І де були мої очі, коли я виходила за нього заміж?

— Хіба тобі тісно у Веданзі, Данусю? — засміявся Дракон, — ще не пізно захопити Імперію… До ніжок моєї панни я ладен покласти півсвіту…

— А що буде написано в наших підручниках? — втрутилася Вишенька, — у нас же теж мають вивчати історію…

— З попелу, крові і полум’я, — з несподіваною силою вимовив Ольг, — постала Держава… Вогнедан — визволитель вигоїв неньчині рани і загорнув її в блакитний шовк. І перелік імен її воїнів… І поминальник загиблих за неї… І оповіді про всі повстання… Квітанські, данадільські… І люди, нарешті, дізнаються, що Чорного Воїна звали насправді князем Воїном Ведангським, а його дід Воїбор не помер в закордонній мандрівці… Оце ось має бути в тих підручниках… Оце — і багато іншого.

— А своє ім’я ви забули, батьку? — спитав я стиха.

— Про таких, як я не пишуть навіть у зносках, — всміхнувся Ольг, — мені судилося померти під тінню… Та я про це не шкодую… Роде мій, адже я до цього дожив… Я проливав кров, я ховав друзів, а часто не мав змоги навіть поховати загиблих… Я убивав — і моя рука не тремтіла… Я з чотирнадцяти літ на війні… І от я сиджу в Палаці Повелителів, роздивляюся старовинні малювання, куштую гарне вино і боюся прокинутись.

Вогнедан повернув голову… Я простежив за його поглядом і побачив потемніле від часу малювання… Юнак з флейтою у гаптованому вбранні… Щасливе ніжне обличчя… Ні шрамів, ні сивих скронь… Він ще не бачив пекла… Для нього все ще було попереду.

— Я повернувся, — мовив Повелитель, — повернувся додому… І поруч мене ті, кого я колись любив… Чуєш, Меч? Ти був мені братом і в тому житті… І до нас повернулися наші дружини… І, напевне, стрий Ольг зі своїм названим сином теж колись гостювали в Палаці Повелителів… Я пам’ятаю те життя наче крізь туман. Але іноді згадую тих, кого знав раніше, прозріваючи душу крізь нову оболонку.

— Мій брат, — розчулено мовив Веданг, — є упевненим, що я — втілення Воїслава — месника. А я — так нічого не пам’ятаю…Тільки знаю, що без нього з Даною моє життя було б зовсім порожнім…

Нема чого й казати, що з тої вечірки я повернувся в піднесеному настрої. І застав у себе — кого б ви думали? Правильно здогадалися… Пана Келата Веркіна… Цього разу тверезісінького і переляканого.

— Що сталося? — спитав я насмішкувато, — нині в Боговладі нічого не руйнують… А тільки будують і будують… Храм Сонця, наприклад…

— З паном Роллою погано, — мовив Келат, не завівшись одразу, як він робив це завжди, — він хоче вас бачити.

— Що сталося? — спитав я, знову застібаючи кунтуша.

— Він уже давно хворів, — оповідав Келат, коли ми вийшли з дому, — нікому не хотів говорити… Напевне — не хотів вірити… А коли вже похопився — було пізно… Він їздив до чорногорської відьми, але вона відмовилась оперувати…

— Що оперувати? — спитав я ошелешено.

— Пухлину, — сказав Келат розпачливо, — пухлину в шлунку… Вона сказала, що він приречений…

Я вже давно не бачив Ролли за своїми походеньками… Тим більше не знав, що він захворів, і їздив до Вербени… Пухлина в шлунку, Боже правий… Якщо вже Вербена відмовилась від втручання, то це і справді кінець…

— Можливо, — мовив я, — йому б допоміг волхв з Сіллону?

— Пан Ролла, — зітхнув Келат, — людина невіруюча, але в останні роки він почав… ну, трохи звертатись до Бога. Він побоявся прохати допомоги у тих відьмаків… І я його в цьому підтримую…

— Чорти б побрали вас обох, — буркнув я, — досиділись…Лікарі…

Белатець дійсно мав поганий вигляд. Він дуже схуд і спав з обличчя, а запалі очі його гарячково блищали.

— Прибув, волоцюго! — привітав мене Ролла, — я вже думав — не дочекаюсь твого приїзду…

— Друже мій, — вимовив я, — що ж ти дотягнув до останку?

— Я не хотів вірити, — сумно сказав Ролла, — а коли похопився — було вже пізно. З Чорногори додому я ледве доїхав… Тепер буду помирати… Запас лоянських кульок у мене є… Принаймні — менше страждатиму.

— Давай, я попрошу Повелителя, — запропонував я, — і він напише князю Непобору, аби той прислав сюди котрогось зі своїх волхвів…

— Я помру раніше, — сказав белатець втомлено, — не варто… Я вже почав глушити біль лоянським зіллям… Та й моя душа… А раптом пекло таки існує? Я й так достатньо нагрішив за своє життя…

Додому я повернувся наче прибитий горем. Я звик до свого белатського друга. Нехай ми бачились не так і часто, але він підтримав мене, коли я був злощасним вигнанцем… Підтримував і надалі… Тоді, в Моані… Без нього мені було б тяжко… Допоміг Повелителю…

Я подивився на слід шабельного удару на правиці… Повелитель… Цілитель милістю Богів… Щоправда, я бачив тільки, як він гоїть бойові рани… Але ж його бабуся Денниця могла здолати багряну чуму… Хоча пухлина в шлунку — це не рана… І не чума… Ех, нічого я в цьому не тямлю… Але ж спитати можна. Зрештою, Ролла допоміг Вогнедану… Тоді, і Цитаделі… Дуже допоміг…

Словом, наступного дня по обіді я знову подався до Палацу. Попрохав доповісти про свій прихід, і мене провели до вітальні жилого крила. Коли я проходив через двір, засаджений кущами ясмину, то раптово побачив гурт людей в ішторнійських орденських плащах. Один — в білому, двоє сірих, четверо чорних… Посланництво, чи що… Взагалі-то, нас, незалежних, поки що визнали лише Белат та Шоррога… Белатцям було все одно з ким торгувати, а шоррогці сподівалися укласти з нами союз на морі проти давнього ворога — Ішторнійської Імперії… Ох, недарма тут з’явилися люди Командора… Я знав, що про безпеку Повелителя дбають, та й сам він нині міг за себе подбати краще за будь-якого тілоохоронця, але все ж таки…

У вітальні мене зустрів Верен. Пард обнюхав мене і милостиво дозволив пройти до кабінету. Я там ще не був… Колишній кабінет данадільського намісника у старому замку був темнуватим і якимсь похмурим… А ця кімната сіяла сонцем крізь витворні білі завіси. Над комином висів отой старовинний меч, який я бачив на коронації… Меч Ельберу… На гобеленах, що прикрашали стіни, дивні то вели танок, то грали на ріжних інструментах. Флейта Повелителя лежала тут-таки на різьбленому столику сіллонської роботи. Я знав, що Вогнедан відпочивав, награючи мелодії, котрі зачаровували всіх довкола… А свій біль він намагався виливати, коли його ніхто не чув.

Вогнедан сидів у кріселку за своїм робочим столиком. Мене він не помітив. Вбраний він був у чорногорську сорочку під верховинський пояс — мода, яку зараз намагалася наслідувати й боговладська знать. Повелитель, до речі, цього не хотів, він вважав, що в кожному князівстві має бути свій стиль вбрання, як-то воно й було раніше.

Гаптований оберег-пов’язка лежав тут-таки на столі. Вогнедан розтирав скроні кінчиками пальців… Я зрозумів, що мене принесло невчасно. Чоловік сам прихворів, а тут я зі своїми проханнями. Я бо чув, що цілительство забирає багато сили, і може відібрати навіть життя..

Верен підійшов до свого приятеля і штовхнув його носом. Правитель отямився від задуми і просяяв усміхом:

— Стрию Білозіре! Що ж ви стоїте в дверях, наче не є ріднею… Заходьте, присаджуйтесь.

— Можливо, — сказав я, — я невчасно…

— Та ні, - озвався Вогнедан. Я оце вперше побачив у нього отой слід від мотуза довкола чола…І побачив втомлені до краю очі під отим рубцем. Ні, я явно приплентався даремно.

— Я бачив, — мовив я, — у дворику ішторнійських святих отців… Це не від їхніх молитов у вас розболілася голова?

— О, — сказав Вогнедан, — ви, як-то кажуть, потрапили у «яблучко»… Я приймав сьогодні посланництво Ордену… Цілий ранок наче в шахи грав з зав'язаними очима…

- І виграли? — спитав я напівжартівливо.

— Нічия, — серйозно відповів Повелитель.

— Будьте обережні, - попередив я, — вони дуже дорого платять за вашу голову…

— Я знаю, — очі правителя заіскрилися сміхом. Він простягнув мені папір, що лежав на столі. Це була угода, на якій стояли наші зі Ставським підписи.

— Пан Дастені… - почав Вогнедан, і засміявся, побачивши моє ошелешене лице, — пан Дастені хотів мене приголомшити… Він знав, звідки — то вже справа Ордену, що і ви, і Ставський-старший служите у мене і не збираєтесь убивати… Ні мене, ні панну Лелег.

— Ми винні Ордену тисячу червінців, — зітхнув я, оговтавшись, — які вже встигли пропити…

— Я знаю, — знов посміхнувся Вогнедан, — тому я повернув ваш завдаток Ордену… З власних грошей, отже будете мені винні. По п’ятсот червінців — ви та Богодар… Платню ви взяли…замалу.

— По розцінках Гільдії, - хмикнув я, — до того ж, на той час ви не мали такої сили. А що сказав на те пан Дастені?

— Взяв гроші, - сказав Вогнедан з таким непередаваним виразом на обличчі, що я трохи не розреготався вголос, — щоб белатець та відмовився? Я ж говорю, що ми тут наче в шахи грали… Дастені запевняв мене, що в Ордені змінилося керівництво, і що вони не будуть робити замахи на мою особу… Що то була страшлива помилка, і на знак її визнання, він видає мені головами двох убивць, яких я пригрів на грудях, яко зміїв… Пропонував союз на морі… Проти Шорроги… І вічний мир… За однієї умови…

— Прийняти всім кілені-мейдизм, — підкинув я.

Вогнедан зітхнув:

— Авжеж… Я цього ніяк не можу зрозуміти… Насильницького врятування від пекельного вогню… Словом, перемовини продовжуються. А ви у справі, стрию?

— У справі, - сказав я, — мій приятель Ролла… Він помирає. Вербена відмовилась від втручання, отже справи зовсім кепські… До Сіллону йому вже не доїхати, і порятунку звідти не дочекатися… Я сподівався на вас, але бачу, що вам самим потрібен цілитель.

— Та не в тому річ, — мовив Повелитель стривожено, — Ролла… От бідолаха… а що ж там з ним таке? Він не говорив?

— Пухлина в шлунку, — сказав я, — і він уже приймає наркотики…

— Не знаю, що й сказати, — мовив Вогнедан, — я до цього мав справу лише з бойовими ранами… Це у мене виходить добре — тоді в Желянах я витягнув не тільки вас, але і зо два десятки зранених селян. Для цілителя це багато… Щоправда, почувався я опісля того, наче по мені пройшла ворожа кіннота. А пухлина… Не знаю… Але, принаймні, спробувати можна… Ролла не знає, що я зціляю?

— Ні,- сказав я, — я йому не оповідав…

— Гаразд, — зітхнув Вогнедан, — а то раптом не зможу… Аби не давати надії, що не сповниться.

Він смикнув за шнурочок дзвінка. На дзвінок з’явився паж — мій Терночок. В дуже красивому жовтому жупані… З того часу, як Дана вийшла заміж, мій син перестав розриватися між службою у брата та сестри. Він нині служив Вогнедану, і правитель навіть навчав свого юного пажа «смертельному танку»… Я розумів, що сину важко бачити ясну панну своїх дитячих мрій княгинею і заміжньою жінкою. Служба у Повелителя, принаймні, давала хлопцеві привід пишатися перед однолітками.

— Терне, принеси, будь ласка, мого кунтуша, — сказав Повелитель, — я йду до міста. З Вереном. Скажеш про це Мечиславу, якщо спитає…

Терночок справився миттю. Приніс кунтуш, поміг вдягнути, зав’язав пояс… Я не втримався, і скуйовдив йому волосся. Хлопчина поглянув скривджено — я мовляв, на службі, а ви…

Повелитель вдягнув на голову оберіг. Знову поморщився від болю.

— Пан Фотін говорив, що це — моя корона, — мовив смутно, — таку силу маю, а рани свої, що отримав до її повного проявлення, загоїти не можу… Особливо заважає оцей «вінець» з Зелібору. Коли нічого, а часом боляче.

— Залиштеся, — знову сказав я, — може завтра…

— Нічого, — всміхнувся Вогнедан, відганяючи біль і думи, — я звик… Знаєте, між цілителями повір’я існує — не відмовляй, бо втратиш Силу.

Повелитель вирішив прогулятися пішки, і тому ми вийшли з палацу, пройшли повз гриднів, котрі виструнчилися перед володарем, і рушили Старим містом до Вишневого мосту. На мосту постояли трохи. Вогнедан мовив задумливо:

— За що я ще вдячний Силі предків — так це за можливість гуляти самому… Не люблю дивитись на білий світ через кільце охорони… А, якби не Сила — довелось би. Поки ви з Мечем геройствували у Страгії — на мене два замахи було. Там, у Зеліборі… Я відчув убивць на відстані, коли ось так гуляв вулицями… Звісно, я беру Верена з собою, але ж ті нерозумні створіння хотіли спершу пристрелити парда, а тоді — мене… Довелося використати свої можливості… Ольг, до речі, обурюється, що я ходжу сам… Він наполягає на утриманні в таємниці того, що я нині… не просто дивний, а дивний з особливими здібностями. Досить з мене, мовляв, отих цитат з Повчань Святого Старця…

— Але ж багато хто бачив ваш вогонь, — закинув я.

— В такі речі люди не вірять, навіть побачивши їх на власні очі, - засміявся Вогнедан, — ходімо, стрию… Подивимося, що там можна зробити для вашого друга.

У передпокої будиночку Ролли нас зустрів розкуйовджений Келат. Повелителя він спочатку й не побачив, а одразу ж кинувся до мене.

— У вчителя гість, — мовив, — нібито його родич. З Ішторнійського посланництва…. Боже, до чого ми дожилися — посланництва! До чорногорського князька, котрий, користуючись слабкістю імператорського трону, нахапав собі чужої землі!

— До речі, - холодно мовив Повелитель, заходячи за мною до невеличкої віталеньки, — є така добра стародавня примовка… Де пролита кров наша — там і є земля наша… Доброго дня, е…як вас там…

— Келат Веркін, — підказав я, відстороняючи остовпілого моанця, — цього пащекуватого дурня саме так і звуть. Отямся, осквернителю гробовищ, і скажи по-людськи, хто там у Ролли.

— Й-його д-дядько, — почав заникуватись Келат, — кіленарський чернець…Єретицтво кіленарів…

— Увійшло в примовку, — закінчив я, — гаразд… То це він отак кричить?

З кімнати хворого дійсно чулася розмова на підвищених тонах, при чому деренчливий голос старого чути було краще за слабкий голос хворого.

— Дайте, може, я зайду, — мовив я до Вогнедана, — та гляну, що там… Якщо пан превелебний пропонує небожу розкаятись, то, здається, він потрапив у слушну хвилину.

Вогнедан кивнув і сів у кріселко. Келат позадкував до дверей, і вибіг у дворик, явно злякавшись грізного Князя Вогню.

Ролла, всупереч моїм побоюванням, мав навіть кращий вигляд, ніж учора. Очі йому лихоманково блищали, і я зрозумів, що він уже прийняв дозу. Дастені сидів у кріселку біля ліжка. Оскільки Ролла нічого не знав про мої ішторнійські походеньки, то я ввічливо привітався спершу з ним, а тоді з очманілим Дастені.

— О, Ешіоре! — зраділо вигукнув Ролла, — Нарешті ти прийшов! Дядечко мене вже геть замучив! Ти ж пам’ятаєш превелебного Дастені?

— Авжеж, — мило всміхнувся я до ченця, котрому аж заціпило чи то від злості, чи то з переляку, — ми навіть бачилися з його превелебністю років зо п’ять тому. Коли я вів торгові справи в Ішторні… Я навіть взяв у пана Дастені завдаток, але, на жаль не зміг доставити товар…

— О, — зітхнув Ролла, — ну, сподіваюсь, ви порозумієтеся. Мій любий дядечко турбується тим, що я помираю без духовного напучування. Десь за три дні він має повертатися в Ішторн, а у Боговладі немає духівника — кіленара.

— Покличемо панотця Рохана, — сказав я заспокійливо, — з церкви Святого Іркана. Це дуже достойний чоловік.

— Покликати розкольника! — вигукнув Дастені, - таке могло прийти до голови тільки…тільки…

— Такому ж розкольникові, - закінчив я, — що поробиш, я уважно слухав оті уроки катехізису, які давали мені ваші люди, але… Здається, що ріжниця не є занадто великою… До речі, Ролло! Я привів до тебе гостя… Він дуже турбується твоїм самопочуттям.

— То давай його сюди! — зрадів Ролла, — а то я окрім Келата вже місяць нікого не бачу. Дивиться він за мною добре, але від його розмов здуріти можна. А в перервах він бігає по церквам і носить мені ритуальні хлібці, коли у мене душа вже й звичайного хліба не приймає. Вже трохи не в десятку церков побував, окрім п’яти боговладських.

— Ритуальні хлібці! — звів до гори руки превелебний, — всім відомо, що лише вино є вмістилищем Божої Сили.

— Я тобі, Ролло, людину привів, — сказав я, — котра є вмістилищем Божої Сили… Пан Вогнедан Ельберійський!

— О, Боже! — Ролла аж підтягнувся і сів у подушках, — то чого ж ти тримаєш правителя у вітальні? Проси увійти і то негайно… І де знову подівся оцей чортів Келат…

Я вийшов і ґречно запросив Вогнедана до спочивальні.

— Мій Повелителю! — мовив белатець винувато, — мій приятель, котрий не знаю, про що і думає, не зволив сказати, що ви тут… Мій дядько, превелебний Дастені…

— Ми знайомі, - лагідно сказав Вогнедан, — тільки сьогодні бачились І раніше зустрічалися… Ваш небіж, пане Дастені, є чудовим лікарем і моїм приятелем.

— Дякую за добрі слова, — мовив Ролла розчулено, — який жаль, що вже не можу з вами випити… Та де той чортів Келат… Я б його попрохав принести для гостей хоч би вина… Сам-то я вже не їм… І майже не п’ю… Навіть води.

— Дагдон, — мовив Вогнедан до мене стиха, — справи зовсім погані… Спершу наркотичне збудження, тоді… Гаразд… Я спробую… Скажіть йому про це, тільки обережно…

— Ролло, — почав я, — Повелитель трохи зціляє… Давай, він подивиться тебе… Доки ти притомний… Ти ж сам знаєш, що ти можеш і не вийти зі сну, навіяного лоянським зіллям…

— Я на це й сподіваюсь, — раптом схлипнув Ролла, — щоразу… А коли таки отямлююсь — так хочеться жити… А воно ж так болить…

— Небоже! — вигукнув Дастені, - не дозволяй задля цього тлінного існування загубити життя вічне! Сказано ж бо: «До волхвів, чаклунів і знахарів — не підходь!»

— Але я — не волхв, — мовив Вогнедан заспокійливо, — не чаклун і навіть не знахар…

— Ви — демон, — раптом мовив Дастені різко.

— Прекрасніший за денницю…, - мовив Вогнедан втомлено, — той портрет у Повчаннях змальовано не з мене… У мене на скронях сивина, на чолі шрам, а всю спину пописано батогом… І сліди від розпеченого заліза на грудях… Демонам мусить щастити більше в цьому недосконалому світі… Не бійтесь, пане Ролло… Давайте спробуємо… Що вам втрачати?

— Душу! — прошипів Дастені, - отямся, небоже!

— Спробуйте, — вимовив Ролла тремтячим голосом, — милий мій, добрий хлопчику, порятуйте старого дурня, який занадто хоче жити…

Вогнедан присів на краєчок ліжка… Підняв Роллі сорочку… Пальці музики пробігли по спітнілій шкірі, наче щось вишукуючи. Знайшли…

Колись давно підліток у чужому вбранні загоїв мені опік на долоні. Тоді його пальці наче щось зашивали, ковзаючи над раною… Нині було таке враження, ніби Вогнедан витягує щось з тіла хворого… Витягує нитку, ніби змотуючи її в клубок… Нитка плавилася під тонкими пальцями… Нитка була схожа на чорний дим…. Нитка згоряла… Зникла…

Повелитель похитнувся. Я ледве встиг його підтримати. З-під пов’язки — оберега по обличчю Вогнедана поволі спливали струмочки поту… Рожеві від крові, що виступила через шкіру… Оце так спробували… Боги, і чого я в це вліз…

— Вийшло, — неголосно мовив молодий ельберієць, — вийшло, стрию… Він житиме, ваш друг… Прокинеться здоровим.

Ролла дійсно заснув… Але то не був наркотичний сон, важкий, наче удар по голові. Белатець підклав під голову руку, і на вихудлому обличчі з’явився усміх. Дастені застиг у кріселку, не вимовивши більше й слова.

— Ходімо, — мовив Вогнедан, — пошукаємо того… пана моанця. Я дам йому деякі настанови… Хворий прокинеться голодним, так щоб не спробував нагодувати його чимось жирним та ще й дати випити. Взагалі пити вашому приятелю більше не треба. Такі речі й прикидаються від непомірного вживання горілочки.

Ми вийшли у двір. Келата ніде не було видно. Верен лежав біля хвіртки, і дрімав, поклавши голову на передні лапи.

— Тяжко… — зітхнув Повелитель, і усміхнувся вибачливо. Він ледве йшов, і я знову вилаяв себе подумки за те, що втягнув його в це.

Ми зійшли з ґанку, і тут перед нами, наче чортик з коробочки, з’явився Келат… Він виліз з куща, якими була обсаджена доріжка до дому Ролли… Скуйовджений ще більше і якийсь навіть не переляканий, але збуджений неймовірно. І з якоюсь торбиною в руці.

В тому, що сталося потім, була велика доля моєї вини. Я ніколи не сприймав серйозно пана Веркіна. Рівно, як і всі інші — чому йому і дозволялося патякати язиком. Навіть Ролла мав його за пришелепуватого, хоч і любив майже батьківською любов’ю…

— Де тебе носить? — поцікавився я, — радій, твій учитель житиме… Подякуй пану Вогнедану, задля такого випадку він обійдеться без товмача.

Як я міг проґавити, що Келат тримав в лівиці сумку, а правицею ніби нишпорив у ній… Як я його не запідозрив… Може тому, що голова була переповнена враженнями, а Вогнедан важко спирався на мою руку, і я думав, що його робити, якщо правитель раптом знепритомніє. Я вважав, що Келат чи-то ліки несе хворому, чи-то випити гостям… І зовсім не очікував, що він видобуде звідти пістоля та ще й натисне собачку.

Сучий син гримнув з пістоля майже впритул… Ні я, ні Повелитель не встигли зреагувати. Вогнедана віджбурнуло назад, до стіни будинку… Він сповз по ній і застиг.

— Паскудо! — видихнув я, — що ти накоїв!

— Я убив нелюдь! — вимовив Келат гордо, — чудовисько! Я відлив срібну кулю і освятив її в дванадцяти храмах! Жоден чаклун не витримає такого поранення! Хай живе Моанія! Єдина й неподільна!

— Щоб ти здох! — тільки й встиг я сказати… Громовий рик розірвав тишу… Чорне тіло парда мигнуло через кущі як блискавка… Келат не встиг ні відскочити, ні утекти.

Я підбіг до Вогнедана, і одразу зрозумів — скінчено… Куля розворотила лівий бік грудей… Серце Повелителя зупинилось… Не потрібно було ні кликати когось, ні рятувати…

— Це я винен, — вирвалося у мене, — я винен у вашій загибелі, Визволителю… Чого я запросив вас сюди… Я люблю Роллу, але обміняти вас на нього… Мій Вогнедане… Душа вільного краю…

Я сів поруч, і обійняв загиблого… Я плакав… Я гладив застиглі риси, торкався до вуст, на яких застигла тінь усміху. Він не встиг ні злякатись, ні здивуватись… Блакитний кунтуш поволі набрякав кров’ю.

Хтось вийшов на ґанок… Дастені… Спустився вниз… І застиг, побачивши парда над мертвим Келатом, і мене з загиблим на руках.

— Радійте, — мовив я стиха, — ви домоглися свого… Загинула найкраща людина цього гидкого світу… Можете відправити з цього приводу подячний молебень Чорнобогу.

— Рука Господня, — прошепотів белатець, — рука Господня… Він же і вас заворожив, пане найманцю… Він жбурнув мені гроші, які я заплатив вам за його голову. А тоді прийшов з вами сюди… Гордий, наче демон… Ось вона нині, його гордість… Потоптана найменшим зі світу цього.

— Ваших проповідей я ще в Ішторні мав задосить, — сказав я так, що белатцем аж тіпнуло. — якщо ви зараз же не заберетесь геть, я нацькую на вас Верена…

Пард загрозливо рикнув, а тоді загарчав так, що напевне перелякав весь квартал. Дастені треба було пройти повз нього, і він нерішуче зупинився. Тоді повернув назад.

— Ви вважаєте, — сказав я, — що я безпечніший за цього звіра?

Дастені так не вважав, але у нього не було іншої дороги… Хіба що назад, до будинку. Я вже не дивився на нього. Я обережно розстебнув скривавленого кунтуша, розірвав залиту кров’ю сорочку-чорногорку… Рана… вона здалася мені ніби меншою, ніж на початку… Саморобна Келатова куля пройшла навиліт… Начебто… Але на спині рани, здається, не було. Хоча сорочка і там була залита кров’ю… Я обережно повернув Повелителя набік… Дірка в сорочці була… Величенька така дірка… Рана… Рани не було…

Я знову повернув Вогнедана лицем до себе… Загострені риси начебто пом’якшали… Поклав пальці на шию, хтозна на що сподіваючись, і раптом відчув тремтіння живчика… Удар… Довгий проміжок… Ще один…

— О, ні, - прошепотів я, — не може бути…

Я був старим вояком… Я бачив людей з такими ранами… Я міг відріжнити живого від мертвого… Живчик під пальцями прискорювався… У мене на очах оживав мрець…

Серце Повелителя почало відлічувати удари… Рана поволі затягувалася… Та, що в грудях… Пробите кулею серце вже загоїло себе і погнало кров. Вуста Вогнедана порожевіли.

— Давайте, — вимовив я, — вертайтесь, Повелителю! Там добре, в гаю дубовім, а ми що тут робитимемо, без вас?

Дастені сів на сходинки ґанку. Він не мав сили ні тікати, ні стояти… Він трусився як в лихоманці, і весь час значив себе трикутником. Я поклав руку на скривавлені груди правителя… Від рани зостався білий круглий слід…

Вогнедан розплющив очі… Такі сині… такі здивовані…

— Стрию Білозіре, — сказав, — ви можете пояснити мені, що сталося? Я… здається, я помер…

— Не здається, — мовив я крізь сльози, — клятий моанський вилупок вистрелив у вас трохи не впритул… Срібною кулею, освяченою в дванадцяти церквах…

— Маєш, — прошепотів Вогнедан, — це ж треба додуматись… Срібна куля… Я ж не упир… Він би ще осикового кілка притягнув…

Хвіртка дому Ролли відлетіла набік… Просто до дворику влетіли два вершника… Мечислав і Дана… Поруч бігла Горяна… Подруга Верена перескочила через живопліт і помчала просто на Дастені.

— Ні! — владно вимовив Повелитель, намагаючись піднятись, — Горяно! Ні!…

Самка парда зупинилася у стрибку… Це було видовище…Велетенський звір приземлився просто перед ченцем на всі чотири лапи. Дастені повалився на сходинки ґанку як мішок.

Мечислав з Даною зіскочили на землю, не дбаючи про коней.

— Вогнедане!

Вони обхопили його з двох боків, цілуючи, пестячи, лаючи…

— Вогнику, диво наше, душа моя, брате… та хіба ж так можна… та говорили ж тобі…та обережність… Вогнеданчику…

— Я живий, — вимовив Вогнедан ще здивовано, — ні, таки справді — живий… І як я міг не відчути наміри цього моанського вилупка… Щоправда я натомився з отим зціленням.

Верен рикнув і штовхнув лапою труп…

— Оцей ось? — спитала Дана, — а священик?

— Свідок, — сказав я, — небажаний свідок. Дуже радів з того, що сталося… Давайте, попросимо Верена, аби він його торкнувся лапкою… Легенько…

— Стрию Білозіре, — мовив Повелитель докірливо, — не можна змушувати Стражів Гір убивати людей… Верен розумніший за інших пардів… Він після Збраславської битви довго прийти в себе не міг.

Ми перенесли Повелителя в дім… Поклали на канапі у вітальні. Я зазирнув до Ролли. Той тихо спав, навіть не знаючи, що втратив учня.

Поки ми з Даною стерегли спокій Вогнедана, котрий теж заснув, Мечислав подався до Палацу по одежу та коня для Повелителя… Про прикру цю історію ми домовилися нікому не оповідати.

Дастені щез… Коли Веданг виходив з двору, він ще лежав непритомним на ґанку. А коли Мечислав повернувся, то нікого вже не було. Ми лише рукою махнули — менше клопоту.

Ввечері Вогнедан поїхав до Палацу разом з Мечиславом і сестрою. Я залишився глядіти Роллу, а також дбати про похорон пана Келата Веркіна. Срібну кулю я, до речі знайшов — вона ударилася об стіну будинку, пробивши перед тим серце Повелителя. Щодо Дастені — то я уявляв собі, що він може розповісти…. Я людина не зла, але, якби це не було перед очима у Вогнедана, обов’язково прикінчив би святенника, аби той не радів з чужої смерті. Таємницю ми зберегли… Навіть найближчі не дізналися про цю раптову смерть і дивне воскресіння. Окрім, звісно ж, князя Данадільського, котрий мусив думати про майбутнє і робити висновки.

***

Три дні я не мав змоги зайти до Палацу, бо мав забагато клопоту… По — перше, я мав подбати про похорон пана Веркіна. Пард ударом могутньої лапи трохи не зірвав йому голову з в’язів… Сучого сина потрібно було поховати в закритій труні, і якось пояснити це сусідам та співчуваючим. Треба було пояснити все Роллі, котрий прокинувся аж наступного ранку. Здоровісінький і зо звірячим апетитом. Я оповів правду… Майже всю… Сказав, що Келат зовсім збожеволів, і стріляв у Повелителя срібною кулею… Не влучив, але на невдалого вбивцю кинувся Верен… Ну, і ось… Ролла схопився за голову.

— Недоумок! — простогнав, — догрався… Я ж йому говорив — змирись… Або їдь звідси під три чорти, якщо тебе тут все так дратує! Замах на правителя держави! Це ж і мене або посадять, або виженуть… І це опісля того, як шляхетний юнак врятував моє нікчемне життя!

— Заспокойся, Ролло, — сказав я, — ніхто тебе не чіпатиме… Зрештою, всі знали, що у пана Келата у голові джмелі гудуть. На ньому все і окошилося. Оповіси сусідам, що він підхопив заразну хворобу. Тому й труну закрито… І, на Бога — мовчи…

Похорон пройшов без ускладнень. Заупокійну служив панотець Рохан з церкви Святого Іркана. Поховали пана Веркіна на моанському кладовищі Боговлади, відділеного від ельберійського витою загорожею… Ми з Роллою подбали про плиту з трикутником вершиною вгору та з ім’ям померлого. Словом, зробили все так, аби не було соромно перед добрими людьми.

На зворотньому шляху ми з Роллою завернули на ельберійський цвинтар… Могилу Генда знайшли одразу — вона була неподалік від воріт, поруч зі старою гробницею. На гробниці було лише ім'я — Орта-Сонцеслава Яблуновська… Мати… Як запримітив її Імператор? Де? Можливо, про це було відомо Вогнедану… Другу-ворогу… Поруч з гробницею на могильному камені вибито було: Генд-Гордан Яблуновський… І нижче — «Душа моя спокій знайшла, лиш покинувши тіло… Я — тінь від меча, а хотів бути яблуні тінню…»

Ролла розчулено зітхнув. Йому завжди подобався напівкровний принц… Ну, і спокій цвинтаря нагадував моєму приятелю, що і він міг би тут спочивати вже в недалекому майбутньому, якби… Якби йому не пощастило свого часу допомогти в’язню Цитаделі вижити. Все таки добрі справи винагороджуються, хто б там що не казав…

Ці три дні Вогнедан відпочивав. Він звелів говорити всім, що застудився… Це викликало велике здивування — зазвичай, щоб вкласти дивного в ліжко потрібно, принаймні, багряної чуми… Скільки я оце знав своїх родичів — у них ніколи не було отих болячок, що так дошкуляють людям… Адже навіть нежить тому так і зветься, що вбити не вб'є, а жити не дає… Я вже не говорю про різачку, якою в Лояні хворів у дуже тяжкій формі, а в нетяжкій — то й рахувати забув скільки. Вербена якось оповідала мені, що в нашому тілі є якась служба безпеки — інакше і не назвеш, котра розпізнає усяку заразу і стріляє без попередження… Так от, у дивних оце військо чи то сильніше, чи то краще озброєне… Словом, чим більше в людині дивної крові, тим менше вона хворіє… Завидки беруть, авжеж…

Тому раптова хвороба Повелителя трохи здивувала його родичів. Однак що ж… Коли я нарешті заявився віддати шану воскреслому з мертвих, Вогнедан прийняв мене у спочивальні, загорнутий у теплий пухнастий халат… Вишенька тільки-но принесла йому гарячого молочка з медом, і молодий правитель розкошував спокоєм і неробством.

Втім, і те, і інше було відносним. Біля ложа «хворого» сидів князь Данадільський. Я, коли зайшов до кімнати, одразу приготувався до прочуханки. Однак, Ольг не став мені вимовляти. Сказав тільки:

— Ніколи не слід недооцінювати ворога… Ви, діти мої, вважали цього чоловіка блазнем… І навіть подумати не могли, що ота його щирість, з якої всі сміялися, є справжньою… Ви думали, що якщо ми не кричимо на весь білий світ про любов до вітчизни, то людина, яка це робить, є дурнем… І ось чим закінчилося таке ставлення до інакшої ніж ми, істоти… Срібною кулею…

— До речі, - зітхнув я, — тримайте, Повелителю…

Кулю, що я її знайшов біля стіни, знайомий мені ювелір прикріпив до срібного ж ланцюжка.

— Сто років вам жити, — мовив я, — і ще стільки ж..

— Вояцьке повір’я? — спитав Вогнедан з усміхом, — що ж, гаразд…

Він вдягнув ланцюжка на себе. Ольг спостерігав за цим незадоволено.

— Лиха сила, — мовив, — наведена на тебе… Дванадцять чоловік молилося за твою погибель… А ти це на грудях носитимеш…

— Спалю, — засміявся Вогнедан, — усяке лихо…

- Ішторнійці, - сказав Ольг, — покинули Боговладу… Поїхали до Моанії…

— Ми б все одно ні до чого не домовились, — сказав Вогнедан трохи винувато, — занадто жорсткі вони ставлять умови…

— Нас знову можуть стиснути у кліщі, - попередив Ольг, — як двісті років тому.

— Зладнаємо, — сказав Вогнедан, — корабель…

— Я знаю, — мовив батько, — але свідок твого воскресіння з мертвих може нам нашкодити…

— Хто йому повірить? — втрутився я, — навіть якщо кому і розповість…

— О, — вимовив батько, — повірили ж вони в демона, прекраснішого за денницю… Отже — маєш завдання, синку. За моїми відомостями пан Дастені має побувати в Моозі… Там багато кіленарів, і він хоче їх відвідати по дорозі до Моани. Їдь за ним, і налякай його так, щоб він мовчав… І взагалі — дій за обставинами.

— Буде патякати — уб’ю, — сказав я спокійно. Вогнедан ледь примружився… Подивився то на мене, то на Ольга.

— Родичі, - сказав, — безоглядність добра у дрібних дозах…

— По краплі, - пообіцяв я, — не переллю… До речі — вороги вживають її щодо нас незміряно… Дозвольте, Повелителю…

Я поцілував йому руку і піднявся. Треба було йти готуватися до від’їзду. На відміну від Вогнедана, я не вважав, що прикінчити Дастені буде аж так безоглядно. Якщо ти чернець — не лізь у справи воїнів… І не підходь заблизько до вогню.

Перед тим, як їхати до Моозу я ще побував на балі… Атож, то був справжній баль, присвячений заручинам княжича Квітанського та однієї з онучок князя Непобора, Сіяни. Я спостерігав свято з балкона — на балі були іноземні гості, а мені не можна було особливо засвічуватись. Втім, я все одно не вмів танцювати… Та й ні з ким було… Мені вже перевалило за сорок, а я досі не мав у Гнізді Ворона господині… Пані Миляна… Занадто багатьох чоловіків вона лікувала від розбитого серця… Панна Чайка, моя сіллонська подруга корсарських часів, давно вже вийшла заміж… А Мальва… Мальва… Опісля отої останньої розмови я навіть підходити до неї боявся.

Юний Вовк Вигорич не зводив очей зі своєї Сіяни, котра дійсно сяяла срібною ельфійською красою. Всі розуміли, що тут святкують не просто злюб — союз людей і дивних. Ця пара і відкрила баль… Я загледів пана князя Крука… Князь Квітанський стояв поруч з Непобором Сіллонським і мав, їй-бо, незлий вигляд поруч з витонченим дивним… Сила і краса… Відвага і спокій… Союзники…

А ось на середину залі вийшла ще одна пара… Вогнедан та Вишенька… І заспівали скрипки щемливу мелодію чорногорського танку…

«Крила

Здіймали птахи в надвечір’ї

В кігтях

Несли жалі жарин осінніх

Клином

Несли по полю золотому

Сизу втому…»

От оцю тремтливу мелодію і поніс я з собою у далеку дорогу… Дастені був лише частиною мого завдання… В Моозі починалися заворушення… Еге ж, приклад Ельберу надихнув багато кого… Я мав налагодити контакти з місцевими самостійниками і домовитися за поставки зброї. Це була ідея Ольга — створити між нами і власне Моанією низку буферних держав… О, мій батько вмів перекроювати мапу знаного світу. У напарники він дав мені мого старого знайомця Тархома.

В Моозі я і «провалився»… Вперше…Ішторнійську пригоду в рахунок не беру — проти Ордену ми тоді не працювали. Для багатьох наших цей перший раз ставав останнім… «Тінь» не могла помилитись двічі, бо до другого разу просто не доживала.

Не дожив і Тархом… «Тутешній моанець» загинув, коли нас оточили «тайняки»… Він був гарною людиною, мій останній напарник… За ті кілька місяців, що ми провели в Моозі, ми потоваришували… Сподіваюся, що він таки потрапив до нашого гаю дубового, бо в мейдистському вираї йому буде не вистачати ельберійської мови, яку він дуже любив…

Не оповідатиму подробиць нашої справи, бо вона є занадто недавньою, і не хотів би я згадати десь не там тих людей, котрі були в неї вплутані… Почалося з того, що ми віднайшли ішторнійських посланників. В Моанії вони вже іменували себе жебрущими ченцями Ордену, котрі творять паломництво по місцевим кіленарським храмам. Влада на них косилася, але перешкод не чинила, певно через імператрицю-ішторнійку.

І ось в Соогді, стольному місті Моозу, ми з Тархомом навідали пана Дастені… У повному вбранні «тіней», з закритими обличчями…Вночі… Старий спершу прийняв нас за чортів, але швидко оговтався. Говорив Тархом, я виконував роль мовчазного убивці… Ми витягли превелебного на дах будинку, підійшли до краю, і опустили вниз, тримаючи за руки… Зайве й говорити, що рота перед тим ми йому заткнули. Тархом ввічливо порадив белатцю забратися геть з Західних Земель… Кудись на острови, навчати дикунів основам мейдизму. Якщо ж превелебний не послухає доброї поради, то наші наступні відвідини закінчаться тим, що його поховають…

Опісля того, як Тархом виголосив свою промову, ми віднесли напівзомлілого Дастені до його кімнати і полишили там, перед цим, само собою, перетрусивши скриньку з паперами. Там було дещо дуже цікаве… Ну, і, ясна річ, дуже хвилюючий звіт про смерть і воскресіння Повелителя. З поясненнями самого пана Дастені… Він навіть віднайшов десь у Святому Письмі ім’я демона, якого уособлював Вогнедан… Ізгліян… По-нашому — Князь Вогню…. Я читав цього звіта як захоплюючу повість… Тільки була вона зовсім про іншу людину, ніж наш Повелитель… Ясна річ, що Тархом порадив пану Дастені, ще там, на даху, не цікавитись занадто особою Вогнедана Ельберійського. І не рівняти його зі всякими там ішторнійськими чортами.

Ченці вибралися з Соогди наступного ж дня… Вони мали податися до найближчого порту, бо вертатися через Ельбер Дастені зроду б не наважився. А ми продовжили виконувати завдання Ольга щодо зв’язків з місцевими повстанцями… І всипалися якраз на цьому.

Скажу просто — нас здала людина, якій ми — не довірились, ні… Але через неї йшов збройний транспорт… Шаблі і рушниці… Порох і кулі… Нібито для контрабандистів Сірагони — єдиного порту Моозу… Ми з Тархомом і видавали себе за контрабандистів… І не розпізнали в людині, що була у нас на платні, «тайняка»… Що ж, навіть у митців бувають невдачі… Була стрілянина… Тархом загинув… Його тіло повісили потім на міській шибениці… А мене взяли, бо я таки хотів прорватися, поклавшись на свої знання мистецтва бою… І майже вирвався, але… Словом, не пощастило…

Ясна річ, що про свої поразки нікому не хочеться розповідати. Мене притягли до міської в’язниці… Притягли непритомного. Там привели до тями, і почалися розпити…

Мене піднімали на дибу тричі, а били при тому так, що м’ясо відставало від кісток. Я стояв на тому, що є контрабандистом. Це не рятувало мене від шибениці, але, принаймні, нічим не прив’язувало до Князя «тіней». А мене розпитували саме за нього… За Ельбер… За Повелителя… Я спочатку не міг втямити, чого це до мене так присікуються, аж поки мені не зробили очну ставку з Дастені…

Ченців, виявляється, затримали в Сірагоні. Як тих, що були у Боговладі… Їх запідозрили у шпигунстві… Дастені понарозповідав такого, що «тайняки» не знали як і ставитися до його слів… Про всяк випадок вирішили звести його з підозрілим бандитом, котрий попався на перевезення зброї. І сучий син мене пізнав… Я впирався на тому, що є найманцем, і в Боговладі працював охоронцем… А опісля отого випадку з Келатом Веркіним, мене, мовляв, вигнали… Коли Дастені повторив оті свої оповіді про воскресіння з мертвих, я знизав плечима… Так, стріляв, але не влучив… А мене вигнано за роззявкуватість…

Ніколи ще смерть, огидна та кривава, не підходила так близько… Якби я не помер від тортур — на мене очікувала паля… Так, принаймні, оголосив «тайняк», котрий мене допитував… Я продовжував брехати, зізнаючись у всьому, але тільки не у тому, чого від мене очікували…

Одного не дуже чудового дня, коли я валявся у камері на брудній соломі і марив ковтком води, за мною прийшли охоронці і, лаючись, витягли на в’язничне подвір’я. Ходити я вже не міг, і мало що тямив… Вірніше — тямив достатньо, аби мовчати на допитах, бо брехати вже не мав ні здоров’я, ні сили.

Наді мною чийсь верескливий голос лаявся останніми словами. Хтось бубонів які-то виправдання. Все це доходило до мене наче крізь подушку. Врешті, мене вкинули до тюремного візка, ляснули дверцята, і коні рушили.

Я мав ще досить розуму в голові, аби втямити, що мене везуть до Моани… На подальші муки. Всоте я спитав себе, чого я не застрелився при арешті.. І на що, дурень, сподівався… Он Тархом уже давно в безпеці від страждань і дізнань… У мене аж сльози покотилися з очей, настільки стало шкода самого себе… А тоді я зомлів і довго не приходив до тями.

Чисте ліжко, в якому я очуняв, здалося мені гарним сном… Наді мною схилився моанський вояк в сірім однострої…. Крізь ману сяйнули знайомі зелені видовжені очі. Я подумав, що продовжую спати, і тому ні озвався ні словом.

— Друже Ворон, — лагідно сказав юнак, — я — Богдан… Богдан Ставський… Не пізнаєте?

Отут я заплакав знову… Богдан… Я не знав, що він тут робить, і де я, але зрозумів, що більше мене не будуть мучити. Богдан не дасть… Я попрохав його в разі чого негайно мене пристрелити. Ставський мовив заспокійливо, що ми у безпеці, і, як тільки я трохи одужаю, мене перевезуть через кордон…

Ховалися ми у Страгії, в одному з кедазьких селищ. Через кордон хлопці Ставського перетягли мене на ношах… Болотяними стежками. Чекати довше не можна було — замість одужання у мене почалося зараження крові. Я знову метався у маренні, чомусь мені ввижався баль у Боговладі і те, як танцює Повелитель… А я, нібито, намагався зупинити Келата Веркіна, котрий цілився з пістоля в танцюючих… А потім мені почала ввижатись Мальва, котра втирала сльози… І стривожене лице Ольга… І знову я побачив Повелителя, котрий схилився наді мною, і його бездонні грозові очі наче втягли в себе страждання і біль.

— Як ся маєте, стрию?

Ніжне личко, дуже схоже на лице Вогнедана, але без сивини і отих рубців… Дана… Княгиня Ведангська… У дуже широкому вільному вбранні…

— Краще, — ледь вимовив я, — ніж було досі… Де це я, ясочко?

— Вітаю вас, стрию, у Гнізді Драконів, — схилилася переді мною жінка, — хвала Богам — вас встигли довезти. Добре, що нині весь рід зібрався тут…

— Повелитель мене витягнув, — спитав я, — чи ти, донечко?

— О, ну звісно ж Вогнедан… А, ви не знаєте… Мені не можна зараз зцілювати… І навіть їздити верхи…

— О, — зрозумів я, — відстав я від життя, туляючись світами… І коли ж?

— Вже скоро, — всміхнулася Дана, — тому і всі наші тут… Зустрічати первістка Трьох Родів, народженого на волі.

— Швидкий твій Мечислав, — всміхнувся я, — всіх випередив…

— О, — серйозно мовила жінка, — це — мужчина… Справжній… Сподіваюся, у нас буде син… Красень з очима Драконів… Ми вже домовилися, що вроду він візьме мою, а очі нехай будуть батькові…

— Я радий за тебе, ясочко, — мовив я щиро.

— Я піду, спочину, — мовила Дана, — а до вас пришлю доглядальницю…

Та замість доглядальниці в дверях з’явилася Мальва… З кошиком для гаптування у руці. Вона сіла до кріселка поруч зі мною.

— Я думав, — озвався я стиха, — що бачу тебе у маренні…

— Говорила я батькові, - мовила Мальва смутно, — що він колись підведе тебе під шибеницю… Занадто ти безоглядний, Білозіре…

— Мальво, — зітхнув я, — може, хоч нині ти скажеш мені… За Горицвіта… За те, як мене ненавидиш… Чи може… Мальво…

— Горицвіт — твій син, — сказала Мальва втомлено, — і я тебе не ненавиджу. Я навіть Вереса не ненавиджу — я його зневажаю… Більше за все на світі не терплю чоловіків, схожих на вередливу жінку.

— Мальво, — вимовив я, радий уже з того, що вона поруч і говорить зі мною, — Навіщо тобі страждати? Твої діти виросли, донька — замужем… Покинь свого нелюба! Зостанься зі мною… Так, я по вуха загруз у батькових торгових справах, але ж і у таких, як я, є родини… Я маю сина… Він тебе любить…

— Білозіре, — пирхнула Мальва знайомим голоском вреднючки, — Невже північани вибили з тебе рештки розуму? Чи мені почулося, а чи ти і справді пропонуєш мені заміжжя при живому чоловікові?

— Але ж Мальво, — сказав я, — ти — язичниця, і вас не скуто ланцюгами… Зі мною ж ти взяла розлуку, коли я повіявся у світ…

— Занадто пізно, — мовила моя перша жона, — занадто пізно, брате Білозіре… Ти… Ти негідник! Ти мав би приїхати до Чорногори одразу ж по своєму поверненні з чужих країв, посадовити мене на коня і відвезти до Гнізда Ворона… А тепер… У мене немає серця — воно зотліло в тому житті, яке не було життям… Мене рятували лише діти — тепер діти вилетіли з Лелечого Гнізда… Як вирослі пташенята… Ми з Вересом — дивні…. Ми житимемо довго, катуючи одне одного… Ти спізнився з порятунком… Не говори мені більше нічого… Я — твоя сестра… І тільки.

Наступні дні я поволі знову оволодівав своїм тілом, потиху дякуючи Вогнеданові, що він мене врятував вже вдруге, і не дав зостатися калікою. Сам Повелитель і тут не міг позбутися клопотів, бо об’їздив з Мечиславом усі міста Старого Ведангу. Але він подбав, аби серед вибраного кола родичів опинилися Найсінь з Терночком. Тому я насолоджувався ще товариством сина і приятеля і вважав, що опісля моанських катівень це досить непогане збавляння часу.

Вогнедан, опісля того, як повернувся з Мечиславом із Радину, якось завів довгу розмову з моїм Найсінем. Колишній гвардієць — «тигр» не забував ні на хвилину, що говорить з «імператором». Він відповідав на питання поштиво і по суті. Опісля Вогнедан сказав мені:

— Ваш приятель починає нудьгувати… Терну вже не потрібен вихователь… Я хочу забрати Найсіня до палацової охорони Боговлади… Так, його понівечено, але боєць він непоганий і з однією рукою. До того ж мені й не потрібна охорона. Просто вона мусить бути… Для престижу.

— Так, — погодився я, — назад до Лояну йому вороття немає… Якийсь час він сподівався, але… Втім, виховуючи мого сина, він виконував наказ керманича. Давно загиблого… П’ятнадцять років виконував… Це таки вірність… і це заповнювало його існування. Але хлопець виріс…

— Вірність? — замислено спитав Вогнедан, — а може — кохання?

Я остовпів.

— Що ви маєте на увазі? — спитав розгублено.

— Той керманич — мати Терна — Наньгуна, — мовив Повелитель, — хлопчина нагадує матір з виду… Ви ніколи не помічали, яким поглядом дивиться Найсінь на свого вихованця? Ви ніколи не спитали себе, чому він за всі ці роки не доторкнувся до жодної жінки? Стрию Білозіре, ваш друг з тих людей, котрі кохають лише раз — і на все життя… Я на жаль не такий, а от Мечислав — людина схожої породи.

— Я — клятий себелюбець, — мовив я покаянно, — використовував чоловіка, і навіть ніколи не запитав, що він відчуває… Як йому живеться…

— Він прожив ці роки так, як вважав за потрібне — тихо мовив Вогнедан, — і ні про що не шкодує. Але приділяйте йому більше уваги. Не забувайте, що він вам друг… Не слуга… Не підданець… Друг.

Оце так отримав я догану… З соромом я зрозумів, що всі ці роки сприймав відданість Найсіня як щось само собою зрозуміле… Дійсно, не цікавився ні його особистим життям, ні тим, про що він думає… Про що мріє… Зовсім забув про наші колишні наміри повернутися до Лояну… Відвоювати для сина Немлінь імператорський вінець… Тут бо мій Терночок був лише ельберійським шляхтичем… Лише… Це — висока честь, але ми могли б вибороти для нього Високе Сидіння лоянських імператорів. Могли б, звісно і загинути в тій борні… Разом з Терночком… Та що вже тепер думати про це… Ні я, ні Найсінь вже не повернемося до того краю прекрасних храмів, жорстокої знаті та забитого люду… Наша судьба — зостатися тут, і бути похованими в землі Ельберу… Це — для Найсіня. Мені могло так не пощастити.

Десь через місяць настав строк для княгині Ведангської… Вербена урочисто провела її нагору, до спочивальні, і забрала туди ж усіх жінок роду… Вишеньку, Мальву та Шипшину Трембич, котра за час моїх моозьких походеньок встигла стати дружиною Горицвіта. А отже — моєю невісткою… Ні вона про це не відала, ні сам Горицвіт, але мені приємно було дивитись на цю красуню-верховинку в моністах і згардах…Була присутня також і Купава Тополина, як молочна мати князя Ведангського… Вона мала замінити Ружену… Чоловікам же залишалося, як завжди у такій халепі, сидіти внизу, у вітальні і потроху нервувати.

Ми й сиділи… Ми — це князь Данадільський, котрий зберігав незворушний вигляд… Однак я добре знав батька… Хвилюється Ольг… Дуже хвилюється… Верес Лелег… У цього такий вигляд, наче принцеса має народити жабу… Або, принаймні, народити від жаби… Всі знали, що пан Верес не терпить Дракона — напівкровку. Горицвіт Лелег…Цей, ніби, спокійний… Нічого, хлопче, у тебе все попереду… Близнята Лелеги…Усміхаються… Повелитель… З книгою в руці, аби не так нудьгувати в очікуванні… Ваш покірний слуга… Зі своїм сином Терном Лелегом, котрий аж посірів на виду від хвилювання. І, нарешті — майбутній татко Первістка Волі… Його вельможність Мечислав Ведангський… Переляканий ще більше за Терна.

- І з чого ви взяли, — розумує тим часом Горицвіт, — що буде саме хлопчик? Можливо, першою народиться дівчинка… Князівна Ведангська…

— Я оце думаю, — Мечислав розгублено, — а що як вона…ну…буде на мене схожа? Дівчинка… Хлопцю то що — з лиця води не пити, але дівчинка з моїм обличчям — це щось жахливе.

— А ти хіба не знав, Руженичу, що в подружньому ліжку іноді трапляються діти? — спитав Верес з великою долею єхидства, — треба було раніше думати. Коли одружувався.

— Зате, принаймні, будеш певен свого батьківства, — «потішив» Влад Лелег, — а нареченого ми для неї знайдемо.

— Якщо народиться дівчинка, і негарна, — раптово втрутився мій зазвичай мовчазний Терн, — я одружуся з нею, коли вона виросте. В нашому домі не буде жодного дзеркала… Окрім моїх очей, а в них вона завжди буде красунею…

— Який же славний хлопчик, — мовив Мечислав розчулено, — батьку Білозіре, у вашого сина душа справжнього ельберійця…

Верес окинув нас таким поглядом, наче ми йому були винні цінні папери Торгового Дому Росавів… Стривай, любчику, ти ж мені навіть не подякував за порятунок у Збраславській битві… І чого я ото тебе витягував? Хіба що з любові до ближнього, яка має бути в душі у кожного щирого мейдиста.

Час тягнувся поволі… Ми вже встигли і росавського покуштувати, і поговорити, і помовчати… Мечислав то по кімнаті метався, а то сів біля ніг Повелителя, і той заспокійливо поклав руку на вузол чорного волосся, що прикрашав голову Дракона.

— Ну, — мовив заспокійливо, — нічого страшного не трапиться… Це все цілком натурально…

Я згадав про Немлінь, але промовчав… Такі спогади були зараз недоречні… Ведангу було досить спогадів про те, що його мати померла пологами. Тому він, напевне, аж так хвилювався.

Вербена з’явилася на сходинках, що вели до спочивальні, несподівано і нечутно.

— Мечиславе, — сказала владно, — знімай сорочку, і йди за мною…

Дракон поспішно рвонув на собі вбрання, плутаючись в застібках. Під кунтушем на ньому булла сорочка зі звичаєвим візерунком Ведангу… Червоно-чорні переплетені ромби, що означали землю Ельберу… Землю, так щедро политу кров'ю його бунтівного роду…

Я знав цей звичай… Дитя повинен був прийняти батько… На свою сорочку… Якщо батько загинув, або помер, то найближчий родич… Чував я колись, що двійнят Пардів приймали на сорочку Ольга, бо дід Іскра відмовився виконувати язичницький покон, а Ясногор Пард, вітчим, не встиг дібратися до Ігворри зі свого гірського прихистку. Сам Мечислав прийшов на світ без обрядів, під прокляття матері… Тепер він дуже хотів, аби все було як належить. Скинув сорочку і побіг за Вербеною нагору.

— Життя на порозі, - озвався Вогнедан задумливо, — і вперше за стільки літ — не для борні і муки… Для кращої долі…Кому, як не мені, від серця бажати, щоб Веданги не гинули молодими…Коли з’являлися на світ ми з сестрою — біля материного ложа стояв хіба що дух Воїна Ведангського…

Ми всі затихли, кожний думаючи про своє… Гарячий знайомий вітер раптово війнув по вітальні… Мені запекла побратимська руна… Навіть непримиренний Верес перестав кривити губи і аж підскочив, щось відчувши… Здогад раптом обпік мій розум… З дубового гаю пращурів йшов до нового втілення Воїн Ведангський… Саме він — і ніхто інший… Він бо сам обіцяв, що повернеться до роду… У Вільний Ельбер, де правитиме його гордий син…

Повелитель підвівся з крісла… Він теж відчув…З очей його поволі спливали сльози.

— Тільки малювання, — вишептав, — тільки малювання з тебе, татку… Я вже старший за тебе, тодішнього… Як жаль, що ти не пам’ятатимеш минулого… Напевне, ти писатимеш вірші і в цьому втіленні…А всі будуть дивуватися — яка здібна дитина…

Покликали нас нагору десь через годину. Мечислав сидів біля Даниного ложа, і урочисто тримав на руках немовля, загорнене у вишиванку. Він явно пишався своїм витвором… Дитя було хлопчиком… Як і очікувалось. З ніжним матовим личком… З рисами красуні Дани… І з чорними очима Драконів…

— Ми вирішили, — сповістив молодий князь, — що назвемо сина Воїном… На честь мого звитяжного дядька, котрий загинув за волю для Ельберу. Слава Вільному Краю!

— Хай славиться! — першим відповів Повелитель, схилившись над небожем, — живи довго, Воїне Ведангський!

Коли настала моя черга подивитися на малюка, дитина запручалася і випростала рученя… Я обімлів… На маленькій ручці чітко малювалася родимка. У вигляді Руни Сили… Моя побратимська руна.

— Воїне, — мовив я розчулено, — ти ніколи не помилявся…

— В чому? — поцікавилася з ложа виморена, але щаслива матуся Первістка Волі, - в чому ніколи не помилялося оце ось маленьке диво?

— У виборі, - сказав я, — у виборі мами і татка…

— Авжеж, — задоволено мовив Мечислав, — шкодувати він не буде, мій Воїн…

Дитя раптом запищало… Дзвінко і переможно.

***

Тепер нарешті настав час розповісти, за що я отримав «квітку на могилу«…Чого не можу собі пробачити й забути… Скільки разів говорив собі, що потрапив у такі кліщі, з яких не виборсуються. Що інакше повестися тоді я не міг… Що… Але — до біса виправдання. Винен, отже, — і все.

Мені не треба було тікати… Я мав залишитись і прийняти суд і кару… Але я не зміг би… Не зміг би подивитися в очі двійнят… Не зміг би витримати зневагу Вогнедана… Не зміг би перенести зненависть Дани… А коли вже Ольг з Мечиславом якимось дивом врятувались — то й їхнє презирство… Можливо мене не вбили б… Я зміг би довести, що все це — страшна випадковість…Судьба… Але мене напевне вигнали б з роду… Де б я подівся? Куди б пішов… Лети, Вороне… Я вже не той двадцятилітній юнак, що переплив колись прикордонну річку і босий, з чобітьми на шиї, подався у світ. Краще вже втекти самому, а ще краще — зробити те, що від мене вимагає честь…

Тоді я залишився у Гнізді Драконів. Відпочивати…І прожив там з півроку. Ох, якби я перебрався тоді до Боговлади… Відповів би за все сам… Але я залишився, бо Мечислав дуже мене припрохував. Дитя, за звичаєм, має бути перші роки життя оточене піклуванням рідних… В тому числі — дідуся та бабусі… Дитину не можна відвозити далеко від родового гнізда… Аби звикала… Приростала до рідного дому та рідної землі не розумом — душею… У Мечислава не було батьків… Він звав ненькою Купаву Тополину, а батьком…батьком звав мене… Тому я і зостався на невизначений час… Аж поки Ольг не накаже збиратися…

Зі мною лишилися і Терн з Найсінем. Повелитель дозволив своєму пажеві служити князям Ведангським, аж поки я у них живу. Терн і радів, і трохи сумував… Треба було дивитись, як він пестив сина Дани… І як дивився потайки на молоду матір… Я почав тривожитись — дитяча закоханість перетворювалась на юнацьку затятість… Мій син міг стати таким же нещасливцем в родинному житті, як і Найсінь, котрий все життя кохав недоступну йому жінку. Але спроба завести розмову — не допомагала. Хлопець замикався, хмурнішав і мовчав.

І от одного разу, влітку, я вибрався до Дубна. Розвіятися, прогулятися… Подивитися збройні ряди ринку — це для себе, і книжкові — це для сина… Зброю Терн теж любив, але пристрасть до читання напевне успадкував від загиблого лоянського дядька Вінь-дана, книжника й поета. Отже, я пройшовся по тим рядам, подивився зброю місцевого виробництва — досить непогану, ішторнійські шпаги, теж добрі, нічого для себе не знайшов, зате в книжковому ряді купив для Терна збірку поезій Вогнедана Ельберійського, не нашого Вогнедана, а того…Останнього Повелителя… Оця ще плутанина з іменами… Моанці вивернулися з цього, даючи своїм імператорам порядкові номери, а в Ельбері правителя іменували за його родом: син такого-то, онук такого-то. Наш Повелитель теж підписувався нині: син Воїна, онук Воїслава… Таємниця його народження, спливши на поверхню, ще більше прив’язала до нього Квітан, де Чорний Воїн вважався трохи не святим.

Той Вогнедан був сином Святослава, онуком Святополка… Так і було написано на маленькій, свіжовидрукуваній книжечці… Я поклав її до кишені, заплатив гроші, нового ельберійського карбування, і подався на міст через річечку Жолудеву. Помилуватись краєвидом…

Окрім милування була ще одна причина вийти на відкрите місце. За мною був «хвіст». Я помітив його ще біля крамниці зі зброєю. І сподівався, що на мосту сучий син якось виявить себе. Цікаво, хто ж це ходить за мною? Грабіжник, чи щось гірше? Я поправив в рукаві метального ножа, який носив з собою про всяк випадок, і зупинився біля перил мосту. На тому боці річки, куди я йшов, був заїзд, де лишився мій кінь… Туди-то мені і потрібно було, але цікавість таки перемогла.

Чоловік, котрий йшов за мною, був багато вбраним і досить симпатичним з виду… Що не могло йому завадити мене обібрати, в разі чого. Якщо, звісно, я б йому це дозволив. Високий такий молодик з видовженим шляхетним лицем… Кароокий… Смуглявий… Домішок дивної крові не проглядається, але це не завжди видно зовні…Зі зброї — тільки запоясник… Словом — або дрібний шляхтич, або розбагатілий ремісник… Не хуторянин — ті не носять кунтушів… Я продовжував стояти, нахабно роздивляючись переслідувача. Той зупинився теж і мило до мене посміхнувся.

— Пане Ешіор Керін? — запитав.

— З ким маю честь? — ґречно поцікавився я, не відповідаючи.

— Орт Лесків, — сказав молодик, — я до вас з дорученням.

Орт — отже мейдист із вірних, бо нині більшість ельберійців почали вживати своїх язичницьких імен… Однак… Чим далі — тим цікавіше.

- І від кого доручення? — запитав я лагідно.

— Від певної правної контори, — відповів молодик, — вона веде справи у кількох країнах. В тому числі — і у колишньому Моахетанзі.

Хлопче, якщо ти стряпчий, то я — ішторнійський чернець… Однак я не став виповідати свої здогади вголос.

- І що ж це за доручення? — поцікавився.

— В нашій конторі, - почав молодик, — зберігається заповіт вашого діда… Вашого справжнього діда, пане Керін… Князя Дафіна Астеонського…

— О, — сказав я, — але ж я — сирота і не певен своїх родичів…

— Зате ми певні, - сказав Орт, — інакше не звернулися б до вас… ваша ясновельможність.

— Шановний пане правнику, — відмовив я, — але ж я не дитина, яку спокушують брязкальцем. І не миша, котра кидається на сир у мишоловці. Що від мене вимагається взамін на пишний титул та землі астеонських пращурів?

— Зовсім небагато, — сказав молодик, — ви один час працювали в охороні князя Чорногорського…

— Я сплачую внески у Гільдію Найманців, — сказав я лагідно, — і дійсно працював на володаря Ельберу…

— Нема ніякого Ельберу, — прошипів Орт, — є Моахетанг… Поки що — колишній… Гаразд… Ви — найманець. Погодьтеся, що для князя Астеонського це не є вершиною життєвого шляху…

— Що поробиш, — зітхнув я, — про те, що я є князем, я дізнався лише кілька хвилин тому… Отже — ціна заповіту?

— Деякі відомості, - мовив Орт, — про головне втілення диявола…

— Себто, про Повелителя? — всміхнувся я, — але ж я знаю про нього стільки ж, скільки й весь Ельбер…

— Можливо, — відказав Орт. На цей раз сучий син не виправив мене, — можливо, що вам не довіряли. Але… Наприклад, нас цікавить, чи може його вбити звичайна зброя…

— Кого це — вас? — поцікавився я, — певну правну контору? І де вона знаходиться? Чи не в Моанській Цитаделі?

— Можливо, — мовив молодик звільна, — це має вам довести, що заповіт вашого діда є справжнім.

Він поліз до кишені і дістав звідти згорнутий папір… Власне, я вже бачив подібний — мені його якось показував Ольг… Перший примірник заповіту, який він вивіз разом зі мною з Астеону. А це був другий… Або третій… Цікаво, де «тайнякам» вдалося його відкопати?

— Беріть, — озвався Орт, — ми вам довіряємо…

Авжеж… Отже є ще й третій примірник, і він зостався у них… Однак, я таки взяв папір і мовив:

— Для чого це мені? Я не збираюсь повертатись, і не можу бути вам корисним.

— Слабке місце князя Чорногорського, — прошипів Орт, — може бути відоме родичам… Наприклад — князю Кеяну Ведангському…

— Я б не радив вам так до нього звернутися, — не втерпів я, — уб’є…

— Поцікавтесь у нього ви, — запропонував «тайняк», — він вам вірить…

— Молодий князь дуже мовчазний, — зітхнув я, — і не любить вести дурні розмови…

— Подумайте, — сказав Орт, — якщо ви дасте нам ці відомості, вас одразу ж введуть в права успадкування… Вже виготовлено імператорський указ… А смерть князя Чорногорського очистить вас від того зла, яке ви могли зробити вітчизні, воюючи за гроші. Якщо ж ви відмовитесь співпрацювати… На вас чекає велике лихо… Стійте рівно, доки я не відійду… Ви на прицілі…

Я і сам це вже зрозумів… Мене тримали під цівкою рушниці на протязі всієї цієї милої розмови. Стрілець влаштувався на величенькій дуплавій вербі біля мосту… Але ж не сволота…

Я пішов не до заїзду, а до ратуші. І оповів варті про двох грабіжників. Описав Орта, а про другого сказав, що не розгледів його як слід, але він має рушницю. Опісля того забрав свого коня, і помчав до Гнізда Драконів…

Мечислав зустрів мене новиною… Приїхали Повелитель з Горицвітом і забрали з собою Дану… На кілька днів. До корабля, який було приховано десь у Веданзі. Вогнедан все ще не відводив своє диво на Сіллон — Ольг його таки стривожив отим своїм попередженням, що ішторнійці можуть змовитись з моанцями і напасти одночасно.

А, оскільки Дана не могла далеко виїжджати з Гнізда Драконів, корабель був десь поблизу. Ото туди вони і подалися втрьох, полишивши дитя на Мечислава… Вірніше — на Купаву, але щасливий батько рішуче перебирав усі клопоти на себе… Навіть кашку немовляті сам варив… Маленький Воїн за півроку підріс і вигарнів… Це був дуже втішний малюк… Він уже намагався навіть сидіти, хоча у нього ще нічого не виходило.

Я розповів Мечиславу про те, що мене переслідували бандити… Князь Ведангський одразу ж відправив до Дубна ще й своїх людей. На пошуки пана Лесківа. Заповіт я кинув до шкатулі, поміж своїх паперів, і на цьому все закінчилося.

Наступного дня, по обіді, Найсінь з Терночком подалися вполювати кролів на печеню. До Чорного яру. Це була улюблена синова розвага. Зазвичай я виходив їх зустрічати, і доходив аж до того місця, де стежечка починала спускатися вниз…

Ось і цього вечора я подався туди… Сів на камінь і почав чекати… Швидко почало темніти… Я гукнув… Нічого… Спустився вниз на кільканадцять кроків… І в примарному вечірньому світлі побачив мертвого Найсіня…

Мого «тигра» було вбито пострілом у спину… Вбито не тут, бо на траві не видно було крові… Його притягли сюди навмисне… Щоб я знайшов… Бідолашний Найсінь… Вираз обличчя померлого був спокійним і незворушним. Як завжди. Він не завважив небезпеки.

Не знаю, скільки я просидів біля тіла загиблого друга. Аж поки не завважив приколотий до його сорочки аркушик паперу. На ньому стояло: «Білий Камінь, десята…»

Я зрозумів, що мій Терн напевне у цих паскуд… Часу у мене було — лише дійти до каменя. Я знав де він: на дорозі до Воїданова. Місце там було досить безлюдне, особливо вночі.

О десятій я був у вказаному місці. Швидко з’явилися й вони… З паном Ортом на чолі. Восьмеро…

— Де мій син? — спитав я одразу.

— А я попереджав вас, пане Ешіор, — усміхнувся Орт, — Гонде, покажи йому…

Гонд, здоровань, який не поступався мені зростом, і був, напевне, моанцем змішаної крові, дістав з кишені якогось мішечка… Розв’язав… Дістав… Я пізнав синові пальці навіть у присмерковому світлі… На знайомому срібному перстенику з гербом Лелегів закрепла кров.

— Він ще живий? — спитав я спокійно. Занадто спокійно. Саме в ту хвилину в моїй душі щось луснуло, наче перетягнена струна.

— Ще, — мовив Орт, — Ви ж не хочете, пане Ешіор, щоби ваше дикунча зосталося без голови?

— Умови? — спитав я мертвим голосом. У мене вже не було сил прикидатись чи хитрувати. В мене не лишилося гордості. Аби цей паскудник звелів мені поцілувати йому чоботи — я б поцілував.

- Є хід до замку? — спитав Орт, — який не охороняється?

Такий хід був… Власне, Мечислав займався відновленням родового гнізда, тому і челядь жила не в будинку, а у прибудовах. В основній частині дому були опоряджені лише спочивальня, маленька вітальня та Мечиславів кабінет…А хід…Він починався в отій напівзруйнованій вежі, яку Веданг хотів теж відновити і якось поєднати з новим виглядом дому. Мечислав же мені його і показав…Саме цим ходом пройшов колись до вежі князь Воїн Ведангський, тримаючи в обіймах Конвалію.

— Князь нині у замку сам? — допитувався тим часом Орт, — де відьма?

— Поїхала, — сказав я, — до брата…

— Гаразд, — ошкірився Орт, — проведеш нас до цього…красеня. Я знаю, що їхнє щеня зосталося з татком… Мені потрібна ця дитина. Бачиш — но, астеонцю, який ти став покірливий… І з отою нелюддю буде те саме. Май на увазі, якщо ми не повернемося до ранку, твого сина поріжуть на шмаття. Тож не здумай щось учворити. Твоя смерть не врятує хлопця.

До вежі ми підійшли десь опівночі. Поганці засвітили ліхтар, і ми рушили до підземелля… Двох чоловік Орт залишив на варті, й ми рушили переходом. Дійшли до старих камінних сходів і піднялися нагору. Двері в жиле крило були незамкнені… Не дивно — про хід було відомо лише Мечиславу та ще Купаві. В дитинстві Дракон ховався там під час приїздів Шрежіна.

В коридорі я почув голос Купави. Блимнуло світло. Ми застигли. В спину мені вперлася цівка пістоля.

— Ну, хіба це чоловіче, вояцьке діло, — бурчала пестунка, — пелюшки дитині міняти? Чого ти будеш над ним чипіти, Руженичу? Давай я заберу маля до себе… Ти ж уже дві ночі не спав як слід.

- Ідіть, відпочивайте, нене, — лагідно сказав Дракон, — ми, чоловіки, тут якось самі впораємося. Та й він зараз спить…

— Зроби мені гірше, — хмикнула Купава, — пестунка піде спати, а молодий князь буде дитину цілу ніч на руках носити. Воно ж без матері таке неспокійне… Завтра будеш хилитатись, гейби з похмілля.

— Свій тягар не гне, — віджартувався Веданг, — ідіть, нене… Давайте, я присвічу вам, бо з цими розбудовами можна на сходах і впасти… Ходімо…

Знову мигнуло світло, залунали кроки… Орт штовхнув мене пістолем в спину і ми вибралися до коридору. Двері до спочивальні були напіввідчинені… З-під них просочувалось світло…

Уся ця банда увійшла до кімнати… Миготливе світло кількох свічок вихоплювало з темряви широке застелене ложе, канапу з високою спинкою, нічний столик… Біля ложа стояла колиска… Різьблена у кетяги винограду. Вікно біля ложа було відчинене і звідти повівав вітерець.

Орт підскочив до колиски… Я стиснув зуби, але стояв. Що мені залишалося…

В коридорі почулися кроки Веданга. Він зайшов… І побачив… Побачив оце все збіговисько паскуд… Побачив мене з ними…Побачив дитину в руках у Орта. Мале ще не прокинулось, але вже неспокійно ворушилося.

— Тихо, — мовив Дракон, — тихо, не робіть нічого…

Зброя була уся націлена на нього. Окрім одного пістоля, що впирався мені у спину.

— Руки, — сказав Орт, — руки за голову… І заплющ очі…

Звідки вони про це дізнались, я не відав. Потім уже зробив висновок, що напевне відомості дав котрийсь з отих боговладських моанців, яких Вогнедан з Мечиславом навчали мови Ельберу… Кілька чоловік Веданг налякав до смерти своїм поглядом, а одного так і трохи не вбив…

— Я не дивлюся, — вимовив Дракон, — облиш дитину…

- Іди до канапи, — наказав Орт, — а ти, Ешіоре, обріж шнури на завісах…

Сучий син навмисне звертався до мене так, наче ми були сто літ знайомі. Поки я обрізав шнури своїм запоясником, який мені люб’язно повернув для цього діла здоровань Гонд, Мечислав дійшов наосліп до канапи і став перед нею. З руками за головою… Дитя почало тихо попискувати. Веданг здригнувся, але не вимовив ні слова.

— Сідай, — звелів йому Орт, — руки на спинку… І не відкривай очей…

Веданг сів, розкинув руки по спинці канапи. Орт наказав мені прив’язати його. Отими шнурами. Я те виконав… Виконав… Мечислав мовив до мене неголосно:

— За що, родичу Білозіре? Що вам зробили Веданги?

Я не відповів… Та й що тут скажеш… Гонд кинув мені чорну пов’язку… Аби я зав’язав полоненику очі. Я й те виконав… Підкоряючись новому наказу, сплутав бранцеві ноги. Мечислав не ворушився. Мовчав… Очікував.

— Слухай-но, нелюдь, — сказав врешті Орт, — відповіси на наші питання — не зачепимо твого сина.

— Що? — спитав Дракон. Він не питав, хто вони, певне — зрозумів одразу.

— Як можна вбити князя Чорногорського? — мовив Орт, — він відчуває убивць на відстані, неправда ж? Ти так не можеш… Чорномаза кедазька мордо…

Мечислав опустив голову на груди… Він слухав… Слухав, як вовтузиться потривожене дитинча. Йому було байдуже до образ… Я це знав по собі…

— Він відчуває? — повторив Орт, — говори!

— Так, — вимовив Веданг.

— Але слабина є?

— Нема, — відмовив Мечислав.

Орт стиснув хлопчика, і той запищав покривджено.

— Дитячі голівки такі м’якенькі, - мовив вкрадливо, — тім’ячко ще не заросло…

— Мене! — видихнув Веданг, — облиш дитину…

— Так ти скажеш швидше, — засміявся Орт, — набагато…

І тут хтось швидко пройшов по коридору. Двері розчахнулися і до спочивальні увійшов Ольг в дорожньому вбранні….Маєш! Щось та мало трапитись, якщо батько примчав сюди серед ночі…

Ольг миттєво зрозумів, що попав, і застережливо звів руки, показуючи, що не має зброї. Я-то знав, що він і без зброї є небезпечним як гримуча змія, але, звісно ж не став про це говорити вголос.

— До стіни! — наказав Орт. Ольга вже тримали на прицілі. Він мовчки скорився. Один з «тайняків» обшукав його і зв’язав руки ззаду… Якимось ременем… Йолоп, хіба ж так зв’язують «тінь»? Я певен був, що батько зуміє звільнитись… Але тільки чи допоможе це йому?

— Хто ти? — спитав Орт

— Це я маю спитати — хто ви? — відповів батько, — панове бандити…

— Хто це, Ешіоре? — спитав вже у мене «тайняк»

— Родич, — буркнув я. Ольг глянув на мене… тільки раз. Краще б в мене вдарило кулею…

— Авжеж, — засміявся Орт, — та сама порода… Вовча. Може ти будеш зговірливіший? Ми тут розпитуємо у твого приятеля про важливі речі. Якщо ти — йому родич, то напевне — родич і князя Чорногорського. Розкажи нам про його слабкі місця… Ми втратили шістьох чоловік, намагаючись знищити цього вашого… Вогнедана.

— Юначе, — відмовив Ольг, — у Повелителя немає слабини. Сила його росте, й ростиме і надалі…

— Гонде, — проказав Орт, — разом з Ешіором… Поставте цю…нечисть на коліна. Тільки так вона має говорити з людьми.

Ольг скорився… Не нам, о ні… Я знав, що він помер би стоячи, аби не маленьке життя, котре потривожено пищало в руках Орта.

— З людьми? — перепитав Ольг. Він явно відволікав злобу ворогів на себе, — я бачу тут лише зграю вбивць і зрадника. Ви вже небіжчики, мої хоробрі воріженьки… Ви скрутили Мечислава — гаразд… Та до світанку жоден з вас не доживе.

Орт почав втрачати терпець.

- І отаке от, — сказав він, — підточило велику країну… Черв’як…

— Павук, — лагідно виправив Ольг, — трохи менший за муху, зате розумніший…

Гонд ударив його в обличчя. Ногою. Ольг повалився набік… Видно, він цього і домагався, бо я мав наметане око і втямив, що він не знепритомнів.

— Перестарався, — буркнув Гонд незадоволено.

— Нічого, — мовив Орт, — поки що займемося нашим татусем. Надумав говорити… Меч?

Веданг не підводив голови. Орт вщипнув хлопчика, і той зайшовся криком.

— Гієни, — прошепотів Мечислав, — пробач мені, синку… Не вберіг…

— Ти не можеш бачити, — знущався Орт, — але можеш чути… Зараз я випатраю хлопчиська наче курча… І оповідатиму тобі, що я роблю… Хвилина за хвилиною. Не тягни, вилупок, бо я вже починаю.

І тут ублюдок зробив помилку. Розклад був таким — двоє паскуд стерегло двері, один тримав на прицілі мене. Орт знущався над Ведангом, а Гонд і ще одна гнида стовбичили над нібито непритомним Ольгом.

— Гонде, — сказав Орт трохи не з задоволенням, — дай мені ножа…

Гонд переступив через Ольга і підійшов до керманича. І тут Ольг, котрий лежав, зібгавшись у клубок, розпрямився як стиснута пружина… Той «тайняк», який стояв над ним, відлетів аж до стіни — з такою силою батько двинув його ногами під коліно. І тут таки підхопився з підлоги. Гонда Ольг вирубив одним зі страшних своїх ударів — я тільки почув, як хруснула зламана шия, а тоді дав Орту ногою, пробачте, по яйцям.

Все це трапилося так швидко, що я тільки очима кліпнув, а «тайняки» — тим більше. Орт впустив дитину, і Ольг підхопив малого перш, ніж він торкнувся підлоги… Я стояв… Я пам’ятав, що якщо зараз вплутаюся в бійку, то мене напевне пристрелять, і тоді Терн помре теж…

У Ольга був лише один шлях — вікно… Від дверей на нього вже були націлені пістолі. Князь «тіней» легко вистрибнув на підвіконня… З дитям на руках… Веданг рвонувся в путах так, що шнури врізалися в тіло. Не розірвав… Не зміг.

— Мечиславе, — вимовив Ольг, — ми, всі троє — воїни…

— Так, стрию! — крикнув Веданг, — це наше право!

І мій батько, мій відважний батько кинувся з вікна… Яке було відчинено в безодню… Я говорив, здається, що Гніздо Драконів одною стороною виходило на яр… Глибокий і зарослий деревами. Вояцьке право на гідну смерть… Коли подальше життя несумісне з честю…

Мечислав засміявся… Він не бачив, він зрозумів.

— Немає у мене сина, — сказав він, — Дракон відлітає вільним!

Орт, стогнучи, намагався розпрямитись. Випростався. Глянув на мертвого Гонда, на свого колегу, котрий ще качався по підлозі, завиваючи як неприкаяна душа… Тоді перевів погляд на зв’язаного Веданга.

— Ублюдок, — сказав, — триклятий язичник… Право… Ах сучий син…

— Убий мене, — всміхнувся Мечислав якимось божевільним усміхом, — я їх наздожену… Вони чекають…

Орт прокульгав до канапи. Взяв Мечислава за сорочку… рвонув. В руці блиснув ніж.

— Ти, — сказав, — довго вмиратимеш….

Мечислав навіть не здригнувся, коли лезо увійшло йому в груди, роблячи зарубку на живому тілі.

— Поможи нам зустрітись, — вишептав, — давай, гієно… Моя кров солодка на смак…

І тут я втямив, що на мене більше не націлена зброя… Той «тайняк», який тримав мене на прицілі, нині витріщався у вікно, намагаючись щось роздивитися… Один з охоронців намагався допомогти понівеченому колезі, а другий з зацікавленням приглядався, як Орт щось виводить ножем на грудях Мечислава… Веданг мовчав, зціпивши зуби… Він уже не просив смерти… Душа його рвалася крізь біль туди, де в росяних травах чекав на нього Ольг з дитям на руках.

Словом, я двигонув того «тайняка», котрий захопився видовищем чужої муки, в морду і вибіг з кімнати геть. Вибіг, полишивши Веданга в руках убивць…Я хотів врятувати Терна… Дуже хотів… І покинув на муки і смерть юнака, котрий теж звав мене батьком… Я не пробачив собі цього… І ніколи не пробачу….

Потайний хід…Двоє охоронців…Одного я прикінчив одразу… Він навіть зброї вихопити не встиг. Другого здавив за горло.

— Де ви поділи, — крикнув, — хлопця, якому відрубали пальці?

— Чортів яр, — прохрипів ошелешений «тайняк»

— Скільки там людей?

— Ще двоє…

— Дякую, — видихнув я і стиснув руки. Я давив і давив, доки у сучого сина очі не вилізли з орбіт. А тоді кинувся бігти Дубненським шляхом.

Вони дійсно були в Чортовім Яру… Я кинувся на «тайняків» з запоясником, який позичив у задушеного охоронця… Я їх просто на шматки порізав… Як — не пам’ятаю, бо на мене накотило… Навіть не бойове божевілля, а чисте тобі озвіріння… Я їх і мертвих кремсав отим ножем…

Бо мій Терночок, тернина моєї душі, помирав… Вони, напевне, підстерегли його тоді ж, коли й Найсіня. Вистрелили в голову…Трохи вище скроні. Одна потіха — пальці відрубали уже у непритомного… Моє дитя, принаймні не страждало… Як Веданг, якого я залишив ворогам.

Я обдивився Терна… Мені здалося, що він ще дихає…Тому я не став його ховати… Я доніс його на руках до корчми Скола. Хазяїн її добре знав і мене, і Терночка.

— Що сталося, пане Білозіре? — спитав він перелякано.

— Пане Скол, — вимовив я, — пошліть когось до Дубна за підмогою. В Гнізді Драконів — бандити…

— Добре, — вимовив Скол, — О, Боги… А ваш син…

— Помирає, - озвався я — залиште його тут… Поховайте… Я — убивця… Я — Ворон… Нема у ворона дому… Я — зрадник, пане Скол… Я візьму у вас коня… Вам потім заплатять…Прощавайте…

Коли я виїздив на шлях, то побачив позаду якесь блакитне сяйво. Якраз там, де лишилося Гніздо Драконів. Майнула думка — повернутися і відповісти за все… Та я не повернувся… Я принаглив коня і зник у темряві.

Оце і весь життєпис Ешіора Керіна, він же Білозір Лелег… Кордон я перейшов знайомими стежками… Дібрався до Пелли, що в Астеоні, там відкрив криївку з паперами, котрі зберігалися ще з часів повстання Раліна. Папери ті були на ім’я моанського дворянина Зоота Редіна. Там же були гроші, і частина срегійських самородків. Всім цим я не встиг скористатися через поранення. Ну, а тепер — знадобилось.

Потім я зробив те, що мені самому здавалось божевіллям. Дізнався, які маєтки продаються з торгів і почув серед багатьох назву — сільце Керіне… І я його купив. Разом з кріпаками і Вуком-управителем. І відтоді тут і живу…

Ну, не міг я… Не міг дозволити, аби мене судили в Ельбері… Не зміг би оповісти Повелителю, як Ольг викинувся з вікна… Або Дані про те, як мучили її чоловіка… А вже про загибель маленького Воїна — тим більше… Я просто не зміг…

Десь з півроку тому я приїхав до Пелли. Аби трохи розвіятися. І зустрів знайомця. Одного торговця з Шорроги, пана Оліна Релі, з яким я мав грошові справи в ті часи, коли займався срегійським золотом. Оскільки я й тоді був Зоотом Редіним, мені навіть брехати не довелося. Торговець був мені щиро радий і запросив на обід.

За чаркою з’ясувалось, що шоррогець нещодавно був в Ельбері. Про нову країну він відгукувався схвально… Я ж говорив, здається, що шоррогці одні з перших визнали нас…

Торговець був у Боговладі кілька місяців тому… Він був на прийомі у князя Данадільського, а тоді — і у самого Повелителя. Влагоджував які-то митні справи.

— Князь Данадільський, — сказав я, — як же його… Князь Влад?

Чомусь я думав, що титул успадкує саме Влад Лелег…

— Ні, - відповів шоррогець, — пана Влада я теж бачив, але князя Данадільського звати Ольгом… Він дуже мені допоміг, бо колись вивчав митне право…

Отямився я на підлозі, а переляканий Релі бризкав мені в лице водичкою. Я сказав, що у мене серцеві напади. Раптові. Попрохав розповісти щось іще…Олін, заспокоївшись щодо мого здоров’я, пустився в оповідки про осіннє свято врожаю у Боговладі… Серед знайомих імен ельберійської знаті він назвав князя Мечислава Ведангського… На цей раз я не зомлів, хоча був близьким до того.

Звідтоді я почав очікувати… І недаремно… Одного чудового дня я знайшов на столі пуделечко… З квіткою… На могилу.

Убивця не прийшов… Що ж… Доведеться збиратися без проводжаючих. Моя совість шепоче мені те саме… Що я наробив… І для чого мені жити? Моанця з мене не вийде ніколи. Я бо не можу навіть спілкуватися з сусідськими панками, від яких несе псарнею та горілкою, а єдиною читанкою є календар часів Корога Першого… Поїхати ще кудись… Для чого? Від совісті не втечеш.

Батьку мій, Ольже…За моїм заповітом Олін Релі привезе ці зшитки до Боговлади. Шкода їх палити, а понаписував я там багато всякого…Олін — торговець чесний, і ніколи не полізе до запечатаного пакунку. Дещо я зашифрував… Ви зрозумієте… Не пробачите, але зрозумієте. Я — лише людина. Я зламався… За те і маю вмерти. Але ж я вас люблю, грізний Князю «тіней» І приймаю ваш вирок… Дякую вам за життя, яке я прожив… Невідомо, що сталося б зі мною, якби я став наступником князя Дафіна. Можливо — був би добрячою паскудою… А так я на життя не нарікаю… Початок ось тільки був не дуже, та кінець підвів…

Прощавай, Мечиславе, незмінний і вірний… Ти протримався до останку… Ти напевне щось знав… Дещо знав і я — наприклад про те, що Повелитель дуже знесилюється опісля зцілення… Але ти був до нього ближчим… Ти й знав більше… Ти теж не зможеш пробачити мені, названий сину… Я проміняв тебе на рідного… Я винен… Я втратив і Терночка, і честь… Не проклинай мене…хоча б.

Дано, ясна пані Гнізда Драконів… Твоя втрата жахлива… Та я теж втратив сина… Напевне, у вас з Мечиславом будуть ще діти. Зі щасливішою долею. У мене не буде нічого… Я йду у безвість самотній, як ніколи.

Повелителю… Вогняний дух Ельберу… Ви завжди були для мене дивом…Тримайтеся… Муруйте й далі Незалежну Державу… І будьте обережні — на вас іде полювання. Сподіваюся на непереможність вашого тіла і духу… Живіть довго.

Мальво, добре, що ти мене не послухала, і не прийняла мою пропозицію. Забудь про мене. Я пройшов через твоє життя як град через виноградник… Я люблю тебе…Прощавай.

Ну, ось і все… Заповіт, пакунок, «вільні» моїм кріпакам… Ніби нічого не забув. Зараз запечатаю папери і засну. Що я побачу на порозі вічності? Хтозна… Можливо сина, за якого я віддав душу… Що можна зробити більше? Ми блукатимемо з тобою разом по зоряним дорогам, Терночку… І поруч з нами буде Найсінь… Може ми зустрінемо там Немлінь, вбрану наче воїн… Останнім часом я згадував її трохи не щодня.

Написано Ешіором Керіним… Ні, Білозіром Лелегом. Я так і залишився ельберійцем…Отже, Білозір Лелег, якого ще звали Вороном, іде назустріч невідомому. Завіса впала. Все…

Вкладено до сьомого зшитку. Листок перший

Маєток Керіних

….Досі не можу отямитись, а руки тремтять, як у старого п’янички. Матуся Ела і тато Ітаор нагородили мене міцною головою. Інший на моєму місці вже давно гриз би ланцюги у божевільні.

Але — до ладу. Тоді, увечері, я дописав останній рядок, запечатав пакунок і написав записку Вуку, кому його відіслати. Хвала Богам, що Вук був письменним і виконував все дослівно.

Опісля того перевдягнувся в чисте і відкрив пуделечко. Голка подряпала руку. Я знав, що цього досить, але, про всяк випадок, злизнув кров. Тоді ліг на ліжко і заплющив очі.

Болю не було. Просто якийсь провал… Потім прямо наді мною залунали голоси:

— Рабу божому Зооту… Ві-ічная пам’ять… Кгм… Кхи… Горло б промочити… Спека…

— Зараз, панотче, — деренчливий тенорок Вука, — квасу з погрібниці принесу…

- І ві-ічний спокій даруй йому… Кгм… Кхи… От лихо…

- І подумайте, — голос Оліна Релі, - ще молодий, здоровий чоловік — і раптом удар…

— А оцей дивний заповіт — це місцевий правник з Пелли, пан Еркін, — відпустив кріпаків на волю… З землею… Погану послугу пан Редін зробив своєму спадкоємцю…

— Ось квасок, панотче, — знову Вук, — а оті родичі пана Зоота зараз прийдуть… Вони всю ніч читали оті його зшитки. Так шкода хлопчика, він так побивався…

— Спокуса, — знову голос панотця Лаша, — той юнак явно — незаконний син. Від якоїсь тубілки з далеких країв… Його обличчя… А отой другий родич… Йому б тільки хвоста та роги — сущий чортяка… І ніякої поваги, самі насмішки… Ну що ж… Продовжимо… І ві-ічний спокій даруй йому…

Заупокійна служба пішла своїм трибом. Чулося жіноче схлипування. Голоси знайомі — покоївка, куховарка, праля… та що ж це таке, на Бога?

Я спробував ворухнути віями… Вдалося. Розплющив очі. На обличчі у мене щось лежало… Біла духмяна хустина. Руки я мав складені на грудях, і на них падали важкі гарячі краплі. Краплі розтопленого воску.

Чутливість поволі верталася. По тілу почали бігати мурашки… Я втямив, що начебто живий… Але ж люди добрі! Таже мене ось-ось мають поховати!.

Мене обійняв такий жах, що я забув про все не світі. А також і про те, як подивляться оточуючі на моє воскресіння з мертвих. Я рвонувся і сів… Хустина впала з обличчя, а свічка зашипіла й погасла.

Мій добрий знайомець, панотець Лаш, з яким ми не раз випивали разом, похлинувся останнім рядком заупокійної. Вук з переляку сів мимо стільця. Челядинки заверещали так, що мені заклало вуха.

І було від чого — я сидів у труні! Готовий небіжчик… Навіть підборіддя мав підв’язане хусткою. Довкола горіли свічі…Труна стояла на столі в моїй таки вітальні… Ах, Боже ж мій…

Ніхто не допомагав мені вилізти з цього тісного пристановиська. Жінки продовжували верещати, чоловіки остовпіли… І раптом двері розчинилися — і до них увійшов ще один покійник. Терн Лелег…

Отут я таки подумав, що і справді вмер. Або маю видиво від отрути… Гарне таке видиво… За ці два роки Терночок постаршав… Лице змужніло… Ліву скроню перетинав рубець… На правій руці я побачив чорну рукавичку… Але пальці… Пальці, нібито, були на місці. Ні, це таки і справді видиво.

— Татку! — закричав Терн, — татку, любий….

Він кинувся до мене, і тут мене знову трохи не побив справжній грець. До кімнати зайшов Мечислав у вбранні моанського дворянина. Він навіть перуку пудровану вбрав…

— Боги мої! — мовив він ельберійською, — та що ж це ми накоїли! Живу людину поклали в гріб!

— Але ж лікар сказав — він мертвий, — плакав Терночок, обійнявши мене.

— Лікар… Я куди дивився? Моанським лікарям я не довіряю — знав одного такого, — хмикнув Веданг. Тоді нахилився наді мною і розв’язав хустину, котра тримала моє підборіддя.

— Як ви, — мовив, — батьку Білозіре? Дуже злякалися?

— Напевне, — озвався я, — мені не треба покидати це затишне ліжко… Як можеш ти звати зрадника батьком, княже… Вбий мене, і хай мене тут і закопають… Менше буде витрат на похорон…

— Батьку Білозіре! — аж гнівно мовив Веданг, — ви що мене за моанця маєте? А сина вашого я для чого з собою взяв? Аби він подивився, як я вас буду вбивати? Якби я думав про це — я б уже давно вас знайшов…

— Ведангу, — вимовив я, — гордий Драконе… Як мені вимолити у тебе пробачення?

— Спершу вилазьте з цього ліжка, — сказав Мечислав, — чи вам там зручно?

— А чого ж — хмикнув я, — не тисне… По мірці робили.

Мечислав обернувся до служниць.

— Та припиніть верещати, жіночки, — мовив він моанською, — ну, отямився чоловік, ну і слава Богу… Панотче, замовляю вам молебень за здоров’я пана… кгм… Зоота. Пане Вук…Встаньте, будь ласка і принесіть воскреслому чогось випити. Терночку, братику, все гаразд… Перестань плакати.

Завдяки Ведангу все якось прийшло до ладу. Він витягнув мене з домовини і переніс до спочивальні. Вук, втираючи засльозені очі, приніс горілку в графинчику, чарочки та смажену рибу, яку готували на поминки. Я випив, заїв це діло рибою, і мені трохи покращало.

- І ми ж таки спізнились, — зітхнув Веданг, — хвала Богам, що щось не спрацювало… Батьку Білозіре… Та не дивіться на мене так… І на Терна теж… Він — не небіжчик, я — не месник. Ось моя рука… Примиримося… Те, що сталося — судьба…

Цього я не чекав. Обережно взяв руку Мечислава… Ще не вірячи, стис тверду долоню.

— Як ти врятувався? — запитав.

— Я кричав їм подумки, — відповів Веданг, — і вони почули… Моя дружина… І Повелитель. Вони якраз були на кораблі… Я цього не знав… Я тільки хотів…проститись. Дана могла б дістатись до Гнізда Драконів і без корабля, але вони, мої рідні, хотіли діяти напевне… Занадто високо вони цінували кров Драконів.

— Світло, — вимовив я, — блакитне світло…

— Атож, — всміхнувся Веданг, — то була з’ява… Ці ж падлюки зовсім розперезалися… Зробили з мене якусь дошку для письма…

Він розстебнув моанського камзола, тоді сорочку. На смаглявих грудях виднілися білі шрами. Знайомі обриси рун… Сила і Слава… Разом — Ельбер…

- І от скажіть, звідки поганцям відоме наше письмо? — хмикнув Дракон, — розписали, щоб і на тому світі бачили, що я — ельберієць. Я комусь ще в морду плюнув наостанку… Кому — не знаю, бо нічого не бачив… І добре, що не бачив… Вогнедан стрибнув просто у вікно… Уже у вогняній хвилі… Оце мовив тоді Ольг, що всі ці паскуди до ранку не доживуть — і так і сталося.

— Ольгу як вдалося вижити? — вимовив я.

— Дана опустила корабель понижче і почала водити світлом… Там ліхтар такий є… величезний. Ольг застряг у кроні дерева. Все що можна переламав, але дихав ще… А дитинка моя була у нього на грудях… Він синочка мого навіть непритомним не випустив.

— О, ні, - сказав я, відчуваючи, як з душі спадає смертний тягар, — то Воїн… Воїн…

— Воїн уже розмовляє й бігає, - всміхнувся Веданг, — і вимагає у татка «справжню косю». Хоче конячку у власність…Вам легше трохи, еге ж?

— Не те, що легше, — сказав я, — я щасливий… вперше за оці два роки. Але ж хто врятував Терночка?

— Повелитель, — мовив Мечислав, — на щастя, Скол вирішив відвезти хлопця до замку. Тут важче було, ніж з Ольгом і зі мною. Терн рік не приходив до тями. Але таки вичуняв…

— Вижив, — мовив Терночок, — дякуючи Повелителю і Ясній Пані. Вони не дали мені померти. І рука… Бачите — пальці… Вони ще не рухаються, але Повелитель мовив, що в майбутньому…

— Яка дивна Сила, — мовив я розчулено, — а батько… Батько Ольг…Напевне прокляв мене…

— Ну, — зітхнув Мечислав, — я сам був дуже…здивований… Коли ви мене ото… шнурами до канапи. Я аж заплакав… Добре, хоч під пов’язкою сліз видно не було. Потім, коли увірвався до кімнати Вогнедан, я думав, що він і вас…разом з усіма. Там весь отой мій ремонт пішов під три чорти… Брат тільки мене прикрив від жару — канапа цілою лишилася… а решта… Попіл і купка кісток…І розпізнавати було нічого. Потім Ольг отямився… Виявляється, він примчав мене попередити… Щодо оцієї банди. Він не думав, що вони сунуться до замку… В Гнізді Драконів повно людей, а про хід знали лічені особи… А потім… Потім він знайшов заповіт князя Дафіна. Серед ваших паперів. Оце і добило стрия… А потім, коли Скол привіз Терна, ми зрозуміли, що ви живі.

— А чому я нині не вмер? — спитав я здивовано, і Мечислав відповів:

— Судьба!

Листок другий.

Борт бригу «Воля»...

Веданг умовив мене повернутися. Він оповів, що Ольг захворів. З того часу, коли прирік мене на смерть. Навіть Сила Повелителя неспроможна утримати його на цьому світі. Він хотів померти теж, мій грізний батько, що був твердішим за крицю і мудрішим за змія. Хотів померти, бо занадто любив мене.

Ми відпливли з Сейвігуру. Бриг увійшов до порту під белатською корогвою. Авжеж, нас ще не визнано Імперією… Нічого… Визнають, ніде не дінуться. Вука я забрав з собою — не захотів кидати старого напризволяще. Він сказав, що стежитиме, аби я не загубив серед язичників своєї душі. Для того взяв з собою молитовник і окуляри, які я йому купив у Пеллі. Маєток Керіних я залишив за собою… Хоча передати мені його нікому. Ну, та й Бог з ним.

Більш за все мене хвилює самопочуття Ольга… Стривайте, татку… Я більше ніколи вас не покину. Я залишуся з вами до кінця життя… Тільки не помирайте!

Листок третій.

Данаділ, Боговлада, Гніздо Ворона.

Мій дім був у повному порядку… Останній рік в ньому жив Терночок… Серед наших з Найсінем речей та смутних спогадів. На столі у вітальні стояла все та ж модель корабля… Кімната Найсіня теж зосталася неторканою… Здавалося, ніби господар лише вийшов кудись, зоставивши меча в дерев’яній стійці, старенький лоянський халат на ліжку, ельберійську одежу в шафі… Сувій, списаний знаками-словами, по якому він учив Терночка лоянської мови. І який сам і написав…

Мечислав оповів мені, що Найсіня поховано на Боговладському цвинтарі… У вишиванці… Напророчив собі мій бідолашний друг. Терн тоді був непритомним, а Повелитель, не знаючи лоянських звичаїв, наказав урядити вогняне поховання, яко воїну, і вбрати Найсіня в святкове ельберійське вбрання… Так і відійшов до неба колишній імператорський гвардієць… В ельберійському кунтуші воїна і з ельберійським же мечем, яким він захищав Ольга у Збраславській битві. Терн, коли одужав, наказав вибити на пам’ятному камені ще й лоянськими знаками про те, що тут поховано відважного воїна, і сам намалював ті знаки для майстрів.

Але все те я роздивлявся пізніше. Як тільки ми дібралися до Боговлади з Побережжя, я одразу ж побіг до Палацу… Мечислав мовив, що Ольг нині там… Що Повелитель утримує його при житті трохи не насильно. Що Вогнедан навмисне послав його, Мечислава, з Терном за мною — припинити дію вироку, і забрати додому… Або, принаймні, дізнатися точно — живий я, чи вже помер. Я здогадався вірно — Ольг не наказав перевірити, чи я виконав вирок. Полишив суд моїй совісті… А опісля того, як послав «тінь» до Астеону — зліг і більше не підіймався.

Біля дверей спочивальні Ольга мене зустріла Вербена. Жриця буркнула, наче ми бачились вчора:

— Явився, волоцюга… Іди швидше, я вже всяку надію втратила…

Я зайшов до спочивальні… зупинився. Від батька дійсно зосталися самі очі… Він схуд так, що під прозорою шкірою просвічували вилиці. І він мене побачив… ще не вірячи…Ще не сподіваючись.

— Я повернувся, — мовив я, стаючи на коліна біля ложа, — я повернувся, татку…

Ольг заплющив очі. Сказав рівно:

— Я хотів, аби ти вибрав життя… Віриш?

— Вірю, — сказав я, — хоча я й намагався померти… Не судьба… Татку, ви дуже мене зневажаєте?

— Дурень! — прошипів батько майже колишнім голосом, — ти думаєш — ти перший? Ти знаєш, скільки моїх людей отак згоріло, коли на спитки взяли їхніх рідних? Особливо серед «сірих тіней»? Ти думаєш, Мечислав протримався б довго? Не знаю, наскільки б вистачило його страшної вірності.. Можливо, він збожеволів би. Тому я і кинувся у яр… Аби померти з честю. І мені, і йому… Я тобі не за те голку послав… Ти чому, сучий сину, не сповістив нікого про те, як тебе вербували? Чому сказав варті, що за тобою бандити ходили? Чому не зоставив мені звіт, як то належало? Чому повторив Мечиславу ту саму байку? Чому не спалив хоча б той проклятий заповіт? Ти ж посивів у мене на службі, клятий моанець! Відповідай!

— Татку, — мовив я не тамуючи сліз, — а ви будете жити… Я певен.

— Відповідь! — відрізав Ольг.

— Не знаю, — щиро мовив я, — розслабився… У вільному Ельбері… Забув, що ми самі проробляли з добрими і не дуже добрими людьми…

— Дітей ми не катували! — наче виплюнув Ольг. Я аж очі відвів від його палючого погляду. Сказав потульно:

— Ні, звісно… Але я якось не міг і подумати, що вони наважаться залізти в Гніздо Драконів. Оцей Орт Леськів… Він мені … ну…

— Не здався аж таким небезпечним? — сказав батько, — авжеж… Це, сину, був сам мій моанський колега… Пам’ятаєш, як ти його тоді назвав? Хорд Лускін… Колишній чорра, однокурсник Повелителя… Перед смертю він пізнав джуру Зельма… Авжеж… Начільник таємної служби Моанії… Молодий і відважний щасливчик, якому вдалося захопити Князя «тіней»… Він зрозумів би, хто я… Якби ти ляпнув з переляку, що я — князь Данадільський… «Тінь Повелителя»… Наскільки вигідніше просто торгувати вином… і не мати жодних титулів.

— О, ні…, - тільки й вимовив я, — я таки і справді дурень.

— Вогнедан, — мовив Ольг заспокоюючись, — пізнав його одразу. Той…сучий син ще намагався якось…домовитись. Він і Повелителя не злякався з його вогнем… Тримався, сволота, як належить. Та тільки Вогнедан не став з ним розмовляти. Тільки глянув на Мечислава, на оті криваві руни… На порожню колиску… І все… Шкода, звісно, що мені не вдалося порозпитувати…колегу.

Я взяв батькову руку, і ми ще довго сиділи мовчки. Зрештою, Ольг мовив ледь чутно:

— Зараз я спатиму, синку… А тоді встану… Думав — кінець мені, але тепер — не діждуть… До речі — у мене Крук гостював нещодавно. Він одразу здогадався… «Що, — говорить, — знову щось накоїв ваш імператорський ослятя…»

— О, — мовив я, — Вигорич не міняється… Та й ви теж. Я ще прийду, татку… І буду біля вас щодня. Гаразд?

— Та гаразд, — озвався Ольг вже крізь сон, — ослятя…

У віталеньці на мене очікувала жриця. Сказала похмуро?

— Ну, що?

— Батько сказав, що житиме, — відповів я.

— Раз сказав, то так і буде, — хмикнула Вербена, — маєш щастя і добру вуйну… Я ж оце все передбачала… І приготувала особливу голочку. Зі зменшеною дозою. Аби ти, паршивцю, тільки страху набрався. Ольг про це не знав, а говорити я не хотіла, знаючи його уявлення про честь…

— О панно Вербено, — схилився я в уклоні, оговтавшись від почутого, — я ніколи не говорив вам, як я вас люблю?

— Дякую, але мені вже освідчились, — хмикнула Вербена, — і я те освідчення прийняла. Зви мене, небоже, пані Вовчур… Господинею Вовчого Лігва…

— Вітаю, — тільки і вимовив я, — Новомиру пощастило.

Я дійсно ходив до батька щодня. І він піднявся… Вже наступного тижня… Повелитель, який підтримував його весь цей час, відітхнув з полегшенням. Я наважився з’явитися перед Вогнеданові очі — подякувати за зцілення сина. Правитель прийняв мене ласкаво… Оповів про похорон Найсіня… Про свою страшну помсту нашим з Мечиславом мучителям не обмовився й словом. Я зрозумів, що про це треба забути… Бажано — назавжди. Рід пробачив мені… І я йому щиро вдячний, цьому дивному роду, до якого мене занесла судьба.

Листок четвертий

Чорногора, Лелече Гніздо.

Я повернувся до дому мого дитинства… Сталося це якось непомітно… Спершу просто приїхав погостювати. Лелеги, дякувати Ольгу, котрий не звик говорити зайвого, нічого не знали про мою участь в нещасті Ведангів. Всі вважали, що Ольг знову мене кудись відіслав.

У старому будинку лишилася тільки Мальва. Горицвіт збудував собі новий дім в Ігворрі, а близнята тепер подорожували дуже часто, або тримались біля Ольга і майже не бували вдома. Верес зрештою дав дружині розлуку та відбув на хутір Терхів, де постійно і жив.

Тоді я приїхав до Чорногори разом з сином, зоставивши в Гнізді Ворона Вука, злегка приголомшеного волею. Однак, обов’язки управителя будинку, старий виконував і надсилав мені звіти, де розписував усе детально, до дрібниць.

У Повелителя народився син… Спадкоємець трону Боговлади. Дитя урочисто назвали Ольгом. На честь Ольга Лелега. Батько мій при тому зронив сльозу. З роками на нього все частіше нападала розчуленість.

Я був на оглядинах… Мечислав привів до принцової колиски сина. Маленький Воїн серйозно дивився на немовля, поки Веданг оповідав йому, що це — його друг, його майбутній побратим, якого він має захищати…І бути незмінним і вірним… В житті і у смерті… Хлоп’я кивало, наче і справді все розуміло Я насмілився погладити голівку малого Веданга, і той раптом всміхнувся знайомою мені усмішкою, яку я так часто бачив у його діда… Та за хвилину тінь дорослості щезла, і переді мною знову було дитя.

Ну, а опісля того я і поїхав до дому Лелегів… Та так і залишився тут… Мальва… Ні, між нами нічого нема… Але — хтозна… Час дійсно лікує все… Свобода від немилого шлюбу повернула їй ніжність і отой своєрідний гумор, яким відріжнялися Лелеги. Вона навіть дозволила мені зізнатись Горицвітові в своєму батьківстві. Молодик був, звісно, враженим, але згодом звик до мене. Коли його Шипшина народила сірооку русяву дівчинку, ім’я для онучки вибирав я… Вибирав то вибирав, але Шипшинине слово все одно опинилося зверху. Доньку Горицвіта урочисто назвали Біляною… Шипшина сказала, що це — на мою честь.

Словом, від чого втік — до того й прибіг. Я навіть кіз вивчився доїти, хоча Мальва і вимовляла, що це не чоловіча справа… До подорожей і пригод мене вже якось не тягне. Певне — всьому є межа. А може я просто стомився.

Терн повернувся до Боговладського двору за півроку. Я не перешкоджав — молода людина має виходити у світ. Можливо, він врешті забуде своє нещасливе кохання і подарує мені онучат з очима — тернинами. Тепер разом зі звітами Вука до мене приходять синові листи… І останні новини з Палацу.

Війни поки що нема, хоча весь час на кордонах неспокійно. Ольг муштрує онуків, аби вони могли дорівнятися йому. І берегти Ельбер. Добре берегти. Однак до відставки Князю «тіней» ще далеко…Часом він з’являється у Лелечому Гнізді, і тоді мене знову охоплює бажання сісти за ту шахову дошку, на якій ми грали всі ці роки. Та Ольг, напевне, мені більше нічого не доручатиме. Хоча часом питає поради з відомих мені питань.

Брати Ставські і досі киплять в цьому казані небезпек і таємниць… Принаймні — Богдан Ставський…Він знову десь мандрує… Богодар є намісником Боговлади за відсутньости Повелителя… Він навідує мене. І Ролла нещодавно приїздив. Белатець почувається чудово, і забув уже де у нього і шлунок.

Що ще маю казати…Можливо я даремне покинув гори. Ніде нема як в Чорногорі… І в нашій Лелечій долині. Життя чудове. А хто не вірить — нехай походить по лезу ножа, поблукає світом… Тоді навчиться цінувати спокій… І, якщо я залишуся в гнізді Лелегів назавжди — це буде гідним завершенням мого крученого шляху. Сталося те, що мало статись. Судьба.. Чи не так, Ольже, батьку мій?

К і н е ц ь.

Content

Життєпис
Білого Ворона

Зшиток перший В лелечому гнізді

Зшиток другий Гайвороння над Квітаном

Зшиток третій Політ ворона

Зшиток четвертий Війна тіней

Зшиток п’ятий Шляхи воїнів

Зшиток шостий Князь Вогню

Зшиток сьомий Незалежна Держава

Вкладено до сьомого зшитку. Листок перший