Трамвай, що заблукав

(Розповідь бізнесмена)

Ребриста біла брама безшумно від’їхала вбік, пропускаючи мою машину. Я проїхав до гаража з такими ж, схожими на пожмаканий листок паперу, підйомними дверима і зупинив БМВ на виїзній доріжці. Стахів охоронець, класична «горила», з тих, у кого весь розум в плечах, вже стовбичив біля бокового входу. Я пішов за ним, мимоволі окинувши заздрісним оком Стахів дім. Будиночок мого приятеля нагадував середньовічну фортецю в мініатюрі. Такий собі іграшковий замок для тих, хто не награвся в дитинстві в доблесного лицаря Айвенго.

Стах був не лицарем, а бізнесменом, тому я мало сподівався на успіх свого візиту. Якщо я лоханувся, то й платити за це мусив сам. Нехай невдахи плачуть, і те, що я колись зробив Стахові послугу, аж ніяк не значило, що він позичить мені грошей.

Здоровило — вартівник провів мене через затемнену залу, зробив коридором пару поворотів і відчинив двері, зроблені «під дуб». Кімната виявилася бібліотекою — дві м’які канапи, комп’ютер на столику біля вікна — і книги, книги… Стах був бібліоманом, чомусь це всіх дивувало, крім того деякі з цих книг він ще й читав.

На столику біля канапи лежав товстий том. Фрезер, «Золота гілка»… Чудово. Розважаємося містикою… Якщо мене принесуть в жертву Великому Богу Боргу, цього не опише жоден Фрезер. Всі просто здвигнуть плечима і все. Не найдуть не тільки убивць — куди там нашій купленій міліції… Не найдуть мене…Ті лобурі з D не жартують. Розповідали ж, як вони поховали одного чолов’ягу живцем… Власника ве — еликого універмагу… І ніхто цього не довів і досі, як не знайшли й могили зниклого без вісти бізнесмена.

Стах увійшов іншими дверима, нечутно прикривши їх за собою. Сів на канапі поруч. Я аж підскочив — настільки заглибився у невеселі роздуми.

— Все аж так погано? — спитав дивним голосом. Тихим, наче шелест. Так само він відповідав по телефону. Я ще подумав був про якусь операцію, з тих, про які не розмовляють вголос… Рак горла, металева трубка… Помилився… Напевне, просто сильна застуда.

— Гірше не буває…

Мою історію Стах уже знав… Власне, нічого оригінального — великий кредит в одному з банків, великий відсоток, та зрадливий компаньйон, котрий прихитрився здиміти аж до Бельгії з усіма нашими коштами. Полишивши мене на розтерзання крутим хлопцям з D, котрі були покровителями цього банку… «Кришею» Мого ж покровителя, якого в бізнесових колах звали з повагою просто «Авторитетом», вже рік як не було серед живих.

Два роки тому Стах потрапив у схожу халепу. Тільки «лічильника» йому увімкнув «Авторитет». Врятувала тоді мого приятеля лише раптова смерть трьох чоловік. Двох кредиторів та самого «Авторитета». Ні, нічого кримінального… Банальний інфаркт… Ще банальніше запалення легенів… Сам «Авторитет» помер від інсульту на очах у підлеглих. Чи був розтин? Звичайно, і то дуже дбалий…. Смерть наступила з природніх причин.

— Анатолій поспішив ушитись, — хрипко вимовив Стах, маючи на увазі мого партнера.

— Зрозумів, що Болівару не винести двох, — похмуро пожартував я.

«Горила» — охоронець вніс тацю з напоями. Дивно, що в Стаха замість обслуги лише цей лобур… І де його родина? Десь у домі? Я згадав, що дуже давно не навідував приятеля. Стах не спілкувався поза бізнесом ні з ким уже… зо два роки. З того часу, як нагла смерть забрала людей, котрі обіцяли одірвати йому яйця, за те, що він не може повернути кредит.

— Болівару, — прохрипів Стах, — не винести двох… Хто із наших знайомих здатен зрозуміти весь прикол цитатки?.. Я можу дати тобі грошей, спинити лічильник… Але хлопці з D не заспокояться, аж поки не обдеруть тебе до нитки. Будеш їздити на роботу трамваєм… Як обіцяли й мені.

Я зітхнув… Звісно, Стахові гроші могли врятувати мені життя, але не майно. Після остаточного розрахунку я залишався бідним, як в романі Чейза. Дуже бідним. Прийшлося б усе починати спочатку… згадати, що колись був добрим програмістом і знайти роботу. І їздити на неї трамваєм з якогось занюханого спальника. З Крарійська, наприклад… Це про такі місця звичайно пишуть в об’явах: Крарійськ та Острівний не пропонувати… Коли тобі уже добре за тридцять — важко знову барбатись в лайні.

— Я можу запропонувати тобі дещо ліпше, ніж гроші, - озвався знову Стах, — аби оті мудаки, котрі тебе дістають, щезли… Тямиш?

Я знову згадав про «Авторитета»… І про тих, двох, яким Стах заборгував. Лисянський цвинтар, величні пам’ятники з чорного мармуру… Щезли… Куди надійніше… Природня смерть…

Тож слухай, — вимовив Стах, сприйнявши мовчанку за згоду, — двічі не повторюватиму.

***

Напівсонний таксист висадив мене біля трамвайної зупинки в самому центрі Промзони. Просто переді мною тягнувся довгий мур, за яким палахкотіли вогнем труби заводу. «Смолоскипи» ці більш-менш освітлювали місцевість. За моєю спиною стирчала цистерна — відстійник, а за нею мріла балка, завалена шлаком. Праворуч через дорогу відсвічувала полум’ям труба ще якогось металургійного монстра. Поруч з нею виднілася будівля, на яку наче присіли відпочити чотири чорношкірі безголові велетки. Ці покручені труби вивергали вже не вогонь, а дим.

Словом, місцинка була ще та. Я мимоволі зіщулився від нічної прохолоди і кахикнув від смороду. Копійчаний китайський годинник відсвічував десять хвилин до другої. Одітий я був скупенько — в старезні джинси та чорну секондхендівську футболку, яку сам сьогодні і купив за вісім гривень, затуливши від сорому очі темними окулярами. З речей, що мали якусь вартість, при мені був лише мобільний телефон та двадцять гривень, котрі лишилися опісля розрахунку з таксистом. І ще те, що дав мені Стах — у кишені штанів.

Хвилин через п’ять я упевнився, що став жертвою божевільного розиграшу. Люди добрі, та хто ж назве розумним поважного власника фірми, котрий о другій годині ночі очікує трамвая на пустирищі? У чужих лахах та з ідіотським «проїзним документом», подарованим звихнутим наркоманом. В тому, що Стах здурів від наркотиків, я вже й не сумнівався. Недарма ж живе сам… Видно, жінка не витримала його дивацтв… Фрезер, Алістер Кроулі, великий маг Папюс, чи хто там ще… Великий наркоман Карлос Кастанеда… Король — привид Стах з якогось «совкового» роману… Виходив ночами на полювання і мочив у болоті нещасних жертв… Тьху, Господи… І як я оце лоханувся знову… Але ж він мене переконав, сучий син… Може від наркотиків посилюються наднормальні здібності… Умовив… На таке…

«Просто стій і чекай, — почув я наче в яві Стахів голос, — в Годину Бика прийде трамвай. Не переплутаєш — він такий один… Пам’ятаєш віршика «…Шёл я по улице незнакомой…и вдруг услышал вороний грай… и звоны лютни и дальние громы…»

— «Передо мною летел трамвай…» — пробурмотів я. Колись, до того, як я почав «кувати бабки», Гумільов був моїм улюбленим поетом.

«Зупиниться — сідай. — інструктував далі Стахів голос у моєму мозку, — проїзний покажеш кондуктору… Можливо прийдеться доплатити… не баксами. Сам побачиш. Єдине — не супереч… І не дивуйся. Протримаєшся до кінця поїздки — будеш вільним.»

Дим волікся у вільготному повітрі, дер у горлі. І коли я вже з хвилину натужно розмірковував, чи приїде «Радіо — таксі» за дзвінком з мобільного на край Шрейдерової балки, а чи диспетчер просто пошле мене на хрін, в повітрі розлігся різкий деренчливий звук.

Трамвай виринув з клубів диму наче по частинах. Спершу я побачив два тьмяних кола освітлювачів, а над ними наче плив підсвічений номер маршруту. Четвірка… Тоді — опукле скло кабіни, за ним — невиразна тінь водія… чи може водійки… Як там вони звуться — вагоновожаті… «Остановите, вагоновожатый, остановите сейчас же вагон…»

Бач, за часів Гумільова трамваї мужики водили… А потім усі подалися будувати світле майбутнє… Зоставивши жінок лікувати, викладати… Трамваї вночі ганяти по Промзоні… Якраз жіночий фах… Краще лише на залізниці, з ломиком і в оранжевій жилетці.

Просто переді мною розчинилися двері, і я заскочив досередини, щиро зраділий несподіваному виходу зі скрутної ситуації. «Четвірка», якщо мене не зраджувала пам’ять, йшла кудись до центру. Куди — я забув, але мені нині аби до проспекту дібратись… Стах — мудак наколотий, але і я не менший дурень. Знайшов, кого слухати… Треба швиденько додому, відіспатись, помитись… А ранок покаже, що робити далі.

У вагоні було майже порожньо. На одному з подвійних сидінь в глибині виднілися дві невиразні постаті. Увімкнута була лише одна лампа, навпроти дверей, та й та постійно блимала. Я сів біля вікна на другому сидінні. Другому ординарному… Червоного кольору. На перше в далекому дитинстві намагався не сідати, бо воно було сіре. Смішно… Сто років не їздив трамваєм, а рефлекс ніде не дівся… Тільки червоні сидіння. Сірі — ані—ні… Навіть коли їздив з мамою, намагався плюхнутись на червоне.

На спинці сірого сидіння переді мною було виведено чорним маркером:«Мусора — лохі». Скло кабіни водія, замазане жовтою фарбою, прикрашав листок паперу з якимось текстом… Правила користування трамваєм, абощо… Років зо тридцять тому вони висіли в заскленій рамочці під самою стелею, і, аби щось прочитати, мені доводилось ставати навшпиньки.

Я виріс в сусідньому N-ську, але трамваї там були такі самі, тоді новенькі і блискучі. З пластмасовими компостерами, пригвинченими між вікнами… Тут компостерів не було… Півзітертий напис над сидінням навпроти мене, єдиним, котре було повернуте спинкою до дверей, сповіщав: «Мєсто кондуктора»

— Аплачіваєм праєзд!

Я аж підскочив від несподіванки. Кондукторка підійшла ззаду, зовсім нечутно. Може то вона дрімала в глибині вагону. Двері тим часом з шипінням зачинились, трамвай рушив.

— Аплачіваєм праєзд! — вже ледь роздратовано промовила кондукторка деренчливим старечим голосом, — праєзниє, льготниє прєд’являєм!

Я сунув руку в задню кишеню джинсів і витяг гаманця, до якого прилип невеличкий картонний прямокутник. Тьху, це ж тіпа проїзний, котрий дав мені заглючений Кастанеда. Він же король Стах… Він же клятий бахур, якому аби познущатись з чужої біди… І для чого я тоді його виручив? Я йому бакси, а він мені, блін, трамвайний квиток! Умерти можна!

Стара вже стояла поруч. На бабці був зелений фартух з великою кишенею на пузі. З під нього виглядали зверху запрана футболка кольору хакі, знизу — обвислі спортивні штани. Наряд довершали добряче потерті домашні капці у клітиночку, ще явно совдепівських часів. На шиї бовталася чорна дерматинова сумка на ремінці.

В гаманці у мене була двадцятка, але якесь хлоп’яцтво змусило мене сказати:

— Праєзной!

Стахів дарунок дійсно нагадував проїзний, але лише розміром і формою. На сіренькому тлі не було написів. Лише червоний відтиск дивацької печатки — два кола, велике й маленьке, одне над одним. В маленькому колі — перевернута п’ятикутна зірка, у великому — два сплетені трикутники — вершинами вгору і вниз, а посередині — щось схоже чи то на ключ, чи то на хрест з петелькою.

«Зараз бабця мене пошле, — подумав я, — стара працює ночами замість заслуженого відпочинку, а тут казьол сраний в чужих лахах їй тицяє замість грошей шматок паперу. Треба віддати їй оту двадцятку і не брати здачу. Хай буде на бідність.»

— Праєзной нєдєйствітєльний, — озвалася кондукторка. Я знов відчув щось схоже на докори совісті. У бідолахи, видно, не було сили й лаятись.

— Ось гроші, - сказав я поспіхом, — то я не те дістав…

— Не те…, - хихикнула бабця. Мені раптом стало моторошно.

— Здачі не треба, — мовив, тицяючи їй двадцять гривень.

Двадцятка спланувала на затоптану підлогу деренчливого вагону. Стара продовжувала роздивлятись шматочок картону.

— Можна й виконати, — сказала, — але ти заплатиш…

Рука, що тримала проїзний, раптом здалася мені схожою на лапу… Жовту пташину лапу з загнутими мертвими кігтями. В шлунку похололо… Я безтямно дивився на напис перед собою, котрий сповіщав, що мусора є лохами.

Лапа видерла гаманця у мене з рук. Я почув, як затріщала дорога шкіра. Замінити його під час свого перевдягання я забув… Але ж в гаманці не було нічого окрім материного фото…

— У мене ще є мобільний, — сказав я вже зовсім безтямно, — «Нокія»… остання модель, п’ятсот баксів віддав…

Трамвай гуркотів, похитуючись на поворотах. Голос наді мною булькотів, зовсім не так, як раніше… Він наче мовив зі дна болота. Люди так не говорять. Так розмовляють мерці крізь грязюку, яка їм забила роти.

— Заплатиш оцим…

Лапа тримала материну фотографію «п’ять на шість». Така ж була у маминому пашпорті. Зайву я взяв собі і поклав до гаманця. Мама ще тоді сказала:«Тільки не надумай примостити поруч мармизу якоїсь дівки. Хіба що закохаєшся насправді…» За вісім років я так і не дібрав тому фото пари… Хоч дівок і справді мав задосить.

Страх надав мені хоробрости… Я підвів голову і обернувся… Краще б я цього не робив. Наді мною коливалося щось так само схоже на людину, як абстрактна картина Пікассо. Вагон мінився перламутровим сяйвом. В цьому примарному світлі я раптом виразно побачив людей на задньому сидінні. Це була світловолоса жінка в червоно-жовтому купальнику, пов’язана по талії махровим, жовтогарячим же китайським рушником. Поруч з нею похитувався в такт коливанням вагону хлопчик років десяти. У плавках і футболці. У обох були посинілі і розпухлі лиця потопельників. Обоє були давно мертві. Дуже давно…

— Зупиніться, — кволо сказав я, — я хочу вийти…

- Іч який, — проскреготіла істота наді мною, — чи чуєте? Він хоче проїхатись на халяву!

З кабіни водія почувся чи-то сміх, чи-то виття…

— Довєзьом тібя да канєчной, — знову просипіло оте щось колишнім бабиним голосом, — а там кантроль… Кантроль на лінії…. Будєш платити штраф! Дєсятікратная стоімость праєзда! А то і атвєдьом в міліцію!

Я кинув погляд у вікно і обімлів. Трамвай гуркотів освітленим проспектом Ілліча. Ось майнув годинник навпроти мерії, схожий на надгробок на циганському цвинтарі… Я наче почув як він видзвонює «Уліцу Зарєчную» «Но ти мнє уліца ра — адная і в нєпагоду дарага.» Кінотеатр ім. Дєм’яна Бєдного… Проспект розширився, плавно переходячи в площу, колишню Космонавтів, нині вона носила ім’я попереднього мера, котрий відійшов у кращий світ, перебравши коньячку. Міст, перехрестя… Обеліск на честь промисловости Z, прозваний в народі «пам’ятником загиблому туалету». Громадський туалет, котрий скромно причаївся за театральними касами, знесли з наказу того самого мера, котрий був для мешканців Z славніший за космонавта… Зараз би мені б туди не завадило… Швидкість трамваю наростала, довкола нього тягнувся вогняний шлейф… Щось гаряче потекло мені по ногах, коли я втямив, що трамвай, чи те, що здавалось мені трамваєм, дійсно мчить по старому маршруту «четвірки», давно забутому і відміненому. Мчить до кінцевої зупинки в річковому порту по неіснуючим рейкам. А там… «кантроль на лінії»… Я втупився в папірець на кабіні водія. Там було надруковано великими ламаними літерами:

«Он заблудился в бездне времён».

Поворот… Трамвай заносить зі скреготом… Тремтять рейки, давно продані «на метал» запопадливими «батьками міста». Я знаю, що кільце вже зовсім поруч.

— Рєчпорт! Канєчная! — верещить істота наді мною. З кабіни долинає регіт навпіл з виттям. Похитуються мертві на задньому сидінні. Їм уже все байдуже… чи ні… «Он заблудился в бездне времён».

— Я згоден! Я заплачу!

Я ледве пізнав власний голос… Не крик навіть, а несвітський вереск… Кігтиста лапа здавила мамину фотографію, стисла лице з причаєним усміхом, знайомі ледь примружені очі….

«Остановите, вагоновожатый! Остановите сейчас же вагон!»

Я лежав в бур’яні, там, де колись було трамвайне кільце Річкового порту. Поруч валявся порожній гаманець. Мобільний чомусь затиснув в руці… Звідси до будинку на вулиці скількись там років Радянській Україні (яке ж бо воно до розчулення консервативне, наше Z), де я мешкав, було хвилин зо п’ять швидкої ходи.

Або хвилини три швидкого бігу.

***

Похмільний ранок завжди починається з головного болю. Це аксіома. Моя голова наче перетворилася на барабан, на якому всю ніч відбивав ритм збожеволілий рок-музикант.

Лежав я у власній сухесенькій ванні. Голий мов бубон. Пам’ять намагалася зшити вчорашній вечір зі шмаття спогадів. Був у Стаха… Просив позичку… Дав чи не дав — повне провалля… Напевне таки дав, бо ми з ним пили добрий коньяк… Зі старої Франції, де тільки й існують напої, які мають право називатись коньяком… Коньяк «Наполеон»… Що було далі? Мабуть лишив машину у Стаха, а додому поїхав на таксі. «Наполеон» переміг при Ватерлоо… Це тоді програв, а зараз переміг… А потім що?

Виліз з ванни просто на купу ганчір’я. Не мого…Турецькі джинси, футболка з гуманітарної допомоги… В кишені знайшовся мобільний і подертий гаманець. Порожній. Навіть без маминого фото. Скільки ж у мене було грошей? Провалля… Роздягли й пограбували? Тоді чому залишили мобілку? Одежу й гроші забрали, а телефон лишили? Щось тут не так…

На руці бовтався зламаний китайський годинник. З тих, що продають на розкладках «всі товари по три гривні». Віконечко було порожнім, батарейка не працювала. Гумористи…

Хто ж це мене так? І де? Мабуть, недалеко від дому, коли вже до квартири дібрався.

Телефон теж було розряджено… Я ж його тільки вчора… І тут розлігся дзвінок…

«Нокіа» трохи не вислизнула з раптово змокрілої руки. За хвилину до хворої голови дійшло, що це таки трель дзвінка, а не мелодія мобільного. Вибрів у передпокій і ледве віднайшов «трубку», що мирно спочивала на базі.

— …Райвідділу міліції N-ська, — проквакала трубка.

— Що?

За мить до того, як голос озвався знову, я все згадав…

З N-ська, з похорону, я повернувся наступного тижня. Мами не стало того самого ранку, коли я лежав непритомний у ванні. Чого заліз туди і досі не втямлю. Мабуть намагався відмитися. Умити руки, як один тип з «Майстра й Маргарити».

Мама вигулювала Ліня. Свого собаку… Рудого кудлатого пекінеса… Переходила дорогу…

Кажуть, що водій був п’яним… Він теж загинув… Машину занесло і розплющило об ліхтарний стовп… На шляху машини трапилися стара жінка та її собака…

Нещасний випадок… Природній нещасний випадок…

Хто, або що було в голові у водія, коли він мчав до переходу?

Маму поховали в закритій труні. Я не міг плакати, бо чув власний божевільний голос:

«Я заплачу! Я згоден!»

За цей тиждень банк, в якому я взяв позичку, збанкрутував.

Мого кредитора застрелили в його власному під‘їзді трохи не на очах у охорони.

Хлопці з D облишили мене, бо їм перестали платити. І цього ж місяця ті, хто знав про позичку, загинули в черговій розборці.

Я певен, що мого прізвища нема і в комп’ютері банку. Адже я заплатив…

Стах зателефонував одразу ж, коли я повернувся з N-ська.

— Твій проїзний недійсний, — сказав я.

— Я його вдосконалив, — прохрипів Стах, — все мало обійтися…

— Жінка і хлопчик… — сказав я

— Вони там? — Просипіла трубка.

— Там…

— Я мав яхту, — озвався Стах після довгої паузи, — в Ялті. Вони відпочивали на морі…

- І ти заплатив…

— Заплатив…

Я поклав трубку не попрощавшись.

Стах повісився у власному спортивному залі. На турнику… Десь через місяць після маминого похорону. На його похорон я не пішов. Зате купив його дім у Верхньоострівному селищі. Там тихо і затишно, а головне в тому районі ніколи зроду не було навіть тролейбусів, не говорячи вже про трамваї.

Бізнес мій пішов вгору… Так мало бути, адже я заплатив.

З обслуги у мене один лише Шафа…Той самий «горила», котрий служив і Стаху. Взагалі — то його звуть Ігорем і він має одне незаперечне достоїнство — непрохідну тупість. А також ніколи й нічому не дивується.

Стахову бібліотеку я зберіг і поповнив. Особливо той відділ, де йшлося про некромантію і всілякі магічні мистецтва.

А сьогодні до мене несподівано приїхав з N-ська давній університетський приятель, також бізнесмен. Він теж попав у подібні лещата, як я допіру.

Я не став йому дорікати, хоч знав, що він відмовив мамі у позичці… Мама дещо знала, вона у мене була розумницею. І намагалася мені допомогти тоді…

— Я можу дати тобі грошей, — натужно прохрипів я. Деякі заклинання вимагають великої напруги голосу, — але після усіх розрахунків ти зостанешся бідним… Дуже бідним…

Приятель і сам це розумів.

— Я можу запропонувати тобі дещо ліпше, ніж гроші, - озвався знову я, — аби оті мудаки, котрі тебе дістають, щезли… Тямиш?

Приятель глипнув зацікавлено… Я посилив ментальний удар. Він мусить погодитись… а потім я його розпитаю… Чи сидить там мама, тримаючи на руках мертву Стахову дитину… Вона любила дітей… Проїзний я вдосконалив… Він дійсний! Дійсний! Ну, а як недійсний — доведеться платити. Уже не мені… Йому…

— Тож слухай, — мій зірваний голос знизився до шепоту, — двічі не повторюватиму…

К І Н Е Ц Ь.

Content

Трамвай, що заблукав