Горностаева Мирослава

Дажбожа криниця

Мирослава Горностаєва

ДАЖБОЖА КРИНИЦЯ

Бо се походимо від Дажбога і стали славні, славлячи Богів наших

Ніколи не просили й не мололи блага для себе

Ми бо є онуки Дажбожі

і не сміємо нехтувать слави своєї й заповіти дідів наших

Дажбоже! Твоя сила — Світло!

Ти є Бог Світла і Бог Нави, Яви та Прави!

Се бо маємо їх воістину,

і є ця істина — наша!

Що переможе темну силу

і виведе нас до блага!

Велес книга

Ми не рахували років, ми просто жили. Літа бігли по Колу Сварожому не спиняючись, як сполохані коні.

Інші лічили час від сотворіння їхнього світу. Наш світ був давніший, співці розповідали про нього дивні історії, схожі на казки.

Я любила те слухати, вдалася бо в батька. Батько завше радо вітав мандрівного співця, або захожого волхва з лісової святині. Слухав уважно. А поруч принишкло біляве дівча.

Батько був ковалем. Не просто собі ковалем — зброярем. Першим на Ковальському Куті. Зброя була вельми потрібна — батька шанували можні.

В батька було шестеро синів. І я, сьома, улюблениця. Коли татко виходив десь з родиною, то всі так і казали: онде Любомир Коваль та його Коваленки. Про мене якось забували, або теж причисляли до хлопців.

Батько робив зброю княжим воям. Добру зброю. Його часто кликали до двору, аби замовити меча чи кольчугу. Раз тато повернувся з Гори не сам. З ним прийшли ще двоє: високий, понурий урман та гінкий чубатий юнак, вбраний просто, але чепурненько.

— Хочу сам вибрати собі меча! — заявив молодик. Він був ще майже хлопцем, але мені, малій, здавався дорослим та великим. Батько розіклав геть усі свої вироби, і вони вдвох довго перебирали зброю. Потім хлопець зиркнув на мовчазного чужинця і пирхнув:

— Ходить за мною, гейби тінь. Охорона… На яку нечисть мені охорона?

— То най не ходить, — посміхнувся батько у вуса.

— Мати веліла, — сказав юнак, — набридло геть… Найманці ладні у битві та й то не завше. А зараз — лише платню побирати.

— От через цю платню часто й той… — пробурчав батько, — заманулося їм раз срібних ложок…

— Припини, ковалю! — урвав юнак

— Та я ж нічого, — пробурчав батько, — жадібні вони, наче пси, та й геть…

— Я знайду їм роботу! — пообіцяв юнак, і сині очі його спалахнули як криця, що він крутив її у руках.

— А то вже напевне, княжичу, — погодився батько, дивлячись на меч, що його роздивлявся хлопець, — оцей? То є добра зброя…

— Таки оцей… Плату пришлю завтра. Зможеш зробити ще з десяток? Для моїх Перуничів?

— На те час потрібен, княжичу. Хороша криця, як хороша дівка, дозріти повинна.

Юнак засміявся. Гарне лице наче осяяв спалах світла. Мимохідь смикнув мене за косичку і пішов до дверей. Меча взяв з собою..

— Блискавка, не хлопець, — сказав батько задоволено, — гарній людині — добрий меч. Будь кому не спродав би таку крицю. Знаєш, скільки мені за неї давав ромей один?

— То Святослав? — насмілилась я спитати.

— Авжеж…

Батько, видимо, віднайшов у княжичі закохану в зброю споріднену душу. Тому, як

збиралася жінота: мамця та сусідки, перемивати кісточки княжій родині, батько уривав

їх короткими фразами

— Розпащекувались… Ну, яке вам діло, чий він син?

— Та як же, сусідоньку! — не поступалась язиката Данка Ковалиха (в нас бо на кутку всі були ковалі), — всі знають, що хлопець не син старому князю!

— А чий же? Мала з Коростеня? Брехня!

— Брехня, а Ігоря — князя вона таки зо світу звела, княгиня… Маловими руками, а тоді й Мала… І Коростень пустила попелом. За той поговір!

— Припніть язики, сусідоньки! — обривав батько, і Данка замовкала.

Коли і я якось спитала щось про Святославове уродження, батько буркнув:

— Перунів він син… І не пащекуй…

Літа бігли по колу…

З хозарського походу Святослав привіз моєму батькові чудернацького меча. Я була вже піддівком, тож, коли до нас увірвався, мов вихор, переможець з русявим розкошланим чубом соромливо шаснула в кут.

— А глянь-но, майстре, на цю роботу!

Батько аж прикипів до клинка. Загрубілі пальці пестили лезо.

— Це не хозарський…Чиє то?

— Взяв його у воя, що хотів ним одібрати мені життя. Та я одбився. Твоїм мечем, ковалю.

— Руський меч — добрий меч! — сказав батько гоноровито. — Але і це добра зброя. Для маленької руки роблена… Та і як же його носити? При поясі — задовгий.

— Той хозарин купив його в хінського купця. Ми там бачили кількох. Дрібний люд, жовтолиций. Що джерґочуть — не втямиш. Пустили їх з миром. А мечі хінове носять за спиною.

— Мо’ так малим і зручніше. — погодився батько.

— Бери, майстре, дарую.

— Дякую, князю, але не підійде мені, ведмедю, хінська зброя. Залегкий клинок. От вам би по руці. Руки малі маєте.

Святослав узяв своїми тонкими пальцями підкову з купи залізяччя. Стиснув руки, напружився. Залізо почало піддаватись.

— О! — сказав батько схвально, — будь-який меч по таким долоням.

Хінський клинок залишився в нас. Потай я довго роздивлялася його, мацаючи пальцем дивні, схожі на павучків, знаки на лезі. Намагалася уявити собі хінів і хінського коваля, котрий зробив цей клинок. Але замість того виділа лише сині очі та русявий чуб. І осяйний усміх переможця.

Літа бігли по Колу.

Я знала, що він має вже двох жон, має і діти. Браття мої теж привели собі жон і поставили хижі. Ходили свати і до мене. Я всім відмовляла.

Почала відвідувати Берегиню. Велика Волхвиня, що, за звичаєм, звалася одним з імен Богині-Матері, відкрила в мені дар цілительки.

З дитинства рідні помічали, що порізи та ушкодження гояться швидше, якщо до них доторкнеться моя рука. Чутки розповзлися по Подолу і привели до нас у дім карооку красуню.

— Відункою будеш, — одразу ж сказала Берегиня, — силу маєш. Решті треба вчити. Ходи зі мною.

Я пішла. Десь в глибині серця уявлялося: ось він лежить, поранений, а я його рятую. І тоді він, нарешті, зверне на мене увагу, а не просто смикне жартівливо за косу.

Дні я проводила з Берегинею, а вечорами ходила до Дажбожої Святині. Вважала, що прабатько швидше за всіх Богів змилується над моєю тугою. Врешті мене запримітив старий Чара.

— Чого просиш? — запитав волхв, побачивши мене з кошиком яблук — черговою пожертвою.

— Любови! — вирвалося в мене.

— Всі просять любови, — сказав старий, — мало хто просить знання…

— Я б хотіла знати все!

— Чия ти? — всміхнувся старий.

— Світозара Любомирова з Ковальського Кута.

— А до Берегині чого бігаєш? Я бо тебе часто там виджу.

— Вчуся на цілительку. Мати — Волхвиня вважає, що в мене Дар…

— Маєш Дар і хочеш відати все? Гаразд… Давно не траплялося мені виховувати справжньої відьми. Переводиться Сила. Будеш моєю ученицею. І до Берегині теж ходи. А далі — побачимо.

Чара жив при самій Святині. То вельми гарна була споруда, вся із світлого дерева. Всередині завше пахло живицею, а на святому місці — пречудова різьба: Прабатько Дажбог у вінку із сонячних променів. Промені і лик пломеніли щирим золотом.

У прибудові зберігалися дощечки, вкриті резами. Окремо — чужоземні книги з пергаміну, папірусу, списані незнаними знаками. Серед них я віднайшла навіть сувої, мережані «павучками», схожими на ті, з хінського меча.

— Знаєш рези? — запитав Чара.

— Аякже!

— Добре. В цих і в інших знаках — мудрість наша і чужоземна. Знати треба все. Аби мати змогу порівнювати.

Чого лишень не знав старий Чара…Він оповідав мені, та ще кільком учням про незнані краї та дивні битви, коли Боги давали людям зброю й керували їх колісницями, про те, як йшли на Схід арійські роди шукати бозна-якого щастя, про родоначальника Арія, про древню Трою, про Кия, про жовтолицих мудреців з країни Хін…

— Колись в премудрого Кун Міна спитали, — оповідав Чара, — чи слід за зло платити добром. «За добро треба платити добром»- відповів мудрець, — а за зло — по справедливости.»

— А що є мірилом справедливости? — вихоплювалось в мене.

— Вся біда в тому, що нема єдиного мірила. Що зле для одних — добре для інших.

— А що говорять мудреці ромеїв?

— Що за зло слід платити добром. Щоправда, це лише гарні слова. Діяння їхні є цілком протилежними.

— Але тоді зло запанує в цьому світі… А ви що думаєте, премудрий Чаро?

Волхв ледь усміхнувся:

— Наші Боги говорять: «Живи з усіма у злагоді та бережи сей світ, зелений і прекрасний.» Але й не дозволяй злу себе стоптати. Понад усе — воля. Раб і у Вираї — раб. Воля — це добро. А зло приходить в сей світ з ланцюгом та арканом.

Найбільше зацікавила мене оповідь Чари про одного княжича з тих аріїв, що перетяли Небесні Гори Сходу в пошуках невідомого. Сей воїн відкинув меча, відтяв чуба, найпершу вояцьку ознаку, і ходив босий по землях Сходу, говорячи, що щастя — це перестати бажати і сподіватись. Чи була б я щасливою, втративши сподівання? Чара оповідав про могутніх володарів, котрі одружувались з пастушками…Чим я гірша за ту Малуню? Або за вирлату мадярку, що її висватала Святославу княгиня-мати? Може я стану волхвинею, такою як Берегиня, і тоді… Ні, щастя — це сподіватись…

Святослав рушив знову у похід. Набирав собі піших воїв і, несподівано для всієї родини, мій батько записався в дружину.

— Куди тебе, дурня, Мара несе?! — голосила мати. — Що я робитиму?

— Сини допоможуть, — незворушно відповідав батько, — а я хочу випробувати зброю, яку кував.

— Донька он досі незаміжня… Коли вже онуків бавитиму?

— А то в тебе мало онуків…

— Невістчині діти… Спинись, старий дурню!

Та батько таки пішов…

Я молилась і чекала. Вголос — за батька, потай — за нього. Віяв сухий палючий вітер… Довкола Києва горіли ліси. Під град підступила орда. Печеніги… Стало зовсім погано.

Киянам не вперше сидіти в облозі, але цього літа безводдя і безхліб'я було найстрашнішим. Слали гінців до Святослава — люди зникали у безвісти. Волхви-провидці говорили: «Йде… Почекайте… Ще трохи…»

Я, яко цілителька, днювала й ночувала на мурах. Зупиняла руду, перев'язувала, напувала зіллями. Кілька разів бачила княгиню — матір. Стара ходила по заборолу, не боячись стріл. За нею, чорною тінню, ромейський жрець. Тонке лице Ольги навіювало здогади про незвичайну колись вроду. Син був на неї схожий. Хоч мав, однак, інакшу душу.

«Стара княгиня зла…»- шепотілись на Подолі. «Стара княгиня лиха»- чулося тепер на стінах. «Молиться… Ромейському Чорнобогу… Виділи жерця в чорних шатах? В нас таке вбирають лиш слуги Марени. На погибель Святославу її молитви, та й нам усім»

— Неправда! — казала я, а баби подільські пирхали:

— Де ж неправда? Чи стане ромейський Бог нашим помагати? Чари наводить стара! Боги свідки — чари…

Підмога прийшла, коли всі геть зневірились. Він відкинув орду в степ. До Києва вислав загін, і одного його імені було досить, аби чкурнули наїзники. Ще через седмицю над'їхав сам, з кінною дружиною.

Змучені облогою кияни горлали «Славу» визволителю. Я тислась межи людом, трохи не під кінські копита, аби ще раз побачити… Сині очі… Русявий чуб з-під шолома… Святослав…

Натовп виштовхнув мене просто на шлях. Вершник в гострому шоломі сміявся. Сміявся з мене, розкудланої розтелепи.

— Гей, Світозаро! Твій батько живий і лишився в Доростолі!

Пізнав… Пам'ятав…

— Смикнув би тебе за коси, та велика вже…

Наче пір'їну зірвав з землі, та кинув у сідло перед собою.

— Як ся маєш, Світозаро Любомирова?

— Як і всі, княже…

— Важко було?

— Авжеж…

— Доб'ємо ромеїв — перестануть печеніги нас тривожити.

Біля Перунового Гаю спустив мене на землю.

— Далі жінкам не можна…

Підморгнув:

— Ввечері зайду в гості. Подивитись зброю…

Не пам'ятаю, як летіла додому, як діставала зі скрині святкову вберю.

«Прийде чи не прийде? Чом би не прийшов? Друга жона його, мадярка, давно вже не жиє, померла пологами по другому сині, а Малуня зі старшим у Новгороді…»

Золоті ковти мнуться під тремтячими пальцями… Мати дивиться, хита головою:

— Скажена, що ти робиш? Він — князь, ти — ковалівна!

— Малуня теж не князівна, — відгризаюся.

— Порівняла… Ой не буде з цього добра! Стара зведе зо світу… За Малунею — Любеч, а за тобою хто?

— Ковальський Кут!

— Ото хіба що! Та хіба ж стара дозволить? Вона і досі хоче йому не менш, як ромейську царівну…

— Царівни йому будуть бранками, а жоною — я!

Від такого мати аж на лаву впала.

— Зурочили тебе волхви, Світозаро!

Святослав прийшов майже поночі. Сам, без охоронців. Мати перепрошувала за просте пригощення, він сміявся:

— Я, хазяєчко, з кінця копія годований. До пишних страв не звичний. Се якраз по мені.

Розказував про Доростол, про Предславу. Як іздурив ромеїв, уклавши з ними спілку… Як з’єднав собі слов'ян подунайських… Як бився, яку брав здобич…

— Завтра передадуть вам від Любомира дещо. Там є таке, що і тобі згодиться.

Вийняв з-за череса згорток. Сказав лукаво:

— А се од мене…

На папірусі єгипетському рядочки грецьких літер. Геродот…

— Я охочий був більше до меча, ніж до писала, але чув од Чари, що багато лжі тут понаписано.

— Певно ж, князю… Геродот той далі Ольвії не бував, а писав зі слів переляканих елланів. Плутав скитів та русичів з кочовими ордами.

— Так і ромей один казав… Любомудр, по їхньому — філософ. Чудний чоловік… Прорвався до мого шатра, Перунові вої його трохи не вбили, думали — підісланий, абощо… Вірить той грек древнім Богам Еллади, жалкує за їх Святинями і красою. «Ти, — говорить, — ските, посланець Древніх Богів. Лише у вас, на півночі, зосталися вони…» Розказував страшні речі…Про храми поруйновані, статуї розбиті. Знав він слов'янщину подунайську, тож я його розумів…

В синіх очах — незвична задума. Навіть голос змінився, зникла юнацька запальність.

— Оповідав за дівчину одну, жила вона, здається, в Олександрії. Християнські жерці розірвали її на шмаття. «За що?»- питаю. «За те, що хотіла все знати.» І тут я згадав про тебе. Перед походом оповів мені Чара, як ти знань просила. Соромив, що мало книгам приділяв уваги. Але що ж… Воїн я…

— Розум не обтяжить воїна, але сприяє перемозі… - сказала я, сама своїй сміливости дивуючись.

Сміється Святослав:

— Метка в Любомира донька… Ну, і взяв я того ромея товмачем. Понаслухувався від нього речей цікавих. «Писатиму, — каже, — про тебе». «Маю волхва — літописця» — відповідаю. «Писатиму для своїх, аби відали правду…» Махнув я рукою — най пише

— Поговорити б з ним…

— Лишив його в Предславі. Маю думку — закріпитися там. Люд тамтешній за мене: не люблять вони правителів своїх, булгар — наїзників. А ромеїв на дух не виносять… Позмагаємось!

Руку свою, невелику, гарячу поклав мені на плече. Пальці тонкі, наче в дівчини, та знаю, що підкови вони гнуть.

Душа моя зараз в тих пальцях, мов та підкова…

Та в присінку затупотіло. Гридні…

— Княже, мати помирає!

Зірвавсь з-за столу борвієм.

— Чекай! — кинув. І вибіг геть.

Через три дні ховали Ольгу. За ромейським звичаєм.

Град незадоволено гув. Люди вимагали вогняного поховання. Святослав на усі докори відповідав понуро але твердо:

— Най вершиться материна воля…

Княгиню проводжали в останню путь ромейський жрець в чорному вбранні та жменька чужоземних гостей торгових. Святослав йшов за домовищем стиснувши вуста. Поруч двоє синів — Ярополк з Олегом. Хлопці — нівроку вже…

Кияни не пішли на християнський цвинтар, аби не осквернитись. Стояли обабіч кирикону святого Іллі. Врешті, проводжаючі вийшли з загорожі. Ромейський жрець голосно мовив до Святослава, від хвилювання ковтаючи слова:

— Великий князю, її душа на небі плаче за вами. Адже ви приречені геєні вогненній! її останнім бажанням було — аби ви прийняли святе хрещення. Во ім'я Господа нашого Ісуса Христа!

Святослав йшов, схиливши голову. Вітер з Дніпра ворушив русявий чуб. Ромей продовжував умовляти, додавати ваги на ці зігнуті горем плечі:

— Бог єдин, єдина віра, єдине хрещення… Вона плакала на смертнім ложі, що ніколи не зустріне вас в потойбіччі. Виконайте її останню волю! Вона благала вас!

Князь рвучко випростався. На хвилину я подумала, що він вдарить, або різко відіпхне того, хто не дає йому залишитись наодинці з пам'яттю про вмерлу.

Але Святослав стримався. Сказав лишень:

— Я предківської віри не зраджую!

І швидко пішов геть… Ромей лишився стояти. Люди обходили його і потиху складали з пальців знаки оберегу, боячись зурочення.

«Важко йому буде без покровительки», — майнуло в мене.

А Святослава виділа я опісля лише раз. В Дажбожій Святині, перед тим, як повернувся він на Дунай. Чара благословив його, а я заплакала. Святослав мовив, усміхаючись:

— Малою не плакала, а тепер хлипаєш, Світозаро Любомирова?

І стис мені зап'ясток, а на вухо прошепотів:

— Вернусь — жоною зроблю! Чекай…

В Святині Берегині був потаємний кут, затулений запонами. Скориставшись тим, що волхвиня потішала біля Рожаниць якусь вагітну, я шаснула туди.

Богиня стояла, звабливо вигнувшись струнким тілом. Нага Лада, що чекає коханого… Золотий блиск дерева здавався відблиском живої шкіри.

— Світозаро? — почувся голос Берегині.

Тільки зараз я збагнула, що мимоволі закинула руки за голову. І вигнулась, аби роздивитись Матір закоханих.

— Лада — це нині ти, — сказала Волхвиня, — він у війську? Дружинник? Гридень?

Я кивнула. Не мала сили видушити слово.

— Чекання гірке, але й солодке, — мовила Берегиня, — бо, коли дочекаєшся, то бігатимеш ось до кого…

Вона вказала на дев'ять Рожаниць за запонами. Дев'ять статуй, що зображували вагітних… Остання, негарна тілом, але з відсвітом материнства на обличчі, завжди подобалася мені.

— Його дитя — це щастя…

— Ну, дай Боже — Дажбоже, та Матінка — Земля.

Жінка провела мене до виходу. Гарне лице, що наче не мало віку, усміхнулось з- під пов'язки — обереги:

— Помагай тобі Лада!

Час спливав у чеканні…Час…

Лихі звістки бігли швидше од війська, що верталося. Кінні гінці прокричали їх на вуличках Подолу. Я впала біля воріт і три дні не приходила до тями. Четвертого дня подибала за місто.

Мертвий… Мертвий… Він… Не може бути… Він… Непереможний…

Вони поховали його там, над переправою… Я не побачу його мертвим… Може і на краще. Пам'ятатиму живе ясне лице. І той усміх… Святослав…

Я йшла добу. Знала дорогу, хоч була в цьому лісі лише вдруге. Ранком переді мною відкрилася галявина. На ній — невеличка деревляна Святиня.

Я була тут лише раз. І думала, що більше не прийду ніколи. Але прийшла.

В Святині пахло зіллями. Посередині, на Святому Місці, стояла вона… Чорнокоса діва з трисвічником в руці. В другій, опущеній додолу, — ріг, повний зілля…

Я знала, що в тому розі. Це входило в моє навчання.

— Чому ти забрала його, Марено?

Діва — Смерть усміхалась. Невідомий різьбяр зробив її схожою на Ладу. Близнючка Любови…

— То бери й мене, Смерте…

— Поспішаєш, дівчино!

Чорна тінь заступила мені шлях.

— Твій воїн в чертогах Перунових. Так ти туди не потрапиш.

— Відки ти знаєш?

— Чи мало сюди ходить тих, що не дочекалися? Щасливі не знають дороги до Чорної…

Я сіла на втоптану землю.

— Скажи мені, - спитала, — що таке зло?

Жриця посміхнулась… Ледь — ледь…

— Ти й досі хочеш все знати?

— Хочу! Та, що ти їй служиш, зло?

— Що таке зло? — озвалася Чорна. — Ось лежить на дорозі меч. Один цим мечем уб'є купця і пограбує його статок. Другий захистить Вітчизну від наїзників. Третій перекує на рало…Що таке зло?

— То Тьма в нас самих?

— А що таке Тьма?

— Загадки… — сказала я. — Самі лише загадки…Чому він загинув?

— Його зрадили.

— Як ти знаєш?

— Чутками повниться світ…

— А мені що робити?

- Іншій я б сказала: лишайся зі мною, відьмо. Але ти не залишишся…

— Що ти можеш мені дати?

— Знання… Забуття… Силу… Не знання з Чариних дощечок. І не магію Берегині. Сила Марени така прадавня, що губиться в предвічній Тьмі. Вона тобі знадобиться: надходять бо часи криваві.

— Я не залишусь, — сказала я, — але приходитиму.

Знову попливли літа. Літа без нього. Свати до нас вже давно не завертали. Мати потай плакала. Одна була їй радість: батько повернувся живим і цілим.

Коли повернувся, то оповів… Як затято билась маленька дружина. Скількох ворогів вони поклали трупом. І як високо горів поховальний вогонь над Крарійською переправою.

— Я був загрібним на його насаді, - розказував батько, — в битві теж тримався поруч, аж поки розкидало нас. Як упав він — не бачив уже. Лиш як одбились — знайшли його. Лежав межи Перуновими воями, ті бо боронили його до останку. З усіх жерців — один лише вижив. А князь ще живий був, як ми підскочили. Нічого не встиг сказати, всміхнувся лишень. Так і відлетів до Вираю з усміхом отим. А ховали ми його — леле… Блискавки небо крешуть, пороги гудуть… Сам Перун вийшов стрічати…сина….

— Чому відстало військо?

Батько, знизивши голос, заговорив про зрадництво найманців. І про Свенельда. На його думку, старий урман давно замислив зраду.

— Стара княгиня їм забагато волі дала, ну а Святослав тримав у шорах. Ось вони нас і підвели. А як доведеш? Те, що ромеї кагану заплатили — це ясно, та чи не перепало чого і Свенельду? Хтозна… І кому доводити? Свенельд нині молодому Ярополку перший друг, але весь Київ говорить — бути біді.

Біда не забарилася. Першим загинув молодший Святославич. Руку до цього приклав Свенельдів син. Олег з усіх трьох синів Святослава був найбільше схожим на батька. Коли мені траплялося побачити його, то завжди згадувався юнак, який колись вибирав меча в Любомира — коваля.

Олега вбили… Потім з півночі прийшов Володимир. Найманців при ньому було ще більше, ніж за Ігорових часів. Принаймні, так говорили старші люди. Град опинився в справжній облозі. Ярополка було по зрадницькому вбито… Вперше від заснування Києва, брат пішов на брата.

Коли син Малуні, що увійшов до Києва переможцем, хотів зайти до Дажбожої Святині, Чара опустив перед ним патерицю. Як колись перед Ольгою опісля Коростеня. Оповідали старші, що Ольга, однак, поводилась з більшою гідністю, аніж старший Святославич.

Володимир схопився за меч. Натовп молільників стурбовано загудів. Хтозна, що сталося б, але тут з-за спин дружинників виринула невеличка крихка жіночка, загорнена в корзно. Вона вчепилась молодому князю за руку, і той змушений був заховати зброю.

Вдова по Святославі була гарна, але красою іграшки. Маленька лялечка. Я не уявляла її поруч з «Сином Перуновим». А ось Володимир не був схожий ні на матір ні на батька. Лице мав довгобразе і якесь безвільне, волосся темне, темніше навіть за Малунині каштанові коси. А оксамитно-карі очі мали вираз наче неживий, без блиску, і це трохи псувало загалом вродливого хлопця.

— В молодого князя нав'ї очі, - шепотілося опісля подільське жіноцтво, — і темна душа… Недаремно його не любив батько…

— Батько його відіслав до міняйл новогородських, — бурчали й чоловіки, — та ще й примовив: «По вас і князь…» Не схотів би Святослав такого наступника.

Декотрі і впрост казали:

— Братовбивця… Проти Роду пішов… Дажбог від нього одвернувся, а й Перун чи помагатиме? Як буде знов війна, пропаде сам, дружину погубить, то й нам тоді не стримати степовиків.

Берегиня ж вважала, що треба з'єднати собі Малуню. З цією метою запропонувала княгині- матері послуги цілительки. Хора жінка, застуджена на Ільменських вітрах, з радістю погодилась.

— Тільки пришліть справжню відьму. — попрохала.

Берегиня вибрала мене.

Служба була не дуже важкою. Княгиня, справді дуже хвора, не коверзувала і не вередувала. Тільки жалілась і жалілась безперестанку. На небіжку-свекруху, котра її ненавиділа, на небіжчика-чоловіка, що охолов до неї, на брата Добриню, який злигався з п'яницями-урманами і час від часу ставав «скажений» від надміру хмільного, на сина, що її не слухав, на численних невісток, чиєї мови не розуміла.

— Рогнедь із кривичів, — починала Малуня зі старшої невістки, — все «ака» та «цека»… Бідолашна дівчина. Взяв її син ґвалтом, а живе неправдою. Чехиню йому привезли, — зітхала, згадуючи другу, — мало в Києві дівчат? Говорить та Мальфріда так, що й не второпаєш, та ще й грецької віри… Дошкам молиться… Тепер висватав болгариню… Ще ліпше. Каже ніби по-нашому, а все одно незрозуміло. Жодне мамою не зве… Рогнедь, чуєш, Світозаро, дітей ховає од мене, наче я їх зурочу. А мені ж її шкода, ой шкода… Скільки од синка рятувати доводилось… Б'є він її і жалітись не дає, а вона потім синці білилами замазує. Горда, ще б пак… Приголубити хочу, від серця, а воно мов кішка пирхає. Синочку ж стану вимовляти, а він мені: «Не лізьте, мамо.» П'є він, Світозаро, Добриня його споює. Навмисне, аби владу над ним мати. Наложниць завели цілу ровту, і дядько і небіж обидва туди їздять, за місто, а потім з тими потіпахами їхні урмани сплять. А стану соромити: " Не лізьте, мамо… Помовч, сестро…» Леле, був би живий Святослав… Най би й іншу жону мав, але не дав би синам пропасти.

Я співчутливо притакувала. Надивилася бо на нові порядки у княжому теремі.

— Вдову Ярополкову взяв за себе, — жебоніла Малуня, рада, що хоч хтось її слухає, - брата вбив, а з жоною його спить. Як вони з Добринею не вимовляються, а вбивць вони підкупили. За ті скарби, що награбували в Полоцьку. Віщий до Святині не пустив… Князя… Сором який… А що не скажи: " Мовчіть, мамо.»

Самому Володимиру я намагалася не навертатися на очі. Але раз таки зіткнулись-мо на деревляній галереї. Юнак мав вигляд невиспаний і вельми похмільний. Прийнявши мене за служебку, спробував був обійняти, але я глянула на нього, як учив Чара, і тихо сказала:

— Геть!

Від різкого болю у голові молодик одразу ж протверезів.

— А, — сказав, — то ти материна відьма? Правду кажуть, що ви не старієте? Скільки тобі літ?

— Багато, князю…

Не так уже було й багато, але я не хотіла вести довгі розмови з розбещеним молодиком.

— Ну, йди… І не забудь уклонитись наступного разу!

— Кланяються лише Богам, князю, та й то у великій притузі, - відповіла я і шаснула у двері раніше, ніж він отямився від мого зухвальства.

Раз, увечері, я йшла через півтемну трапезну з глечиком готового зілля. Коли раптом почула з галереї князів голос. Я не мала ніякого бажання знову з ним розмовляти, тому передбачливо заховалася в темному куті, аби пропустити нового пана Гори повз себе.

— …вся шана моя буде, — говорив князь, — і інших змушу! Хто не скориться — знищу!

Володимир був не один. Мигнуло світло… Князь сам ніс підсвічника. Дивно… До трапезної увійшло двоє: сам Володимир та Перунів верховний волхв, Вогнедар.

В мене трохи не віднялися ноги. Віщий Вогнедар був не менш суворим, аніж його Божество. Я не уявляла навіть, що він зі мною зробить, як. застане на підслухуванні. Тим більше, що розмова явно не призначалась для сторонніх вух.

— Предки говорили, — прогудів Вогнедар у відповідь, — біда тому, хто ділитиме неподільне. Бог бо єдин і множествен, і хай не розділяє ніхто того множества.

— Він і буде один… Перун! Ви станете єдиним духовним пастирем, Віщий! У вас не буде суперників! Я засиплю вас пожертвами! Поставлю новий Образ в Гаї! Тільки підтримайте мене! Інші рахмани мене зневажають!

— Може є за що? — буркнув у вуса Вогнедар, — слабкий єси, князю. Не гартуєш ні духа ні тіла, науку нашу плазом пустив. Ось і зараз пусте речеш. Як один Сварожич може стати більшим за Інших? І як Перун тобою опікуватиметься, коли ти геть очманів від пияцтва та гульбищ щоденних? Приходь до мене вчитись бою, як батько твій ходив. Ось коли навчишся голіруч перемагати мечників, тоді й поговоримо.

Володимир підійшов до Вогнедара впритул:

— Боги воїнств люблять кров! Я бачив, як се робиться у скандів! Я дам Перуну стільки крови, скільки Він побажає! Ми змусимо всіх нас боятися, Віщий! Влада! Хто хоч раз взнає її смак, тому вже не смакуватиме ніщо інше! А хто раз скуштує крови — прагнутиме ще! Коли я взяв Полоцьк, кров текла вулицями, гейби річка… Я відчув її смак! Ви теж відчуєте!

Вогнедарове лице, ніби різьблене з дубової кори, пересмикнулось від огиди, а тоді зробилось таким грізним, що в мене трохи не спинилось серце з переляку. Ніг я вже давно не відчувала. Про Вогнедара люди розповідали ріжні дива. Верховний Перунич, нібито, міг вбити людину самим дотиком пальця. Він був одним з не багатьох носіїв древнього страшного мистецтва — нищити ворога. Ніхто не міг ставити йому чоло. Навіть Святослав, його найулюбленіший учень. Я злякалась… Злякалась, що зараз побачу смерть у вічі.

— Ти, князю, — сказав, однак, Вогнедар спокійно, — задовго водився з урманами і забув, що русичем є. Наші Боги не беруть жертву страшну, чоловічну! Так, Перун — Бог Воїнств! І жертвою йому є кров воїнів, що полягли во ім» я його та Матері — Слави! Кров тих, хто землю рідну тулить до ран, збираючись до чертогів Перунових. На знак готовности до славної смерти, русичі по власній волі дають трохи крови з лівиці до жертовних чаш. А ти хочеш осквернити Священний Гай рабською кров'ю невільної жертви?!

— Віщий! — вигукнув Володимир, — я не хотів оскверняти святинь! Я хочу лише зробити нас сильнішими! Князів меч і Перунова Блискавиця! Хто здолає такий союз? Я знаю, ви скажете: «Батько… Святослав…» Він, мовляв, ніколи не пішов би проти завітів предків! Але Святослава Хороброго пригощає Перун у Вираї. А я не хочу все життя провести в тіні його слави! Я хочу, аби про мене говорили: «Володимир Великий». І я цього доможуся! За будь яку ціну, Віщий!

Вогнедар торкнувся пальцями до деревляного оберега, що висів в нього на грудях. Наче відганяв якусь лиху силу. Тоді заговорив. Поволі і виразно, ніби вимовляючи закляття:

— Ти ще живий, Святославичу, лише задля пам» яти князя — воїна! Будь-хто інший, аби запропонував мені таке, вже дивився б в очі Марені! Кажеш, зневажають тебе рахмани? Та тебе прокляв би рідний батько, коли б почув оці твої слова! Лише задля молодости твоєї пробачу тобі дурість. Лишайся здоровим!

Віщий різко повернувся і вийшов, гупаючи патерицею. Князь лишився стояти посеред трапезної, все ще тримаючи підсвічника в тремтячій руці. Яскраво освітлене його лице мало страхітливий вираз. Суміш жаху і злоби. На хвилю мені здалося, що з-за гарного юнацького лиця прозирнуло щось нав'є, нелюдське… Заціпенілі руки мої розімкнулися, і я впустила глек.

— Хто тут?! — крикнув Володимир.

Я мимоволі ухопилась за срібний оберіг на грудях. Князь зробив крок, другий… Подумки я закликала на допомогу всі світлі сили. Раптом, з галереї почувся жіночий голос:

— Владіміре!

Се, певно була Мальфріда — чехиня, князева нинішня улюблениця. Юнак труснув головою і рішуче подався до дверей.

Я підвелася з підлоги. Ноги мені делькотіли. Мені таки й справді на хвилю здалося, що шукати мене йшов упир.

«Не бути в Гаю новому Образу, — подумала я, обережно скрадаючись до виходу, — але ж і князь… Святославич! Чув би батько… Все… І навіть людські жертви за урманським поконом… Аби служили Перунові воїни не Богу, а князю. Хитро…»

Про почуте я оповіла Берегині. Не могла не оповісти.

Волхвиня вислухала мій звіт уважно, а наприкінці ледь усміхнулась:

— Дивно, що Вогнедар не відлупцював цього пуцьвірка патерицею.

— Мати — Волхвине, це не дитяча дурість. У сина Святослава Тьма переважує в серці.

— Впливи лихі переважують, — буркнула Берегиня, — урманське пияцтво, та отой його вуй з Любеча. Розділити б їх, але де… Без Добрині хлопець би порозумнішав.

Десь седмиці через дві я дізналася од батька, що різьбярі вже почали нове зображення Володаря Блискавиць. Усе таки почали. Видимо, Володимир не втрачав надії з'єднати собі Вогнедара. Приніс князь гойні пожертви і іншим Святиням, окрім Дажбожої. Певне, не міг вибачити Чарі отої заборони.

Робота над зображенням Перуна йшла швидко. Батько зробив для нього безкоштовно, як пожертву, чудового меча. Говорив:

— Диво… Не Образ — диво… Вже видко, що дуже схожий на небіжчика — князя. Лице робив молодий Межимир, а він же був з нами в останнім поході. Ну, я скажу, одне до одного. Наче живий. У самого Вогнедара сльози виступили на очах. Оце вже ніколи не думав, що Верховний Перунич зможе розчулитись.

— Він же його вчив, — вишептала я, — і вивчив на воїна…

Батько позирнув на мене з жалістю:

— Не можеш забути? — спитав. Вперше за всі роки.

— Не хочу забувати, — відповіла я, — Аби хоч подивитися на нього… На Образ… Батьку…

— Таже не можна, доню… Звичай…

Настав, врешті, день, коли Образ урочисто перевезли до Гаю. Усі чоловіки Києва на чолі з князем приймали участь в церемонії. Я ввесь цей день пролежала вдома, наче хвора. Присилали з Гори, від княгині — не пішла.

Жінка не має права заходити до Перунового Гаю. Такий древній покон. Але я хотіла побачити його ще раз…Святослава. Межимир не підпускав нікого до роботи, аби не зурочили. Лише мій батько видів Образ та ще двоє — троє. А тепер він взагалі недоступний.

Вночі я вийшла з дому і пішла до Дніпра. Скрадалася берегом, наче злодійка. Як пройшла повз озброєну варту — не пам'ятаю. Мабуть і справді — змилувався Перун.

Не любить Блискавиця будованих храмів. Дубові гаї є Його пристанищем. На галяві, посеред Гаю, жертовник. І — Він…

Межимир, видко, теж любив Святослава. Його всі любили. Батько оповідав, як говорив князь перед боєм, що треба перемогти або вмерти, бо мертві не знають сорому поразки. І батько, і Межимир вважали б за честь померти поруч з ним. Я теж… Я більше не боялась, що мене піймають.

Схожість була разючою. Я опустилась на коліна.

— Ось ви і повернулись, — прошепотіла, — мій коханий воїне… Як там, в чертогах Перунових?

Він навіть усміхався під довгим вусом. Зазвичай Перун суворий, а тут… Яскраво палали виставлені вогняним хрестом смолоскипи. Мій коханий стояв посеред вогню, спираючись на батьків меч. Справжнє, сталеве лезо, мережане древнім письмом, сяяло рожевим блиском. В лівиці — громове колесо. Чуб та вуса виблискували золотом, а сині сапфіри, вставлені в очниці, палахкотіли живим полум'ям.

Я вийняла ножа. До Бога не можна йти без пожертви. Що могла дати Перуну я? Чого варте дівоче життя перед ликом Блискавиці? Чого варта моя кров, яку не можна пролити в бою?

Не зводячи очей з милого обличчя, я надрізала руку, і кров почала скрапувати до жертовної чаші. У батька було кільканадцять білих одмітин. По числу прожитих літ. Чоловікам вільно заходити до Гаю… Вільно приносити жертви. Вільно вмирати під гомін порогів… Спали мене на місці, Блискавице, я втомилася чекати!

— Дівчино, що ти тут робиш?

За мною стояв Перунів воїн. Невиразна тінь опісля сліпучого вогняного блиску.

— Ти що, божевільна? Як ти пройшла повз варту? Тебе ж уб'ють!

Він схопив мене за плече і добряче струсонув.

— Відповідай, шалена! Леле, сюди йдуть!

Вояк потягнув мене в бік Славути. Річковий вітер вдарив в лице. З Гаю почувся гомін.

— О, Володарю Блискавиць, — пробурмотів Перунич, — пробач цій дурепі, та й мені теж!

Він швидко тягнув мене до урвища, ввесь час підганяючи короткими вигуками. Я бо ледве пересувала ноги, квола та збайдужіла.

— Плавати вмієш? Відповідай!

Його голос долинав до мене наче здалеку. Поміж деревами, за нами, замиготіли смолоскипи.

— Ну, помагай, мати-Дано з сином — Славутою!

Воїн штовхнув мене в спину, і я полетіла. Це було незабутнє відчуття, що враз струсонуло з мене заціпеніння. А потім мене обняла холодна вода. Приглушена ударом, я поволі опускалася вниз, в обійми річкових красунь, якими мене лякали в дитинстві.

Він схопив мене за косу і виштовхнув на поверхню.

— Пливи! Пливи, кому кажу!

Це було останнім, що я почула.

Тепло прийшло нізвідки. Потім, через примружені повіки, я побачила вогнище, а в його світлі — свого рятівника.

Він був молодшим жерцем, бо носив чуба по — вояцькому. Сорочку мокру скинув і розвісив її на кущах. На шиї мав оберіг — «громове колесо». Такий же був і в Святослава.

Лице воїн мав гарне. Карбована, хижацька якась врода, не схожа на полянську. Чорний чуб, чорний вус… Очі чорні, як вуглі. Побачив, що отямилась, пирхнув задоволене:

— Хвала Світлим Богам! А то вже думав, що тягнув на собі небіжчицю!

— Де ми?

— На то му березі.

— Та як же я допливла?

— Допливла вона, ая… Дотягнув я тебе на собі, говорю ж… Ти чия?

Я мовчала. Мені було соромно і гидко.

— Чого тобі навріпилось вештатись в Перуновім Гаї поночі? Ге, а ще цілителька!

Я одрухово затулила святинний срібний оберіг: невеличке зображення Богині-матері з руками, піднятими в оберігаючому жесті.

— Слухай, — раптом знизив голос воїн, — ти не Світозара Любомирова?

Не почувши відповіді, озвався знову:

— Певне, так і є! Та, що хотіла все знати… Лихо… Та ж не плач…

Спробував пригорнути, та я почала пручатись. Заговорив швидко:

— Та не бійся, дурна! Я — Ратибор, його охоронець, Святославів… Нас три седмиці було — всі лягли… Окрім мене. Мене витягли з-під мертвих, пораненого. Твій батько і витяг. Дивись…

Схилив виголену голову із слідом страшної рани.

— Клятий печеніжин… Він би мене добив, та князь затулив мене щитом. Це останнє, що я бачив.

— Ти — живий, — ледве вимовила я, — його — нема…

— Сам знаю, що винен, — буркнув Ратибор, — як його ховали — лежав я непритомним, а то б кинувся у вогнище. Вони на нього чекали, каган з ординцями. Саме на нього. На решту не дуже зважали, а ломили на наш стрій. Двадцятеро лягло… Я — зостався… Вірно він говорив, Святослав, що мертві сорому не мають. Тим тяжче живим.

— Пробач… — прошепотіла я.

— Та що вже там… Ти на Образ прийшла подивитись?

— Так… На Образ…

— Мав би здогадатись. Він мені за тебе розповідав. Я бо був до нього найближчий. Чура. Таких, як я, «щитом» звуть. Завдання моє було — князю серце прикривати. І він мені довіряв. Лежимо, було, сідло під головами, а він марить уголос. Тобою. Красиво розказував. Я так не вмію. Віз він тобі дари, але все пропало там, на Хорсиці.

Підвівся на ноги. Сказав:

— Зніми одежу, викрути. Я проведу тебе до перевозу.

І одвернувся обличчям до річки.

З тої осінньої ночі Ратибор почав заходити до нас. Ніби до батька в гості. Батько радів: було з ким поговорити про крицю та згадати Святослава. Мати нашіптувала:

— Світозаро, чого чекаєш? Він до тебе ходить… Мертві не повертаються з Вираю, а живий живе гадає… Чуєш, дівко? Тобі ж уже ось-ось на тридцять поверне.

На Різдво Ратибор прийшов до нас з колядниками. Сказав, що один у Києві, і набридло йому стрічати Коляду у вояцькій хижі. Мати, відпровадивши колядників, запросила його на вечерю. Коли поминали пращурів нашого роду, я ще трималася. Але батько згадав Святослава. І я, сама того од себе не очікуючи, раптом заридала вголос, б'ючись головою об стіл. Ратибор мовчки вийшов. Мати, ранком, знову мені вичитувала. Але я не могла перемогти себе.

З весною посилилась звична вже туга. Ратибор не заглядав зо два місяці. Певно, Перунич забув мене. Врешті, так і треба.

З такими думками збирала кошика на Великдень. «Баби» цього року мені вдалися. Писанки теж. Одну, найгарнішу, списану Перуновими стрілами, я зав’язала до вузлика окремо.

На погості зібрався геть увесь Ковальський Кут. Жили поряд і гробки робили поряд. Найязикатіші баби були нині солодкі та розчулені.

— Слава Дажбогу, сусідонько!

— Слава навіки!

— Будьте здорові та багаті!

- І вам того ж, сусідонько!

Мене обняла Данка Ковалиха, яка, до речі, на дух мене не виносила:

— Слава Дажбогу, Світозаронько!

— Слава навіки! — відповіла я звично і раптом заціпеніла.

До нас, повз гуртки поминальників, що згадували нині пращурів до десятого коліна, йшов Ратибор.

Данка розпливлася в усміху від вуха до вуха:

— Слава Дажбогу, Перуничу!

— Слава всім Світлим Богам! — відповів весело Ратибор, — зі святом та Світлом!

В руці він тримав крашанку. Данка одразу ж видобула свою:

— Цятнемся, вояче?

Ратибор з усміхом стукнув крашанкою, і Данка смачно поцілувала його в губи, косуючи при тім на мене. Не знаю чому, але мені стало неприємно. Спекавшись Данки, Ратибор підійшов до мене:

— Крашанку маєш? — спитав.

В руці я тримала вузлик з писанкою. Він вихопив його у мене.

— О, стріли громові! Се для мене?

— Авжеж…

— Дякую, що згадала. Слава Дажбогу!

— Слава навіки!

Він простягнув руки. Відмовляти в поцілунку на Великдень не дозволялося. Я заплющила очі…

— Чічко моя… — прошепотів Ратибор.

— Що, Ратиборе?

— Нічо’….

На погості зчинився якийсь ґвалт. Гурт жінок когось соромив, вимахуючи п'ястуками:

— А бодай би вас Мати-Земля не прийняла! Прийшли на чуже свято та ще й лаються!

— Геть, скажені, геть!

— Хоч би посоромилися Святого Місця!

Посеред розлючених бабів стовбичило двоє варязьких гостей, ледь підхмелених, але не настільки, аби не тямити, що роблять. Обидва північани були християнами і ходили до кирикону святого Іллі. Старшого урмана звали по-грецькому: Хведором. Молодик, його син, називався, здається, по-гебрайському: Іллею. Жили вони майже постійно в Києві і були людьми вельми буйними, особливо після чарки.

— Ви — дурні, ідолопоклонники! — вигукував Хведір, — деревам кланяєтесь та криницям!

— Чом би і не вклонитись джерелу, як спрагнеш, — кричала Ясуня, наша друга сусідка, — іди, враже, геть! Ми до вас не ходимо збиткувати ся, як ви там лоби собі розбиваєте перед ромейськими малюваннями! Се наше свято, онуків Дажбожих!

— Ти, дурна свине! — впирався варяг, — сказано бо: єдин Бог, єдина віра, одне хрещення

— Чури і пращури, чи ви чули?! Мене, в Святому Місці, паскудний варяжин свинею назвав! Та я тебе зараз перехрещу межи плечі! Люди, що дивитесь?! Женіть їх звідсіля!

Такого дня не так то легко перейти від святкового розчулення до бійки. Підхмелені родини, які на честь пращурів добре приклались до меду, настояному на семи травах, ще не до кінця втямили, що сталося.

— Бог заповідав нищити знаряддя ідольські! — вереснув Хведір і вдарив ногою по Ясуниному кошику. Покотились освячені Чарою писанки. Ясуня скрикнула і вчепилась нігтями варяжину в лице. Він одіпхнув жінку так, що та впала просто на розстелені рушники з рештками їжі.

Мій батько поволі підвівся, закочуючи рукави святкової сорочки. За ним встали мої брати — ковалі. Але перед Хведором вже стояв Ратибор.

— Великдень сьогодні, - сказав, — не хочеться руки плямити. Іди добром!

— Не побоюся жерця ідольського! — варяжину явно кортіло до бійки, — зі мною Бог!

— Ромейський? — спитав Ратибор нехорошим голосом, — Тора з Одіним не шануєш вже?

— То є бездушні ідоли, як і твій Перкун!

— Се в тебе немає душі! Геть!

— Ратиборе! — прогув батько, — в нього меч під корзном!

— Розступіться! — мовив Ратибор, — не гнівіть пращурів! Най се впаде на мене!

Варяжин вже тримав зброю напохваті. Ратибор поволі рушив вперед. Просто на меч… А тоді блискавично крутнувся. Лезо прошило повітря. Ратибор ударив… Ногою. Варязький меч срібним линком мигнув в густу траву погосту.

— Йди… — сказав Ратибор до ошелешеного варяга, — до ромейського Бога…

Раптом хтось із жінок пронизливо закричав. В мене похололи руки. Зі спини в Ратибора стирчав ніж. Кервава пляма розпливалась по білому полотну сорочки…

— Се оце щеня! — закричала Данка, вказуючи на Іллю. Молодий варяжин, очевидячки, метнув ножа, користуючись замішанням. Тепер він марно намагався продертись між надбігаючих людей. Хведір кинувся тікати, але батько наздогнав його і зацідив просто межи очі. Рука в татка була важкою, що ковальський молот.

Я кинулась до Ратибора крізь загальне сум'яття. Він падав. Поволі, як зрубане дерево.

— Ратиборе! Перуничу!

Я встигла його підхопити і осіла на землю разом з пораненим. Чорні очі його дивилися здивовано:

— Я — ак мене… Ззаду…

Кров бурхнула йому ротом. Він ще намагався щось сказати:

— Святославу… Пробачить… Чічка… Мила… Світла мені…

Тіло моє зробилось легким і невагомим. В одну хвилю пройшли перед очима роки навчання, Чарині книги, усміх Святослава, лице Марени… Берегиня… Вона завше говорила, що я досягну вищого ступеня цілительства. Бо Сила моя зростає. Але до цього дня я лікувала, як більшість цілительок, зіллями і перев'язками. Ратибору не поможуть зілля. Йому нічого вже не поможе.

Руки мої з несподіваною силою висмикнули ніж. Пальці лягли на рану. Страшна, болюча судома струсонула мною. Я відчувала, як поволі сходяться, зростаються пошкоджені тканини, як закривається рана. Се була прана, мрія всіх цілительок. Зі сотні відьом лише одна-дві могли лікувати накладанням рук.

— Світозаро?

Наді мною схилилась Берегиня. Я сказала:

— Він житиме, Мати…

Волхвиня усміхнулась:

— Я завше знала, що ти сього досягнеш.

Посеред погосту Чара і ще один волхв стримували натовп. Гарячка вже вщухала, але дехто ще поривався до бійки. Біля ніг Віщого лежали два тіла. Ілля та Хведір.

— Кров у Великдень, — мовила Берегиня, — лиха прикмета. Поганий буде рік.

Я погладила розкошланого Ратиборового чуба. Воїн був ще непритомний. Але мав вижити, напевне.

— Гарний сей Перунич, — озвалась Берегиня, — це ти на нього чекала? Тоді?

— Так, — відповіла я, — на нього…

Ратибора перенесли до Дажбожої Святині. Він лежав нерухомо. Темні тіні впали на зблідле обличчя.

Підійшов Чара, погладив мене по голові, наче маленьку. Сказав:

— Виживе…

Я кивнула.

— Лиха прикмета, — мовив волхв сумно, — кров Світлого Дня…

— А що ті, двоє?

— Люде забили їх до смерти. Важко спинити роз'юшений натовп.

— Самі винні! — вирвалося в мене.

— Самі — то самі… Аби вони були приїжджі. Але ж жили тут стільки літ. Хтось їх прислав сюди, Світозаро… І напоумив дурнів наробити шкоди. Сподівався, певно, що їх лише добряче відлупцюють. А може, й на їхню загибель.

— Але для чого, Віщий?

— Володимир збирається сватати ромейську царівну…

— Мало йому Ярополкової грекині, - не втрималась я.

— Видко, мало. Хтось тут веде свою гру. Цісар не віддасть родички в край, де вбивають християн. Щось вони хочуть виторгувати з нашого Святославича. Він бо молодий і не вміє ще прозирати сутність речей за блискучою оболонкою. Погано, що в бійку вплутався Перунич. Вивідачі ромейські можуть з цього скласти страшну побрехеньку…

— То що ж, Ратибор мав дивитись мовчки? Той варяжин ударив Ясуню! А до того глумився над святим для нас, Віщий!

— Дивитись, звісно, він не міг… Ну, що сталося, те сталося.

Ратибор отямився надвечір. Я сиділа поруч.

— Бачив, — мовив хрипко, — Чертоги Перунові…

— Як там? — спитала, не втримавшись.

— Айне… Гейби в нас на горах…

— Я давно хотіла спитати тебе, воїне, де твій рід?

— В Карпат — горах, — вишептав Ратибор.

— А сюди як?

— Старійшини прислали. Вчитись… У Віщого Вогнедара. У нас, в роду, вже були Перуничі. А я — седмий, наймолодший в родині. Волхви наші вирішили, що гідний я для такого навчання.

— Я теж сьома! — вирвалося в мене.

— Отож і ти — цілителька.

— Гарно там, у вас?

— Кращого немає. Краса невимовна. Волі більше. Гори є гори… Сховають, затулять. Ординці не тривожать, як тут, зате є лєхи та угри. Коли миримося, коли б'ємося. Родами живем, плекаємо маржину. Люд у нас гарячий… Тутай б'ються добре, але поки розворушаться… Наші б… отих поганців… одразу б на бартках рознесли.

— Вертатися не думаєш? — спитала я обережно.

— Думав був після князевої смерти, але…

— А що таке чічка?

Ратибор з хвильку помовчав, а тоді озвався:

— Квітка… Файна…

— Гарна?

— Ая… Була б ти квіткою — носив би на грудях…

Він дивився на мене очима, чорними, як вугіль. З несміливою надією. «Живим — живе..»- згадала я материні слова. І не забрала руки з його долоні.

Сього ж літа ми взяли купальський шлюб. Мати моя була і тому рада. Ратибор жив, як і раніше, у вояцькій хижі, час від часу навідуючись до мене. Мене це влаштовувало: храмове навчання не залишало часу на хазяйство і дім.

Швидко по тому Володимир рушив походом на Корсунь. Ратибор був серед його охоронців. Батько лишився вдома.

— Старий я вже, — сказав Ратибору, — Та й це не Святослав… Може небезпека прожене князеві хміль з голови… А з мене досить.

Я провела Ратибора до човнів. Попрохала:

— Бережи себе…

— Права не маємо, — всміхнувся Перунич. — Який би князь не був — його бережемо. А себе нам берегти заказано.

І знов потяглося чекання.

Слава про мої здібності розлетілася по Києву пташкою. До Берегині потяглися люди, благати зцілення у відьми Світозари. Сама Велика Волхвиня теж володіла праною, але була уже немолодою і несподівану поміч прийняла вельми радо. Тільки наказувала:

— Не витискуй себе до цна. Прана — лише для тих, кому вже не помагають замовляння і зілля. Кожний, зцілений тобою, скорочує твоє життя.

Сама Берегиня нагадувала вже свічу, що догоряє. Життя своє підтримувала відварами з трав. Я розуміла, що волхвиня, передчуваючи відхід, готує мене в наступниці. Чара сердився:

— Вчив її, вчив — і маєш… Нині майже не бачу…

— Пробачте, Віщий, — виправдовувалася я, — хорих багато. Вдень — у Святині, вечорами на Горі…

— Ти, жоно, думаєш, що вже все знаєш? Знання — це Дажбожа Криниця. Невичерпна…

— Не думаю я так, Віщий, але ж час…

— Молодим ніколи не вистачає часу, старим тим більше… Чи чула? Князь наш Корсунь узяв.

Побачивши, як я стрепенулась, усміхнувся:

— Перемога Святославичу була вельми потрібна. Для самоствердження. Ратибор твій жиє — пощастило Перуничу. Вчора прибіг гінець. До Вогнедара.

— На Горі ще нічого не знають.

— Коло мусить знати раніше. Тільки недобру одну новину приніс гінець.

— Що ж сталося, Віщий?

— Князь наш чи не ромейського Бога визнати зібрався…

— Хреститись хоче, як Ольга?! — вигукнула я.

— Чутки такі кружляють військом.

— Він же переміг ромеїв! Хто ж вклоняється Богу переможених?!

— Ромеї хитрі, дочко, — зітхнув Чара, — хто знає, що вони йому там натуркотіли. Святославич, хай його таки Боги боронять, людина слабка, але пихата. І любить усе гарне ззовні. Цяцьки ромейські — вони блискучі. Батько його, о, той знав ціну ромейському золоту та ромейській лагідності. Святослава заворожував лише блиск криці. Та й Ольга, хай пробачить їй Дажбог відступництво, теж на блискітки не була повадна. Пам'ятаю, як вона з Царгорода повернулася. Питають її двірські: «Ох, матінко-княгине, ото, напевне, краси надивилися!» А вона вуста стисла і буркнула: «Краса… Гайно позолочене…»

Я мимоволі пирхнула. Чара теж усміхнувся.

— Розумна була жінка, — сказав задумливо, — хитра й жорстока вельми. Ми з нею одне одного не любили, але шанували. Вона бо теж хотіла все знати, але надто каламутну душу мала. Аби Володимир хоч в неї вдався… Але він — викапаний дідо, Ігор-князь. І норовом, і з обличчя.

— А говорили, — наважилась я, — ніби Святослав — не син Ігорю…

— Про неї багато чого плели, про Ольгу. Але то все бабські побрехеньки. А Святослава нам Перун послав, та швидко і знов прикликав до себе. Боги забирають кращих. На жаль…

Дочекалися ми і повернення війська. Я якраз була вдома, коли до світлиці ввалився Ратибор, пошарпаний, але веселий.

— Слава Світлим Богам! Як ся маєш, Світозаро?

— Добре! Ти як?

Перунич стягнув з плеча сорочку.

— Шкодував — єм, що тебе не було поруч, цілителько. Це мене вже наприкінці позначили.

Я обережно торкнулася пальцями ледь загоєного рубця.

— Бідний мій…

— Нічо’,се вояцька відзнака!

Батько, прийшовши з кузні, зажадав послухати про похід. Ратибор, наминаючи маминої роботи пироги, оповідав уривчасто:

— Але що казати… Застрягли. Перекинчик один метнув з мурів стрілу з запискою. Знайшли джерело, перекрили воду — і по всьому. А то б ще довго товклися.

— А князь? — питав батько цікаво.

— Та князь… Хтозна… Витримки ніякої, тільки й того, що вперед рветься. Швидше та швидше, а скільки за той поспіх поляже, то йому байдуже. Нас лише в битві й терпів поруч. Все з варягами своїми, а що варяги? Найманці є найманці. Один серед них був — геть скажений. Нанюхається якогось порошку, з рота піна, очі вибалушені… Валить келепом направо-наліво, свій чи чужий — не видить. В князя теж така хоробрість, несправжня, чи що… В останній сутичці трохи головою не наклав, все мужність свою доводив. Ледве ми його відборонили. А лізти тоді проводиреві в січу зовсім не треба було.

— Та-ак, — зітхав батько, — далеко куцому до зайця…

— Небіжчик-Святослав дуром вперед не кидався, — мовив Ратибор сумно, — знав що та як, людей беріг. Себе не шкодував. Раз, було, притисли нас, пам'ятаєте?

— Еге! — кивнув батько, — це, коли змовились проти нього булгарські верховоди та дехто з наших…хрещених. Підмога не прийшла, ромеї замкнули коло…

— Все вірно! Так Святослав розрахував, де в них найслабше місце, куди вдарити… І вирвались ми!

— Мені отой грек, товмач, пам'ятаєш, Ратиборе? Що тримався древньої віри… І ввесь час писав щось…

— Авжеж…Сей чоловік був книжник, але вмів не лише книжки читати. Бився теж добре. Жаль, загинув.

— Так говорив він опісля того бою, що кричали ромеї, аби живим князя брати. Це, як коня під ним убили, пам'ятаєш?

— Аякже! Я ж тоді поруч з князем був. Як і належить чурі. І бився Святослав наш як завше. Наче сам Перун. А як уже вийшли з оточення, говорить мені князь:, «А подивись-но, чуро, що там у мене з ногою…» Глянув я, а в нього чобіт повен крови. Й виду не показав, що поранений…А синка мигцем по голові зачепило, так галасу було, наче бозна якої небезпеки уникнув.

— До речі, про хрещених, — сказав батько, — брехали нині в шинку княжі гридні, що Святославич геть на ромея перекинувся.

— Та аби ж брехали! Чуба відрізав, ніби через оту рану. Бороду відпустив, наче не князем є, а жерцем. Вбрався в їхні шовки, а воно йому личить, мов сідло корові. Хіба шовк в бою обереже, як сорочка полотняна, оберегами гаптована? Нею і рану затягти можна, а з шовків тих яка користь? Жіноцтву на іграшки? Перекинчик отой корсунський від нього не відходить, та все щось нашіптує. А любечанський вуйко в друге вухо — ту-ту-ту…Наші шепочуться, що се буде новий Аскольд.

— Аскольд Київ на меч взяв, а Володимир — онук Дажбожий! — заперечив батько палко. — Не буде він люд силувати!

— Аскольд варяжин був темний, — підхопила я, — од греків хрещений та ними ж навчений наш люд зневажати.

— Свій перекинчик гірший за ворога, — буркнув Ратибор, — я все Уліба згадую, Святославового родича. Теж був… Од греків хрещений…

— Зрадник! — вдарив батько кулаком по стільниці, - князь ще вояцьку смерть йому подарував! Від меча! Потрапив би він, той Уліб, до мене на розправу — одразу б згадав всіх Богів поіменно!

— Так, але ж ви не чули, батьку Любомире, його з князем останньої розмови. А мені вона й досі сниться. Святослав тоді пів лежав на посланні геть змучений тою раною. В мене серце стенулось від жалю, а я ж не кровний йому є. А той… родич хрещений, голову задер, наче й вини за собою не чує. Князь питає в нього: «Що ж ти, родичу? Смерти моєї прагнеш, чи ганьби довічної? Скільки я через тебе воїв загубив…» А воно стоїть, як путнє, очі звело до неба: «Господь сказав, що лише ті, хто за ним іде, є ріднею. Не міг я більше губити християн.» Святослав збілів на виду і говорить, тихо так: «То кров Дажбожичів для тебе є водицею? Цьому твій Бог учить? В спину бити?» А Уліб дивиться на нього зверхньо і каже: «Ти лише темний варвар, Святославе! Твоя душа зашкарубла в поганській гордині. Та невже ти думаєш, що здолаєш таку потугу? Потрапиш ти до Царгорода, як мрієш, але бранцем.»

— Ай-я… — протягнув батько, — ну, а князь же що?

— Зірвався на ноги, та до зброї, за рану свою забувши. Захитався… Я плече йому підставив, то він постояв трошки, а тоді говорить: «Я, християнине, буду милосерднішим за тебе. Ти бажаєш, аби мені топтали тіло й душу, а я, темний варвар, дам тобі можливість померти гідно». Тоді покликав двох наших і каже: «Проведіть родича до його шатра і поверніть йому зброю. Вийти з шатра він може тільки назустріч Марені!»

- І він же таки кинувся на меч, — сказав батько задумливо, — хоча по — християнському це, ніби, заборонено.

— Вибору не мав. Військо ж хотіло просити в Святослава голову зрадника. Злі бо всі були на того Уліба за великі втрати. А князь, опісля тої розмови, прикликав мене і довго дивився в очі. Тоді сказав, ніби сам до себе: «Віра і вірність… Мати багато оповідала мені про того Бога, що ромеї Істинним звуть. Але, якщо такі, як Уліб, йому служать, то по вірним і Бог! А ти що знаєш про вірність, Перуничу?» «Княже, — говорю, — де твоя голова поляже, там і ми загинемо! Оце вірність Перуничів.» Тоді він всміхнувся і прошепотів: «Така проста істина, мамо… Ви ж цього ніколи не розуміли. Головне — вірність! Вірність Роду. Тоді не треба буде шукати чужих Богів і чужих Істин.» Ото така була розмова. А ви говорите: «Аскольд…» Аскольдів здолати легше, аніж своїх запроданців.

Видячи, що Ратибор засумував, я вирішила змінити розмову. Бо й сама розхвилювалася.

— Ратиборе, — спитала, — ну, а як же ромейська царівна? Просватав Володимир?

— Та ніби просватав… Ото ще… Дванадцять жон, тузін дітей, тепер ще й ця. І всі не наські. Ще тільки хіба що жидівки за жону не брав.

— Та йому недовго! — пирхнув батько, — чув я от Світозари, що жиють десь на півдні люде, чорні, мов Свята Земля. То мо’ матимемо ще й таку княгиню.

На Горі, де я бувала трохи не щодня, було неспокійно. Челядь тривожно шепотілася, численні князеві жони розгублено ковзали по деревляним переходам. Сам переможець пишався, гейби павич, у фіялкових ромейських шовках. Знову, як і за Ольги, чорною тінню маячив жрець — ромей, привезений з Корсуня. Малуня геть осліпла од сліз: синок бо навіть не зволив навідати матір опісля походу.

Одного вечора, коли я розтирала княгині-матері хворі ноги, по терему прокотився жіночий зойк. Малуня сполохано заметалася:

— Уб'є він її, уб'є! Світозаро, біжи туди! Може він хоч відьми послухає! Зупини! Задля онуків!

— Се в Рогнеді?!

— Та в неї ж! Поможи, будь ласка!

Я побігла до покоїв старшої княгині. Там коїлось щось жаске. Кривичанка скулилася в куті, між поставцем і ложем. Один з її хлопчиків затуляв матір від оскаженілого батька, тримаючи обіруч важкого бойового ножа. Інші дітлахи верещали не своїми голосами.

— Ти жіцє мне загубіл! — кричала жінка, — а цєпєр хоцєш віддати?! Як річ, як цяцьку! Для цєго тади дамагався? Для цєго вигубіл мій рід?!

— Я ж тобі вже пояснив! — горлав князь, — дурепо полоцька! Християнин не може мати багато жон! Ти теж охрестишся. За християнином будеш замужем. Я ж не на вулицю тебе виганяю, нерозумна бабо!

— Владзіміре, у нас же дзєці! — заголосила Рогнеда, — май же жалісць на дзєці, калі на мне не маш!

— Мамо, чому го просиш? — зривистим голосом озвався хлопчик з ножем, — я го вб'ю! І ромейку вб'ю! І того рудого варяжина, за якого він тебе видати хоче!

Я увірвалася до ложниці саме в ту хвилину, коли хлопчик і справді пішов на батька з ножем.

— Спиніться задля Роду! — зойкнула я.

— А, — засміявся князь, — материна відьма? Ти не старієш…

— Князю, вийдіть, прошу…

Він усміхався. Був дуже блідий. Відросле волосся стирчало їжачком, наче в хлопчиська. Від князевого погляду, повного моторошного спокою, мені стало страшно. Я не злякалася б, аби він рушив на мене із зброєю, поламавши всі звичаї. Жах узяв мене такий же, як тоді, у трапезній, коли я підслухала князеву розмову з Віщим Вогнедаром. Жах перед Тьмою.

— Не кланяєшся, відьмо? — спитав Володимир ущипливо, — нічого, вклонишся… Всі вклонитесь. А ти, — до Рогнеді, - готуйся до шлюбу!

Вийшов, вдаривши дверима. Я вихопила в княжича ніж і шпурнула зброю подалі. Потім помогла жінці підвестися.

— За што, за- а што- о? — тихо заводила Рогнеда, — бацька вбив, братів вбив, Полоцьк пустив з димом! Всьо гета забула! Дзєці! П'яцьоро дзєці! Каво замясць сєбє найшов?! Індульфа- варяжина! Балярін…Які то балярін?! Найомнік! Бацька такіх сотню мав! Була — м княгиня, а стала ваяцька жана!

— Та може ще обійдеться, — спробувала втішити я.

— Не, Свєтозаро! Не абайдьоцца! Рамея з Корсуня привьоз, той яму чита кнігі чарадзєйські! То па- грецькі, а то па-славацкі… Я пагано те язики знаю, так пайшла да Мальфріди- чехині, яна цє кнігі разумєє і мне тавмачиць. Вось, што йон чита Владзіміру! Вось!

Рогнедь дістала з-за ложа товсту, писану на пергаміні книгу:

— Ти, мовляць, усьо знаєш… Тавмач вось тут!

Холод пробіг мені по спині. Я знала цю книгу… Бодай би не знати!

«Конче винищите всі ті місця, що служили там люди, яких ви виганяєте, своїм Богам на високих горах, і на пагірках та під кожним зеленим деревом…»

«І розвалите їхні жертовники, і поламаєте камінні стовпи для Богів, і їхні святі дерева попалите у вогні, а бовванів їхніх Богів порубаєте, і вигубите їхнє ймення з того місця…»

— Вось так і Мальфріда тавмаче, — прошепотіла Рогнеда, — у них, в Чехах, саме так і парабілі. Мальфріда каже: «Так хоче Бог!» Я баюсь, Свєтозаро, таго Бога… І Владзіміра нині баюсь. Йон завше був скажений, а з таким Богом… Мальфріда каже, що син етаго Бога добрий… Не знаю, але все адно баюсь!

З Гори я одразу ж побігла до Чари.

— Лихі новини звідусіль, — мовив Віщий, — князь підвищив податок на військо. Найняв ще урманів, вони вже на підході до Києва. Люд по весях ворохобиться. Бути великій крові, як за часів Аскольдових.

— Як се зупинити?! — вирвалося в мене.

— Збиралося нещодавно Коло, прийшла й Марена. Говорить Чорна, що може його… забрати. Аби хтось добув пасмо його волосся та ще дещо… За тебе згадувала… Ти, мовляв, на Горі своя людина.

Я затремтіла:

— Віщий, невже ви згодні?!

Чара зітхнув:

— Я- то був проти… І Троян Велесич, і Берегиня… А от Вогнедар погодився. Ой, лихо… Оте, що корсунський перекинчик князю нашіптує — то для можних. А людям простим говорити будуть про любов, милосердя, всепрощення… Ромейський Бог — дволикий та двоєдушний. Перед сильними плазує, слабого топче.

— Що вирішили Віщі? Чи це таємниця?

— Вирішили, доню, вичекати. Якщо Святославич помре, стіл захопить його вуй, Добриня-любечанин. Сей ще страшніший і безоглядніший. Княжичі ще малі, а Малуня — то не Ольга. Незабаром прибуде його ромейська пава, мо князь і заспокоїться на деякий час. А далі — побачимо.

Ромейка прибула влітку, якраз на Купала. Худюще дівча тонуло в золототканих шатах, але було зле і непогамовне. Володимир кількох своїх жон одружив зі своїми прибічниками, решту ж, в тому числі і пів божевільну від горя Рогнедь, виселив з Гори ген за місто, в одне із княжих сіл. Тоді оголосив, що бере християнський шлюб і зрікається поганського блуду.

— Чи надовго, — пащекували подільські баби, — до наступного разу!

Князеве відступництво кияни серйозно не сприймали, звикли бо вже до його витребеньок. Ратибор, щоправда, ходив, наче хмара, та все згадував Уліба, а батько мій бурмотів потиху:

— Повернувся б з Вираю Святослав, та чересом би паршивця… Чересом межи плечі… Раз князь — стій на своєму. Ольга… Що Ольга? Жона, хоч і мудра. А ти свій розум май.

Дивувало, що Анна-ромейка привезла з собою стільки чорноризників. Гейби військо. Кияни плювалися:

— Греця зострінув, лиха прикмета…

Греців та урманів сього літа на Горі і справді було, що черви. Княжий терем притих, замість дзвінкоголосся різноплемінних жон чути було лише верескливий голос Анни. Малуня зовсім впала духом:

— Вже й князем його не зви, а зви базилисом. Ім'я собі ромейське взяв: Базилій… А це ж Святослав — небіжчик його Володимиром назвав. Все, ім'я рідне навіть, проміняв на вирлату грекиню синок Святославів.

Біда була в тому, що ні я, ні кияни, ні навіть Віщі, окрім хіба що Вогнедара з Мареною, не вірили, що Володимир наважиться на якийсь серйозний чин, на зразок хрещення Аскольдового, коли кияни ховалися від хрестителів-наїзників в лісі. Його сплески раптового гніву так само раптово і вщухали. А треба було повірити, згадавши хоч би Полоцьк та Рогнеду.

Того чорного серпневого дня ми сиділи з Ратибором у дворі батьківської хати. Перунич говорив про наше з ним буття:

— Негаразд, Світозаро. Купальський шлюб ладен для юних. Тра’ свою хату мати, діти…

— Треба… — погоджувалась я.

— Полишу я Гай, та поставлю хижу. А хочеш, заберу тебе в Карпат — гори?

— Не можу, Ратиборе. Батьки, рід, Берегиня…

— Ну, як знаєш, але свій дім потрібен.

«Сказати чи не сказати?»- думала я. Була-м вагітна вже п'ятий місяць, але таїла це, боячись вроків.

— Ратиборе, в нас… Пролунав звук рога…Ще…

— Тривога? — збентежилась я.

— Ні, то княжий бирич, — озвався Ратибор, — дивно, сьогодні ж ніби й день не торговий…

— Люди, слухайте! — почувся геть охриплий вже голос бирича, — Базилівус, базилевс руський…

— Чого? — прогув з-за плоту батьків голос. Татко тільки-но прийшов із кузні — Який ще базилівус?

— Базилевс, — пояснила я, сміючись, — сиріч Володимир — князь.

— 1 все-то в його не по-людському. Ну, що там ще? Новий податок?

— …наказує, - кричав бирич, — прибути всім завтра, зі сходом сонця, на Дніпровий берег, що під Гаєм, аби прийняти святе хрещення!

— Себто як, усім? — розгублено запитав батько, — що там ще за хрещення, Світозаро? Ніби ж згоди спершу спитати треба?

— Хто не прибуде на річку, — кричав далі бирич, — багатий чи убогий, робітник чи жебрак, буде моїм ворогом! Позбавлено буде ослушника майна і покарано смертю! З- за тинів виглядали жінки, чоловіки, розгублено перегукувались:

— Що там є, сусідоньки? — питала цікаво Данка.

— Чоловіче княжий, та поясни ж, що й до чого, — зажадала Ясуня.

— Прийдеш, тітко, — загиготів бирич, — та й окунешся в Дніпро! Се не боляче!

— Та чого се я маю окупатись?

— Наказ базилівуса!

— Та кажи по-наськи!

— Князів наказ, дурепо!

— Та чи я сказилась, — обурилась Ясуня, — аби прилюдно голяка у воду лізти?

— Так, а для чого це князю, чоловіче? — почувся голос Тура, одного з моїх братів.

— Се знак, — поважно пояснив бирич, — що всі ми приймаємо за Бога Ісуса Христа.

— Якого хреста? — вигукнула Данка.

— Се ж божище ромейське, тітко Данко, — хтось із люду, — хреститись маємо, як князь і двірські.

— Я бо вже хрещений! — похвалився бирич.

— Так оце нам що, мальованим дошкам молитись, як в кириконі святого Іллі? — спитав мій другий брат, Бажан.

— Для чого нам ромейський Бог? — гукнув Тур, — своїх маємо, незгірших!

— Ольга хрестилась! — бирич наставницьки, — а нині і князь. То й ви мусите. Боги ваші суть не Боги, а ідоли!

— Ольга! — батько мій на весь голос, — що нам Ольга?! Ольга людей живцем палила!

— Князь збожеволів! — вигукнув Ратибор, — тому Христу ромеї молились за погибель Святославову!

Натовп тривожно загудів.

— Ромеї — вороги наші!

— Били їх, били, а тепер їхнім Богам молитись?!

— Тож нині греців сюди наїхало!

— А нашим Богам же що?! — вигукнула Ясуня.

— А ідолів — до річки! — варкнув бирич.

— Себто як — до річки? — загрозливо спитав Тур, — ах ти ж ромейське гибло…

Люди захвилювались ще більше. Бирич перелякано подався назад.

— Князь ромеям продався! — вигукнув хтось.

— За шовки та марципани! — пробасили з натовпу.

— Не дам собі на душу наступити! — крикнув Тур, — я — онук Дажбожий!

— Я зі Святославом був під Доростолом, — підкинув і батько, — Перун нам помагав, а не ромейські дошки!

— Та як це?! — обурювались інші, - всіх гуртом, наче отару? Ми люди, чи бидло?

— А ви хіба не чули од греків, — зло спитав Ратибор, — що їхньому Богові люде — раби?!

— Се як в хозаринів, далебі!

— Ми русичі, не хозари!

— Хіба ромейський Бог та зрозуміє по-наськи?

— То, певне, змусять усіх і говорити ромейською…

— Мову неньчину заборонять! Чуєте, русичі!

- Імена заберуть навіть! Князь он уже і то — базилівус!

— Бажаном мати назвала, Бажаном і вмру!

— Не піти завтра — і все! — батько рішуче, — зброярі, чи ми мечів не маємо?!

— Де волхви, де Віщі?! — скрикнув Тур, — гей, Перуничу!

— Ратиборе, — підскочив Бажан, вже при зброї, - що маємо робити?

— Не йти нікуди! — твердо мовив Ратибор, — не військо ж він пришле за вами! Я зараз біжу до Гаю, а ти, Світозаро — до Святині Дажбожої! Певен, що Віщі одмовлять князя від сього божевілля!

Ми побігли, лишивши розтривожений Ковальський Кут. Ввесь Поділ гудів, мов осиний рій. Біля Велесової Святині, на торжищі, скупчилися люди, щось вигукуючи.

Ратибор звернув до Гаю, я побігла далі. Ось сяйнула Святиня на пагорбі… Я пішла повільніше. Дитя раптом ворухнулося в мені. Вперше…

В Святині було людно. Збіглись усі Чарині учні, молоді Дажбожичі. Сам Віщий збирався іти на Гору. Богумил, старший жрець, намагався його зупинити:

— Віщий Чаро, не йдіть туди! На Горі засів божевільний! Божедара Велесич зарубали варяги просто на вулиці! Троян зібрав люд на торговищі і хоче боронитись! Йти зараз на Гору — самогубство!

— Ти, Богумиле, думаєш, я смерти боюсь? — тільки й відповів Чара.

Побачив мене, ледь усміхнувся:

— З Дажбогом, Світозаро! Ти звідки?

— З дому, Віщий! Ковальський Кут хвилюється, люди озброюються! Ратибор побіг до Вогнедара, в Гай… Боги, невже Божедара вбили?! Та кому ж заважав співець?

— В піснях Божедарових — історія Роду, — пробурмотів Чара, — для люду викладена… Аби пишалися. Вони знають, з кого починати…

Глянув на мене, зітхнув:

— Оце тобі зараз такі хвилювання… Ти хоч не дуже то гасай по місту, жоно.

Я почервоніла. Старий, виявляється, давно помітив мою таємницю.

До Святині вбіг молодий Милич, Чарин помічник.

— Віщий! — крикнув, — сюди йдуть найманці! З півсотні! З ними кільканадцять людей з Гори! Боюся — бути лиху!

— Закладай двері, - наказав Чара, — відсидимось!

— Може ми виведемо вас, доки не пізно? — запропонував Милич.

— Тут мій Бог! — одрізав старий волхв, — і моя книгозбірня! Ви ось Світозару краще виведіть, їй дивитись на кров нині ні до чого.

Я закрутила головою:

— Ні, Віщий! Я з вами!

Ми зариглювали двері. Незабаром в них загрюкали, чи не бойовою сокирою.

— Відчиніть! Воля Базилевса!

— До Дажбога із зброєю не ходять! — гукнув Милич, — ти, Вовче-воєводо чи не ромей уже? Так іди до кирикону, а не пхайся до Святині Дажбожої!

— Князь наказав знищити ідолів! — почулося з-за дверей, — вийдіть, і завтра хрестіться, і тим врятуєтесь!

«І розвалите їхні жертовники…»- прошепотіла я.

— Галилеянин був мирним проповідником, а ви во ім'я його паскудства творите? — озвався Чара, — ти хоч, воєводо, половину зрозумів з тих книжок грецьких^9 Ти їх, взагалі — читав?

— Для чого мені читати, як Анастас Корсунський все до ладу розказав? Ісус говорив: «Не мир я прийшов принести на землю, але меч…»

— Тим то ти й припхався сюди з мечем? Але тут не боягузи зібралися! Забирайся геть, воєводо, бо зурочу тебе так, що жона не пізнає! Будеш здатен лише грецькі молитви читати!

Грюкіт припинився.

— Але ж князь наказав… — жалібно озвався з-за дверей воєвода.

— Князь тобі накаже батька вбити, то ти уб'єш? Дажбог — праотець Роду Аріїв, від якого і ми пішли! Ти на Рід здіймеш руку, собачий сину? Відсохне вона тобі!

— Віщий Чаро, — заблагав воєвода, — вийдіть добром… Князь наказав, в разі непослуху, підпалити Святиню! А як ми не послухаємо — то й нам смерть буде! Вийдіть,

ми вас не зачепимо… І Святині не чіпатимемо, лише ідола викинемо, і все… А Анастас покропить грецькою водою.

Віщий розлютився геть:

— В Дажбожій Святині не бути чужим Богам! Ти мене не залякуй, перекинчику, а краще йди, бо накличеш Марену до себе в гості!

За дверима затихло. Богумил мовив:

— А вони таки і справді підпалять. Чи довго… Сухе дерево добре горить.

— Хто хоче — може вийти. — сказав Чара.

Ніхто не ворухнувся. Віщий глянув на мене:

— Вийди, Світозаро. Жони не зачеплять.

Я нічого не відповіла. Мене трусило, наче взимку.

«Вось, што йон чита Владзіміру… Вось!»

«Але тільки так будете їм робити: жертовники їхні порозбиваєте, святі дерева постинаєте, а бовванів їхніх попалите у вогні…»

«Бог Ізраїлю — Бог ревнивий…»

«Вогонь… Вогонь поїдаючий…»

Бідолашна Рогнедь передчувала це… Передчувала… Але ж він — син Святославів! Саме це спинило руку Марени! Думали — не наважиться… Наважився… Базилевс…

Потягнуло димом. Чара раптом стрепенувся:

— Книгозбірня! Се ж скарб! Все загине!

Вогонь лизав деревляні стіни Святині. Стало задушно. Але до дверей ніхто не рушив. Милич сів біля мене і заглибився в молитву. Решта Дажбожичів скупчилися посередині.

З книгарні вийшов Чара з якимось вузлом.

— Світозаро, йди сюди.

Я підвелася і підійшла до старого. Він дав мені вузлика

— Дощечки з резами. Про Кия, про Арія… Хоч щось врятуй! Через двері пізно, там вогонь… Йди-но…

Волхв потяг мене в кут, підняв дошки підлоги.

Колись — сказав, — се єдина Святиня була. За хазарських набігів люд в ній ховався… Сей хід веде назовні. Він півзавалений, але ти пролізеш.

— А ви, а інші?

— Нам нема куди тікати, Світозаро… Я не полишу Святині, інші теж… А ти — іди… Рятуй себе і дитину… І письмена… Ну?

Я стояла нерішуче. Раптом щось наче шпигнуло: Ратибор… Рід не повинен урватися… Рід…

— Я йду, Віщий…

— От і добре, доню… З Дажбогом іди…

Я почала спускатись… Останнє, що побачила — сяючий лик Прабатька Аріїв, та Чару, що завмер перед Образом з молитовне піднятими руками.

Хід дійсно був старий і півзавалений. Я повзла, мов кріт, прокопуючи собі дорогу. Час зупинився. Під землею не було часу… Вузол заважав мені страшенно, але я трималась його, наче власної душі.

Страшний удар струсонув землю. Стеля посунулась на мене. Я ледве уникнула обвалу.

«Святиня впала… Чара… Милич… Богумил… Богдан…»

Я знала усіх учнів старого волхва. Нині повторювала їхні імена, давлячись слізьми…

«Світлян… Іскра… Ярусь… Купав…»

«Дажбожичі, діти Сонця… Такі різні… Вони теж хотіли знати все… Жоден не вийшов… Жоден… Мені теж не вибратись… Може й на краще…»

Ратиборова дитина ворухнулась. Раз… Вдруге…

«Рід… Рід чорноокого воїна з Карпат — гір… Там високе небо, і вівці ходять турмами… Там можна заховатись…Укритись…»

«Не затулишся від Тьми горами… Ні…»

Звиваючись мов змія, я проштовхувалась півзасипаним ходом. Мліла, отямлювалась, знову мліла… Врешті відчула обдертим обличчям дотик свіжого повітря.

Довго вибиралася назовні. Виповзла, врешті. Не могла зрозуміти — ранок чи вечір… Потім втямила — ранок… Ранок наступного дня. Ніч я провела під землею.

Сонце сходило… Святеє сонечко Дажбожичів… Я виповзла далеченько від Святині, на Дніпровому березі. Зовсім поруч шумів Перунів Гай…

«А святі дерева постинаєте…»

«Бог Ізраїлю — вогонь… Вогонь поїдаючий…»

Чара говорив, що ромеї взяли свою віру в юдеїв, як хозари. Тільки хозари прийняли вірування древніх гебреїв, а вороги Святославові — вчення якогось мудреця з Галілеї… В Святині, серед інших чужоземних писань, були і його життєписи, писані ріжними

людьми, з тьмою неспівпадінь. Нинішні ромеї називали сього проповідника Богом… А чи сином Божим. Чара говорив, що ромеї знову створили собі Тримурті, як у древніх Аріїв. Бог єдин і троїст. Але Арії ніколи не топтали чужих святинь.

Я побігла до Гаю… Вдруге я переступила заборону. Дуби тривожно гуділи.

Одразу ж я наштовхнулася на тіло. Потім — ще…

Перуничі, волхви-воїни, єдині серед рахманів носили зброю. Крім них на це мали право лише «діти Світовида». Якось в Києві були гості з далекого Руяну. Ратибор мав тоді показовий бій з міцним світловолосим хлопцем, схожим на сканда. І виграв. Руянець ще подарував йому оберіг з бурштину…

Перуничі відступали, але клали ворога трупом. На кожного чубатого вояка — десяток найманців… Подекуди траплялися тіла перекинчиків з Гори, але їх було небагато. Князеві прихвосні, на відміну від урманів, знали, що то є — Перунові вої, і не лізли наперед.

Кривавий слід битви вів до самої знайомої мені галявини. Тут, біля ніг Перуна, Вогнедар дав останній бій. Як і Чарі, йому нікуди було іти від свого Божества.

Серед мертвих у лісі я не знайшла Ратибора. Тут його теж не було. Я зазирнула в лице кожному загиблому. Перуничі лежали півколом, захищаючи понищений нині жертовник. Кожний був пронизаний десятком стріл. Сам Вогнедар лежав біля порожнього Святого Місця. Образа не було. Не вберіг Верховний. Я присіла біля нього, бо відчула, так, відчула, що старий ще живий.

Я спробувала вжити прани. Але життєва сила старого волхва вислизала з-під мого впливу. Вогнедар не хотів залишатись.

— Облиш… жоно… Для… чого…

— Не йдіть, Віщий!

Старий дивився повз мене. У небо.

— Перун… не прийшов… Хіба ми погано бились?

Я знала від Ратибора це вояцьке повір'я. Під час лютого бою Сварожич вогняною праною сходив на землю, втілюючись в якогось воїна. Говорили, що Вогнедару, замолоду, пощастило бути Перуновим втіленням. Сього разу Вогонь Небес не знищив ворога.

— Се випробування нам… жоно… Напевне…

— Віщий, що з Ратибором?

— Схопили… Його… І ще двох… Не пощастило… воїну, знову… проґавив солодку смерть…

— Віщий… Стривайте… Вогнедаре!

Та старий вже згас. Дуби грізно гуділи під вітром.

Я побігла з мертвого Гаю до міста… Летіла знайомими вулицями. Тиша… Дивна тиша. Лиш десь виють пси…

Торжище… Велесової Святині теж нема… Вугіль і попіл… Мертві кияни… Не воїни… Ремісники… Замість зброї — кілки та сокири.

Пристанище Берегині… Теж руїна. Посеред двору — вогнище. Рештки деревляних Образів. Півспалена Лада, до якої я колись молилася. Мертві жриці. Дівчатка… Мої учениці… Тіла зі слідами насильства… В мертвих очах застиг переляк…

Це зробив не печеніг, не хозарин, а син Святославів… Во ім'я Бога Ізраїлю та його Сина… Власну столицю взяв на меч!

Ось і Ковальський Кут. Зброярі билися запекло. Багато погорілих хат. На цілих домівках на дверях — отес. Ромейський хрест.

Ось хата брата Тура… Попелище… Ось батьківське подвір'я… Леле! Татко боронився завзято. Хінським мечем, дарунком Святослава. Певно, ухопив перше, що трапилось під руку.

Мати, моя вічно заклопотана мати, лежала поруч з мертвим чоловіком. Груди їй пронизав варязький меч. Вона теж не пішла на ріку за княжим наказом.

«Се не боляче… Окунувся — і все…»

— Світозаро! Гей, Світозаро!

З- за плоту боязко визирала Ясуня — сусідка.

— Ти жива, доню? А твої, бач…

— Де люди, де решта?

— Погнали до Славути! Мечами, наче ординці! Я в льосі заховалась. Кажуть, будуть жертву приносити! Чоловічу! Ромейському Богу! Берегиню схопили! Бачила-м твого Ратибора. Зв'язаний, в крові, лише очі горять. Брехали варяжини, що його на березі стратять. Він тою жертвою буде! Ой леле, ой лихо, ой біда Дажбожим онукам! Та куди ж ти, Світозаронько?!

— На берег…

— Уб'ють тебе, уб'ють! Ти ж відьма! Рахманів нищать найперше!

Ясуня подивилась мені в очі, затнулась і знову заголосила. Я побігла геть від спаленого обійстя. Дитя нагадало про своє існування різкими поштовхами.

«Ратибор… На березі… Ратибор…»

Як я добігла до місця, обряд вже закінчився. День був літній, але вітряний. Люди в мокрих сорочках тремтіли не стільки від холоду, скільки від ганьби і приниження.

Мене ухопив якийсь гридень. Знайомий, бачила-м його на Горі. Але він мене не пізнав…

— Ти хрещена, бабо?

Підскочив другий:

— Мокра, отже хрещена! До гурту!

Поки бігла я містом, то зо три рази падала в калюжі. Пощастило…

Ромейські жерці згортали своє причандалля: столики, кропила, книги. Князь стояв перед натовпом, оточений найманцями. Сам, без своєї Анни. Поруч — високий здоровань, білявий, товстопикий. В повному бойовому вбранні, трохи піднищеному. Добриня- любечанин… Малуні теж не було видно.

Перед ними, на землі, Перунів Образ. Варяжини обідрали з нього прикраси, але то був той самий Перун, якого я бачила в Гаї. Бог з обличчям Святослава…

Гурток людей біля поверженого Божества нагадував ординський полон. Зранені… Закривавлені… Ратибор, ще двоє Перуничів… Берегиня, мила моя вчителька… Троян Велесич… Сяйвір, один з Чариних Дажбожичів… Його не було тоді, в Святині. Певне, пізніше прибіг.

— Оце — осердя поганства! — вказував на бранців високий чорноризець. Я побачила, як випростався Ратибор, яким гнівом спалахнуло рідне обличчя. Ти помреш незломленим, Святославів чуро, а як же я? Що станеться з твоїм дитям? Леле, ти навіть не відаєш, що іскорка твого життя б'ється в моєму тілі…

— Гріх гордині на цих обличчях, — лунав голос ромея. Гучний, майже без акценту… Де ж вас вчили по-наські, панотче Анастасе? І для чого? Для цього дня?

— Клятий пройдисвіт з Корсуня, — прошипів в мене за спиною хтось із хрещених. — погибель наша…

- І сказав Бог нищити кумири ідольські, - продовжував ромей, — бо то є образа Господу! Світло несемо ми темним поганам, світло вчення Істини! Бог єдин!

«Бог єдин і множествен, — наче в яві почула я голос загиблого Вогнедара, — і хай не розділить ніхто того множества…» Потім у голові пролунав плачучий голос Рогнеді:

«Вось што йон чита Владзіміру, вось!»

— Уб'ють вони їх, уб'ють! — побивалась поруч зі мною якась розтріпана жінка в подертій сорочині. Я струсонула заціпеніння. Поруч зі мною тремтіла в мокрій кошулі Данка Ковалиха. Я ледве її пізнала — язиката сусідка наче зістарилась на двадцять років.

— Ти хоч розумієш, княже, що ти накоїв? — раптом почувся дзвінкий голос Берегині, - ти душу руську вбив! Ти через батька мертвого переступити хочеш! Подивись на цього Перуна — се ж душа Святославова! Скажений дурню, я ж тебе оцими ось руками на світ пустила, та пуповину перерізала! Ти ж і не скрикнув би, аби не я, та не наше мистецтво цілительське, яке оці невігласи ромейські Чорнобожим називають! Ти ж бо пів задушеним родився! Краще б ти тоді й не закричав!

— Ся жона повинна смерти! — сказав Володимир голосом лунким, але порожнім, наче в сновиди, — Ейнаре!

Здоровенний варяжин змахнув мечем… Хтось пригнув мене до землі. Данка Ковалиха…

— Не дивись, Світозаронько! Скинеш… Не дивись!

Леле, а я думала, що ніхто не знає… Хіба щось заховаєш од подільських бабів? Але все одно пручалась, вириваючись з цупких обіймів. Я мала це бачити! Я ж мушу все знати!

— Ратиборе! — князів голос, — я не забув, як під Корсунем ти врятував мені життя!

— Хіба тільки я? — озвався Перунич, — двадцятеро інших лежать там, у Гаї…

— Я хочу, аби ти і далі служив мені! Твій Бог — се лише деревляний ідол! Він і себе не може захистити, не говорячи вже про тебе! В ньому немає душі!

— В ньому — вояцька міць русичів, — спокійно мовив Ратибор, — Берегиня вірно говорила: се батько твій, Святославичу! На тебе чекає довічна ганьба батьковбивці!

— На мене чекає довічна слава! — вигукнув князь, — Анастас та його літописці про це вже подбають! А твого і імені ніхто не згадає, Ратиборе! Я не хочу втрачати такого воїна! Ромейський Бог сильніший за Перуна! Схилися перед ним — і житимеш!

— Ромейський Бог був на ворожих корогвах, коли ми бились на Дунаї! — вигукнув Ратибор, — воїн не схиляється під вороже знамено! Раб і у Вираї — раб! Ти хочеш, аби я схилився, Святославичу? Якщо й схилюсь, то не перед тобою! І не перед Чорнобогом з Царгороду!

Перунич ступив вперед і земно вклонився своєму поверженому Божеству.

— Ейнаре! — гукнув Володимир.

— Мертві сорому не мають! — сказав Ратибор, — я йду до вас, Святославе!

Здається я закричала, і хотіла бігти. Просто під варязькі мечі. Але мене тримали міцно, а Данка Ковалиха ще й заткнула рота, щоб не привернути уваги охоронців. Мабуть я таки зомліла, бо не бачила, як вбивали інших. Отямилась від пронизливого жіночого зойку:

— Що ти накоїв, сину! Що накоїв?!

Малуня, задихана, ледве трималась на своїх хворих ногах.

— Що ти наробив, Володимире?!

Князь, не звертаючи на неї уваги, вказав на Перунів Образ:

— Вкиньте сей непотріб в річку!

— Вбивце! — крикнула Малуня, — не смій! Ти ворогів шукаєш?! Я теж твій ворог! Я не хочу визнавати Богом чужинця! Ти повбивав усіх, то вбий же і рідну матір!

Володимир відіпхнув її, беззлісно, дійсно — як непотріб. Малуня впала на землю. Урмани і гридні підважили Образ і спихнули в Дніпро. Жінки поза моєю спиною заголосили:

— Та наш же Боже! Ой, лихо!

— Попереджає Базилевс, — густим басом мовив Добриня, — що хто не матиме на хаті отесу, а на шиї хреста — буде покараний смертю! Хто даватиме притулок поганам — буде покараний смертю! Хто переховуватиме волхвів, або відьом — буде покараний смертю! Майно відійде до князя, а дім буде спалено! Розходьтеся, хрещені! З Богом!

Ми, себто я, Данка, та ще восьмеро бабів з Ковальського Кута, просиділи в кущах до вечора, а тоді почали ховати мертвих. Ясуня принесла чисті сорочки. Спалити тіла було неможливо. Ми вирили могилу. Обрядили загиблих, змивши попередньо кров. Поклали всіх до одної ями. Вірних… Аж до смерти… Данка все повторювала:

— Пробачте, рідні… Злякалась… Пробачте…

Весь цей час нам помагала ще якась сива баба в дорогих шатах. Лише, коли вона пхнула мені до рук Ратиборів бурштиновий оберіг, перемазаний його кров'ю, я зрозуміла, що це Малуня. Ще не стара, княгиня-мати посивіла за вечір. А якого кольору нині мої коси?

Опісля поспішного похорону ми рушили в місто. Знов ховати… Потай, після заходу сонця, без обрядів… В кожної хтось загинув. Ясуня, схлипуючи, мовила, що мої браття мертві. Усі шестеро… І їхні родини винищено. Рід Любомира — коваля, найкращого зброяра на Ковальському Куті, урвався. Я лишилась сама.

Йти не було сили, і я трохи відстала. Малуня дибала поруч. Ми видряпались на урвище. Внизу шумів Дніпро.

— Світозаро, — озвалась Малуня, — Се не мій син… Його підмінили нав'ї…

Я мовчала. Не було сили вимовити слово.

— Володимир був дитям Лади. — мовила Малуня, наче сама до себе, — Ми ж були тоді зі Святославом зовсім діти… Юні… Кохалися… Мій син був — чудове дитя! А оце… На березі…То не Володимир! То упир в його подобі!

Я йшла далі. Малуня схопила мене за руку:

— Мертві сорому не мають! Прощавай, цілителько! Дякую за все!

Повернулась і пошкутильгала до кручі. Я не стала її спиняти. Темна постать хитнулась і зникла…

Згадалось, як летіли ми з Ратибором у Дніпро з урвища. І зараз би так… Мертві не мають не тільки сорому, їм нічого не болить. А там, у Вираї, батько, мати, браття…Чара… Вогнедар… Берегиня… І вони, обидва… Мій князь, та його вірний чура… А посеред Вираю — Дуб-Прадуб… І золотоликий Дажбог грає на сопілці….

Дитина знову нагадала про себе. Я рішуче повернулась до Славути спиною і пішла геть.

Літа біжать по Колу…

Ми живемо в древлянських пущах, я та моя донька, Святослава. Я вже й ім'я своє забула, люди звуть мене просто: київською відьмою. Зціляю, лікую… За се мене годують. Рахманів в громаді нема, се все ізгої — втікачі. Тож я для цих людей і жриця, і цілителька, і оповідачка… Волхвиня… Хоч розумію, що не маю права так називатись… Але що ж… Урвалось моє навчання.

Чутки сюди доходять з запізненням. Але прочули ми, що Добриня залив кров'ю Новгород, а Образи Богів покидав в Ільмень… Його соратник, Путята, таким же чином приводив до віри в милосердного Бога ромеїв бідолашних кривичів. Сам же Володимир майже винищив подніпровських уличів та дібрався навіть до Ратиборових Карпат. Там його дружину добряче потріпали горяни — ледве хрестителі додому доповзли.

Раз придибала якась жона — обдерта, худа, аж чорна з виду. Я ледве пізнала Марену. Жриця Смерти, коли трохи оклигала, оповіла, що таки виконала страшний обряд, добувши необхідне через одну з Володимирових наложниць.

— Йому недовго зосталося, — шепотіла Чорна, — ех, аби одразу… В цьому ваша слабкість, Світлі… Не вмієте бити першими… А вони — вміють!

Князь Володимир, во хрещенні Базилій, дійсно помер від якоїсь дивної хвороби. Але ми дізналися про це лише через два роки опісля його смерті.

Марена не довго прожила з нами. Жінка вмирала довго і тяжко. Це була розплата за Силу Темряви. Чорна прохала мене, аби я перейняла її вміння. Обряд дав би їй можливість спокійно вмерти. Але я згадала Берегиню, і відмовилась. Чорна зрозуміла. Сказала лишень:

— Дурна єси, відьмо… Загинеш без Темної Міці… Зараз нам треба вчитись убивати. Що вдіють їхні мечі проти справжньої Погибелі? Але ти не хочеш… Вони теж не хотіли… Навіть Вогнедар, що відав древнє вміння, не послухав мене.

— Тоді він не був би Вогнедаром, — озвалась я.

Марена всміхнулася сумно, і більше не заводила зі мною такої розмови. Коли вона померла, я виконала над нею обряд очищення. І намагалася відігнати таємну думку: «а може й справді треба було б…»

Ще через кілька літ в наших пущах опинився молодий чорноризець. Не ромей — русич. Заблукав і обморозився. Громада, в якій я жила, хотіла його вбити. Я відборонила.

Хлопець виявився киянином. Коли прочуняв від першого переляку, то оповів, що в Києві нині князем Ярослав, син Рогнеді. Во хрещенні — Георгій. Дуже мудрий до грецьких книг і безжальний до «поганства» Я ледь пригадала хлоп'я з ножем, котре кинулось боронити матір. Виховали…

Цього хлопчика в чорному, що сидів нині переді мною, теж виховали… Добре…

— Небіжчик — базилевс, — оповідав юнак, — наказав відкрити школи. Ну, ясна річ, поганство… — затнувся перелякано.

— Говори… — мовила я

— Не хотіло дітей до тих шкіл давати. Мої батьки теж. Мати, дурна, голосила, наче по вмерлому. Темний люд вельми… Покинув я їх. Нині у печерах є монастир, там обрітаюсь.

— А додому навідуєшся?

— Та ні… Після того, як я всі поганські обереги в печі попалив, батько сказав, що я для Роду вмер. Нині не знаю, де вони… Мабуть, теж втекли, до деревлян.

— Ти таки справді мрець! — вирвалося в мене.

Хлопець затремтів.

— Не трусись, християнине, — мовила я сумно, — не готовий єси до мучеництва. Молодий ти, а чужу душу маєш. Що ти є без Роду?

— Нема ні елліна ні варвара, — прошепотів юнак, — а отже нема й Роду… Перед Богом всі рівні.

— Рівні та не однакові. Я попрохаю наших, аби вивели тебе з лісу. Але запам'ятай, спробуєш привести сюди княжих людей — помреш такою ж смертю, як і ваш базилевс. Тьма вип'є твою душу! Втямив?

Юнак закивав. А я дивилась на це хлоп'я з чужою душою, і мене проймав жах. Бачила, наче в яві, як нащадки русичів, навчені чужинцями, зрікаються імен, мови, Роду.

Чернець оповів також, що в його монастирі складається новий літопис, замість понищених старих. Зайшло за Святослава, юнак зневажливо скривився: «Поганин… Чужої землі шукав, свою занедбав. І справедлива Божа длань: з черепа завойовника каган печенізький чашу собі зробив.»

— Брехня! — не втрималась я, — Русичі не кидали своїх на поталу! Оце такі ви літописці, під княжу та ромейську диктовку! Звідки вам знати, хробаки, яким він був?

— А ви хіба його знали? — спитав юнак розгублено.

— Я його кохала! — вирвалося в мене — То був воїн милістю Богів! То був син Перунів! Ходив, наче барс, а бився — як сам Володар Блискавиць! Зневажав ворога настільки, що попереджав завчасно: «Іду на вас». Ти тримав колись в руках меча, хлопче?

— Нам не можна, — прошепотів хлопець.

— А як прийде ворог, що будеш робити?

— Молитись… напевне.

— Битись, мабуть, доведеться жінкам, — сказала я втомлено, — учись далі, киянине… Як ворогів любити… Як Рід зраджувати. У тебе добрі вчителі. Я теж колись училась. Але — іншому.

Якось, після того, як чернець подався геть, моя Святослава, що виросла вже на гарну дівку, сказала:

— Мамо, а що як повернутися до Києва?

— Для чого, доню, — здивувалась я, — на попелище?

— Ми приречені, мамо. Ти ось оповідаєш нам про кіммерійців, скитів, Арія, Кия… Учиш резам і мене і дітей з громади. Але життя ізгоїв важке, людям не до сих історій. Записати — знову знищать. Далеко не втечеш. А онука твоя, якщо дасть Лада мені діти, вже лише знахаркою буде. І тільки.

— В Києві не вижити рідновірам. Хреститись доведеться. Або все життя брехати.

— То й нехай… Але ж там є книгозбірня…

— Слухай-но, Святославе, — сказала я, — по-перше, християни не пускають жон до науки. А по-друге… Ти молода, і я не маю права тримати тебе в пущі. Але, якщо ти станеш такою, як отой чорноризець, я не переживу твоєї зради.

Я оповіла їй все своє життя. До того мало що розповідала. І про Любомира — коваля, що загинув з хінським мечем в руках. І як палала Дажбожа Святиня. І про те, що таке — вірність Перуничів. І як схилився Ратибор перед поверженим Образом. І як втопилася Малуня. І про Перуна з ликом князя-воїна. І про те, як хотіла все знати.

— Ось тепер я дійсно все знаю, доню. Як без звоювання можна перемагати. Перемогли нас ромеї, зламали. Живи ж як хочеш, Святославо!

— А ти, мамо? — спитала Святослава. Чорні її очі, пам'ять Ратиборова, були повні сліз.

— Дніпро глибокий, а мертві сорому не мають…

Вона залишилась… Вийшла заміж за древлянського хлопця. З'явилися в мене і онуки.

А сеї зими збагнула я, що вже рясту мені не топтати. Стомилась. Життя протекло крізь пальці.

Лежу, читаю з Чариних дощечок. Були війни… Були й воїни… Було важко. Підіймалися. Невже отсе — все? Невже земля наша плодитиме лише перекинчиків? Не віриться…

Яку молитву читав Чара в палаючій Святині? Може цю?

«Дажбог на струзі своєму був на Сварзі премудрій, яка є синя.

А струг той сяє й вигляд має як золото, Вогнебогом розпалене.

Його подих — це життя кожної істоти, і притулок…»

Скоро і за мною прибуде струг вогняний. Стрічайте мене, Боги! Я бо хотіла все знати. І дізналася багато. Та нема нічого кращого за рідні Святині…

«Пиймо сур’ю питну за Славу ту… І вогнища розпалюємо біля дубів І снопа вносимо, і скажемо хвалу йому… Ми — Онуки Дажбожі, і не сміємо нехтувать Славу свою й заповіти дідів!

Чому ж ти плачеш, Святославо? Смерти нема!

БЕЗІМЕННИМ МУЧЕНИКАМ ЗА ВІРУ ПРЕДКІВ НАШИХ ПРИСВЯЧУЄТЬСЯ.

Content

Горностаева Мирослава Дажбожа криниця