Кріс Тведт

Коло смерті

Цю книжку я присвячую своєму батькові. Гадаю, вона б йому сподобалася…

Пролог

Ґерд мугикала собі під ніс, пораючись коло своїх котиків. Вона щодня доглядала їх. Витирала, переставляла місцями, одних ставила на підвіконня, інших повертала на попереднє місце на стелаж або в куток на касетку, успадковану від мами. Крихітні котики з невинними оченятами й різнобарвними кокардами з'явилися тут з різних кінців світу. Деяких купила сама, але більшість упродовж років дарували їй друзі та родичі. Усі знали, що вона любить котів, однак через алергію не може завести собі живого кошеняти, тому й колекціонує порцелянових.

У душі вона рада була тій алергії, однак нікому не зізнавалася. Насправді не дуже любила справжніх котів. Надто вони незалежні, ходять, куди захочуть, роблять, що заманеться. Ґерд терпіти не могла їхнього лінивого потягування, рисочок-зіниць, гострих пазурів. Коти, справжні коти, були маленькими вбивцями. Її ж котики гарно і мирно вживалися на підвіконні з пташками, розмальованими пастельними фарбами. Таке їй більше було до душі.

Вона й далі безгучно мугикала: «Love is in the air. Everywhere I look around». Аж зашарілася. Ніби нівроку доросла жінка, а нипає з самого ранку вівторка помешканням, наспівуючи пісні про кохання! Однак опиратися бажанню співати не могла. Вона була така щаслива! Він запитав, і вона відповіла згодою. У серпні стане нареченою, так вони домовилися. П'ятдесят минуло, ще й нецілована майже, зате в серпні вийде заміж.

Вона не стрималася, одразу зателефонувала матері й повідомила радісну новину, та матір, звісно, не зраділа. Ледве видушила з себе привітання, а тоді завела довгу тираду про те, що тепер Ґерд не матиме на неї часу, тому вона вже може перебратися до богодільні; як зле вона почувається, аж Ґерд почав уриватися терпець, ледь не гримнула на матір, щоб та замовкла. Однак стрималася. Ніколи собі такого не дозволяла. Терпляче слухала, «так, мамо», «ні, мамо», запевнила, що завжди дбатиме про неї. Завжди.

Згодом, після розмови, Ґерд відчула, як її шпигнуло таке добре знайоме почуття нечистого сумління. Ледь відчутна млість під грудиною від каяття за невиправдані материні сподівання, від усвідомлення, що ніколи не зможе сповна віддячитися матері за пожертвувані роки, здоров'я, любов, лиш би вона, Ґерд, жила щасливо. Колись треба позбуватися того відчуття вічної провини. Вона щаслива. Вона хоче бути щасливою. Вона собі на це заслужила. Два рожеві котики переселилися з полички на підвіконня. Два блакитні перебралися з підвіконня на поличку.

Ґерд непокоїло тільки те, про що він розповів їй після того, як вона погодилась з ним одружитися. Він розплакався. Спершу вона подумала, що то сльози щастя і полегші, але він почав говорити, розповідати про своє життя, і вона збагнула, що річ в іншому. То було щось більше. Щось таке приголомшливе й неймовірне, у що їй важко буде повірити.

Жінка труснула головою. Його історія й досі видавалася їй неймовірною. Наче не з ним відбувалася. Милий, привітний, обачний Ґустав. Він був настільки обережний, що це вона, по суті, взяла ініціативу в їхніх стосунках до своїх рук. Вона підштовхувала його до рішучіших кроків. Вона поцілувала його першою, а не навпаки. Вона взяла його руку й поклала собі на груди, йому аж подих перехопило. Це вона, врешті, завела його до спальні, куди досі не ступала чоловіча нога, вимкнула світло і любощами скріпила їхнє кохання. Ґустав був… боязкий. Іншого слова годі дібрати.

Перша думка була: вони не зможуть справити весілля. Бо це неможливо. Але вона знайшла вихід. Пояснила Ґуставові, що йому треба робити, і він погодився. Потім вони разом помолилися і знову полюбилися, та вже не так, як першого разу. Несамовитіше, ніби нараз стали ближчими. Уперше в житті Ґерд відчула себе сильною.

У двері подзвонили. Ґерд здивувалася, бо ж нікого не чекала. На порозі стояв кремезний чоловік з волоссям, пов'язаним у кінський хвіст.

— Слухаю? — мовила вона. — Чим можу допомогти?

— Ти Ґерд Ґарсгол? — запитав чоловік.

Жінка на мить завагалася. Безпідставна тривога сколихнулася у грудях, але вона її відігнала. Це ж вівторок, будній ранок, надворі білий день, дім, у якому вона прожила все своє доросле життя. Сусіди навколо.

— Так, це я…

А тоді двері наче вибухнули їй в обличчя.

Частина I

Розділ 1

Раптом ніби морозом сипонуло мені по спині, безпричинна моторош змусила здригнутися й затремтіти. Лише мій клієнт помітив це. Він зиркнув на мене трохи здивовано, а тоді криво усміхнувся.

— Примару побачив, Мікаелю Бренне?

Та притичина пригадається мені за багато тижнів. Крива посмішка чоловіка, якого прозивали Греком. Тиша в судовій залі, уривана лише сухим шерехом паперів на столі прокурора. Блискуча, з краплинами поту лисина судді Стенерсена, який сидів, обхопивши голову руками, ніби спав. Розморені присяжні — десять ледь притомних, апатичних статистів, виснажених багатоденним сидінням у нестерпній задусі й вислуховуванням безконечних пояснень свідків. І ось тоді, саме тієї миті, як дрож пронизав мене, лише за кілька кілометрів від того місця, де я сидів, упріваючи під своєю чорною мантією, розігралися події, яким дуже скоро судилося перевернути все моє життя. Але я ще того не знав, тому усміхнувся у відповідь Грекові, стенув плечима й мовив:

— Так, мабуть. Не від тутешнього ж холоду цокотять зуби…

Чому його прозвали Греком, ніхто вже й не пригадує. Може, через чорне волосся, блискуче від гелю чи лаку, чи що він там вживає, аби прилизати його до потилиці й сховати лисину. А може, через вічний, темний заріст, що тінню укривав його щоки.

У поєднанні з бездоганно скроєними костюмами й дорогими, трохи занадто барвистими сорочками він дуже скидався на південноєвропейського гангстера.

Однак звали його Ганс Міккельсен і, наскільки я знав, жодної краплини екзотичної крові не текло в його жилах. Гадаю, він не страждав від схожості з гангстером. Ганс Міккельсен був гангстером, дуже навіть успішним, а це рідкість. Надзвичайно мало злочинців самі обирають свій шлях. Здебільшого в кримінальний світ потрапляють випадково — через поганих друзів, поганий алкоголь, погані ідеї та наркотики. Життя їхнє схоже на вервечку взаємопов'язаних лих і непередбачених обставин. А якщо вдасться зірвати куш, вони вмить готові його проциндрити, пустити за вітром, просіяти крізь пальці.

З Греком усе інакше. Він був, певною мірою, інтелігентною людиною, хоч і без жодної освіти. Мабуть, за інших стартових обставин зміг би зробити добру, цілком законну бізнесову кар'єру. У кожному разі, позбавлений будь-яких докорів сумління, він зміг би вижити в найгірших тарапатах. Він був сутенером, він був контрабандистом, він був найбільшим шахраєм міста, він причетний до всіх оборудок, де можна було заробити гроші, але ніколи не світився, завжди залишався у тіні. Грек ніколи не бруднив рук, інші за нього виконували чорну роботу. Тому його важко було впіймати на гарячому, тому його ненавиділа поліція. Роками він вислизав їй з рук, за ним числилися хіба дрібні крадіжки. Але тепер Грек потрапив у скрутне становище. Під час однієї потужної, за місцевими масштабами, операції поліція скористалася усіма їй доступними ресурсами й найновішими методами. Вона зламала його поштову скриньку, пересіяла всі е-мейли, проникла в організацію, прослуховувала телефони, наставила жучків у його помешканні та в офісі, навіть в авті, аж врешті прокурор назбирав стільки звинувачувального матеріалу, що з'явився реальний шанс потопити Грека. Однак Грек був обережною людиною, уживав своїх заходів безпеки, у розмовах вдавався до умовних кодів або ж говорив туманно, натяками і ніколи нічого не записував. У кінцевому підсумку доказів виявилося недостатньо, щоб висунути звинувачення, уся робота й ресурси пішли б псові під хвіст, якби не такий собі чоловічок на ім'я Ґустав Німан.

Одного сльотливого осіннього вечора він заявився до начальника міської поліції додому, поводився так ґречно і ввічливо, що поліцмейстер, недовго повагавшись, дозволив йому увійти до помешкання. За горням чаю на кухні Німан розповів, що багато років вів бухгалтерію Ганса Міккельсена, але тепер кається і готовий викласти все, що знає про незаконну діяльність Грека. Прокуророві тільки того й треба було: свідка з найближчого оточення, з допомогою якого можна було б підтвердити всі підозри, підкласти фундамент під звинувачення, звести могутній мур, схопити ту славнозвісну червону нить, і ось уже Ганс Міккельсен у пастці.

Та Грек зовсім не скидався на звіра в пастці. Я упрівав під мантією, а тому хоч би що. Грек нахилився до мене й прошепотів:

— Чого ми тут стовбичимо? Чого чекаємо? Чому б просто не зробити перерву?

— Бо суддя хоче динамічного процесу, а перерви забирають час. Доки всі вийдуть, доки потім знову займуть свої місця. Ти ж знаєш, як воно… — я глянув на годинника. — Та свідок спізнюється лише… на одну хвилину.

— Хто має свідчити?

— Ревізор.

— Що за ревізор?

— Його найняла поліція для проведення ревізії рахунків нічного клубу Зебра.

Грек відмахнувся рукою.

— А це навіщо? Я не маю ніякого стосунку до того клубу.

— Німан каже, що ти його власник.

— Ґустав Німан, — з притиском мовив Грек, ніби вкладаючи в ті слова всю зневагу світу, — убогий негідник…

— Можливо. Але цей убогий може засадити тебе за ґрати до кінця життя.

— Еге ж, знаю. Ти не раз мені казав, що все залежить від Німана. Коли він має свідчити?

— Завтра зранку. Завтра вирішальний день.

— Ага. Якщо прийде…

Я стрепенувся.

— Ти не впоров, бува, якоїсь дурниці, Міккельсене?

— Що ти маєш на увазі?

— Чи не послав, скажімо, когось до нього додому, щоб змусити змінити свідчення?

— Звісно, ні!

— Сподіваюся, — мовив я, але щось насторожило мене в його погляді, щось, що зазвичай надійно ховалося за бездоганно плеканим фасадом, і я знову відчув, як моторош морозом сипонула по спині.

Я струсив її з себе й підвівся.

— Ваша честь!

Суддя Стенерсен рвучко підвів голову, короткозорі очі уп'ялися в мене.

— Слухаю, пане адвокате?

— Я пропоную зробити перерву, щоб не варитися тут у задусі, чекаючи свідка.

Стенерсен важко зітхнув, перевів погляд на прокурора:

— Що там зі свідком?

Прокурор подивився на свого годинника.

— Уже б мав бути тут, мабуть, трохи спізнюється. Можемо, взяти п'ять хвилин…

Я вийшов надвір вдихнути трохи свіжого повітря. Став у затінку сходів, що вели до головного входу, прихилившись спиною до масивної колони. Площа перед будівлею суду купалася в яскравому сонячному сяйві. Поодинокі чоловіки при костюмах кудись цілеспрямовано поспішали з теками документів у руках, але більшість перехожих манджали собі з безтурботним виглядом, нікуди не кваплячись. Троє дівчат сиділи на лавочці, ласуючи морозивом. Кілька дітей лазили по скульптурах посеред площі. Я раптом гостро позаздрив їм усім. Нараз захотілося здерти з себе мантію, розпустити краватку й купити морозива. Та я цього не зробив. Натомість обернувся спиною до залитої білим сонцем площі, усміхнених дівчат, галасливих дітей і важко почвалав угору сходами.

У дверях я ледь не збив з ніг струнку молоду жінку зі стосом тек у руках.

— Вибачте, — промовив я, а тоді впізнав у жінці Сюнне.

— Мікаель! — Сюнне холодно дивилася на мене. — Трохи запізно вибачатися, як гадаєш? — з тими словами вона, мов фурія, вилетіла з дверей, не удостоївши мене більше жодним поглядом.

Я остовпіло дивився їй услід. Сюнне Берґстрьом була кілька років моєю помічницею. Рік тому я відмовився взяти її до себе партнером. Сюнне, справедливо почуваючись скривдженою, пішла з фірми й відкрила власну справу. Образи так мені й не подарувала. Вона мала рацію, я ж досі не попросив у неї вибачення, хоча добре знав за собою провину.

Свідок ще не з'явився. Сидіти в душній залі чи вислуховувати безкінечне скиглення Грека, коли ж я нарешті переламаю хід справи, було понад мої сили. Тому я став у коридорі неподалік дверей апеляційного суду, оперся на поруччя й задивився відсутнім поглядом униз, у фойє. Несподівана зустріч з Сюнне прикро мене діткнула. Ми й словом не перекинулися за шість місяців, і мені майже вдалося витіснити із свідомості докори сумління за свій непорядний вчинок. Від зустрічі з нею, від холоду й ворожості в її погляді, відчуття провини спалахнуло з новою силою. Я зітхнув. Краєм ока помітив наближення прокурора.

— Щойно телефонував свідок, — повідомив він. — Застряг в автомобільному корку, мабуть, якась аварія сталася в тунелі. Але хвилин за десять буде…

Я кивнув.

— То й добре. Про мене, міг би й не приїжджати.

— Розумію… Не надто приємний свідок для твого клієнта.

— Не він мене турбує, а дядько-ревізор. Боюся, як би не заснути…

Його сміх, короткий і голосний, різонув несподівано вухо. Прокурор Ульв Ґарман зазвичай дуже поважний чоловік, і, наскільки я міг судити, не надто наділений почуттям гумору й геть позбавлений особистого шарму. Та, попри це, я не мав нічого проти нього як представника звинувачення у суді. Він був професіоналом до кінчиків пальців, а тому з ним легко було мати справу. Однак Ульв належав до жорстких супротивників: точний у формулюваннях, методичний, з доброю юридичною головою на плечах. А ще він боєць, який ненавидить програвати, завжди добре підготовлений, ніколи не допускає ляпів. Волосся всякчас ніби щойно підстрижене, проділ ідеально рівний, вузол краватки тугий, сорочка сліпучо біла й бездоганно випрасувана. Мимоволі я торкнувся власної манишки, теж старанно відпрасованої, але вона лише трохи виднілася з-під мантії, навколо комірця.

— Ти зробив блискучу кар'єру за останні роки, Бренне, — мовив Ульв. — Такий стрімкий ріст направду вражає. У пресі тебе називають одним з п'яти найкваліфікованіших адвокатів Норвегії.

Я здвигнув плечима.

— Не вір усьому, що пишуть у пресі.

— Та я й з власного досвіду знаю, який ти добрий фахівець. Однак у цій справі твоя фаховість не допоможе. І не має значення, профі ти чи ні, і вже зовсім байдуже, заснеш ти з нудьги, а чи вставиш в очі сірники. Однаково твій клієнт загримить за ґрати.

— Можливо…

— Не можливо! Я гарантую, так воно й буде! Ми залучили до розслідування цієї справи величезні ресурси. Грекові… тобто Гансові Міккельсену надто довго дозволялося плювати на суспільство. Сам знаєш, що це правда.

Я знову стенув плечима.

— Я не знаю, що правда, а що — ні, Ґармане, і мене це мало обходить. Суть не в цьому…

— У чому ж тоді?

— Істина живе не в судовій залі. Якщо вже бути зовсім чесним, то мало де так безсоромно брешуть, як тут. Легалізована брехня. Свідки брешуть. І ми брешемо, еге ж, і прокурори, і адвокати. Висмикуємо з дійсності випадкові клаптики та й зшиваємо докупи в гладку оповідку. Але оповідка — це не правда. Судові справи лише випадково дотичні до дійсності, юристи мають більше спільного з письменниками, аніж з представниками інших професій. Це — гра. Гра, яку ми іноді виграємо, іноді програємо…

Я сподівався протесту з його боку, бо Ульв Ґарман людина запальна, часто, виступаючи зі звинуваченнями в суді, закипав старозавітним гнівом, та він лише глянув на мене якимсь дивним поглядом своїх темних очей.

— То ось так ти це бачиш, Бренне? Цікавий кут зору. Грека все одно засудять… — сказав він і пішов зустрічати свого свідка.

Я знав, він має рацію. Останніми роками моя кар'єра шалено росла. Я виграв чимало справ, деякі навіть зовсім безнадійні, але цю, знаю, виграти неможливо. Правосуддя, якщо таке існує, вже простягнуло руку по Ганса Міккельсена. «Та судовий процес — річ дуже непередбачувана, — подумав я. — Іноді трапляється щось геть неочікуване. Чого ніхто не вмів завбачити. Щось, що може змінити все.»

Ці свої думки я теж згадаю, але значно пізніше. Я повернувся до судової зали. До гнітючої задухи, до прискіпливих запитань Ульва Ґармана, до нестерпно занудливого, як я й передбачав, свідка-ревізора.

Розділ 2

— Мені вже досить цих спізнень, — не приховував роздратування суддя Стенерсен наступного ранку.

Стенерсен мав м'який і терплячий характер, тож я собі подумав, чи не гаряч спричинилася до того, що всі, немов показилися. Тривала спека так всоталася у товстезні мури будівлі суду, що різниця між відносно прохолодним ранішнім повітрям і задухою приміщення була разючою.

Ульв Ґарман глянув на суддю.

— Даруйте, Ваша честь, я його викликав до суду. Не привозити ж мені кожного свідка особисто…

— Гм, — хмикнув суддя. — Може, зателефонуйте йому… як звати свідка, пане прокуроре?

— Німан. Ґустав Німан, бухгалтер підсудного.

— Ага. Спробуйте його розшукати. Суд не має наміру сидіти тут, склавши руки! — Стенерсен підвівся і так рвучко вийшов з зали, що двоє інших суддів аж за кілька секунд отямилися і кинулися йому навздогін.

Я перекинув мантію через стілець і рушив до кімнати помічників суддів. Там зазвичай можна було випити кави.

— Привіт, Мікаелю, — привітався Тофте. — Як справи?

Я стенув плечима.

— З біса тягнеться…

Ми випили кави в комфортній мовчанці. Крізь двері до сусідньої кімнати долітав голос прокурора, і, хоч я не міг розрізнити слів, голос не видався мені надто лагідним. Я тицьнув великим пальцем у напрямку зачинених дверей.

— Що з Ґарманом?

— Не може розшукати свого свідка.

— Знову транспортний корок?

— Хтозна. Якщо тільки твій клієнт чогось не утнув…

Я заперечно похитав головою.

— Він не аж такий дурний.

— Гадаєш? — з сумнівом у голосі запитав Тофте, який ледь не все своє життя пропрацював у поліції, перш ніж стати судовим службовцем. — Хіба для злочинців існують обмеження їхньої глупоти?

Ґустав Німан зник. Він не відповідав на телефонні дзвінки, не відчиняв дверей, а коли прокурор Ґарман наказав поліцейському патрулеві виламати двері, будинок виявився порожнім.

— Скидається на те, що він зібрав речі й поїхав з дому, — повідомив Ґарман, коли знову розпочалося судове засідання. — Важко сказати напевне…

— Що ви маєте на увазі, пане прокуроре? — запитав суддя.

— Одежні шафи відчинені, всюди валяється одяг, ніби чоловік поспіхом пакував валізи, але хтозна, як було насправді. Не виключені й інші варіанти…

— Наприклад?

— Німан є головним фігурантом у справі. Очевидно, що його відсутність на руку підсудному. Ми не можемо ігнорувати можливість заподіяти йому шкоду.

Я зірвався зі стільця, ще Ґарман і речення не закінчив.

— Ваша честь, я протестую! Це безпідставні звинувачення. Натяки на причетність мого клієнта до зникнення свідка не витримують жодної критики.

— Так-так, пане адвокате, усе гаразд. А вас, пане прокуроре, прошу утриматись від домислів.

— Слухаюсь, Ваша честь. Мені шкода… — пробубонів Ґарман.

Однак вдоволена складка навколо його уст свідчила, що насправді йому анітрохи не шкода.

— То що тепер, пане прокуроре? Продовжимо з іншими свідками, доки ви шукаєте Ґустава Німана?

Ґарман похитав головою.

— Ні, Ваша честь. Він, як уже мовилося, головний свідок у справі. Немає сенсу вислуховувати інших свідків без його свідчення.

Майже чутно було, як Стенерсен зітхнув.

— Гаразд, прокуроре. Отож нема іншої ради, як зачекати, доки з'явиться свідок.

— Нам потрібний ордер на затримання Ґустава Німана, пане суддя.

— Так, звісно, — знову зітхання. — Сподіваюся, усе це не займе надто багато часу…

Грек лише похитав головою.

— Навіть не уявляю, Бренне, — а, помітивши мій допитливий погляд, додав: — Чесно кажучи, зникнення Німана не має до мене жодного стосунку.

Він почувався невимушено і здавався щирим, але Ганс Міккельсен купу людей надурив на своєму віку, і я знав, що обманюю сам себе, гадаючи, ніби зможу щось відчитати в його очах чи міміці обличчя.

Пішки до контори менше ста метрів. Я перетнув площу перед будівлею суду, повернув за квітковою крамницею на куті вулиць і потрапив у маленький, короткий провулок, де й була моя контора. У самому низу вулички вигравали на гладкій морській поверхні спокусливі блищики, вітрильники погойдувалися біля причалу. Я проминув крихітну крамничку потішних дрібничок, яка тут ще з часів мого дитинства — справжнє ельдорадо причіпних кумедних носів, сверблячого порошку, подушок, що пукають, сигарет-обманок. Через два будинкові під'їзди — мій під'їзд з табличкою Адвокати Рюд, Ула, Бренне&Со. Зовсім нова латунна табличка, ще блискуча й сяюча. Фінн Рюд заснував фірму, але рік тому вийшов на пенсію. Петер Ула ще в розквіті сил. Він не лише мій колега по роботі, а й найближчий друг. Ми знаємося багато років, зі студентської лави. Це він кілька років тому вмовив мене покінчити з життям самотнього вовка і стати його партнером у фірмі. То був вдалий хід. Останніми роками ми стабільно і впевнено розширювали нашу діяльність. Нові клієнти йшли потоком, постійно доводилося збільшувати штат юристів, ми зуміли стати найпрестижнішою адвокатською конторою у цьому місті. Торік ми навіть взяли двох нових партнерів і додали в назві фірми «&Со». Обидва правники були молодими, старанними, енергійними й амбіційними.

Коли я увійшов до приймальні, один з них, Ганс Улав Тунґесвік, стояв, схилившись над стійкою рецепції. За стійкою сиділа Єва, м'яка й по-материнському добра. Вона працювала в нас ще до моєї появи, давала всьому лад. Тепер її щоки палахкотіли рум'янцем, а замість звичного щирого усміху — стримано стулені уста.

— Доброго дня! — привітався я. — Що таке? Щось трапилося?

— Та ні, нічого не трапилося, — відповів Ганс Улав. — Я лише нагадую Єві, що години роботи обов'язкові для всіх..

— Зайди до мене на хвилинку, Гансе Улаве, — кинув я на ходу.

У моєму кабінеті було неприбрано й спекотно. За останні два тижні я сюди майже не заглядав, у застояному повітрі тхнуло пилюкою. Я відчинив нарозтвір вікно і впустив досередини літо з запахами викидних газів та розігрітого сонцем асфальту, шум вулиці, ячання чайок, крикливі голоси туристів. А тоді обернувся до Ганса Улава.

— Що то було?

Той здвигнув плечима.

— Єва постійно спізнюється на роботу…

— І?

— Сьогодні вона прийшла о пів на дев'яту, а мала прийти на восьму. Я маю купу роботи, натомість мусив сидіти на телефоні — було до дідька дзвінків! Тож я вирішив трохи її приструнчити.

— У Єви дитина-каліка…

— Так, я знаю. То й що? Мала б прилаштуватися до обставин…

Я пропустив повз вуха його ледь агресивний тон.

— У неї дитина-каліка, — повторив він знову. — Іноді ранку не вистачає. Не часто, але час до часу, буває, спізнюється. Так триває вже десять років. Вона завжди надолужує згаяне, і ми завжди з розумінням до цього ставилися. Вважай, що фірма уклала з Євою мовчазну угоду…

— Я… — розгублено затнувся Ганс Улав. — Мені ніхто про це не казав…

— А ти й не питав. Скільки часу ти вже тут працюєш?

— Е-е… п'ять місяців. Скоро шість буде.

— Ото власне… Не так довго. Єва тобі в матері годиться. Вона вправний секретар і чудова людина, берегиня цієї контори, завжди такою була. Раджу зачекати років зо два, найменше, перш ніж починати когось приструнчувати. А ще раджу, перш ніж роззявляти на когось рота, спершу запитай мене або Петера, інакше партнером тобі не бути.

Обличчя Ганса Улава вкрилося гарячковими червоними плямами, чи то від злості, чи ніяковості — не знаю. Він потягнув пальцем за сніжно-білий комірець сорочки, ніби той раптом став йому затісний.

— Послухай-но, Гансе Улаве, ти добрий адвокат, вмієш давати раду з клієнтами, вмієш заробляти гроші. Тому й став нашим партнером, але це ще не означає, ніби ти всі розуми поїв. Отаке, як щойно з Євою, зайве. Цим поваги не зажити, навіть, якщо тобі так здавалося. І не дивися ображено, ліпше прислухайся до моїх слів. Хай тобі це стане научкою, окей?

Молодик кивнув, промимрив щось схоже на визнання моєї рації і вийшов за двері. За півроку я пізнав Ганса Улава з іншого боку. Партнерство не пішло йому на користь. Він не терпів критики, його вже встигли незлюбити і помічники адвокатів, і офісний персонал. Я важко зітхнув, підвівся, щоб навідатися до Петера.

Він слухав мене на піввуха, а з того, як неспокійно шугав очима по кімнаті, я помітив його нетерплячку. Дуже скоро він мене урвав:

— Я не маю на це часу, Мікаелю!

— То ти вважаєш цілком прийнятним, якщо один з наших партнерів позбавлений навичок спілкування та співчуття, наче якийсь бабак?

— Усе внормується, Мікаелю. Ганс Улав молодий і недосвідчений. Ми теж такими були…

— Але ми ніколи не були самовпевненими гівнюками!

— Що?

— Окей, може, в деяких ситуаціях, але не в своєму колективі. Я принаймні ніколи не відчував потреби вивищитися коштом підлеглих.

— Гаразд. Виговорився… — з приреченим виглядом мовив Петер.

Раптом я завважив, який він має змарнілий вигляд. Нездорова сіризна на обличчі, мішки під очима, відвисле підборіддя робили його старшим і буркотливішим за того Петера, якого я знав і любив раніше.

— Наша фірма котиться в пекло, Петере. Цей молодик — лайно. А Стейнар Крукен…

— Що не так з Крукеном? Обидва новачки тобі не пасують?

— Стейнар формаліст, бюрократ, вузьколобий жевжик, без краплини червоної крові в жилах. Він мав би бути ревізором, та аж ніяк не адвокатом. І ти, Петере, знаєш, що це правда…

— Не ти, Мікаелю, а вони обидва тягнуть на собі відповідальність за діяльність фірми. Вони розвантажили мене, хоч трохи звільнили мені руки, чого б ніколи не зробив ти.

— Не всі вроджені адміністратори, — пробурмотів я.

— Не всі готові брати на себе відповідальність, Мікаелю. До того ж, не я, а ти відмовив Сюнне торік…

Удар поцілив.

— Що відбувається, Петере? З тобою неможливо розмовляти. Коли востаннє ми стрічалися за пивом?

Петер навіть голови не підвів, відмахнувся рукою від мене:

— Мені треба працювати, Мікаелю…

У моєму кабінеті стало ще задушливіше. Сорочка прилипла до тіла, під пахвами розповзлися темні кола від поту. Я зітхнув, уявивши смак холодного пива й освіжну морську купіль. Раптом перед очима постало витончене, інтелігентне обличчя Сюнне, струнка, трішки незграбна, та все ж елегантна постать — мені її бракувало. І враз сяйнуло до голови, що я не тішуся ранішнім приходом на роботу. Ця фірма, співвласником якої я був, непомітно перестала бути затишним місцем, і це боляче мене діткнуло.

Розділ З

Ґустав Німан, здавалося, ось-ось розтане. Краплини поту цяпали з-під волосся, стікали чолом, скраплювалися на верхній губі, котилися на комір сорочки — чоловік, буквально, розчинявся. То була, якщо я не помилявся, неймовірно налякана людина.

Німана арештували на летовищі напередодні ввечері з валізою, повною грошей. Він саме збирався сідати на літак до Лондона, у кишені мав квитка в один бік до Бангкоку. Двоє службовців в однострої привели його вранці до суду. На запитання судді, чому він не з'явився на засідання минулого дня, Німан, потупивши погляд у стільницю стола, відповів, що забув. Від такої відповіді суддя Стенерсен отетерів.

Допит у такому керунку тривав до самого обіду. Ґустав Німан або тупо мовчав, або ж торочив щось геть безглузде. За кілька годин уже й сам Ульв Ґарман спітнів і втомився.

— Поговорімо про нічний клуб Зебра, пане Німан, — запропонував він.

Німан мовчки втупився у стіл перед собою.

— Що ви знаєте про власників клубу?

— Нічого.

— Торік другого грудня на допиті в поліції ви назвали Ганса Міккельсена фактичним власником клубу.

Мовчання.

— Пригадуєте свої слова?

— Ні.

— Гадаєте, у поліції це вигадали?

— Не знаю.

— Не знаєте? Сподіваюсь, ви пам'ятаєте про сам допит? То як, пам'ятаєте?

— Так.

— А як пояснити цей підпис? — Ґарман підійшов до свідка й поклав протокол допиту перед ним на стіл. — Ваш підпис?

— Так.

— То навіщо ви підписалися під протоколом, якщо не казали того, про що там написано?

— Не знаю.

Ґарман важко, по-театральному, зітхнув і, продовжуючи тираду, повернувся до присяжних:

— Усе це трохи дивно виглядає. Може, існує якась особлива причина вашої відмови від попередніх свідчень?

— Ні.

— Ви чогось боїтеся? Хтось вам погрожував?

— Ні.

— Пробачте, що ви сказали? Говоріть голосніше, пане Німан. Вас ледве чутно!

— Ні.

— Ніхто вам не погрожував?

Мовчання.

Ульв Ґарман стояв перед свідком, та дивився він не на Ґустава Німана, ніхто в залі на нього не дивився. Усі погляди були прикуті до Ганса Міккельсена.

Грек, зазвичай холодний і незворушний, завважив ці погляди і відразу збагнув, що вони означають. На моє превелике здивування, його око мимовільно сіпнулося, шия над комірцем сорочки ледь почервоніла.

— Що… — стрепенувся він. — Я нічого не маю спільного…

— Прошу перерви, ваша честь, — втрутився я.

— Не заперечую, та навряд чи вона допоможе…

Я чекав, що й після перерви прокурор вестиме допит у тій же манері, але Ульв Ґарман зумів цього разу захопити мене зненацька.

— Забудьмо на мить про поліційні допити, — почав він, і Ґустав Німан глянув на нього з такою надією, як дивиться пес на господаря, сподіваючись, що його вже достатньо бито. — Мене цікавить щось зовсім інше.

— Що?

— Ви неодружений, чи не так?

— Саме так, — це вже була хоч якась твердь під ногами, голос Німана зміцнів, окріпнув.

— Отож, мешкаєте сам?

— Так.

— Але маєте наречену?

Німанові наче хто ляпаса дав по щоці, я бачив, як він здригнувся.

— Дайте, будьте ласкаві, відповідь, пане Німан. Це ж неважке запитання?

У відповідь — мовчання.

— Гаразд, дозвольте вам трохи допомогти. Чи правда, що ви маєте близькі стосунки з Ґерд Ґарсгол?

— Як?…

Я ледь не зірвався з місця.

— Даруйте, пане прокуроре, до чого тут це? Не бачу жодного взаємозв'язку. До того ж, у моїх паперах не значиться особа на ім'я Ґерд Ґарсгол. Ви постійно вносите якісь нові й невідомі мені елементи…

Суддя не підтримав мого протесту, лише запитально глянув на прокурора. Ульв Ґарман цілковито ігнорував мене, звертаючись винятково до судді:

— Я розумію, що це не має прямої дотичності до нашої справи, але той факт, що свідок намагався втекти з країни й відверто не бажає казати правду, змусив нас копнути трохи глибше. З'ясувалося, що свідок перебував у близьких стосунках з такою собі Ґерд Ґарсгол.

— І як цей факт стосується справи? — я ніяк не міг допустити такої ігнорації, дозволити, щоб бесіда велася лише між двома гравцями, суддею та прокурором.

— Гаразд, адвокате Бренне, я поясню. За два дні до свідчення Ґустава Німана в суді, на Ґерд Ґарсгол напали й жорстоко побили у власному помешканні. Прокуратура має усі підстави підозрювати, що напад не був випадковим. Ми вбачаємо очевидний взаємозв'язок між нападом і несподіваним бажанням свідка покинути країну.

— Доволі спекулятивний висновок, — мовив я, намагаючись втримати в руках хоч якусь ініціативу, попри відчуття раптової слабкості всередині. — Може, будемо дотримуватися фактів, пане прокуроре?

Ґарман пересмикнув плечем.

— Звісно, пане адвокате, — погодився він і додав: — Та навіть поліції дозволено висувати версії. Крім того, два плюс два завжди дає в результаті чотири…

— Оголошую перерву, щоб адвокат Бренне зміг ознайомитися з вашими новими слідчими матеріалами стосовно нападу, — вирішив суддя. — Хоча прокурор мав подбати про це заздалегідь. І начувайтеся, пане прокуроре, якщо в моєму суді ще раз трапиться подібне…

— Так, ваша честь, — покірно схилив голову Ґарман.

— Цить! — шикнув я на Грека, який вже бозна вкотре намагався про щось мене запитати. — Дай дочитати!

Я, мов у лихоманці, перебігав очима документи. Поволі в моїй голові почала вимальовуватися картина того, що трапилося. Я збагнув, чому Німан так нагально вирішив порвати зі своєю злочинною кар'єрою і про все розповісти поліції. Його пошуки Бога увінчалися успіхом. А ще він знайшов Ґерд Ґарсгол. То була, судячи зі світлин, сіра мишка, жінка з дуже невиразною зовнішністю, трохи пухкенька, не надто інтелігентна з виду, та все ж було в її обличчі щось щире і привабливе.

Поліції вона розповіла, що познайомилася з Ґуставом Німаном, граючи в бінґо — розпачлива спроба незаміжньої жінки впіймати останній шанс. Обоє були самотніми, боязкими й нерішучими, мабуть, ніколи б не відважились навіть заговорити між собою, якби не Ґерд Ґарсгол. Закінчивши гру, жінка, витягала з торбинки шаль, потягнула заразом і гаманця. Ґустав Німан це бачив, не довго думаючи, підібрав гаманець з долівки й кинувся їй навздогін.

— Ви… ви загубили ось… — пробелькотів він, і з цього почалося його нове життя.

Він провів її додому, і, на великий подив обох, розмовлялося їм легко й невимушено. Наступного сеансу гри в бінґо Ґустав розшукав Ґерд серед гравців, а в перерві набрався сміливості підійти й заговорити. За місяць вона його поцілувала. Ще через місяць він попросив її руки. Коли ж вона дала згоду, він розплакався і все розповів їй про свої оборудки з Греком: як він давав лад грошовим потокам Грека з усіх кінців світу, отриманим злочинним шляхом, як організовував купівлю законного бізнесу для відмивання нечесно зароблених коштів — геть усе розповів, зізнався в усіх своїх гріхах, ридаючи й сьорбаючи носом. Ґерд Ґарсгол слухала його заворожено. Жінка була приголомшена, але вона кохала Ґустава Німана і знайшла вихід з ситуації. Ґерд вже не вперше просила Ґустава піти разом з нею на молитву до маленької церковної громади, до якої належала сама. Ґустав завжди відмовлявся, та цього разу вона виявила більше наполегливості, і він, зрозпачений та схвильований, піддався на її вмовляння.

Там Ґустав віднайшов Бога. Через пастора Ґейрмюнна Берґайма Бог подав йому виразний знак, що він має зробити, аби очиститися від гріхів. Тому Ґустав і подзвонив у двері начальника поліції…

— Чорти б його вхопили! — вигукнув Грек, коли я виклав йому коротку версію прочитаного. — Ґустав богомільний? Ото дідько!

— Ти цього не знав?

Грек похитав головою з начеб щирим здивуванням на обличчі.

— Але ти знав про Ґерд Ґарсгол?

— Та де там! Ніколи про неї не чув!

— Однак, як тут пишуть, хтось таки провідав її удома й добряче віддухопелив. Зламана рука, вивихнуте плече, сильний струс мозку й нова зовнішність.

Я простягнув Грекові світлину абсолютно непізнаваної Ґерд Ґарсгол. Заплилі очі, потріскані уста, обличчя у порізах, саднах і синцях. Той байдуже глянув, здвигнув плечима.

— Не маю ані найменшого уявлення, хто б таке міг зробити.

— Гадаєш, то була випадковість?

— Цілком ймовірно…

— Ніхто в цілому світі в таке не повірить.

Грек зиркнув на мене.

— І ти не повіриш, Бренне? Ти ж мій адвокат!

Я пропустив його слова повз вуха. Навіть адвокати мають право на сумніви, і, як сказав прокурор, два плюс два — завжди чотири.

Розділ 4

Коли Німан знову зайняв місце свідка, мав він вигляд людини, яка втратила будь-яку надію на спасіння, і на небі, і на землі. На запитання прокурора, він підтвердив свої близькі стосунки з Ґерд Ґарсгол.

— І ви знали, що її побили?

Німан кивнув.

— Мені зателефонували з лікарні.

— Ви провідували її?

— Так.

— Як вона почувається?

— Зле.

— Дуже їй дісталося?

— Еге ж.

Прокурор кахикнув, обернувся до присяжних, обвів їх довгим поглядом, ніби переконатися, чи уважно вони слухають.

— Вона розповіла, чому на неї напали?

— Не розумію…

— Ну, нічого ж не вкрали, отже, то не був звичайний грабунок. Мені цікаво, чи нападник чогось не сказав Ґерд Ґарсгол, що могло б пролити світло на причину нападу.

— Ні… але…

— Що — але?

— Вона знала… ми обоє знали… То було попередження.

— Попередження? Про що?

— Мовчати…

— Маєте на увазі, попередження не свідчити в цій справі?

— Так. Я не хотів… я боявся, щоб чогось гіршого не сталося з Ґерд.

Я мав щось зробити, не міг залишити висловлювання Німана без спростування. Та недобрі передчуття гризли мене, коли я підвівся і попросив слова.

— Ви кажете, що знали… обоє знали, чим був той напад… попередженням.

— Так.

— Хтось погрожував вам, вербально чи фізично?

— Ні.

— Письмово? Ви одержували письмові погрози або ж засторога не свідчити?

— Ні, — похитав головою Німан.

— Може, Ґерд одержувала?

Німан знову заперечно похитав головою.

— Ні, наскільки я знаю… Ні, їй теж не погрожували.

— Навіть тоді, як побили? Нападник хоч щось сказав?

— Ні. Вона б розповіла…

— Отож, кажучи, ніби знали, що то було попередженням, ви не зовсім коректно висловлюєтесь. Так?

— Я не дуже розумію, що ви маєте на увазі…

— Я маю на увазі, що ви чи, хай там, Ґерд нічогісінько не знали. Те, що називаєте знаттям, усього лиш гіпотеза, здогад, не підтверджений незаперечними фактами.

Ґустав Німан дивився на мене сумними карими очима, наче маленький цуцик. Не було в його погляді ні агресії, ані зверхності, він лише стенув плечима й мовив:

— Цілком можливо. Але чим іще це могло бути, якщо не засторогою? Я не розумію…

Я сів, раптом мені забракло сил вести далі допит. Я бачив капосний усміх прокурора, допитливі погляди присяжних з-під насуплених брів і знав — Ґустав Німан уголос вимовив те, що було в усіх на думці. А чим іще це могло бути?

Коли прокурор знову перебрав ініціативу в допиті, я ніяк не міг зосередитися. Німан стомився усе заперечувати, шило й так вилізло з мішка. Йому вже нічого було втрачати, і він виклав своє зізнання, як це раніше зробив у поліції. Чоловік говорив глухим голосом, потупивши погляд у стіл. Що далі він говорив, то нижче опускалися плечі в Грека. Нашою єдиною надією було посіяти сумнів щодо мотивів вчинку й достовірності слів Ґустава Німана, але я вже й сам себе не міг довше переконувати, що це вдасться. І винен у цьому сам Грек. Усередині мене наростав гнів на нього за те, що він наробив. Напад на Ґерд Ґарсгол був нерозважним вчинком, який майже гарантовано мав ударити рикошетом по ньому ж.

Я глянув на Грека, не йняв віри, що він міг бути таким недотепою, та згадав зауваження одного з суддівських помічників день перед тим, мовляв, недоумкуватість злочинців не має меж. Той помічник знав це з власного чималого життєвого досвіду. Грек, відчувши мій погляд, підвів голову. Він розвів руками, що мало б означати здивування. Я демонстративно відвернувся.

Під кінець дня Уль Ґарман ще й до половини допиту не дійшов. Не було жодних сумнівів, що й весь наступний день піде на цього свідка. Після ранішніх драматичних подій суд знову впав у сплячку, перейшовши до млявого перегляду рахунків, грошових переказів, трансакцій. У присяжних з'явився порожній, отупілий вираз облич, що сигналізувало про їхню знудженість і втому. Мій єдиний шанс виграти цю справу — приспати присяжних, подумалося мені.

Щось відволікло увагу прокурора, він зашпортався у словах і, зрештою, зовсім замовк. Я простежив за його поглядом. У глибині судової зали, під високими арочними вікнами, стояв поліцейський і жваво жестикулював.

— Пане прокуроре? — суддя теж немов стрепенувся зі сну, коли Ґарман замовк.

— Е-е… Ваша честь, хай суд вибачить мені, але, здається, поліція має щось мені повідомити…

Стенерсен ледь змахнув рукою, виражаючи тим рухом і нетерплячку, і роздратування.

— Хай уже…

Черевики прокурора процокотіли паркетом. Ґарман схопив поліцейського за руку, потягнув за собою далі від присяжних та публіки. Вони довго шепотілися. Ульв Ґарман, високий та кремезний, нависав над значно меншим на зріст молодим поліцейським, який, вочевидь, багато чого мав оповісти. Тільки іноді Ґарман уривав його монолог запитаннями й лише раз повернув голову, глянув просто на мене. В його очах промайнуло, здавалося, незмірне здивування. Здивування і ще щось, чого я не зумів витлумачити, але це щось звело судомою живіт. Ніби змія згорнулася і сторожко підвела голову — одвічна адвокатська параноя.

Погані новини.

Я знав, то були погані новини.

Троє журналістів, які насилу відсиджували увесь довгий, сонливий, задушливий день, теж це знали. Я бачив, як вони струсили з себе млявість, підхопили ручки й блокноти.

Розмова прокурора з поліцейським тривала вже вічність.

Нарешті Ґарман обернувся і рушив до свого місця, тільки тепер його черевики не цокотіли паркетом. Він ішов повільно, а коли сів до свого столу, якусь мить розгублено оглядав судову залу, наче забув, де він є.

— Ваша честь, — мовив нарешті й затнувся.

— Слухаю вас, пане прокуроре?

— Я… я маю нову інформацію у справі нападу на Ґерд Ґарсгол. Виявляється, нападника, коли він покидав місце злочину, бачили багато свідків. Поліція має його детальний опис, — прокурор вже повернув собі самовладання, слова його знову потекли легко й гладко. — Двоє свідків ідентифікували його за фотографією з поліцейського архіву. Давній знайомець з не однією відсидкою за плечима на ім'я Мортен Олешер. Уранці його арештували. На допиті він, урешті-решт, зізнався у нападі на Ґерд Ґарсгол і підтвердив, що побиття було замовним.

— Він назвав замовника? — запитав суддя.

Я зірвався з місця, висуваючи протест і вимагаючи надати мені можливість ознайомитися з новими фактами, перш ніж продовжувати засідання, однак Гарман підвищив голос і просто-таки перекричав мене.

— Так, назвав. Мортен Олешер повідомив, що одержав замовлення від Мікаеля Бренне.

Сенс його слів не зовсім дійшов до моєї свідомості. Мені здавалося, я знаю, кого він назве. Мої вуха, мозок налаштувалися почути з уст прокурора ім'я Ганса Міккельсена. Тому я чув слова, але не розумів їх.

— Що? Що ви сказали? — ото й усе, на що я спромігся, переконаний, ніби мені почулося або ж прокурор помилково обмовився.

Ульв Ґарман уп'явся в мене поглядом, я не міг збагнути, що ж в ньому крилося.

— Адвокат Мікаель Бренне, — повторив він. — Побиття Ґерд Ґарсгол з метою залякати головного свідка звинувачення замовив Мортенові Олешерові адвокат Бренне.

Я вже розтулив рота, щоб опротестувати його заяву, та слова десь застрягли, а мій мозок, який зазвичай енергійно працює в судовій залі на повні оберти, став, мов порожнявий. Віддаля до мене долинав голос прокурора про те, що розгляд справи не може продовжуватися, підсудному треба надати іншого адвоката. Ніби крізь вату я чув, як погоджується з ним суддя Стенерсен. Зненацька навколо мене вибухнув хаос. Голоси зливалися у суцільну какофонію, фотоспалахи засліплювали. Усе видавалося настільки абсурдним, неймовірним, далеким від реальності, у якій я досі перебував, що мене почав душити сміх. Я не міг сприймати цього цирку серйозно і голосно зареготав.

А тоді я нараз відчув, як холодна тверда сталь клацнула на моїх зап'ястках, і чийсь голос сказав просто в вухо, що мене арештовано. Журналісти викрикували мені в лице свої запитання, одні й ті ж запитання, дедалі пискливішими, істеричними голосами; звідусіль ряхтіли спалахи, наче блискавки в розпал бурі.

Я вже не сміявся.

Розділ 5

Просто перед моїми очима хтось нашкрябав на стіні тонкими, кривулястими літерами слово «х…», а трохи лівіше — «п…». Між двома словами пихато красувався стилізований пеніс, потужний, ерегований, з велетенськими яями. Спершу похабні слова і примітивний малюнок будили в мені погордливу зневагу, та минали години, і я вже готовий був захоплюватися невідомим художником, який подбав про окрасу камери. Почав убачати в вульгарних настінних розписах своєрідну форму спротиву, волю вистояти, бажання втриматися на плаву, хапаючись за щось цілком нормальне й індивідуальне, тільки б не піддатися паніці та божевіллю, що чигали на арештанта в цій голій бетонній норі.

Так було не відразу.

Коли мене вивели з зали суду й посадили в поліцейський автомобіль, я почувався, наче мішком прибитий, був майже в шоковому стані. У поліційній управі я пройшов принизливу процедуру особистого догляду, але майже не усвідомлював, що діється. Усе відбувалося, наче й не зі мною. Я тупо роздивлявся середніх літ чоловіка, який брав мої відбитки пальців, фотографував, записував особисті дані, хоча прекрасно знав, хто я. Мене обшукали, позабирали все з кишень, змусили зняти пасок і повитягати шнурівки з черевиків, а потім повели вниз, до камери.

Я був, наче робот, дозволяв водити себе туди й сюди, рота розтуляв тільки тоді, як запитували, спокійно стояв у ліфті, слухняно увійшов до камери, ліг на матрац. У ніс бив гострий запах дезінфекції. Заплющив на мить очі. Заснув.

А коли я прокинувся, нічого не розумів. Не знав, де я, не пам'ятав, що сталося. Неймовірно натужно поверталася пам'ять, ніби мозок мій намірився замкнути двері, що вели до того пообіддя, а тепер неохоче відхилив їх на шпаринку. Коли спомини нарешті повернулися, я не надто стривожився. Це ж непорозуміння. Я ж чудово знав, що не вчинив нічого протиправного, що я невинний.

Навіть думка про можливі кілька годин перебування під арештом не непокоїла мене. Місце ж мені не зовсім чуже. Бував у камерах незліченну кількість разів, спілкуючись з клієнтами. Здебільшого розмови велися в тісних, крихітних кімнатках для відвідувачів, але іноді, коли там було зайнято, я зустрічався з клієнтами в їхніх камерах. Отож я не вперше проводив час у кам'яному мішку. Ця камера розрахована на п'яних до непритомності суб'єктів. Тут вони могли мочитися, випорожнюватися, блювати, потім усе це змивалося струменем води й дезінфікувалося. Я сподівався, що мене запроторили до такої камери лише тому, що у в'язниці місця бракувало. Можливі дві причини: або брак місця, або ж поліція терпіти не може адвокатів.

Я чекав, коли ж мене поведуть на допит, однак спливали години й нічого не відбувалося. Охорона тільки пересмикувала плечима на мої запитання.

— Не знаємо. Нам нічого не кажуть…

Вони ніяково усміхалися, бо ж ми давно зналися. Принаймні часто тут зустрічалися, кивали одне одному на знак привітання, обмінювалися ввічливими фразами. Я влітав у ці похмурі катакомби з кейсом у руці, зодягнений у дорогі костюми і високий професійний статус, сповнений певності в собі й відповідності тій ролі, яку грав. Тепер усе перевернулося з ніг на голову. Ідучи з конвоєм до туалету, мусив притримувати штани рукою. Я був неголений і немитий, спав одягнений, і ніхто з нас — ні конвоїри, ані я — не знали, як поводитися, збиті з пантелику раптовою, кардинальною переміною ролей. Тому охоронці ставилися до мене ввічливо та поштиво, однак уникали дивитися у вічі.

— Не знаємо, — водно відповідали вони на мої надокучливі запитання, чіпляючись поглядом за щось над моїм правим плечем.

Від того мені здавалося, ніби я невидимий, ніби й зовсім не існую. Не раз так і кортіло зірватися на крик: «Дивіться на мене! Погляньте, це ж я — Мікаель Бренне! Ми знаємо одне одного. Гляньте мені в очі, чорти б вас ухопили!»

Та я стримувався. І ввічливо дякував.

Уночі мені не спалося. Я годинами перевертався з боку на бік. Події у судовій залі, які перше сприймалися ніби крізь паволоку, тепер яскраво стояли перед очима. Я переживав їх знову й знову. Шепотіння Ульва Ґармана з поліцейським. Мить, коли він замість Ганса Міккельсена вимовив моє ім'я. Його погляд, коли він, зрештою, глянув на мене. І вираз його очей. Холодний дотик кайданок на моїх зап'ястках і сліпучі спалахи фотоапаратів. Мій мозок безупинно прокручував один і той же фільм. Я намагався не думати, намагався заснути, але марно.

Довкруж мене чулися крики й стогони, брязкання дверей, десь хтось плакав, хтось молився, а хтось кляв. Усі звуки в'язниці тут, унизу, у катакомбах, наче посилювалися. Відлуння грюку сталевих дверей двигтіло між стінами й оглушливо било в вуха. Я згорнувся у позі ембріона, обхопив голову руками, силкуючись відгородитися від зовнішнього світу, але звуки незмовкною какофонією досягали моїх вух. Мене вкинуло в піт. У камері ставало дедалі задушливіше. За якийсь час я відчув, яким спертим стає повітря, як важко дихати.

Я вертівся на матраці, скинув з себе вовняного коца, якого мені видав наглядач, та мені не полегшало. Камера здалася тіснішою, ніж досі. Здавалося, ніби бетонні стіни брудно-жовтого кольору непомітно зсунулися докупи. Я почав відчувати вагу всієї поліційної будівлі над собою, усіх поверхів — немилосердну багатотонну вагу сталі й бетону.

Заплющив очі — даремні намагання. Піт цебенів струмками. Я заткав рота пальцями, не то гриз їх, не то смоктав. Пітьма росла, ширилася, заповнювала по вінця моє нутро. Я чув власні звуки. Короткі схлипи.

А тоді, не знаючи, за що вхопитися, не маючи іншого порятунку, прикипів поглядом до базгранини на стіні, ледве видимої у сутіні.

X… П…. І ерегований пеніс.

Щось було в тому надійне й добре знайоме, майже буденне. Схожу писанину я бачив сотнями на стінах убиралень, на зашмарованих кам'яних мурах, та вперше вони стали для мене не порожнім звуком. Ніби промовляли: «Я тут. Я живий. Я чоловік. Я хочу кохатися, хочу жити».

Я теж цього хотів. Усю довжелезну ніч я не зводив очей з нашкрябаних слів й убогого малюнка, аж доки якась ледь вловима зміна ритму тюремного пульсу підказала мені, що ніч нарешті скінчилася.

Розділ 6

— Ви ж знаєте процедуру, пане Бренне, — мовив огрядний слідчий. Забираючи мене з камери й ведучи на допит, він відрекомендувався, але я відразу забув його ім'я. — Та все ж, задля порядку, хочу нагадати, що ви не зобов'язані давати будь-які пояснення поліції, натомість, якщо забажаєте, маєте право на адвоката.

Я йорзнувся на стільці, підняв руку почухати голову й раптом відчув власний запах. Кислий запах немитого тіла. Провів долонею по підборіддю і намацав колючий заріст. Язик наче болотом обліплений. Сухі, потріскані уста. Інший слідчий голосно зареготав. Я обернувся, здивовано глипнув на нього.

— Отже, це ви мали всі шанси стати найкращим адвокатом у місті? — хмикнув він. — То, мабуть, немає сенсу приводити вам вашого ж колегу?

Мені смішно не було.

— Ви готові давати пояснення, пане Бренне? — знову озвався огрядний.

Я здвигнув плечима.

— Так. Чом би й ні. Може, нам пощастить раз і назавжди з'ясувати це непорозуміння.

— Побачимо, — усміхнувся товстун, однак усмішка не сягнула його очей. — Почнімо трохи здалеку.

Так воно завжди. Поліцейський допит ніколи не відштовхується від головного, не починається з суті справи. А зовсім з іншого місця, з певних, надійних фактів, які важко піддати сумніву. Як ваше ім'я, де ви мешкаєте і таке подібне. У такий спосіб відбувається розподіл ролей і задається темп. Поліцейський запитує, підозрюваний відповідає. Постає певна комунікативна ситуація, а бесіда, як і будь-яке міжлюдське спілкування, має свою динаміку й підлягає власним законам. У процесі розмови брехня, недомовки, не надто правдиві свідчення можуть виявитися ледь помітними відхиленнями від нормальної поведінки, порушеннями природного ритму розмови. Досвідчений слідчий зуміє вловити в ваганні, зміні темпу розповіді, у перепаді емоційних температур підозрюваного найменші ознаки того, що йому таки вдалося заторкнути вразливу струну.

Усі ці тонкощі я знав, не раз вдавався до них під час допиту свідків у суді, а тепер — нікуди не дітися — сам мав через це пройти. Я підтвердив, що звуся Мікаель Бренне, мені сорок п'ять років, адвокат з фаху.

— Адреса проживання, — вів далі слідчий. — Ви мешкаєте сам?

— Так.

— Одружений чи живете в громадянському шлюбі?

Я був одружений, але це було так давно й залишило по собі такі прикрі спогади, що я про той шлюб майже забув. Мав донедавна й співмешканку, Карі. Ось її я не забув. Анітрохи не забув.

— Я живу сам.

— Гм, — слідчий клацав на клавіатурі. — Раніше суджений?

— Що?!

— Чи були ви раніше засуджений за якийсь злочин, пане Бренне?

Кілька років тому я вбив чоловіка, клієнта, який погрожував мені й шантажував, але про це ніхто не знав.

— Ні. Під судом ніколи не був.

Так текла собі бесіда, нейтральні запитання, нейтральна інформація. Я навіть відчув, як почав розпружуватися. Огрядний слідчий відхилився на спинку стільця.

— Переходимо до справи, пане Бренне. Напад на Ґерд Ґарсгол.

— Про який я нічого не знаю, — докінчив я фразу.

— Хтозна, можливо, й не знаєте, — усміхнувся слідчий. — Це нам треба спробувати з'ясувати. Може, почнемо з ваших стосунків з Гансом Міккельсеном, він же Грек?

— А що з тими стосунками?

— Ви були його адвокатом, так?

— Так.

— Як він став вашим клієнтом?

— Вибачте?

— Хто кого знайшов, ви Грека чи він вас?

— Ясна річ, він!

— Як?

— Зателефонував мені, здається.

— І що сказав? Про що була розмова?

Я вже, було, розтулив рота відповісти, але миттю збагнув, що ступаю у пастку. Адвокатське правило номер один: Ніколи не розкривайся!

— Я не маю права говорити про стосунки з клієнтом, це конфіденційна інформація.

— Але ж не все, про що ви розмовляли з Гансом Міккельсеном, потрапляє під це визначення, пане Бренне. Я не прошу вас розголошувати подробиць, які могли б зашкодити Грекові. У цій ситуації вам варто думати насамперед про себе…

Мене раптом втомило це монотонне, химерне тупцяння на місці. Час переходити до суті справи.

— Я хотів би прочитати заяву Мортена Олешера.

— Звісно, ви матимете таку нагоду, але на все свій час. Може, повернемося до…

— Ні, я наполягаю.

— Не будьте таким нетерплячим, пане Бренне. Ми могли б принаймні…

Я підвівся зі стільця.

— Тоді я вимагаю адвоката. І мені потрібні туалетні приладдя та чистий одяг. Якщо ви не маєте наміру мене відпускати?

Слідчий заперечно похитав головою. Вигляд він мав нерадісний, бо щойно втратив шанс витягнути з мене хоч дещицю.

— Про звільнення поки навіть не йдеться, пане Бренне…

Рюне Сейм мав важке м'ясисте обличчя з обвислим подвійним підборіддям і щоками, помережаними потрісканими кровоносними судинами, зате його лагідні карі очі завжди наводили мене на думку про великого, доброго собаку. Чималий кавалок життя він пропрацював штатним адвокатом місцевого суду, і хоч не славився красномовством, невдахою його теж годі назвати. Він був педантичним, ретельним, сумлінним, а це, зазвичай, важливіші якості, аніж спонтанна геніальність.

Я обрав його, бо покладався на нього, а ще не хотів нікого з близьких мені людей у ролі адвоката. Це не означає, ніби ми не були знайомі.

— Мікаелю, Мікаелю, — мовив він, хитаючи головою, аж складки підборіддя заколихалися. — Ти втратив ясність думки.

— Як це? Вони нічого не можуть на мене мати з тієї простої причини, що я нічого протиправного не вчинив. Якого біса я мав би влазити в таке? Я успішний адвокат, я маю у провадженні дуже поважні справи. Мені не потрібно порушувати закон, щоб виграти суд!

— Знаю, Мікаелю, і цілком з тобою погоджуюся. Але…

— Що — але? — я ледь не верещав.

Душа Рюне Сейма була не на місці, так іноді почуваються люди, свідомі того, що прийшли з поганими новинами.

— Ти публічна людина, Мікаелю. З неабияким реноме. Саме тому… Не мені тобі казати, яку бучу здійняла преса з приводу цієї справи… Сам подумай!

Я кивнув, але, правду кажучи, жодного разу не подумав.

— Саме тому, — вів далі Рюне, — важко собі уявити, що такий тертий калач, неймовірно обережний і марнославний чоловік, як Ульв Ґарман, зміг би відважитися на подібний відчайдушний крок — арештувати тебе в усіх на очах у залі суду, — не маючи вагомих на те підстав, — він замовк на часину, вичікуючи, доки його слова впадуть в благодатний ґрунт, і повів далі: — Тому я майже певен, що вони на тебе щось мають, Мікаелю. Не знаю, що, але щось таки є, і воно не зникне само собою.

Досі я не думав. Не аналізував, не вибудовував логічних ланцюжків. Я нарешті збагнув, що перебував у глибокому шоку й усі сили поклав на те, щоб не зламатися психічно. Рюне Сейм мав рацію. Я спробував опанувати себе, думати чітко й тверезо.

— Гаразд, — мовив я, зрештою. — Мені потрібне туалетне причандалля та одяг. Мої ключі в поліції. І ще, Рюне, спробуй роздобути документи. Ми повинні знати, до дідька, з чим воюємо!

Рюне кивнув.

— Домовилися. У будь-якому разі, я зумію їх отримати не скоріше завтрашнього ранку. Але будь готовий до ув'язнення. Щось мені підказує, що тебе не випустять…

Розділ 7

Світ перевернувся з ніг на голову, я дивився на нього тепер з іншої, нової перспективи. Різниця між статусом адвоката і статусом підозрюваного в кримінальній справі була значно більшою, ніж я собі уявляв. Ішлося не лише про юридичні права й правила, як сидіти та коли говорити. Йшлося насамперед про те, яким мене бачили, як сприймали і як зверталися до мене люди навколо. Ніхто з нас не трактує однаково жебрака на куті вулиці й директора банку. Тепер і я почав опановувати цю науку. Як підозрюваний у кримінальній справі, я опинився на найнижчому щаблі суспільної ієрархії.

Доволі тривожний стан речей. До суду мене відвезли рано-вранці. Я довго сидів у підвальній камері очікування. Ніхто мені нічого не розказував, ніхто не відповідав на мої запитання. Просто замкнули двері камери перед моїм носом. Ласкаво просимо в реальність!

Годинника я не мав, його в мене забрали, але я відчував, минула не одна година — нічого не відбувалося. Потім забряжчали замки дверей по сусідству, почулися голоси з коридору перед моєю камерою, хтось щось сказав, інший відповів, відповідь спричинила голосний регіт. І знову запала тиша. Лють, що мене ігнорують, закипала в тілі бульбашками, як мінералка, крик рвався назовні, хотілося бити й трощити все навколо. Я змусив себе сісти на лежанку, спробував повернути собі самовладання. Згадалося, як мене самого ледь не доводили до сказу клієнти, які влаштовували істерики, лаяли на всі заставки поліцію, суддів, увесь світ. Я зневажав їх за слабовольність та ірраціональну поведінку. Тепер збагнув, що ніколи не розумів їхнього справжнього душевного стану. Моє розуміння було суто теоретичним, поверховим, з позицій стороннього спостерігача.

Зсередини ж усе мало зовсім інший вигляд.

Я ліг горілиць, заплющив очі. Дихав рівно й спокійно, умовляв себе, що впораюся. Що це непорозуміння. Ідеться лише про кілька днів, а там усе з'ясується. Та глибоко в душі відчував, як пробиваються перші паростки паніки, ще поки слабкі та кволі.

— Я не знаю, ваша честь… Не можу сказати нічого іншого, тільки те, що я нічого про це не знаю. Я не знаю Мортена Олешера, ніколи з ним не розмовляв і, тим паче, ніколи не просив його нападати на Ґерд

Ґарсгол чи на когось іншого, — я безпорадно розвів руками. — Навіщо мені це?

Суддею була жінка десь п'ятдесятилітнього віку, сивоволоса, з невиразними, трохи розплилими рисами обличчя. Вона недовірливо глянула на мене, стиснувши уста.

— Щоб допомогти своєму клієнтові, пане Бренне. Щоб виграти справу!

Я похитав головою.

— Абсурд! Я не маю потреби вдаватися до крайнощів чи переступати закон, щоб допомагати своїм клієнтам.

— Що ж, це аргументація, але не доказ…

Я лише голову схилив, змовчав про те, що вона першою почала, її звинувачення теж були голослівними.

— Так, ваша честь… Та, як уже було сказано, я нічого не знаю, а тому, на жаль, нічим не можу допомогти.

— Гм… Ваше слово, пане прокуроре?

— Дякую, — підвівся зі свого місця Ульв Ґарман.

Я був шокований, побачивши його. Державний прокурор не бере участі в судовому засіданні з приводу обрання запобіжного заходу для затриманого. Це компетенція представника поліції. Тож присутність Ґармана занепокоїла мене, я не розумів причин його появи в суді. А коли запитав про це Рюне Сейма, той лише похитав головою.

— Не знаю, Мікаелю. Прийми це за комплімент. Він, певно, вважає, що поліцейські юристи погано знають свою роботу…

Ґарман відкашлявся.

— Ви кажете, Бренне, ніби не знаєте Мортена Олешера…

Бренне… Не адвокат Бренне.

— Не знаю.

— Гм, — Ґарман погортав папери на столі перед собою. — Хіба не ви захищали байкерський клуб Dark Knights?

— Dark Knights? Так, було таке, давно, кілька років тому. Здається, щось там було пов'язане з приміщенням клубу, якісь махінації з контрактом оренди чи що.

— Саме так. А ви були їхнім адвокатом?

— Я вже сказав…

— Мортен Олешер член клубу Dark Knights.

Мене ніби хтось неочікувано під груди вдарив, аж дихання перехопило.

— Бренне? Ви й далі наполягатимете, ніби його не знаєте?

— Я… я його не пригадую. Це, звісно, можливо, але я не можу стверджувати, що…

— Згідно з протоколом зустрічі, написаним, до речі, на вашому фірмовому бланку, Мортен Олешер побував у вашому офісі 2 лютого 2005 року. Далі наполягаєте, що не знайомі з ним?

Я напружено копирсався у пам'яті, але жодних асоціацій з іменем Мортена Олешера не з'являлося.

— Він міг побувати в офісі, але тоді, наскільки я пригадую, дуже багато членів того клубу перейшли через мою контору. Конкретно його не пригадую, таки ні…

— Отже, не пригадуєте, — хмикнув Ґарман. — Та все ж ви зустрічалися. Він вас пам'ятає.

Уперше за свою кар'єру я був радий відсутності в залі публіки й журналістів. На прохання Ґармана засідання відбувалося за зачиненими дверима з метою збереження таємниці слідства. Суд задовольнив його прохання. Мені несамовито захотілося лягти головою на стіл, тільки на мить, перевести дух і зібратися з думками, натомість я змусив себе подивитися прокуророві просто в вічі.

— Цілком можливо, що так воно й було, хоча я цього не пригадую. Та однозначно ми не зустрічалися тепер, у зв'язку з цією справою. Це звичайнісінький наклеп.

— Гаразд, — сказав Ґарман тоном, у якому вчувалася ввічлива недовіра.

Я і раніше під час судових засідань часто чув оцей його тон, але тепер все було інакше. Тон стосувався іншого відповідача. Нині мене звинувачували в брехні, якої я не міг спростувати. У мені починав клекотати гнів.

— Де ви були ввечері 23 червня, Бренне?

— 23 червня? Увечері на Купала?

— Саме так. Близько дев'ятої вечора, щоб бути точним. Пам'ятаєте, де тоді були?

— На це запитання легко відповісти, пане прокуроре. На пробіжці… То була довга прогулянка, я бігав доріжкою, що веде уздовж міської водозбірні, — я аж усміхнувся. — А що? Мортен Олешер стверджує, ніби саме тоді одержав від мене замовлення? Того вечора там були й інші бігуни, тож, гадаю, не важко знайти свідків, які мене бачили.

— Гм, без сумніву, але такої потреби немає. Щодо цього пункту ваші слова не суперечать словам Олешера, — Ґарман взяв аркуш паперу й примружився, читаючи. — Він заявляє, що зустрівся з вами, як і було умовлено, біля водозбірні, за кілька сотень метрів від відгалуження тунелю. За словами Олешера, ви були вдягнені в спортивний костюм, захекалися…

Цього разу від його слів мені не подих перехопило. То був прямий удар в обличчя. Я піддався спокусі, поклав голову на стіл і полічив до десяти. А може, до ста…

Суду знадобилося п'ять хвилин на винесення рішення, яке дозволяло чотири тижні утримувати мене під вартою без права листування та відвідування. Я чув голос судді, яка зачитувала рішення, ніби крізь вату. Потім я підтвердив, що мені зрозуміле рішення суду, і кивнув Рюне Сейму, який вже підвівся зі свого місця з заявою про оскарження обрання запобіжного заходу в апеляційному суді.

— Немає сенсу, — мовив я. — Принаймні за такого стану речей, як тепер. Усе це суцільне непорозуміння. Безглуздий збіг випадкових обставин. Дамо поліції кілька днів спокійно розібратися в усьому. Вони, зрештою, з'ясують, що й до чого…

Рюне знову важко опустився на стілець, не згірш за мене розумів даремність зусиль.

Наступного дня мене відвезли до занехаяної в'язниці у пронизаному всіма вітрами маленькому містечку на північному узбережжі. Я летів туди звичайним рейсом у супроводі сонного поліцейського наглядача' Він посадив мене біля ілюмінатора — ото й усі заходи безпеки.

— У нашій в'язниці ви дуже багатьох знаєте, — пояснив він. — І тих, що сидять, і тих, що за ними наглядають. Ми подумали, ліпше буде і для вас, і для справи, якщо сидітимете деінде.

Потім він заснув. Я дивився в ілюмінатор. Коли злітали, бачив від собою рідне місто. Воно ставало дедалі меншим, і раптом зовсім зникло за хмарами, які огорнули літак. Ніби весь мій світ, усе, що я знав, усе, чим я жив, зникло…

Розділ 8

Чотири тижні. Ніби й не так довго. Воно й, справді, недовго, принаймні не вічність. Але в тюрмі чотири тижні тягнуться безконечно.

Усе моє життя було суцільною гонитвою. Я поспішав з однієї зустрічі на іншу, біг з одного судового засідання на наступне, завжди зайнятий, завжди в русі. Часу ніколи не вистачало. Він збігав надто швидко, його постійно бракувало, аж доки одного чудового дня у судовій залі Ульв Ґарман повернувся до мене обличчям і назвав моє ім'я. Тоді моє життя зупинилося, мов укопане. І час, який досі нестримно мчав, наче річка з-під скреслої криги навесні, теж зупинився. Навіть одна лише хвилина може бути нестерпно довгою у в'язниці.

Я міг лежати на нарах, дивлячись у стелю. Потім автоматичним, звичним з минулого життя порухом руки глянути на годинника, а тоді опустити охлялу руку, покласти вздовж тіла і знову втупитися у стелю. Лежав так довго, ні про що не думаючи, перш ніж знову глянути на годинника. Минула одна хвилина…

Хотілося кричати.

Час ніби набув матеріальної субстанції і тепер чинив опір, крізь нього важко було просуватися. Наче крізь воду. Однаково, що біг у воді.

Я сидів під арештом з забороною листування і спілкування. Це означало повну ізоляцію двадцять чотири години на добу, жодного людського контакту, за винятком принагідного обміну кількома реченнями з наглядачами. Я часто спав, але сон був короткий. За годину-дві знову прокидався. Мокрий від поту, з тривогою у душі. Ніколи не пам'ятав своїх снів, та воно й на добре.

Від тюремної їжі мене вернуло, але, хоч їжа й застрягала в горлі, я, борючись з нудотою, змушував себе трохи попоїсти. У дзеркалі бачив, як чахну. Як западають щоки й з кожним днем дедалі темнішають кола під очима. Але я уникав дзеркала. Я не знав істоти, що дивилася на мене звідти. Незнайоме обличчя з лихоманним поглядом людини, яка втратила опертя в житті. Мене це лякало.

Щоденні прогулянки були єдиною розривкою у глухій монотонності. День у день я невтомно крокував туди й сюди вузенькою асфальтованою доріжкою, затисненою між будівлею в'язниці й чотириметровим бетонним муром. У погожі дні верхню частину коротшої стіни муру осявало сонце, сірий тиньк теплів і золотився. Упродовж години, відведеної на прогулянку, я спостерігав, як сутінь поступалася перед світлом, як сонце, посуваючись щораз нижче, витісняло тінь, але так ніколи й не сягало тюремного подвір'я.

Рюне Сейм провідав мене аж за шість днів. Коли він з'явився, я розлютився не на жарт.

— Де тебе носить? — рявкнув я, але він тільки здивовано глянув на мене, ніби не розуміючи, про що це я.

— Тобто?

— Я цілу вічність чекав на тебе. Ти ж єдиний, хто має право мене відвідувати…

— Не минуло ще й тижня, як ми бачилися, Мікаелю. Це ж зовсім недовго. Я вів справу в апеляційному суді минулого тижня, потім були вихідні. У вихідні, наскільки це можливо, я намагаюся відпочивати. Ти ж знаєш, як воно є…

Та я вже не знав… Минуло трохи більше тижня з дня мого арешту, однак його слова вже видавалися мені чужими. Захист в апеляційному суді. Вихідні. То був інший світ.

— Так, звичайно, — озвався я, потупивши погляд. — Вибач. Я просто став… час тягнеться тут дуже поволі.

Рюне прискіпливо глянув на мене.

— Як ти почуваєшся, Мікаелю?

— Нормально.

— Я б не сказав… Схуд, маєш втомлений вигляд. Ти розмовляв з тюремним лікарем?

— У цьому немає потреби. Я чудово даю собі раду, Рюне. Як просувається моя справа? Є якісь зрушення?

Рюне похитав головою.

— Незначні, Мікаелю. Тобі ж знайома слідча кухня. Спершу закипає справжнє пекло, усі квапляться, женуть, усе робиться нараз, а потім, коли підозрюваний надійно запроторений за ґрати, ніби надувна кулька здувається — усе застопорюється.

— Це я знаю, — кивнув я. — То так нічого й не відбувається?

— Щось таки відбулося, — Рюне знічено кахикнув. — Мортен Олешер додав ще деякі подробиці до свого зізнання: описав одяг, у якому ти був на пробіжці того вечора, коли він, начеб, одержав від тебе замовлення. Білі кросівки. Блакитні спортивні плани. Червона футболка з білим логотипом на грудях, щоправда, він не пригадує самого логотипу…

Рюне вичікувально дивився на мене. Я судомно ковтнув слину.

— Це правда. Я завжди бігаю у цьому одязі.

— Гаразд. І ще одне. Він стверджує, ніби мав з тобою коротку телефонну розмову того дня, коли напав на Ґерд Ґарсгол. Ти, мовляв, давав йому останні настанови…

— Що за дурниці? Ясно, як білий день, я ніколи…

Щось у погляді Рюне змусило мене замовкнути на півслові.

— Поліція одержала роздруківку дзвінків з твого мобільного телефону. Ти таки мав розмову з Мортеном приблизно в той час, який він назвав.

— Що? Але… це неможливо!

Рюне простягнув мені роздруківку, тицьнув пальцем, де шукати.

— Ось поглянь. Вхідний дзвінок з номера, зареєстрованого на Мортена Олешера.

Я втупився в аркуш, але літери й цифри танцювали перед очима.

— Не розумію… — ледь видушив я з себе.

Якось, ще замолоду, я з одною подругою влаштував нічне купання. Невагомий і щасливий, піднявши руки, я дозволив тілу зануритися. Крізь товщу води бачив, як біло мерехтіло її тіло. Я поринув у воду лише на півметра, але відчув, як підводна течія засмоктує мене; ніби невидимий велетень м'яко вхопив за ноги й потягнув у темну глибінь. Я виборсався на поверхню, та ще й досі пам'ятаю відчуття паніки й безпорадності, які охопили мене тоді. Тепер я відчував те саме.

— Картина вимальовується кепська, Мікаелю. Тобі, можливо, варто подумати… бо ж з якоїсь причини ти телефонував. Отож треба, мабуть, тобі подумати, чи не подати чистосердечне зізнання заради пом'якшеного вироку…

Я витріщився на Сейма, немов на душевнохворого, і він збентежився від мого погляду.

— Сам знаєш, я мав тобі сказати… Як професійний захисник, я повинен дати слушну, на мою думку, пораду. Це не означає, ніби вважаю тебе винним. Та що я виправдовуюся, ти ж сам не раз бував у подібних ситуаціях…

Рюне Сейм мав рацію, але мені забракло сил пояснити йому, що для мене це мала втіха. Я сидів тепер по інший бік столу, нестямно боявся і потребував хоч якоїсь підпори. Його слова наче ляснули мене по обличчю.

— Я цього не робив, — тільки й мовив я.

— Гаразд, більше до цього не повертатимемося, — погодився Рюне.

Ми ще трохи поговорили про справу. Потім Рюне переповів мені новини й плітки з нашого правничого середовища. Я стримано усміхався там, де годилося, майже не слухаючи колеги. Мортен Олешер зумів достовірно описати мій одяг того святіванського вечора, хоч ми й не зустрічалися. І він телефонував мені в день нападу на Ґерд Ґарсгол. Я був ледь спроможний міркувати тверезо, але розумів одне: моя ситуація з розряду поганих перейшла в розряд катастрофічних.

Я підвівся, Рюне змовк на половині речення.

— Вибач, я щось недобре почуваюся… Гадаю, мені треба трохи полежати, — мовив я.

— Звичайно, Мікаелю, — поквапливо згодився Рюне, я ж завважив стурбованість у його карих очах. — Послухайся мене, поговори з лікарем. Гаразд? Ти маєш виснажений вигляд.

Я й був виснажений. Та зовсім не мав певності, чи лікар тут допоможе. Мені відразу поліпшає, коли скінчиться це жахіття.

Розділ 9

Додому я прийшов посеред ночі, як тать. Минуло значно більше часу, ніж чотири тижні, відколи я востаннє заходив до власного дому. Літо минуло, з сусідських садків пахло спаленим опалим листям і вогкою землею, подовшали вечори. Я й радий був тому, не мав бажання потрапляти на очі сусідам, хотілося стати непомітним, невидимим, тінню серед тіней. Два з половиною місяці за ґратами посіяли в моїй душі боязкість, острах перед світом.

Термін попереднього ув'язнення двічі продовжували. Першого разу в суді я метав громовиці, відстоюючи свою невинуватість, однак надаремно; другого ж — просто змирився з рішенням суду без ремствувань. Перебування у камері стало моїм життям, тюремний ритм став моїм ритмом. Я відучив себе думати, перестав дивитися на годинник, відмічати дні в календарі, навчився просто існувати — з дня на день. Навіть зумів погамувати в собі невідступне, невиразне відчуття страху, яке дошкуляло на початках. Навряд чи воно зовсім зникло, лишень витіснилося глибоко в підсвідомість. Коли одного дня на початку вересня несподівано з'явився Рюне Сейм з новиною про моє завтрашнє звільнення з-під варти, я й не, зрадів. Навпаки, мене захлиснула паніка, справжній страх. За два з половиною місяці ув'язнення я почав боятися волі більше, ніж камери.

Він помітив це з виразу мого обличчя.

— Що не так, Мікаелю?

— Та ні, усе гаразд, — відповів я, та глянути колезі в вічі так і не зміг.

— Ти ж розумієш, твоє звільнення зовсім не означає закриття справи. Маю враження, що вирок оголосять дуже скоро. Скидається на те, ніби слідство завершене. На думку прокурора, уже немає загрози фальшування доказів, а тому немає і підстав надалі утримувати тебе під вартою.

— Розумію, Рюне.

Щось, певно, було в моєму голосі таке, що змусило Рюне збентежитися, зніяковіти.

— Я знаю, що ти розумієш… Ось тільки… вигляд у тебе якийсь неприсутній. Тому й теревеню забагато…

У будинку пахло затхлістю і пусткою. І ще чимсь… У повітрі вчувався ледь відчутний відворотний дух тліну, якого я не міг ідентифікувати. Я нипав з кімнати в кімнату, не вмикаючи світла, немов боявся, що хтось мене тут застукає. Меблі вгадувалися темним громаддям у густій сутіні. Слабкий відсвіт вуличних ліхтарів, що сіявся крізь вікна, дозволяв орієнтуватися у власному домі, такому знайомому й чужому водночас. Не замислюючись, що роблю, я умостився на звичному місці в еркері. Там стояли два фотелі. Я завжди сідав у той, що праворуч. Інший фотель мав цілком новий, неторканий вигляд.

На маленькому столику між фотелями виднілася напівпорожня філіжанка кави. Вона простояла там десять тижнів, поверхня кави вкрилася кожушком плісняви, сірувато-білої у примарному світлі. Я бридливо відсунув її від себе, подумавши, що завтра конче треба буде все прибрати й вимити.

Глибоко в душі я розумів, що міркування про завтрашні домашні клопоти — своєрідна втеча, самообман, лиш би не думати про майбутнє. Я вийшов з в'язниці, вільна тепер людина, тож час знову ставати паном свого життя, переходити в наступ, шукати виходу з глухого кута.

Бо нічого з того, що зі мною приключилося, не було випадковістю. Спершу я вважав вчинок Мортена Олішера імпульсивним, гадав, що він навмання назвав мене, лиш би перекласти на когось вину, тому й почувався відносно впевнено, переконаний, що звинувачення само собою розсиплеться, коли слідство з'ясує правду. Так трапляється з більшістю сфальшованих доносів та звинувачень, вони не витримують очної ставки з дійсністю. Але не так сталося, як гадалося. Мортен Олешер знав, де я був і що робив увечері на Івана Купала. Знав навіть, у що я був одягнений.

І він телефонував мені, залишивши електронний слід, який доводив наш контакт безпосередньо перед нападом. Під час наступного візиту Рюне Сейма, я детальніше проглянув роздруківку телефонних дзвінків: розмова Мортена Олешера зі мною виявилася надзвичайно короткою, тривала не більше шести секунд. Але тієї тривалості йому вистачало б назватися, а мені підтвердити замовлення, як він і стверджував у суді. Стільки ж часу могла також тривати розмова, якби хтось помилився номером: незнайомий голос назвав незнайоме ім'я, а я відповів, що такого не знаю. Я допускав саме такий варіант; бо невиразно пригадував чийсь помилковий дзвінок, який збив мене з ритму під час пробіжки. Не мав цілковитої певності, однак ймовірність існувала як єдине пояснення, бо все інше було, на моє стовідсоткове переконання, брехнею Мортена Олешера.

Напрошувався один висновок — усе було ретельно сплановано. Мортен Олешер звинуватив мене не випадково. Хтось уклав простий і мудрий план, як зробити мене цапом-відбувайлом. Найпростіше припустити, що за всім мав би стояти Грек, лише йому могло бути це вигідно, але далі я впирався у глухий мур. Я заплутався в тенетах брехні і не знав, як з них вирватися. Щоразу, борсаючись у пошуках порятунку, я шаленів від гніву та люті. Мене трохи лякала втрата самовладання.

Я опанував себе, відігнав безпомічні думки, встав з фотелю і побрів кімнатами, вмикаючи повсюди світло, проганяючи від себе тіні й ніч. У кухні знову вловив ніздрями гнилісний сопух, тепер уже трохи сильніший. Я глибоко вдихнув і відчинив дверцята холодильника. Сморід вдарив звідти в обличчя, я закашлявся, ледь не виблював. Знайшов великий пластиковий мішок, згорнув у нього все з полиць разом з каструльками й мисками, виніс на сміття, а тоді широко повідчиняв вікна. Попри те сморід переслідував мене всю ніч, влізливий, солодкавий, ніби хтось заховав у моєму домі трупа.

Уранці, в лазничці, я трусився й дзиґонів зубами. Білі кахлі підлоги здавалися крижаними під босими ногами. Мене арештували влітку, а тепер уже осінь. Я увімкнув опалення, хоча знав, збіжить не одна година, доки в хаті потепліє. У дзеркалі було видно, як я схуд. З-під блідої шкіри випиналися ребра. Обличчя витягнулося, щоки поборознили нові зморшки, волосся майже зовсім посивіло. Уперше подумалося, що я старіший на вигляд, ніж є насправді. А ще мені геть не сподобався вираз моїх очей, у них з'явилася якась боязливість, чого раніше зроду не було. Я спробував наморщити чоло, суворо насупити брови, але домігся хіба перекривленої гримаси, яка не додавала мені солідності, скоріш робила печальним.

У конторі я був не татем, я був примарою. Люди сахалися від мене, сполохано задкували, спантеличено віталися, не знаючи, як ставитися до мого несподіваного повернення. На мить я навіть забув про власну ніяковість. Не знаю, звідки я це взяв, але мені здавалося цілком очевидним, що фірму повідомили про моє звільнення, що колеги чекають мене, а виявилося, що все зовсім не так. Мені сяйнуло, що ніхто й словом не озвався до мене за довгих десять тижнів. Звісно, суд заборонив мені листування і побачення, але ж могла рідна контора, принаймні Петер, переказати через Рюне Сейма вітання чи якесь підбадьорливе слово. А може, Рюне й переказував, просто я не зафіксував того в пам'яті? Бували такі дні у в'язниці, коли я нічого або майже нічого не чув, не бачив, не сприймав.

Та був один виняток. Дівчина, яку нещодавно взяли на роботу, така неймовірно юна, ніби щойно після першого причастя — я навіть імені її не зміг згадати, — постукала в двері, зазирнула до кабінету.

— Доброго дня. Я чула, ви повернулися? — привіталася вона і після короткого вагання додала: — Все гаразд?

— Так, дякую. Велике спасибі…

Коли вона зачинила двері, я згадав, як її звуть, — Іда.

А ще Єва, секретарка в приймальні. Коли я прийшов, її не було, кудись виходила в справах. Вона, не стукаючи, влетіла до кабінету з очима, повними сліз, кинулася на шию, водно повторюючи моє ім'я.

Стримано усміхаючись, я обережно вивільнився з її обіймів. Та після Євиного шквалу слів та емоцій — вона знала, що б не казали інші, просто знала та й по всьому, що я не винен — я на мить відвернувся, щоб приховати власні сльози. Я відчув, яким став вразливим, як легко розколоти мою старанно плекану захисну шкаралущу.

Згодом до мене дійшов сенс її слів:

— Що б не казали інші…

Я сидів за письмовим столом. Мій стілець, мій стіл. Мій офіс. Моя фірма. Мав би відчувати, що повернувся додому, натомість поривався утекти. Я бачив прямокутні плями на стільниці, де пилюки було значно менше, ніж на решті поверхні. Звідти забрали папери й папки з документами. Нічого дивного. Справи ж не закривалися через мою відсутність. Клієнтам потрібний юридичний захист, фірмі треба шукати виходу з ситуації. Та все ж мене прикро шпигнуло відчуття, ніби хтось вдерся у мій приватний простір. Та я відігнав образу, розуміючи всю ірраціональність цього почуття.

На одному краї стола лежав стосик нечитаних листів — приватна кореспонденція. Я швидко перебрав їх: два рахунки, кілька рекламних буклетів, одне запрошення на прийняття, яке давно вже відбулося. А ще там був конверт з витіюватим логотипом асоціації адвокатів.

Я розрізав його, відчувши, як похололо внизу живота. Увесь лист — п'ять рядків. Сухою канцелярською мовою мене інформували, що дію моєї адвокатської ліцензії тимчасово призупинено до винесення остаточного рішення у відкритій проти мене кримінальній справі. Я заціпенів. Вочевидь, треба було цього сподіватися; звісно, такий поворот був можливий, але я жодного разу навіть не подумав про це. Я припускав, що, мабуть, важко буде знову входити в робочий ритм, міркував про те, чи варто з'являтися у суді, доки я сам під підозрою; побоювався, що моя ситуація може негативно вплинути на клієнтів, але того, що мене позбавлять роботи, аж ніяк не сподівався.

Трохи отямившись, я знову перечитав листа. Датований трьома тижнями раніше. Копії надіслали в суди, одну — голові фюльку,[1] ще одну — нашій адвокатській конторі для ознайомлення.

Усі в офісі про це знали. Ось уже три тижні про це знали і Петер, і Ганс Улав, і Стейнар Крукен. Вони одержали копію, а оригінал поклали на край мого столу. Разом зі стосиком несплачених рахунків поклали й листа, який одним махом позбавив мене фаху. Який перевернув моє буття догори дриґом. Знали й не обмовилися жодним словом, не переслали листа мені, навіть не натякнули… Мене вкинуло в піт, ніби від раптової гарячки, затрусилися руки.

Я сидів, втупившись перед собою поглядом, аж доки заспокоївся. Потім підвівся з-за столу й подався додому, нікому нічого не сказавши.

Розділ 10

Я втратив ліцензію, та ще залишався співвласником фірми. До того ж, був у ній адвокатом найвищого профілю. Вони не могли просто проігнорувати мене. Минув майже тиждень, я чекав, а коли з контори нарешті зателефонували, на іншому кінці дроту озвався не Петер чи хтось з партнерів, а один із секретарів, цікавився, чи не зміг би я прийти на збори наступного ранку. Мені хотілося пожбурити слухавкою і рявкнути, мовляв, хай самі запрошують, якщо хочуть мене на розмову, але схаменувся, погодився прийти.

Прокинувсь я рано. Прийняв душ, старанно поголився, попрасував білу сорочку, вийняв з шафи костюм і краватку. Зміряв себе поглядом у дзеркалі. Костюм теліпався на мені, як на вішаку. Після гоління на підборідді проступила краплинка крові. Тюряжник перевдягнений адвокатом, подумалось мені. Я спробував усміхнутися своєму відображенню, але спромігся лише на сумну скривлену гримасу.

— Чи не міг би ти трохи почекати, Мікаелю, — попросила Єва. — Вони вже закінчують…

Я усміхнувся до неї, заперечно похитавши головою.

— Навряд, Єво…

Це моя фірма, і я не збирався, наче якийсь клієнт, чекати в приймальні, доки адвокати забажають собі мене прийняти. Ліпше спробувати взяти ініціативу в свої руки. Прихопивши з кухні філіжанку кави, я розташувався у кімнаті для нарад.

Десь хвилин за п'ять двері прочинилися, досередини зазирнув трохи розгублений Ганс Улав.

— То ти тут? — мовив він і відразу зник, не чекаючи відповіді.

За дві хвилини повернувся з Стейнаром Крукеном. Зачинив за собою двері. Я запитально звів догори брови.

— А Петер де? Він не прийде?

— Ні, — пробурмотів Стейнар. — Петер… він не зміг приєднатися до нас, на жаль…

Я лише кивнув, миттю збагнувши, чим закінчиться зустріч. Досі мені якось не дуже в це вірилося, але я вже знав напевно. І хоч зневажав Петера за те, що той не знайшов у собі мужності особисто стати зі мною обличчям до обличчя, водночас полегшено зітхнув. Ніколи не сподівався такого кінця нашій дружбі.

— Гаразд, — Ганс Улав кахикнув, прочищаючи горло. — Почнімо… — він прибрав трохи скорботної міни. — Усе не так просто, Мікаелю, але доведеться поговорити про твоє майбутнє у фірмі. Ти уособлюєш реноме нашої контори, тому я хотів би висловити свій…

— Облиш молоти бздури, — урвав я його. — Терпіти не можу твоїх пишномовних і фальшивих промов, Гансе Улаве. Ти мене не зносиш, і ми обидва це знаємо. Я теж не палаю до тебе любов'ю. Тож, будь ласкавий, переходь одразу до справи!

Стейнар Крукен отетеріло глянув на мене, ніби я вчинив нечуваний переступ. Він був з тих людей, які дотримувалися правил гри в соціумі, навіть всаджуючи в спину ножа. Ганс Улав, навпаки, просто кивнув, без жодних емоцій.

— Твоя воля, — мовив він. — Річ у тому, що ти тут більше не партнер, Мікаелю… — а що я промовчав, повів далі: — Ти втратив ліцензію, тому не можеш працювати адвокатом. Не знаю, у який спосіб ти…

— Я усе ще співвласник фірми. Ніщо не стоїть мені на заваді попрацювати тимчасово канцеляристом, — устряв я. — А відсутність ліцензії означає хіба те, що я не можу представляти захист у суді.

В очах Ганса Улава спалахнув задоволений вогник, його потішав мій опір.

— Твій вчинок… ти скоїв злочин, який зашкодив репутації нашої фірми. Тому не може бути й мови про твою подальшу співпрацю тут.

— Хіба не ти сам щойно казав про реноме фірми в моїй особі?

Рум'янець роздратування залив щоки Ганса Улава.

— Ти ж знаєш, Мікаелю, що я мав на увазі…

— Ні. Не знаю. Вироку ніхто мені не оголошував. А що, презумпцію невинуватості хтось скасовував?

— Це ж не кримінальна справа, Мікаелю! З такою заплямованою репутацією ти не можеш залишатися у фірмі, — втрутився у розмову Стейнар Крукен і гостро глянув мені в вічі, коли я до нього обернувся.

— То що ви надумали? — поцікавився я.

— Ми скликали нараду співвласників і вирішили звільнити тебе… Виключити з числа партнерів. Угода дає нам такі повноваження, якщо один з партнерів істотно порушує її умови або ж зловживає своїм службовим становищем, чи його непорядність виявляється в інший спосіб. Гадаю, твій вчинок відповідає усім названим категоріям.

— Нарада співвласників без мене? — здивувався я.

Ганс Улав нахилився уперед, знову беручи ініціативу до своїх рук. Наступав він агресивніше за Стейнара:

— Ти сидів у в'язниці, Мікаелю! Що нам було робити?

— А Петер… він погодився з таким рішенням?

Замість відповіді Ганс Улав підсунув мені через стіл папірця. Я швидко перебіг очима текст. То був короткий витяг з протоколу наради. Рішення про моє виключення було одностайним. Підпис Петера ледь читався, але то був його підпис. Мені стиснуло груди…

Я обвів поглядом своїх візаві. Ганс Улав удавано-байдуже відхилився на спинку стільця, однак жовна зраджували його злість, а промовистий погляд свідчив про ледь приховану ненависть. Самовдоволене обличчя Стейнара Крукена виражало обурення мною і моєю поведінкою.

— Тебе виключено, Бренне, — твердо мовив він. — Змирися!

— Я про це подумаю, — відповів я.

— Тобі, гадаю, варто подумати про зовсім інший судовий процес, Мікаелю, — додав Ганс Улав.

Несподівано мені затрусилися руки. Я прожогом заховав їх до кишень. Відхилився на спинку стільця, намагаючись прибрати невимушеного вигляду.

— Я подумаю, оскаржувати ваші дії чи ні, — пояснив я.

— Роби на свій розсуд, Мікаелю, — озвався Ганс Улав. — Але, як на мене, даремне марнування часу.

Я підвівся, одягнув пальто.

— Побачимо… Колись таких, як ви, я з'їдав на сніданок і не давився.

— О, то було, мабуть, ще тоді, як ти мав адвокатську ліцензію, — глумливо кинув Ганс Улав, а Стейнар голосно реготнув.

Я прокрокував через приймальню, бадьоро кивнув на прощання Єві й спокійно рушив униз сходами. Між другим і третім поверхом мусив зупинитися, прихилив голову до стіни. Відчуття безсилля і безпомічності було таким навальним, аж я злякався, що ось-ось заплачу. Ганс Улав мав рацію. Усі двері знову з грюкотом позачинялися переді мною. Та доки над моєю головою дамокловим мечем нависала карна справа, я нічого не міг вдіяти. Помалу відчуття безсилля змішувалося з гнівом. Не лише супроти Ганса Улава й Стейнара, насамперед супроти Петера. Двадцять п'ять років ми були друзями. Разом працювали, разом святкували, разом тішилися перемогами і втішали одне одного після поразок. Він був свідком на моєму весіллі, а я — на його. Я був хрещеним батьком однієї з його донечок. Петерова зрада підкосила мене, залишивши гіркий присмак у роті.

Я впав у таку ж апатію, як у в'язниці. Більшу частину доби лежав на канапі, спав, курив, прикладався до чарки, їв замало, пив надміру. Я знав, що так не може тривати довго. Треба взяти себе в руки, виборсатися з паралічу збайдужіння, упорядкувати нормальні будні. Одного вечора змусив себе сісти до комп'ютера зі стосом несплачених рахунків. Я зайшов на банківську інтернет-сторінку, перевірив стан своїх рахунків. Одна з небагатьох переваг ув'язнення — значно зменшуються фінансові витрати. За останні місяці я витратив на себе не так вже й багато грошей, проте регулярні видатки однаково набігали, а нових надходжень майже не було. Я заплатив рахунки, і на моєму конті мало що зосталося. Я ще мав кошти на депозитному рахунку, але побіжно кинувши на нього оком, зрозумів, що тих грошей заледве вистачить на два місяці навіть при ощадному режимі витрат. Треба було знайти якийсь спосіб заробляння грошей. І то негайно, доки не позбувся будинку. Та єдиним виходом, який знайшовся на ту мить, стала пляшка коньяку. Коли я завалився у ліжко, у пляшці мало що зоставалося.

Наступного ранку похмілля, наче локальна зона низького тиску, стискало потилицю. Я почалапав надвір до переповненої поштової скриньки в самому лише халаті. У садок не потикався, відколи повернувся додому. Був гарний осінній ранок, і я вирішив випити кави на свіжому повітрі. Якась нідерландська кредитна спілка пропонувала мені дешеву позику і нову, поліпшену кредитну картку. Стоматолог нагадував, що я давно не перевіряв стану зубів. Жінка, якої я не знав, прочитала про мене в газеті й вважала єдиним моїм спасінням навернення до Бога. Податкова повернула мені сорок тисяч крон. Я відсьорбнув кави, перш ніж взятися до останнього листа. Там мовилося про те, що окружний прокурор висунув мені звинувачення у порушеннях за статтею 132а, пункт перший третього параграфа карного кодексу — перешкоджання судочинству за особливо обтяжливих обставин, а також за статтею 129 — призведення до тілесних ушкоджень. Здавалося, життя щоразу давало мені ляпаса, щойно я намагався звестися на ноги.

Золотисті листочки букового живоплоту зблискували на сонці, пахло вогкою землею й опалим листям, повітря було м'яким і лагідним.

Я пив каву й думав, як усе змінюється і занепадає. Ще якихось три місяці тому цей сад був дбайливо доглянутий. Тепер він густо заріс високою травою. Ще якихось три місяці тому я був дуже успішним адвокатом, а тепер змарнілим у в'язниці чоловіком, схудлим на десять кілограмів, без роботи, без прибутків, єдине, що, мабуть, чекало на мене в найближчому майбутньому — каральний вирок суду.

Мене лякало, як швидко все відбулося, якою крихкою виявилася моя броня. Мене лякала моя апатія. Я нагадував собі боксера, що охляв уже після першого удару. Я знав, треба переходити в наступ, наносити удар у відповідь. Не знав тільки — кому…

Розділ 11

Хтось подзвонив у двері, я здригнувся. Від часу звільнення з в'язниці ніхто до мене не навідувався. Цікаво, хто б це міг прийти, хто серед друзів настільки близький, що готовий підтримати мене в лиху годину. На думку ніхто не спадав, окрім хіба Петера, але дружбі між нами настав край. Дверний дзвінок знову задзеленчав, цього разу нетерплячіше. Кортіло прикинутися, ніби мене немає удома, але пересилив себе й відчинив.

На порозі стояла Сюнне. За винятком випадкової зустрічі в будівлі суду, я не бачив її понад півроку. Вона мовчала, тільки вичікувально дивилася на мене. Я відступив убік і притримав двері, ніби дозволяючи ввійти. Сюнне була мені добрим помічником, на якого можна покластися. Ми симпатизували одне одному і, зрештою, стали близькими друзями. Тій дружбі я брутально поклав край, коли відмовився взяти Сюнне у фірму своїм партнером. Підстави такого рішення були тоді винятково егоїстичні. Я волів залишити Сюнне у фірмі помічником і зовсім не мав бажання відкривати їй шлях для власного кар'єрного зростання. Врешті я втратив її, опинившись натомість в одному човні з Гансом Улавом та Стейнаром. Одержав те, на що собі, мабуть, заслуговував.

— Як справи? — запитала Сюнне, увійшовши до вітальні.

Її пильне око відразу помітило клубок вовняних пледів на канапі, розкидані на підлозі газети, брудні філіжанки з-під кави. Я бачив, як тонко завібрували її ніздрі, ніби вловили запах тліну. Змірявши мене згори надолину поглядом, Сюнне лиш кивнула, ніби на підтвердження своїх найгірших здогадів.

— Жахливе видовище. І в тебе вигляд жахливий. Худий та нещасний…

— Дякую, — хмикнув я. — А ти, навпаки, квітнеш і сяєш!

Сюнне винагородила мене скупою усмішкою, але так воно й було. Сюнне начеб подорослішала. У правильних, витончених рисах її обличчя нарешті почав проступати характер. Вона трішки прибрала в тілі, і це їй личило. Сюнне завжди була схожою на цибате дівчисько, тепер трохи споважніла. Вона була вдягнена в вузькі леґґінси, футболку, на ногах — кросівки.

— Ти на пробіжку вийшла?

— Хотіла порозмовляти з тобою і побігати, за одним разом убити двох зайців.

— Порозмовляти про що? Ти не розмовляла зі мною вісім місяців…

— Шість… Можна сісти?

— Звісно… Вибач, сам не здогадався. Чимось тебе пригостити?

Сюнне попросила води. Коли я повернувся з кухні зі склянкою у руках, вона сиділа на одному з фотелів в еркері. Я сів в інший. Сюнне захланно пила воду й косувала поглядом на мене.

— Правда те, що я чула?

— Залежить від того, що ти чула.

— Тебе позбавили ліцензії, а фірма викинула за поріг…

— Правда, — кивнув я.

— Ото свині! — її обурення видалося щирим. — Яка вже тут лояльність!

— Жодної… Це, видно, їхня манера — позбуватися колег, досить комусь оступитися.

— А Петер?.. Як Петер міг до цього допустити?

Я лиш відмахнувся рукою, не хотів про нього згадувати.

— Не знаю, Сюнне… Але допустив.

— Я не повірила своїм вухам, — Сюнне на мить завагалася. — Що тепер робитимеш, Мікаелю?

Я стенув плечима.

— Уявлення не маю.

— Ти міркував, як знайти вихід з цього становища?

— Не великий у мене вибір, хіба ні? У суді лежить карна справа, вирок чигає з-за кута. Я маю всі шанси загриміти за ґрати на багато років. І я…

Вона зміряла мене стриманим поглядом.

— Тобі ж потрібні гроші, так? Не думаю, що ти відкладав на «чорний день». На тебе не схоже.

— Та вже десь знайду якийсь приробіток…

— Овва?

Між нами запала мовчанка. За якусь мить Сюнне зітхнула і, не дивлячись на мене, мовила:

— Приходь, попрацюєш на мене…

Я онімів. Надовго.

— Мені не потрібна чиясь ласка.

Нове протяжне зітхання.

— Не будь впертим дурнем!

— Я дам собі раду!

— Як?! Підеш водієм таксі? Чи в Мак-Дональдс? — не дочекавшись відповіді, Сюнне повела далі: — Ти маєш право працювати консультантом, навіть без ліцензії. Ти тямущий юрист. Можеш взяти до мене декого зі своїх давніх клієнтів. Як гадаєш?

— Можливо, — вже завагався я.

— Звісно, можливо, Мікаелю! Не обіцяю золоті гори… — Сюнне криво усміхнулася. — Ти мені теж платив не бозна скільки… до речі.

— Щось я й не знаю…

— Не будь дурним! Чекаю на тебе завтра в офісі, перед дев'ятою.

Коли Сюнне вже прямувала до дверей, я знічено кашлянув і мовив:

— Ще одна річ, Сюнне… Отой напад, у якому мене звинувачують… Я хотів лиш сказати…

— Можеш нічого не казати, — урвала вона мене. — Я знаю тебе не один рік. Знаю, ти цього не робив…

І вона сягнистим кроком гайнула геть, зникла в вечірніх сутінках. Я ж остовпіло стояв на східцях, у носі лоскотав запах мого спітнілого тіла і її парфумів. На очі набігли сльози. Не так багато залишилося людей, які б мені вірили.

То був найкрихітніший кабінет на світі, такий маленький, що Сюнне аж незручно почувалася.

— Воно, власне, й не кабінет. Ми використовували кімнатку, як склад, але це єдине приміщення, яке я можу запропонувати.

Я роззирнувся. Облаштовували кімнатку поспіхом. Маленький письмовий пульт, хитке офісне крісло з діркою в оббивці, одна порожня полиця на етажерці. Перед пультом бовванів самотній дерев'яний стільчик. Не інакше, як для клієнтів, хоча викликало сумнів, чи зуміє той клієнт протиснутися між письмовим столиком і стіною. Маленьке віконце під самою стелею ледве пропускало денне світло.

— Усе гаразд, — заспокоїв я Сюнне. — Жодних проблем…

— Зате маєш телефон, — потішила Сюнне.

— Так, чудово. Дуже гарний телефон, — ми якийсь час мовчки споглядали телефон, а тоді разом розсміялися.

Пані Сьоренсен, така собі мамуся-секретарка, єдиний найманий працівник у фірмі, розгублено зиркнула на нас, але й собі усміхнулася.

— Бажаєте кави, пане Бренне? — запитала вона.

— Мікаель, називайте мене Мікаелем, — попросив я. — Так, дякую, радо вип'ю кави! Якщо філіжанка поміститься в моєму офісі.

І ми знову зареготали, пані Сьоренсен разом з нами.

Телефонувати колишнім клієнтам було справою не надто приємною. Я більше не мав доступу до тек зі справами, не мав номерів телефонів, тож чимало часу пішло на те, щоб їх роздобути. Я зосередився на клієнтах, з якими в мене встановилися особистісні, приятельські контакти. Здебільшого то були мої постійні клієнти. Однак скоро виявилося, що Ганс Улав мене випередив і навіть не збирався цього приховувати.

Першому я зателефонував такому собі Булле. Сам він вважав, що так його прозвали за схожість з бульдогом, і дуже цим пишався. Я представляв його інтереси багато років поспіль.

— Бренне? — перепитав він недовірливо. — Хіба ти не сидиш?

— Уже ні, — відповів я. — Мене звільнили.

Я пояснив йому, що тепер працюю в іншій адвокатській конторі, але й далі готовий до послуг давнім клієнтам, які потребують юридичної допомоги.

— Він… як же його… адвокат Тунґесвік сказав, щоб я тримався від тебе якнайдалі…

— Он як? Пояснив, чому?

— Так. Мовляв, достатньо того, що я шахрай, навіщо мені ще й адвокат-шахрай.

— Так і сказав?

— Та ні, я своїми словами передав. Він позагортав у ваші премудрі адвокатські слівця, та малося на увазі саме це.

— Але твої інтереси буде репрезентувати фактично Сюнне. Я залишатимуся за лаштунками, допомагатиму їй своїм досвідом, принаймні доти, доки з мене не знімуть звинувачення.

Кілька секунд у слухавці на іншому кінці панувала тиша.

— Ти добрий адвокат, Бренне, і мені подобаєшся. Але ми живемо в маленькому містечку. Неважливо, хто представлятиме мене в суді. Однаково всі будуть знати, хто за ним стоїть і смикає за мотузочки. Не хочу ризикувати. Вибач, але мені в цій ситуації треба думати насамперед про себе…

— Не біда, Булле, — мовив я. — No problem. Хай тобі щастить!

Аж ніяк не всі формулювали свою відмову так виразно й обґрунтовано. Дехто просто клав слухавку, почувши моє ім'я. Інші вигадували якісь відмовки й чудернацькі виправдання. Результат був один — майже ніхто не дав себе уламати й змінити адвоката. За два дні відмов і принижень я зневірився, майже впав у відчай і пішов до Сюнне жалітися.

— Ага, Ганс Улав, — хмикнула вона, клацаючи кульковою ручкою. Я вже й забув, як мене дратувала ця звичка. — Ніколи не любила того жевжика. Надто амбіційний, надто пихатий, надто слизький.

— Він провів ґрунтовну роботу. Клієнти сахаються від мене, як від чумного.

— Але хтось таки пристав на твою пропозицію…

— Дві невеличкі справи по наркотиках, одна дорожньо-транспортна пригода й одне шахрайство. Ото й усе.

Сюнне стенула плечима.

— Хоч щось, Мікаелю. Я й не звикла до того, щоб резонансні справи юрмилися в черзі до мене.

— Зате я звик.

Вона усміхнулася.

— Ласкаво просимо в нове життя. Ти поговорив з усіма своїми клієнтами?

— Майже… Кількох не зумів виловити. А ще, перш ніж клієнти визначаться, я хотів би порадитися щодо однієї справи.

— Он як? Що за справа?

— Перегляд. Давнє-предавнє убивство. Ненавиджу такі справи. Здебільшого до нічого не приводять.

— О? Навіщо комусь намагатися відновити розслідування, якщо воно ні до чого не має привести?

Я зітхнув.

— Не питай! Насправді це річ звична… Засуджені за серйозні злочини часто відмовляються визнавати вину і решту життя намагаються відбілити своє ім'я, навіть якщо вони безсумнівно завинили.

— Це — саме така справа?

— Дуже ймовірно. Якщо бути чесним, я до неї ще й не дивився. Три пачки з документами стоять у моєму колишньому офісі, чекають на мене…

Сюнне кивнула. Подумала. Клацнула ручкою.

— Гаразд. Клієнт платить?

— До шістдесяти тисяч крон…

— Зустрінься з ним, з'ясуй подробиці. Це твоя двомісячна платня.

— Моя платня? Тридцять тисяч на місяць? Тоді хіба що брутто…

Сюнне махнула рукою.

— Щось таке. Потім про це побалакаємо. Берися до справи!

— Слухаюсь, босе! — я підвівся зі стільця. — Але мені доведеться позичити твій офіс.

— Це ж чому? Твій недостатньо розкішний?

— Не в цьому річ. Клієнт прийде зі своєю матір'ю, у мене немає місця на двох відвідувачів.

Розділ 12

Арон Сьорвік не скидався на чоловіка, який відсидів вісімнадцять років у в'язниці. Він мав свіже, рум'яне обличчя — таке часто буває у білявих людей, які багато часу проводять просто неба, — був не дуже високий на зріст і трохи опецькуватий. Потиск руки доволі сильний, голос низький, однак не приглушений. Я знав, що йому перевалило за сорок, але на вигляд дав би менше — на обличчі жодної зморшки чи борозенки. Не вірилося, що цей чоловік убив двох людей.

— Я так зрозумів, що й ваша матір буде присутньою при розмові, — мовив я, запрошуючи його сісти.

Арон заперечно похитав головою.

— Ні. Вона лише приїхала зі мною до міста, на нашу зустріч.

— Ага, то я, певно, щось наплутав.

— Мабуть… Вона чекає надворі, не хотіла відпускати мене до міста самого.

Щось було в ньому інфантильне. Не лише в словах, але й у манері розмовляти. Ніби те, що дорослого чоловіка у поїздці до міста супроводжує матір, явище цілком нормальне. Я кивнув, усміхнувся, його очі, довірливі та ясні, простодушно засяяли. На мить мені закралася підозра, чи не спізнений Арон Сьорвік у розумовому розвитку.

— Послухайте-но, Ароне, — почав я. — Даючи згоду ознайомитися з вашою справою, я про неї ще майже нічого не знав. Ледь пригадую з газетних повідомлень, ото й усе. На цей момент мало що, на жаль, змінилося. А не встиг прочитати документи перед… тим, як дещо сталося. Тому й попросив вас сьогодні приїхати.

— Я знаю — вас арештували, — кивнув Арон.

— Так.

— Мама каже, що ви вже більше не адвокат. Більше не можете мені допомагати. Хтось до неї телефонував і таке сказав. Це правда?

— І так, і ні.

Арон розгублено глипнув на мене.

— Як це?

— Я можу взяти вашу справу у провадження, з'ясувати, чим тут можна зарадити, і, якщо знайдуться підстави, зробити все можливе для перегляду справи в суді. Ось тільки діятиму не від свого імені, — і я пояснив чоловікові суть нашої з Сюнне домовленості.

Арон трохи подумав.

— Отже, ви зробите всю роботу, а вона… адвокат Берґстрьом поставить підпис?

— Саме так. Проте рішення за вами. Я зрозумію і не ображуся, якщо ви, з огляду на обставини, захочете звернутися до іншого адвоката.

Арон знову впав у задуму. Я вже й звикати почав до тих пауз, збагнув, що повільний темп, прості фрази — це спосіб Аронового існування, який не конче має свідчити про його недоумкуватість.

— Мені казали, що ви класний адвокат. Може, навіть найкращий з усіх. Чи ж не стали гіршим після арешту?

— Та ні, не став.

— Мені таке підходить. А ви не передумали?

— Ні.

Ми трохи побалакали про його справу. Він розповідав якось відсторонено, ніби це його не стосувалося, а трапилося з якоюсь іншою людиною.

— Так, — відповів він на моє запитання, — мене засудили за два вбивства.

— Двох молодих жінок?

— Так, двох дівчат, обидві з нашого острова.

— Вестьой? Звідки й ви родом?

— Ага.

— І ці дівчата… Ви їх знали?

— Звичайно! Ми ж росли разом.

— Гаразд, я ознайомлюся зі справою, а тоді поговоримо знову. Мабуть, я сам приїду на Вестьой, щоб поспілкуватися з мешканцями. І з вашою матір'ю хотів би зустрітися.

Арон наморщив чоло.

— Ой, не знаю. Мама не зрадіє. Вона взагалі не хотіла ворушити старе. Каже, що все, урешті-решт, забудеться, а Бог простить тим, хто покається.

— Гаразд, а ви самі добре подумали, чи, справді, хочете перегляду справи?

— Я відсидів вісімнадцять років у в'язниці за два вбивства, яких не скоював. А після звільнення нам довелося переїхати, ми не могли більше мешкати вдома на Вестьой. Тепер живемо на родинному хуторі моєї мами, на маленькому острівці — півгодини човном від Вестьой. На весь острівець — лише ми двоє, — в Арона зблисли очі. — Я хочу повернути собі чесне ім'я. І повернутися додому, на Вестьой.

— Вам варто знати одне, Ароне, я не можу гарантувати, що доведу вашу невинуватість. Це важко, дуже важко зробити через стільки років, надто, коли йдеться про вбивство. Тому нічого не обіцяю. Спробую, але нічого не обіцяю…

Арон кивнув, уже заспокоївшись, збуджений погляд знову став сумирним.

— Усі так кажуть. Але ви досвідчений. Я сподіваюся, ви таки зумієте мені допомогти.

Перш ніж попрощатися з Ароном, я познайомив його з Сюнне.

— Це — адвокат Берґстрьом, саме вона офіційно представлятиме ваші інтереси.

Подаючи Сюнне руку, Арон потупив очі й зашарівся.

— Мені час іти, — пробурмотів він. — Мама чекає…

— Дивний тип, — мовила Сюнне, коли відвідувач зник за дверима.

— Пусте… Я одержав справу.

— Гадаєш, реально йому допомогти?

— Уявлення не маю.

Потім я надіслав факс до своєї старої фірми з невеличким списком клієнтів, які погодилися перейти зі мною до Сюнне, а ще попросив приготувати відповідні матеріали справ, за якими я мав прийти наступного дня.

— Ми можемо послати за ними кур'єра, — запропонувала Сюнне, але я похитав головою.

— Нема потреби. Я сам заберу.

— А ти певний, що тобі хочеться туди потикатися, Мікаелю?

— Чому б і не поткнутися?

Сюнне тільки знизала плечима, мовляв, як знаєш, але в її очах я помітив сумнів у доцільності мого наміру.

Наступного дня я таки пошкодував, що туди попхався. Вони вже замінили табличку на дверях. Мого прізвища на ній більше не було. Тепер контора називалася «Адвокатська фірма Ула & Со». Я находився сюди роками, нічого, окрім таблички, тут не змінилося, та, переступивши того дня поріг, відчув себе чужим. То вже не була моя рідна контора, адвокатові Бренне тут нічого було робити, і я знав, йому тут зовсім не раді. І хоч Єва, як завжди, усміхнулася, обійняла, запитала, як справи, мені все ж гостро захотілося якнайшвидше чкурнути звідси геть.

— Маєте для мене документи, Єво? — запитав я.

Єва кивнула, вийняла й поклала на стійку тоненький стосик тек зі справами. Я швидко їх погортав.

— А де справа Арона Сьорвіка?

— Ці справи мені передав для вас Ганс Улав.

— Мала бути ще одна. Перегляд давньої кримінальної справи. Чималий стос документів з поліції.

Єва розгублено дивилася на мене.

— Не знаю, Мікаелю. Мені передали тільки ось це…

— Не хвилюйтесь, то не ваша провина. Клієнт хоче заміни адвоката, тож мені потрібні документи. Ганс Улав у себе?

— У суді.

— А Петер?

— У своєму кабінеті.

— Сам?

— Здається, сам. Я можу зателефонувати йому і…

Але я вже не слухав, попрямував до Петера.

Я постукав і, не чекаючи дозволу, увійшов. Петер підвів голову від купи паперів на столі перед собою, розтулив рота щось сказати й знову стулив, побачивши мене.

— Привіт, Петере!

— Мікаель?

Ми обидва замовкли. Я був прикро вражений, як він змінився. Схуд кілограмів на десять, щонайменше. Петер завжди був худорлявим і довготелесим, але тепер костюм теліпався на ньому, немов балахон, очі потьмяніли, втратили звичний блиск.

— Я прийшов забрати деякі справи, — озвався врешті я.

— Чув. Я так розумію, ти тепер працюєш з Сюнне?

— Так. Однієї справи бракує. Арона Сьорвіка. Перегляд. Ганс Улав часом не…

— Зеленого уявлення не маю, Мікаелю. Якщо клієнт забажав залишитися з тобою, Єва знайде всі потрібні документи. Я їй скажу…

— Чудово.

Якусь мить я стояв, вагаючись, на порозі, збирався просто розвернутись і податись геть, та раптом не втримався, вибухнув:

— Як ти міг, Петере? Як ти міг ось так наплювати на понад двадцять років дружби?

Петер судомно ковтнув. Я бачив, як натужно зарухався борлак, тоненька шийка, здавалось, ледве втримує на плечах голову. Руки заметушилися на столі, ніби він щось шукав між паперами.

— Я… — почав було він і раптом замовк, ніби не зміг дібрати потрібних слів.

Я обернувся іти геть, Петер сказав щось мені вслід, але я не розчув.

— Що? Що ти сказав, Петере?

— Сказав, що ти мене вимотав до краю.

— Що ти маєш на увазі?

— На тебе ніколи не можна було покластися, Мікаелю. Ти ніколи ні в чому не брав на себе відповідальності. Вічна пекельна гонитва. Ніби світ ось-ось має завалитися, справи, від яких залежить життя і смерть, замороки з жінками, замороки з клієнтами, замороки з поліцією. А тобі б лише моїми руками жар загрібати. Ти навіть пальцем не поворушив, щоб налагодити стерпні стосунки з новими партнерами. Та й не міг я вплинути на їхнє рішення, вони ж у більшості…

— То все пусте базікання, Петере! Ти міг би наполягти, пригрозити, що підеш з фірми, хоч щось міг зробити. Без тебе ця фірма була б нежиттєздатна. Та ніколи б у світі тим жевжикам не вдалось потурити мене, якби тобі справді хотілося мені допомогти…

— Ти висотав з мене всі сили, Мікаелю, — тихим голосом повторив Петер.

Здавалось, ніби в тій блідій оболонці живе тінь.

Я вийшов у приймальню. Єва вже з'ясувала, куди поділася справа Арона Сьорвіка.

— Ось те, що лишилося, — простягнула вона мені порожню на вигляд теку.

Я розгорнув її, там лежав самотній аркуш — мій лист до Арона, у якому я погоджувався взяти його справу в провадження.

— А де ж документи? Вони стояли в кутку мого колишнього кабінету, дві повні картонні пачки.

— Їх уже немає, Мікаелю.

— Як це — немає?

— Поліція забрала, доки тебе не було. Мені шкода… Доведеться тобі з поліцією тепер самому домовлятися.

— Що ж, гаразд, — я поклав тоненьку теку до кейса.

Вже розтулив рота запитати Єву про нездоровий вигляд Петера, але передумав і попрощався.

Увечері я зателефонував до Фінна Рюда, колишнього партнера нашої фірми, старого правника.

— Я чув, що сталося, — сказав він у слухавку. — Гадаю, немає потреби, казати тобі, що я з цього приводу думаю. Але, на жаль, нічим не зможу тобі допомогти.

— Знаю, Фінне! Не тому телефоную…

— Ні? А чому?

— Через Петера. Я сьогодні заходив на фірму, бачив його. І мені здалося… він зле виглядає. Петер хворий, ти не знаєш?

На іншому кінці лінії запала довга пауза. А тоді Фінн важко зітхнув.

— У нього виявили рак, Мікаелю.

— От дідько!

Ми ще трохи поговорили, але Фінн не знав подробиць.

— Петер не хоче про це розмовляти, не хоче навіть, аби про його хворобу хтось довідався. Але, Мікаелю…

— Що?

— Ми нічим не можемо зарадити Петерові. А як ти розгрібаєш свою халепу?

— Про що це ти?

— Звинувачення проти тебе безпідставні, тут сумнівів немає. Усе скидається на те, що тебе хтось підставляє, робить цапом-відбувайлом. От я й запитую: що ти думаєш з цим робити?

— Я не знаю, що з цим робити!

— Він не знає! — у голосі Фінна виразно вчувалося роздратування. — Щось не схоже на того Мікаеля Бренне, якого я знаю. Ти ніколи не мав терпцю чекати, навіть, якщо треба було! А в цій ситуації бездіяльність загрожує втратою всього! Я б тобі, хлопчику, радив підняти дупу з фотелю, доки не загримів до пекла! І не сподівайся, що поліція зробить усе за тебе…

Після тієї телефонної розмови я довго сидів і думав. Новина про Петерову біду глибоко вразила мене і так трусонула мною, що я вже схопився за слухавку телефонувати йому, однак, кривда, якої він завдав мені своєю зрадою, виявилася сильнішою. Хай він хворий, але хвороба не може служити виправданням непорядності.

Я замислився про себе, про свою життєву ситуацію. Про те, як події останніх місяців паралізували мою волю, засмоктали у в'язку твань апатії. Фінн мав рацію. Не гоже сидіти, склавши руки, і пасивно чекати вироку, чекати, доки суд вершитиме мою долю. Хтось відкрив на мене полювання. Я не знав хто й чому, та я ув'язнув, як муха в павутині. Зневіра в собі, сором за власну безпомічність затаїлися десь глибоко в моєму нутрі й поволі, довгі місяці, росли й росли, визрівали, немов гнійник. Вони ще були присутні, та вже пустило паростки нове відчуття. Я глянув на свої руки. Вони ледь тремтіли, ніби мене під'єднали до джерела струму. Я вже готовий був вітати зародження гніву, як давнього, доброго друга…

Розділ 13

Двері прочинилися на ширину товстого ланцюжка. Одне око Ганса Міккельсена кілька секунд вивчало мене крізь шпарину.

— Хвилиночку, — мовив він і зачинив двері.

Минуло зо дві хвилини, ланцюжок забряжчав, і Грек відчинив двері нарозтвір. Стурбованості на його обличчі я не помітив, лише настороженість.

— Я вже собі думав, з'явиться той Бренне чи ні, — сказав він замість привітання. — Уже пізно, чи може, ти маєш звичку ходити в гості ближче до півночі?

Я промовчав. Грек зітхнув і відступив крок назад.

— Заходь…

Я з цікавістю роззирнувся у його вітальні. Вичовгана шкіряна канапа з ІКЕА, журнальний столик і два глибокі, м'які фотелі з підніжками перед пласкоекранним телевізором. На полиці пристінної шафки кілька сувенірів, стосик дисків з фільмами, зате жодної книжки. На стінах висіли дві дешевенькі репродукції. Крізь розсувні двері, котрі вели в садок позаду будинку, виднівся освітлений басейн, виблискувала блакитно-зеленкувата вода. Басейн був єдиною ознакою розкоші в цілком пересічній на вигляд норвезькій садибі.

— Бажаєш випити? — ввічливо поцікавився Грек. — Чогось міцного чи пива?

— Ні, дякую, — спершу відмовився я, та відразу змінив свої наміри: — Зрештою, радо вип'ю пива.

— Не можу сказати, щоб ти цвів і духмянів за ґратами, Бренне. Вигляд маєш, з біса, поганий, ти про це знаєш?

— Знаю. Усі так кажуть.

— Я й сам сидів, мені теж не надто подобалося. Та, мабуть, для таких, як ти, знаменитостей, солідних, забезпечених бонз, тюрма ще гірше пекло, ніж для нас, посполитих. Вам більше втрачати…

— Мені втрачати все…

— О, ні, не все, — похитав головою Грек. — Можна втратити іще більше.

Мені вчулася прихована погроза в його словах, я почав закипати. Грек це помітив, підняв руки вгору:

— Розпружся, Бренне. Сідай!

Я й далі стояв, відчував, як адреналін гостро поколює голочками в усьому тілі.

— Усе не так просто, Гансе. Ти зробив з мене цапа-відбувайла. Гадаєш, можеш перти напролом, заввиграшки зруйнувати моє життя, відмазавшись пивом та проханням розпружитися? — запитав я і сам відчув, як змінився мій голос, охрип. — Отак просто, гадаєш?

Грек тримався нарочито невимушено, але щось у його поставі, у його манері твердо стояти обома ногами, готовність зреагувати у разі потреби підказувало мені, що він насторожі. Грек запхав руку до кишені піджака.

— Що в кишені, Гансе?

Усмішка широко й білозубо сяйнула на Грековому засмаглому обличчі. Він вийняв з кишені маленький нікельований пістолет, тримав його перед собою, ніби й сам дивувався, звідки той взявсь. Пістолет виблискував при світлі лампи.

— Ліпше бути готовим до всіляких несподіванок.

— Пістолет? Та не сміши! Я підтоптаний адвокат, а не один з твоїх дружків-психопатів.

Грек ледь похитав головою.

— З власного досвіду знаю, у сутужних ситуаціях люди здатні на безглузді вчинки. Сам кажеш, я звик до спілкування з різними людцями, і з тими, що схильні до насильства, — теж. І такий вираз очей, як оце в тебе, я вже бачив не раз!

Грек сів на канапу, пістолет поклав на столик перед собою.

— Маєш на собі «жучка»?

— Ти передивився пригодницьких фільмів.

— Можливо, та хотів би мати певність… Я цілком допускаю, що ти міг сподіватися на якесь моє зізнання у розмові наодинці й захотіти його записати на плівку.

Грек змусив мене зняти піджак, а потім сорочку. Мені довелось повивертати кишені, відкотити манжети штанів.

— Задоволений?

Невиразне знизування плечима.

— Хотів мати певність. Сідай, Бренне, будь ласка. Ні, не там, онде на той стілець.

— У тебе параноя?

— Ти ж знаєш, чим я займаюся? Я злочинець. Мерзотник. За моїми плечима — довга кар'єра, навчився не ризикувати даремно, — Грек знову усміхнувся. — На що ти сподівався, прийшовши нині ввечері сюди, Бренне? Хотів викликати моє співчуття чи вибити з мене правду?

Я промовчав, бо, правду кажучи, й сам до пуття не знав, що відповідати. Подзвонив у двері, не маючи в голові готового плану, мене гнали в спину лише зневіра й лють і пекуча потреба хоч щось зробити. Таки його правда. Мені, справді, кортіло кинутися на нього з кулаками.

— Взагалі-то, ти мало що спроможний вдіяти, Бренне, — вів далі Грек. — Я не знаю, що таке співчуття, інакше став би не тим, ким є. І навіть якби тобі вдалося видобути з мене зізнання, куди з ним подасися? Та ж не в суд?

Він схилився вперед, оперся ліктями в коліна.

— До того ж, маєш іншу проблему…

— О? Це яку ж?

— Не там шукаєш. Тобі висунули звинувачення не з моєї подачі.

Я підозріливо зиркнув на нього.

— Хочеш, аби я тобі повірив? З чиєї іще? Тільки ти мав мотив, Міккельсене.

Грек гірко скривив уста.

— Я не мав ілюзій, що ти мені повіриш, але кажу правду. Не знаю, хто за всім стоїть і навіщо, але то не я. Поміркуй трохи над цим, адвокате Бренне! — «Адвокат» він вимовив з притиском, наче лайливе слово. — Чого я добився, начебто змусивши Мортена Олешера напасти на Ґерд Ґарсгол, а потім переклавши вину на тебе? Звинувачення з мене не зняли. Ґустав Німан однаково свідчитиме проти мене. Ось хіба тільки суд перенесли на кілька місяців. Насправді, мої справи набагато гірші, ніж раніше, бо ж усі вважають, ніби це я замовив напад на бабисько, а ти лише був посередником, хоч і не можуть цього довести. Я дідька лисого виграв від того розкладу!

Я замислено похитав головою.

— Справді, Міккельсене, жодної логіки. Ти сподівався залякати Ґустава Німана, щоб він не свідчив… Такою була твоя головна мета! Задум майже вдався, чолов'яга намагався накивати п'ятами з країни. Перекласти вину на мене було запасним планом, у разі, якщо б затія провалилася. Так чи інак, ти у виграші. По-перше, сам уник звинувачення в організації нападу, а, по-друге, виграв час.

— Час на що?

— Щоб встигнути вигадати ще якусь бісову заковику, хіба я знаю… Хто, до речі, тебе тепер захищає?

— Твій колишній колега, Ганс Улав Тунґесвік.

— Та ти здурів! Він же шмаркач!

Ганс Міккельсен підвівся.

— Я не сподівався, що ти повіриш моїм словам, Бренне, але мені начхати. Більше не приходь! Ще раз тебе тут побачу, пристрелю.

Сказав він те не надто грізним тоном і пістолета на мене не наставляв, навіть до рук не взяв. Зброя лежала перед ним на столику, схожа на забавку, та я нітрохи не сумнівався, що він здатний виконати свою погрозу. Я допив пиво. Воно залишило гіркуватий присмак на язиці. І пішов, не прощаючись.

— А чого ти сподівався? — знизала плечима Сюнне наступного дня. — Грек затятий злочинець.

— Та воно так, але…

— Що — але?

— Він примусив мене роздягнутися ледь не догола, щоб пересвідчитися, чи не маю я на собі «жучків». Навіщо йому брехати?

— Господи, Мікаелю, ти знаєш цих типів не згірш за мене. Та ні, що я кажу, — набагато ліпше. Ми тут не говоримо про нормальних людей. Вони психопати, диваки, люди з психічними відхиленнями, для таких брехня й обман — звичні речі. Деякі з них настільки переконливі, що важко не впійматися на їхній гачок. Вони руйнують усе навколо себе, підуть по трупах, але ніколи не визнають власних помилок, завжди знайдуть когось, щоб перекласти з себе вину.

— Твоя правда, я це знаю.

Сюнне помовчала хвильку.

— Навіть не думай навідуватися до Мортена Олешера!

— Звідки ти взяла, що я…

— Бо знаю тебе, Мікаелю. Це стало б логічним наступним кроком.

Я нічого не відповів.

— Я серйозно, Мікаелю. По-перше, Олешер більш непередбачуваний, у нього запал значно коротший, ніж у Ганса Міккельсена. До того ж, він головний свідок звинувачення у твоїй справі. Сам знаєш, що буде, якщо поліція довідається про твій візит до нього. Аж ніяк не допоможе в з'ясуванні істини. Я не хочу наслідків.

Я дослівно бачив, як вона ощетинюється.

— Тепер я твій працедавець, якщо ти на хвилиночку про це забув, Мікаелю. І не хочу мати з цим нічого спільного.

Я ледь стримував роздратування. Навіть якщо вона прагнула мені добра, ця справа її не стосувалася. Я вже поривався гаркнути на неї, але стримався. Знав, що балансую на лезі ножа, що мій відчай від власного безсилля і приниження, постійного відчуття залежності від її допомоги й особистої прихильності, може будь-якої миті спровокувати мене на гостре слово, яке вдруге зруйнує наші стосунки. Я стулив рота. Не вина Сюнне, що моє життя пішло шкереберть, що я узалежнився від неї, хотів того чи ні. Я стулив рота, але ми сиділи, метаючи одне в одного люті погляди.

Двері прочинилися, у шпарині з'явилася голова пані Сьоренсен. Вона відразу помітила наелектризовану атмосферу в кімнаті, і злякано переводила погляд з одного на іншого.

— До тебе прийшли, Сюнне, — мовила вона. — Якийсь Свейн Єнсен. Стверджує, ніби домовлявся з тобою про зустріч, але в мене про це нічого не записано.

— А! Справді! — вигукнула Сюнне. — Е-е… це інша домовленість. Ми умовилися випити десь кави удвох…

Вона підвелася, розгладила спідницю, мимовільним рухом поправила волосся. Нараз помітила, як ми з пані Сьоренсен перезирнулися, і закотила очі.

— Ну, що? Що це з вами таке? Він мені лише друг!

Сюнне вилетіла за двері, та я все ж встиг завважити легкий рум'янець на її щоках. Я розвернувся на півоберта на стільці, побачив, як вона підставила щічку високому, засмаглому молодикові з світлим волоссям і бездоганними зубами. Мені він видався зовсім юним, ледь не підлітком, і я відчув себе старим втомленим дідом.

Після обіду прибув поліцейський кур'єр з документами в справі Арона Сьорвіка, поставив у передпокої три заповнені вщерть картонні пачки. Коли я все розставив на місця у своєму кабінеті, там ніде було ступити. Сюнне ще не повернулася зі свого кавування. Мені б теж хотілося, щоб хтось прийшов і забрав мене звідси, але ніхто не прийшов, тому я взявся до читання.

Розділ 14

Їх звали Анна та Сірі й народилися вони одного року. Анна — навесні, Сірі — восени. Обидві виросли в одному маленькому поселенні Вестьой, біля бухти на самому краю острова. Там ходили до школи, грали в шкільному духовому оркестрі, належали до однієї парафії. Там вони й померли пізнього літа 1984 року з різницею в одну добу.

Стосик за стосиком, теку за текою, я читав документи, ретельно занотовуючи деталі справи з убивства двадцятип'ятирічної давнини. Звіти мали інший вигляд, ніж ті, до яких я звик, тож я не відразу збагнув, у чому річ: виявляється, їх друкували на друкарській машинці, а не на комп'ютері. Шрифт нерівний, друкарська стрічка — то свіжа, то пересохла. Деякі протоколи допитів були бляклими копіями з невиразними сірими літерами на пожовклому папері. То було виснажливе читання.

Тисяча дев'ятсот вісімдесят четвертого року я вивчав право, усе життя стелилося переді мною. Ходив до читальної зали. Гульбанив. Був закоханий у дівчину Карину з Одди, білявку з устоньками-вишеньками. Одного вечора в клубі правників вона поцілувала мене, подавши надію, а тоді раптом зникла. Без жодного попередження зникла з університету й з міста. Уже набагато пізніше я почув від когось, ніби важко захворіла її мама, Карина повернулася у краї, звідки родом. Згадуючи ті часи, здавалося, наче все відбувалось неймовірно давно, у каламутних споминах зринало з далекого минулого. Я не пам'ятав, якою на вигляд була Карина, пригадував хіба її уста й власну жагу. Уривчастість і невиразність спогадів спонукали мене до усвідомлення, який це тривалий відтинок — двадцять п'ять років. І як багато губиться у забутті з плином часу. Я розумів, наскільки важко буде допомогти Аронові Сьорвіку. Навіть свідчення свідків про зовсім недавні події часто бувають хибними. У карному судочинстві дуже небезпечно стовідсотково покладатися на чиєсь відтворення перебігу подій. У нас, у людях, закладена потреба існування історій з початком, кульмінацією і кінцівкою, зі зрозумілою мотивацією й чіткими межами між добром та злом, що впливає на наше тлумачення пережитого. Мене аж покоробило від думки, як усі ці процеси в головах свідків могли спотворити картину того, що сталося колись, чверть століття тому.

Тоді, складалося враження, ніхто не сумнівався у винуватості Арона. Теки ломилися від свідчень про дивакуватість хлопця. Опитані водно запевняли поліцію у своїх недобрих передчуттях і стурбованості, аби Арон, бува, лиха не накоїв. Але тим свідченням бракувало конкретики, ніхто нічого не зробив, не втрутився, щоб запобігти нещастю: ні школа, ні соціальна служба, ні служба охорони здоров'я. Я не надто серйозно сприймав висловлювання тих людей. У вісімдесятих роках минулого століття Вестьой був маленькою, тісно пов'язаною між собою сільською громадою на чотириста душ. Подвійне вбивство двох молоденьких дівчат шокувало там, мабуть, усіх, стало колективною травмою для мешканців села. Легко собі уявити, як люди шукали розради й підтримки одне в одного, але легко собі теж уявити, як поширювалися, обростаючи новими подробицями, розповіді про Арона, про його розумову неповносправність, схильність до насильства та жорстокості. Люди шукали сенсу в безсенсовному, яке вразило всіх без винятку.

Мені Арон теж видався дивакуватим, але мотороші чи гидливості не викликав. Після деяких пошуків я таки знайшов чималенький за обсягом звіт судово-психіатричної експертизи, пухку теку на сто п'ятдесят сторінок машинопису. Документ був витриманий у доволі старомодному стилі, написаний дещо витіюватою, академічною мовою. Я забрав звіт додому, щоб прочитати перед сном.

Після вечері, при світлі торшера й під м'яке шамотіння дощу за вікном, я намагався ближче познайомитися з Ароном Сьорвіком. Читав сторінку за сторінкою, сподіваючись хоч краєм ока зазирнути йому в душу. Закінчив читати пізно вночі. Якийсь час сидів, міркуючи над прочитаним, анітрохи не певний, чи хоча б на крок наблизився до розуміння цієї людини.

У звіті багато мовилося про Аронове дитинство й мужніння. То були так звані порівняльні дані, інтерв'ю з близькими чи знайомими Аронові людьми. Учителі, медсестри, дільничний лікар, парафіяльний священик — усі ділилися своїми враженнями від нього. Так вдалося вималювати, наскільки це було можливим, життєву картину Арона.

До того ж, він пройшов ґрунтовне медичне обстеження. Інтелектуальний розвиток перебував у межах норми, хоч і ближче до нижньої межі. Шкільні оцінки також показали, що теоретичні науки давалися йому важко, але й задніх він не пас. Якщо Арон і мав якісь відхилення, то скоріш особистісні, аніж ментальні. Усі в один голос стверджували, що Арон дуже відрізнявся від решти. Він ніколи так і не став своїм серед однолітків. Не зумів вписатися у їхнє коло, розв'язати соціальні коди. Хай ніхто прямо не казав, однак була в цій людині якась наївність, інфантильність, яка вирізняла її з-поміж інших.

«Він мав оту досконалу, щиру дитячу віру, — розповідав парафіяльний священик, — щире й безпосереднє сприйняття біблійних істин. Тій здатності ми всі заздрили. То була віра, не заплямована, не вражена жодним гріхом. Арон був Божим ягням, тому мені важко повірити, що він міг скоїти цей жахливий вчинок, у якому його звинувачують.»

Нарешті хоч хтось сумнівався в Ароновій провині. Сам парох Саломонсен видавався здивованим, що хтось здатний зберегти дивовижну дитячу невинність, стикаючись з реаліями земного життя.

Попри те, що всі свідки сприймали Арона як бомбу вповільненої дії, якихось подібних характеристик у самому рапорті я не надибав. У молодших класах хлопчик був імпульсивною і важко керованою дитиною, але з часом це минулося, і згодом він став неговірким, чемним і ввічливим. Ніхто не міг пригадати конкретного випадку такої поведінки Арона, яка б могла викликати занепокоєння, а тим паче, припущення, ніби він здатний на вбивство.

Що більше я думав, то більше це мене турбувало. Арон був аутсайдером, вирізнявся на тлі невеличкої гомогенної місцевої громади. Був не таким, як усі. З досвіду я знав, наскільки вразливі такі люди, як мало треба, щоб оточення затаврувало їх і зробило ізгоями.

Психіатрична оцінка анітрохи не втішала. Фахівці приписували Аронові розлад особистості, унаслідок чого йому важко було розмежовувати добро й зло, йому бракувало «внутрішнього морального стандарту». На думку лікарів, вирішення Ароном етичних і моральних дилем «базувалося на основі завчених категорій, часто взятих з біблійних історій, а не керувалося загальнолюдськими етичними стандартами».

Ця частина рапорту мене приголомшила. Арон навчився розрізняти добро й зло у молитвах, а лікарям, які кваліфікували його психічний стан, було, отже, недостатньо такої науки. Його відповіді вони вважали надто спрощеними, і це давало їм підстави для припущення про можливість скоєння Ароном вбивства. Що ж, власне кажучи, бракувало Аронові, окрім узагальненого діагнозу «розлад особистості», визначити вони не змогли.

І громада, і лікарі були одностайними в тому, що зростання Арона, єдиної дитини, з глибоко релігійною матір'ю справило визначальний вплив на формування його особистості. Які наслідки це могло б мати в подальшому і яким боком стосуватися справи про вбивство, сказано нічого не було. Сама ж мати мовчала. Вона, яка, вочевидь, знала свого сина найкраще з-поміж усіх, відмовилася розмовляти з психіатрами. Сам факт відмови від спілкування видався мені цікавим, і я вирішив неодмінно поговорити з нею.

Широко позіхаючи, я ліг у ліжко десь о першій ночі, довго вертівся з боку на бік, ніяк не міг заснути. А коли нарешті заснув, приснилося, ніби я знову стою у суді. На місці свідків — два експерти літнього віку, пихаті доктори в однакових золотих окулярах, а я їх заганяю у глухий кут, змушую плутатися, суперечити самим собі, губитися у власних відповідях. То було приємне відчуття, відчуття упевненості у власному хисті, відчуття підконтрольності ситуації. А коли прокинувся і згадав сон, стало сумно й важко на душі. У сірих, передранішніх сутінках я збагнув, що то була лишень ілюзія, саме ілюзія, мрія про повернення владання над своїм життям, владання, яке давно втратив. Я був пасажиром або машиністом потяга без гальм. Цікаво, Арон Сьорвік теж відчував щось схоже чверть століття тому? Чи він теж, прокинувшись одного ранку, збагнув, що його несе просто в прірву?

Я мав намір провести день за читанням документів — там ще було роботи не на один день — але, замість податися на роботу, так і не зміг встати з-за кухонного столу. Приготував собі ще кави. Зсередини точили неспокій і тривога. Здавалось, ніби в мене висока гарячка, у голові шугали невловні думки й невиразні картини. На якусь мить навіть злякався, що втрачаю розум, але відігнав від себе лихі думки, бо ж не втратив контакту з реальністю. Навпаки, реальність щосили намагалася втримати мене й мою підсвідомість, яка вже била в усі дзвони. Раптом я відчув абсолютну впевненість, що саме цієї миті прокурор Ульв Ґарман сидів перед розгорненим календарем, складаючи план процесу проти мене. Цілковито ірраціональна думка, але я ніяк не міг прогнати з-перед очей цю картинку. І ніхто ж не зателефонує, не попередить, коли цього сподіватися…

Я сів за стіл у своєму домашньому кабінеті, увімкнув комп'ютера і зайшов на сторінку телефонного каталогу. Під іменем Мортена Олешера було зазначено номери стаціонарного й мобільного телефонів, а також адреса. Навіть карта додавалася, де вказувалося місце його проживання.

Розділ 15

Їхати було довше, ніж я собі уявляв. Вузька, в'юниста дорога вела вглиб долини. Місцина негусто заселена. Двічі мигцем траплялися на очі покинуті садиби за частоколом лапатих ялиць, будинки з облущеним тиньком і розбитими вікнами, хлів з наполовину обваленим дахом. Я намагався визначитися за поштовими скриньками, зупинявся біля кожної, відчитував прізвище. Нарешті добрався до скриньки, що теліпалася на зігнилому стовпці. На ній білою фарбою були виведені імена Олешер і Гансен, недбало намазюкані широким пензлем, з якого стікала фарба. Напис більше схожий на акт вандалізму, ніж на інформацію для поштаря. Я звернув праворуч між двома пухнастими ялинками.

Дорога погано доглянута, яма на ямі. Дерева ростуть стіною уздовж придорожньої канави. Нижні гілки дряпали дах авта, доки я поволі просувався уперед вузькою і звивистою доріжкою. За якийсь час я дістався чубка пагорба. Між стовбурами замерехтів просвіт, а далі змигнуло щось червоне. Я обережно з'їхав на узбіччя, припаркувався, а тоді рушив до узлісся. Переді мною лежав маленький хутір з хлівом, стодолою і житловим будинком. Гарна, затишна місцинка. Сонце визирнуло з-поза хмар й освітило помальовані начервоно будиночки, м'які, зелені луки, обгороджені парканом. Паркан мав доглянутий вигляд, але все навколо захащилося. Ніщо не вказувало на дбайливого господаря. За кутом хати, на мостику стодоли, виднівся старий трактор, побурілий від іржі, зарослий високою травою, яка, здавалося, ось-ось поглине його. Ніде ні душі, лиш посеред подвір'я стояв білий опель.

Я рушив до хутора. Було видно, що хтось тут усе-таки живе. Біля невеликої грядки валявся на землі садовий реманент, на столику під південною стіною хати стояли дві кавові філіжанки й переповнена попільничка. Збоку від сходів притулилася пластикова торбина з порожніми бляшанками з-під пива. Я глибоко вдихнув і постукав у двері. Ніхто не вийшов. Я трохи потинявся подвір'ям, не хотілося повертатись ні з чим, якщо вже дістався аж сюди. Двері стодоли стояли прочинені. Я зазирнув. Там було темно й порожньо, за винятком сяючого мотоцикла гарлі девідсона посередині приміщення.

Після сутінків стодоли яскраве сонце засліпило мене, змусило зажмуритися. Подвір'я переходив навскоси кіт, смугастий жовто-брунатний кіт з задертим хвостом, тигр в мініатюрі, спроквола переступав лапами, наче в сповільненому кінокадрі, почеберяв собі високою травою і зник за кутом будинку. Пішовши за ним, я почув слабкий відголос музики, якесь ритмічне гупання, яке важко було ідентифікувати. Попростував далі, звернув за наступний кут. Позаду будинку звуки чулися виразніше й упізнаваніше. Одне вікно прочинене на шпарку. Обережно, безгучно ступаючи в м'якій траві, я підійшов ближче, зазирнув до кімнати. У присмерку побачив жінку, яка, стоячи навколішки на ліжку, віддавалася любощам. Чоловік був міцної, кремезної статури, з довгим темним волоссям. Він тримав її руками за стегна, робив свою справу ритмічно й зосереджено, зігнувши голову й крекчучи від збудження. Білява жінка, хоч і невеличка порівняно з чоловіком, мала дуже пишні форми. Мені видно було, як розгойдувалися її повні груди. Очі заплющені, рот розтулений, нижня губа відвисла, вона тихо й монотонно постогнувала.

Ліжко незмовкно жалібно скрипіло. Якусь мить я, мимовільний підглядач, спостерігав за ними, гидливо й заворожено водночас. Раптом жінка розплющила очі й глянула просто на мене. Я здригнувся, сподіваючись її вереску, але вона не скрикнула, лише вчепилася у мене ніби невидющим поглядом.

Я вернувся на подвір'я, сів на штабель дров під стодолою. Пахло живицею і свіжою деревиною. Я стулив повіки, гріючись на сонці. Минуло чимало часу, аж хряснули двері. Розплющивши очі, я побачив на сходах чоловіка з чорним волоссям, голим до пояса.

— Хто ти, з біса, такий? — запитав він.

— Мортен Олешер?

— А хто питає? Хто ти такий?

Чоловік рушив через подвір'я до мене. Був хоч він і високий нівроку, але наїв добряче сала — живіт, як барило. Груди й передпліччя драглисто дрижали в такт ході. Він сунув, зсутуливши плечі, важкою, клишоногою ступою. Однак під товщею сала вгадувалися м'язи, долоні мав огрубілі й широкі, мов лопати. Я підвівся.

— Хто ти? — повторив він, а тоді впізнав мене. — Бренне? Адвокат Бренне? Що ти тут загубив?

Тепер, зблизька, я теж його впізнав. Колись, давно, я представляв у суді байкерський клуб, членом якого він був. Важко за багато років згадати зовнішність одного з байкерів. У моїй уяві всі вони були схожі між собою, як дві краплі води: кремезні, немиті чоловіки, зовсім не до місця в адвокатській конторі, трохи розгублені й незграбні в чужому для них середовищі, немов слони в юридичній посудній крамниці. Ніяковість змушувала їх до ще більш нарочитої брутальності й вайлуватості. Але я згадав його. Чи то він щось тоді бовкнув, чи якось інакше привернув до себе увагу, але я впізнав важке обличчя з глибоко посадженими під грізним, навислим чолом очима, з замалим ротом і занадто товстими щоками.

— Привіт, Мортене, я б хотів порозмовляти.

— Не маю бажання розмовляти з тобою! — гаркнув Мортен Олешер. — Забирайся з моєї приватної власності!

Я пропустив його слова повз вуха.

— Скільки тобі заплатили за побиття Ґерд Ґарсгол? Яка такса передбачена за каліцтво немолодої жінки? Десять тисяч? П'ять? Навряд чи більше. Світ повний одурілих наркуш, готових на все за дрібняки. І не треба супермена, єдина умова для кандидата — відсутність нормального емоційного життя.

Мортен став переді мною червоний, як буряк.

— Що це ти, в біса, верзеш? Хочеш сказати, що я ненормальний?!

Мортен Олешер не відзначався високим інтелектом.

— Скільки тобі дали, Мортене? Тобі ж нічого за це не буде, якщо скажеш мені? Ти ж зізнався, що побив ту жінку. Скільки тобі заплатили?

Я говорив гострим, владним тоном. Його очі забігали, і на мить мені здалося, що ось зараз він усе розповість. Натомість Мортен ще більше побагровів на обличчі.

— Забирайся звідси! — рявкнув він.

— А як щодо наклепу на мене, Мортене? — не відступав я. — Тобі додатково дали на лапу за оббріхування чи ця послуга входила в оплату? Сам шпигував за мною того вечора чи Грек повідомив тобі, у що я був одягнений?

Мортен похитав головою.

— Ні! Не там копаєш…

Щось було неймовірно провокаційне в цьому дебелому, немитому чолов'язі, який заввиграшки міг зруйнувати моє життя безглуздою, примітивною брехнею. То була людина без моралі, з єдиним талантом — залякувати й калічити інших людей, та все ж поліція повірила йому, а не мені, і запроторила мене за ґрати. Я дивився на нього, на його малий рот, який попри огрядність надавав йому обличчю дитинячого, трохи навіть ображеного виразу; на його порожні, мерхлі очі, позбавлені будь-яких ознак інтелекту, зате з якимсь тваринним підступним полиском, і раптом зірвався.

— Чому ти брешеш? Я знаю і ти знаєш, усе, що ти виклав поліції на тарілочці, чистісінька вигадка! Якого ж дідька мені брешеш? Чи ти зовсім дрімучий ідіот?

Голос мій брав дедалі вищі регістри, я підійшов на крок ближче й кричав йому просто в обличчя, так люто, аж слиною бризкав. Я допустився помилки. Доки розмовляв з ним владно й самовпевнено, він тримався оборонної лінії. Тоді я був адвокатом, представником тієї реальності й системи, у якій Мортен Олешер ніколи не чувся своїм, яка позбавляла його впевненості в собі. Та я балансував на дуже хиткій мостині, від вибуху моєї люті, вона беркицьнулася. Агресія була тим, до чого Мортен Олешер звик, він зреагував на неї інстинктивно: сіпнувся до мене й щосили вгатив відкритою долонею у груди.

Сила удару оглушила мене, похитуючись, я відступив на кілька кроків. Він посунув на мене з вражаючою, як на такого одоробала, легкістю і знову гепнув у груди. Удар в саму грудину змусив мене застогнати. Я позадкував ще на кілька кроків, зачепився п'ятою за поріг і втратив рівновагу, упав горілиць у сутінь стодоли та так і лежав з підвернутою під себе рукою.

Моя безпорадність наче вивільнила щось у Мортені Олешері. Він підійшов до мене, і з зосередженості на його обличчі я збагнув, що стадію тумаків ми вже минули. Тепер він намірявся змолотити мене на квасне яблуко. Я вже піднімався на ноги, коли його чобіт оглушливо гупнув по підлозі. Я відкотився праворуч, відчайдушно поповз, порачкував, тільки не лежати, бути в русі. Намагався втекти від нього, стати на ноги, щоб мати змогу оборонятися. Це мені майже вдалося, я наполовину підвівся і саме хотів повернутися до нападника обличчям, як він з риком, викинувши вперед руки, накинувся на мене. Відчуття було, наче вантажівка наїхала. Мортен схопив мене в оберемок і рвонув з місця, тільки дощана стіна стодоли спинила нас. Лунко гупнуло, звідусіль посипалася пилюка. Він притиснув мене до стіни, я сягав головою лише до його оголених грудей, втелющився обличчям десь під пахву. У ніс вдарив прокислий сморід немитого тіла, задавненого поту й іще чогось, млавкий запах сперми, запах чоловіка, який щойно мав секс. Мене раптом занудило, я скорчився, закашлявся і ледь не виблював. Мортен позадкував на два кроки, бридливо скривившись, певно, злякався, що я виблюю просто на нього.

Несподівано його обличчя спотворилося чудернацькою гримасою — я б розсміявся, якби не був такий наляканий, — і громовито чхнув. Здійнята курява залоскотала його в носі. Я не проґавив посланий мені шанс і щосили зацідив йому між ноги. Мортен завив, упав на коліна, а тоді долілиць на підлогу.

Я щодуху накивав п'ятами.

Хатина червоно сяяла у променях передвечірнього сонця, немов норвезький стяг. Білявка, яку я бачив через вікно, простувала подвір'ям у напрямку стодоли. Побачивши мене, вона зупинилася, мов укопана, схожа на стурбований знак запитання. Зі стодоли долинали зойки болю та люті Мортена Олешера. Крізь нерозбірливу лайку мені начеб вчувалося власне ім'я.

— Не бійся, з ним нічого страшного не сталося. Даруй, я не хотів… — промимрив я, моя ввічливість на тлі ситуації здалась сюрреалістичною.

Я бігцем кинувся з хутора до дороги. Доки добіг до авта, ледве дихав, не так від утоми, як від страху, що лютий і жадібний помсти Мортен Олішер наздожене мене. Нервово перебирав ключами, спершу натиснув не на того ґудзика, намагаючись відімкнути центральний замок, руки мені трусилися, коли вставляв ключа в замок запалювання. Одне заднє колесо забуксувало, бо я занадто різко натиснув на газ. Через силу опанував себе, поволі вибрався на твердий ґрунт і помчав вибоїстою дорогою.

На перехресті, біля поштової скриньки, я зупинився, опустив вікно й прислухався. Здалеку начеб долинав пронизливий рев мотоциклетного двигуна на високих обертах. Я переконував сам себе, що, мовляв, такого страшного може заподіяти мені Мортен Олешер на мотоциклі, доки я сиджу в авті, але надаремно. Хвиля паніки захлиснула мене, з переполоху я занадто різко відпустив щеплення, і двигун заглух. Паніка наростала, розливалася тілом. Я втиснув педаль газу до самої підлоги, одночасно повертаючи ключ у замку запалювання. Стартер натужно харчав, я ж лаявся на чім світ стоїть. Змусив себе кілька разів глибоко вдихнути й забрати ногу з педалі газу. Почекав. Повернув ключ і ледь не вмлів від полегшення, що двигун відразу завівся. Не довго думаючи, вихопився на дорогу.

Я швидко їхав униз долиною до головного шосе. Хоч відносно вузька дорога й часто петляла, зате асфальт був сухий та рівний, не те, що підстрибувати по вибоїнах. Дорогою мені не трапилося жодного авта. Я раз у раз поглядав у дзеркало, але позаду стелився тільки сірий асфальт, обрамлений з обох боків темним лісом. Він з'явився аж за п'ять хвилин. Спершу я помітив у дзеркалі заднього виду ледь помітний силует, який зник за закрутом. Я навіть, було, спершу подумав, що мені примарилося, але, коли вийшов з повороту на довгий прямий відтинок дороги, знову вгледів його — чоловіка на мотоциклі. Той швидко наближався. Заходячи в наступний закрут, я вже виразно міг бачити обличчя Мортена Олешера й чорне волосся, що розвівалося на вітрі.

Дивно, але я трохи заспокоївся. Паніку викликала близькість небезпеки й переслідування, однак тепер, коли я виразно бачив свого переслідувача, самовладання частково повернулося. Я ще боявся, та це вже не був панічний страх. Я додав газу, намагався входити в повороти, не скидаючи швидкості, проте відірватися ніяк не міг. Він наче приклеївся до мене, тримався за кілька метрів позаду. Коли ми знову вихопилися на пряму, я перемкнув на другу передачу і щосили натиснув на газ — двигун незадоволено завищав, незвичний до такого поводження, — а тоді швидко перемкнув на третю.

Гудіння мого авта перекривав потужний рев важкого мотоцикла. Я глянув у дзеркало, але не побачив переслідувача. Повернув голову ліворуч і краєм ока помітив його. Доки надумався перегородити йому дорогу, він уже порівнявся зі мною. Я розгледів його криву усмішку, коли він мене обганяв, але раптом дорога завернула праворуч довгим, плавним згином, довелося усю увагу зосередити на гальмуванні. Я відчував, як відцентрова сила тягне мене на зустрічну смугу, і затамував подих. То було відчуття балансування на провислій линві, проте я зумів утримати зчеплення з дорожнім полотном. Мортен Олешер обігнав мене, та ще залишався у лівій смузі. Він низько поклав мотоцикла, майже торкаючись лівим коліном асфальту. Якась граціозність була в його манері їзди, наче й не існували для нього фізичні закони, які намагалися скинути його з дороги.

Жовте авто на зустрічній смузі я помітив, аж коли воно вигулькнуло зовсім близько. Мабуть, Мортен Олешер завважив його раніше за мене, та однаково надто пізно, щоб вивернутися. Усі його сили пішли на те, щоб втримати в повороті мотоцикла, тож можливості для маневру він не мав.

Мотоцикл і мотоцикліст ударилися в праве переднє крило автівки й широкою дугою злетіли через усю дорогу в повітря. У повітрі диспозиція змінилася. Я бачив, як гарлей зник за відбійником край дороги, і пропав з овиду, а Мортен Олешер летів угору, вище й вище, ніби закон сили тяжіння утратив чинність. З розпростертими руками й розвіяним волоссям, він видавався чорним хрестом на тлі синього-синього неба. Завищали гальма, я отямився від того, що сидів за кермом власного непорушного автомобіля. У світі стало раптом дуже тихо.

Розділ 16

Від жовтого авта ніде ані сліду, я був на дорозі сам. Я почав обережно сходити вниз крутосхилом обіч дороги, під ногами зсувався сипкий ґрунт і щебінь, потім схил став пологішим, а спуск — легшим. Гарлея побачив майже відразу. Він проклав собі шлях через низький підлісок, залишивши за собою поломане гілляччя, яке біліло перед очима обдертою корою, аж доки влігся посеред ялинкової порослі. Металеві деталі розсіялися довкруги: фара, відірване, зім'яте крило. Самого ж Мортена Олешера ніде не було видно.

З двадцять хвилин я ретельно прочісував місцевість, доки, врешті, знайшов його. Чолов'ягу закинуло набагато дальше між дерева, ніж я собі міг уявити. Він лежав на спині у вересі й моху, у сутіні ялиць. Коли я нахилився над ним, мені на коротку мить здалося, що він цілий і неушкоджений, що йому дивовижним чином пощастило вижити, пролетівши в повітрі таку відстань. Чорна шкіряна куртка й заплямовані мастилом джинси ніде не тріснули, не порвалися, не було ні слідів крові, ані видимих ран. А тоді я звернув увагу на його очі. Вони були розплющені. Погляд спрямований угору, повз темно-зелені, майже чорні ялиці, до неба, бездонно-синього і кришталево чистого, але Мортен Олешер неба не бачив. Його очі були порожні. Мені стало моторошно, я обережно обійшов його навколо. З іншого боку щось вогко блистіло у волоссі. Нахилившись, я помітив камінь, на який він упав. Камінь лежав під головою, немов подушка, та цього разу голова прибрала форму подушки, а не навпаки. Мортенова потилиця була розтрощена вщент.

Коли приїхала швидка, я вже видряпався схилом на дорогу, махнув їм рукою зупинитися, підтвердив, що саме я їх викликав. Потім показав спуск, пояснив, де шукати.

— Він мертвий.

Але мої слова проігнорували, лікарі перестрибнули через відбійник і поквапилися донизу.

Якийсь час я нерішуче потоптався по дорозі, а тоді сів до авта, завів двигун і поїхав убік міста. Трохи далі назустріч мені промчав на величезній швидкості поліцейський автомобіль з проблисковими маячками й сиреною. На шосе я теліпався так повільно, що за мною вилаштувалася вервечка автівок, які роздратовано сигналили мені в спину. Коли ж двоє нетерплячих водіїв рвонули повз мене на обгін перед самим закрутом, я змусив себе додати газу, але так міцно вчепився керма, аж пальці зсудомило. Опинившись нарешті в гаражі, відчув, як змокріла від поту спина.

У двері вони подзвонили аж надвечір. Я кілька годин проспав глибоким сном, голова важка, тіло ватяне, ніби щойно підвівся після хвороби. На сходах стояли двоє поліцейських, обоє в мундирах, обоє з серйозним виразом на обличчях.

— Мікаель Бренне?

— Я вас слухаю…

— Вибачте, вам доведеться піти з нами.

— Навіщо? — поцікавився я. — У чому річ? Мене арештовано?

Поліцейські не відповіли, лише повторили прохання піти з ними. Я зітхнув і одягнув пальто.

— Хвилинку, — спинив мене один з них, коли я вже вийшов на сходи. — Авто в гаражі ваше?

Я підтвердив, поліцейський попросив ключі.

То були два слідчі, що й минулого разу, і, як і минулого разу, верховодив товстун на ім'я Гансен.

— Послухайте, пане Бренне, — мовив він, чухаючи потилицю. З часом я засвоїв, що так він виражав своє роздратування. — Підсумуємо, що маємо. Ми знаємо, що ви сьогодні були на хуторі Мортена Олешера. Ми також знаємо, що ви його побили…

Я вже розтулив рота, щоб заперечити, але товстун застережливо підняв руку.

— Ні, пане Бренне, не перебивайте мене зараз. Співмешканка Олешера розповіла, що коли ви подалися геть з хутора, вона знайшла Олешера скоцюрбленим на долівці стодоли. Далі ми знаємо, що ви поїхали геть, а Олешер подався нагінці за вами на мотоциклі. Через десять хвилин він вже був мертвий, — товстун знову почухав потилицю. — А ще Мортен Олешер мав бути головним свідком на судовому процесі проти вас. Отож ви маєте очевидний мотив. Хочете й далі наполягати, ніби не маєте жодного стосунку до його смерті?

— Так, — твердо мовив я. — Ви що, не слухали моїх пояснень?

— Чому ж, слухав. Ось тільки я їм не вірю!

Допит затягнувся. Я був втомлений, знервований і злий на те, що Гансен не вірив жодному моєму слову.

— А мені начхати, — відрізав я. — Я пояснив, що трапилося. І не зобов'язаний давати ще якісь пояснення. А тепер я хочу додому.

Гансен зиркнув на мене.

— Почекайте тут, пане Бренне, — сказав він, підводячись, і вийшов з кабінету.

Я запитально глянув на іншого слідчого, довготелесого, кістлявого чоловіка з пласким боксерським носом і пожовклими від нікотину пальцями, але той лише пересмикнув плечима, мовляв, уявлення не має, що відбувається.

— Доведеться вам ніч провести тут, — повідомив, повернувшись, Гансен. — Ви заарештовані за підозрою в убивстві Мортена Олішера.

Думка провести ніч у тісній, душній камері в льоху поліційної будівлі навально увігнала мене в паніку. Коли мене забирали з дому, я допускав таку можливість, та не до кінця вірив у неї, доки не почув слова Гансена. Я пригадав задуху там, унизу, відчуття, ніби ти на самому дні світу, гармидер, сморід, клаустрофобію.

— Та ви жартуєте, — бовкнув я і миттю відчув, ж затремтів мій голос. А що Гансен не відповів, я знову завівся: — Хто ухвалив таке ідіотичне рішення? Невже ви, справді, вірите, ніби я убив Мортена Олішера? Навіщо воно мені? Він уже дав свої свідчення поліції, і, коли розпочнеться процес, його просто зачитають у суді. Невже ви гадаєте, що його смерть мені на руку?

Гансен мовчки втупився у стіл.

— Я не знаю, Бренне. Напевне знаю, що ви билися і що він поїхав за вами. Може, ви так розлютилися на нього, що вам перемкнуло в голові, ви притиснули його до відбійника й скинули з дороги. Бог свідок, таке вже траплялося й раніше. Ви, мабуть, не цілком уявляєте, який вигляд має цей випадок збоку.

— Нащо я тоді, по-вашому, телефонував у службу порятунку?

Гансен хотів відповісти, але тієї миті постукали в двері. Молодий поліцейський в однострої просунув голову до кабінету й попросив товстуна вийти на два слова. Гансен вийшов у коридор. Крізь прочинені двері я чув їхні голоси, але не міг розрізнити слів.

Коли Гансен повернувся, я помітив з виразу його обличчя — щось трапилося.

— Що там? — запитав я.

— Щасливчик ви, Бренне! Зголосився водій жовтого авта. Літня жінка, яка досі, за її ж словами, не може отямитися від того, що сталося. І ось об'явилася…

— І?..

— У загальних рисах підтвердила ваші слова. Можете йти, пане Бренне! Спасибі за співпрацю з нами.

— Нема за що, — я спробував іронізувати, та всередині весь обм'як від полегші. Гансен, без сумніву, відчитав це на моєму обличчі.

Аж опинившись нарешті ввечері під ковдрою, втупившись у темряву, я усвідомив усе, що трапилося зі мною того дня і всі можливі наслідки. Знову й знову, наче сповільнений фільм, прокручував у голові загибель Мортена Олішера, його зліт у небо, наче хто вистрелив його з катапульти, — політ у вічність. Бачив перед собою його невидющі очі, задивлені в небеса. Згадалася муха, яка придзижчала не знати звідки й сіла на сухе око — остаточне підтвердження, що життя покинуло людину. Саме Мортен Олешер затаврував мене як злочинця, котрий замовив брутальне побиття Ґерд Ґарсгол. Тепер Мортен мертвий, і тієї миті, коли він помер, для мене зник останній шанс виправдатися. Смерть зцементувала наклепи Мортена Олешера довкруги мене, укарбувала їх у камінь назавжди, і вся моя надія добратися до суті розвіялась, мов дим. Планів більше не було, можливостей — теж. Я програв партію, і що найгірше — сам собі винен.

Розділ 17

Сюнне, почувши про події минулого дня, лютувала несамовито. Вона лаяла мене на чім світ стоїть, обзивала бовдуром, погрожувала звільнити. Вона мала рацію, тому я зціпив зуби, похнюпив голову й не суперечив. А що не знав більше, як порятувати себе, вирішив натомість рятувати Арона Сьорвіка. Зачинив за собою двері до крихітного кабінетика, загнав у далекий кут власні проблеми, відсторонився від телефонного дзеленчання, хряпання дверей, човгання клієнтів і поринув у вивчення документів.

Нелегкою то було справою відтворити загальну картину. Я перечитав вирок суду першої інстанції, сподіваючись знайти підґрунтя для подальшої роботи, зрозуміти, на які докази опирався суд, але все це не надто допомогло. Присяжні не дають письмового обґрунтування свого рішення, а сам суд подає лише найнеобхідніші для мотивації вироку факти. Так було й у цьому випадку.

Під час одного з моїх нечисленних кавувань з Сюнне в перерві між роботою, я поскаржився їй на свою біду. Вона стенула плечима.

— Не бачу, у чому проблема. Так чи так, тобі треба опрацювати всі матеріали, Мікаелю?

— Звісно, треба перебрати кожний аркуш, надія ж знайди щось таке, чого не помітили інші, дуже мізерна. Двадцять п'ять літ минуло! Яка ж це проблема? Це не проблема, Сюнне. Проблема в тому, що, перш ніж я надумаю мріяти про вдалу знахідку в справі, вже настане моя гірка година. Треба встигнути все впорядкувати, якщо ти розумієш, що я маю на увазі.

— Як розгортатимуться події і коли вони стануться, на це натякаєш?

— Саме так. І цей момент найважчий. Добре було б, якби хтось зі слідчих зробив якесь узагальнення чи окреслив часову шкалу, тобто створив допоміжну документацію, але нічого подібного не знаходжу. Суцільний безлад…

— Я знаю, чого тобі треба, Мікаелю.

— І чого?

— Помічника.

Сюнне розсміялася. Я не поділяв її веселощів, але цілком розумів, про що вона. За ті роки, що Сюнне працювала на мене, саме таку роботу вона часто й виконувала. Мала тепер чого сміятися.

Часи змінилися. Я купив туш і рулон білого паперу, приніс додому. В інтернеті знайшов карту острова Вестьой, старанно скопіював її від руки, а тоді намалював на ній будинки, дороги й основні природні ареали. Готове мальовидло не було, звісно, зразком картографії, але для моїх потреб годилося. Наступного дня я приніс карту в офіс і повісив на стіну над письмовим столом.

Під картою почепив білу смужку глянцевого білого паперу. Посередині провів чорною тушшю товсту лінію, трохи подумав і провів ще одну поперечну з лівого боку. Над поперечною надписав 26 серпня 1984, час — 05.00. То було сірого досвітку за два дні до вбивства Анни. Потім я поділив товсту горизонтальну лінію на чотири дні, позначив час.

Тоді почав заповнювати два аркуші фактами. Спершу зосередився на свідченнях свідків. Обох жертв, Анну і Сірі, позначив кольорами, зеленим і жовтим відповідно. Арона — червоним. Щоразу, виявляючи нові факти, я відмічав фігурантів на карті й часовій шкалі, кожного своїм кольором. Згодом, коли карта була заповнена цятками, сполучив їх лінією. У такий спосіб я зміг унаочнити, як пересувалися в часі та просторі головні дійові особи справи. Я працював від раннього ранку до пізнього вечора, білі аркуші на стіні поволі заповнювалися. Сюнне кілька разі зазирала до мене, дивилася на те, що я роблю, усміхалася і зникала.

Так гарував я кілька днів. Настали вихідні, я почувався утомленим і мов прибитим. Робота стримувала на віддалі думки про власний клопіт, а тут вони раптом вирвалися з загати й навалилися всі на купу. Сам лише помисел про повернення додому був нестерпним. Крізь відчинені двері я чув голос Сюнне, вона розмовляла телефоном, голосно засміялася і замовкла. Я одягнув пальто і, піддавшись несподіваному імпульсові, зазирнув до її кабінету.

— Кінець робочого тижня, Мікаелю?

— Так, беру вихідні, — я завагався на мить. — Може, підемо на пиво?

— Вибач, але не можу. Маю іншу домовленість…

— З Свейном? Отим смаглявцем?

— Це тебе не стосується, Мікаелю.

— Отже, з Свейном…

Сюнне пожбурила в мене кульковою ручкою, і я забрався геть.

Не задумуючись, я попрямував до завсідницького «водопою». У п'ятницю по обіді там зазвичай збиралися журналісти, деякі адвокати, поліційні юристи, іноді навідувався хтось з обласної управи чи антимонопольного відомства. Уже в фойє пивнички мені раптом спало на гадку, що я давно тут не бував, жодного разу після арешту, після того, як мене позбавили адвокатської ліцензії. Востаннє я сюди приходив, коли моє життя ще котилося по добре наїжджених рейках, коли я ще був ватагом невеликої купки місцевих правників, які забрідали сюди випити свою більш чи менш заслужену гальбу пива.

Я затримався на сходах. До мене долинав пронизливий жіночий сміх, голоси людей, які перекрикували одні одних, хтось щось вигукував. То були звуки вихідних, коли пиятика набирає обертів, а попереду ще субота й неділя. Нагорі сходів я перехилився через поруччя, глянув униз, у залу. Біля барної ляди було не протовпитися. Я багатьох знав у тому юрмовиську. Посеред гурту галасливих молодиків стояв попід руку з молодою білявкою Ганс Улав. Я знайомий з його дружиною. То була не вона.

Раптом мене, мов заціпило, я не міг приєднатися до тих людей. Не мав сили вислуховувати фальшиві співчуття, шепотіння по кутках і позирки крадькома. Можливо, б наважився, якби зі мною пішла Сюнне, але я був сам. Паленіючи від сорому, я втік в осінню згуслу темряву. Я чоловік непитущий, хоча полюбляю вихилити чарчину в свята. Пиття на самоті завжди для мене було ознакою життєвої поразки, та бувають вечори, коли інші варіанти видаються ще гіршими.

Розділ 18

У понеділок вранці я з'явився на роботу з мішками під очима, порізом на верхній губі, бо голився тремтячими руками, і головним болем, який стугонів у такт з артеріальним пульсом. Таки добре, що вихідні скінчилися і знову можна податися до праці.

Сюнне розчахнула двері з бадьорим побажанням доброго ранку. Я аж зіщулився. Її шкіра мовби світилася, очі променіли — вигляд мала фантастичний. Зайве було цікавитися, як вона провела вихідні. Ми випили кави в її кабінеті. Вона щебетала без упину, я лиш вставляв окремі слова.

— Ти без настрою? Щось трапилося? — запитала вона, помітивши нарешті у мені брак ентузіазму, та я лише похитав головою.

— Усе гаразд, Сюнне. Усе, як завжди.

— А саме?

Я почав загинати пальці.

— Ранній ранок — раз, понеділок — два, дощить, я підтоптаний, самотній чоловік, без ліцензії, без перспектив на майбутнє; я порізався, коли голився, я не можу зрушити з місця у справі Арона й сиджу в глухому куті з власною справою. А поза тим — усе прекрасно!

Сюнне засміялася — чи ж я даремно викаблучувався? Але я й сам чув, як крізь напускну бадьорість у голосі пробивалися тремтливі нотки гіркоти й страху. Мої слова стали холодним душем для її життєрадісності, і вона заховалася за такою ж напускною діловитістю.

— Хочеш, попорпаємося в Ароновій справі разом?

— Не знаю, чи варто заходу, — відповів я, але вона вже не слухала, прямувала до мого офісу.

Стоячи плечем до плеча, ми розглядали стіну. Довгі білі клапті паперу посмуговані рисками й кривулястими лініями, списані нотатками.

— Ти закінчив? — запитала Сюнне.

— Майже. Ще не зовсім.

— Принаймні напрацювався. Виклади мені коротку версію, Мікаелю. Що з ним було не так?

— Отже, — почав я. — Комбінація різних факторів. Спостереження очевидців, які бачили його на місцях злочинів в актуальний час. Дивак. Недобрий поголос. Іншими словами, людські плітки й непрямі докази. Та ще зізнання, ясна річ.

— Що-що? Він зізнався?

Я кивнув.

— Так.

— В обох убивствах?

— Так.

— О, Господи! Це трохи ускладнює справу.

— Скидається на те, але хтозна. Хлопець був тоді дуже молодий, лише вісімнадцять років. Не надто тямущий, з психічними відхиленнями. Його допитували чотири доби, а тоді він раптом зізнався. Гадаєш, важко було за таких обставин досвідченому слідчому вибити з нього зізнання? Якщо мені пощастить знайти хоч якусь зачіпку, зізнання перестане бути нездоланною перешкодою.

— Окей, — погодилася Сюнне, але я вловив у її голосі нотку сумнівів. — А це що? — вона тицьнула на дві криваво-червоні вертикальні риски, що розділяли часову шкалу на три майже однакові частини.

— Убивства, — я торкнувся однієї з рисок. — Анна Вестьой. Убита пізно ввечері двадцять шостого серпня. Її забили до смерті.

— А інші позначки?

— Сірі Єнсен. Убита менш, ніж за добу після першого вбивства. Пополудні або перед вечером наступного дня. Також ударом по голові, каменем. Жодних ознак зґвалтування в обох випадках.

Ми трохи помовчали, а тоді я продовжив розповідь.

— Це карта острова Вестьой. Там, на півночі, тисячі островів, але Вестьой найбільший у комуні та єдиний заселений. Інші острови давно покинули люди.

Сюнне кивнула.

— Гм… А це що? — вона показала маленького квадратика, на який густо накладалися лінії усіх кольорів.

— Школа. І ось тут, бачиш, лінії тут також скупчуються навколо будівлі, розташованої біля самого причалу. Це крамниця. Тут — кав'ярня, а тут приймають виловлену рибу, більшість молоді має час до часу додаткову роботу. А на західному краї острова, біля самого моря, стоїть церковця, молитовний дім.

— Вони туди ходили на відправи?

— Так, належали до однієї парафії, — кивнув я.

— Нічого не видається дивним?

— Та ні, не думаю. Складається враження, що все село ходило туди молитися. Не знаю, чи мала молельня якусь незвичайну притягальну силу, чи може, громада Вестьоя була надзвичай релігійною, але церковця служила місцем згуртування мешканців селища.

Сюнне замислено дивилася на стіну.

— Це — острів, — мовила врешті вона. — Маленький острівець.

— Що ти цим хочеш сказати?

— Й сама не знаю. Трохи дивно. Замкнене, по суті, ізольоване середовище. Коли трапляється щось подібне, так і кортить припустити, що злочинець чужак, не свій. Хіба ні? Психопат-заброда, гастролер, який вийшов на полювання поза межами свого ареалу існування, так би мовити. Гадаю, більшості важко, мабуть, було повірити, ніби хтось, кого вони знають, стоїть за цими злочинами.

— Маєш рацію.

— Так, — захвилювалася Сюнне. — Але на маленькому острові, принаймні на такому ізольованому, як Вестьой, де всі одне одного знають, згаданий варіант не реальний. Навряд чи багато чужинців гостювали на острові на момент убивств, а ті, що й були, вочевидь, прибули на поромі й залишитися непоміченими не могли.

— І це правда. Чужинців було троє, усі вони викреслені з кола підозрюваних.

— От бачиш! Місцеві дуже швидко дізналися, що зловмисником є хтось зі своїх. І в той же час… глянь на це село, — Сюнне підступила ближче й торкнулася карти. — Крихітне поселення, густо скупчені будиночки, один попри один, на березі вузької бухти. І на тобі маєш — два вбивства! Не одна, а двоє молодих дівчат, мертві. Як часто трапляються такі злочини в забутих Богом і людьми крихітних поселеннях у цій країні? — вона похитала головою. — Уявляєш, яке сум'яття панувало там у ті дні? Який страх і тривогу мали посіяти два вбивства? Та то був, мабуть, справжній колективний психоз, Мікаелю! Вони ж добре знаються між собою. Багатьох, напевно, єднають родинні узи. Мабуть, більшість мешканців ледь не про всіх усе знали. Як легко було, судячи з твоїх слів, тицьнути пальцем на відлюдника, на того, хто вирізнявся з-поміж них, на Арона. Скласти на нього вину, щоб маленька громада змогла позбутися свого тягаря і жити далі.

— Так, аж надто легко, — погодився я. — Оце мене й лякає.

— То що тобі вдалося з'ясувати? Є над чим працювати далі? Які висновки?

Я знизав плечима.

— Уся робота псові під хвіст…

— Перебільшуєш, Мікаелю! У такий спосіб ти непогано відтворив картину подій чвертьстолітньої давнини.

— Так воно, так, але я не знайшов жодного, хай навіть непрямого доказу, що Арон не вбивав. Немає жодних фактів, які б заперечували його вину. Його бачили… то тут… то там… до і після убивства Сірі.

— А інше убивство?

— Перше, фактично. Убивство Анни. Арон сам каже, що був у морі, на човні. Звісно, він часто виходив у море, всюди мав розставлені верші, продавав зловлених крабів і раків, але ніхто його не бачив.

Я тицьнув пальцем в одну точку.

— Ось тут він тримав човна. Тут його бачила за кілька годин до вбивства одна літня жінка, а ще є свідчення школяра, який начебто бачив, як Арон веслував до північного мису острова, що підтверджує слова самого Арона, але хлопчина не був певний, коли саме це було. Тому свідчення малого не взяли до уваги. Зате свідок, який заслуговує на довіру, бачив Арона поблизу місця злочину саме на час убивства Анни.

Сюнне кивнула.

— Непогано, Мікаелю. А ніхто й не казав, що буде легко. До того ж, найвірогідніше Арон таки є вбивцею. Помилково засуджені за важкі злочини, на щастя, рідко трапляються. Невже ти, справді, сподівався, що, попрацювавши кілька днів, намалювавши кілька рисок, розплутаєш справу?

— Ні… Звісно, ні. Я лише сподівався знайти, за що зачепитися. Якусь розбіжність, два суперечливі свідчення… Щось таке. Але не знайшов.

— Отже, ти здаєшся?

Я зітхнув.

— Ні, Сюнне, я не здамся. Якщо я зробив уже так багато, то й решту дороблю. Але не маю великої певності в успіху…

Під кінець робочого дня я впорався із завданням. Трохи боліла голова. У животі бурчало. Мені сяйнуло, я ж забув пообідати. Таке часто траплялося зі мною останнім часом. Я сів у крісло й помилувався кінцевим продуктом багатоденної важкої роботи.

Аркуші на стіні нагадували мені одну картинку з дитячої книжки розмальовок: на сторінці — розсип цифр, завдання полягало в тому, щоб сполучити їх між собою лініями в наростаючій послідовності, аж поки постане зображення. Пригадую, як захопливо було в дитинстві вгадувати, що ж за картинка вималюється, і тріумф, коли з-під олівця з'являлися обриси слона чи автомобіля. Яка то була сатисфакція створювати щось цілісне з хаосу! Та не у випадку моєї карти. З-поміж хаосу різноколірних рисок не проступав прихований сенс, не вимальовувалися жодні пізнавані обриси. То були лінії на аркуші паперу і нічого більше. Якщо вони й ілюстрували щось, то хіба моє нинішнє життя. Клубок сплутаних нитей. Хаос.

Нараз ніби щось підломилося в мені, десь глибоко всередині. Ніби якір зірвався з припони, і корабель поволі понесло в море, або ж двері різко розчахнулися у темну кімнату. Не пам'ятав, як сіпнувся, як зірвався з крісла, як кинувся здирати зі стіни ті осоружні аркуші. Потім згорнув з полиці всі книжки, підбирав їх з підлоги й щосили жбурляв у стіни, у письмовий стіл, аж тріски з дерев'яних панелей летіли. Краєм ока побачив, як прочинилися двері, перед очима майнуло перелякане обличчя пані Сьоренсен, двері знову захряснулися. Я ревів і жбурляв у стіни все, що під руку потрапляло.

А тоді вгамувався, так само несподівано, як зірвався. Крісло перевернулося. Я підняв його й знову сів до столу. Обвів поглядом безлад навколо себе. Посидів так кілька хвилин, поклавши голову на руки. Я почувався випотрошеним і майже невагомим.

— Усе гаразд, пані Сьоренсен, — почувся голос Сюнне. — Нічого страшного. Просто забагато всього звалилось на нього останнім часом. Я про все подбаю. Можете спокійно йти додому. Жодної катастрофи не сталося…

— Вибач, — пробурмотів я.

— Не переймайся, Мікаелю. Я мала щось таке передбачити й запобігти цьому. Ти жив під несамовитим тиском. Загата мусила прорватися, рано чи пізно…

— Та чим би ти зарадила, окрім того, що вже зробила для мене і за що я тобі вдячний?

— Не знаю… Розпитала б до пуття, як воно тобі… Спровадила б до психолога… Та будь-що!

— Не хочу до психолога!

Тінь усмішки майнула на її устах.

— Звісно, не хочеш, Мікаелю. Тобі треба взяти відпустку.

— На це я не маю коштів. Та й що за відпочинок, лежати біля басейну й сушити собі голову проблемами?

— Поїдь на Вестьой!

— Куди?!

— На Вестьой, Мікаелю, — Сюнне розвела руками, показуючи на розгардіяш у моєму кабінеті. — Це слід розуміти так, що ти застряг в Ароновій справі. Нічого дивного. Важко розплутати справу, зарившись з головою в документи. Поїдь на північ, роздивися на місці, поговори з мешканцями. Може, що й вирине. А ми розкрутимо клієнта на гроші за поїздку й перебування. Розглядай відрядження як своєрідну релаксацію. Поєднання канікул з польовими дослідженнями…

Я з сумнівом глянув на неї.

— Щось я не знаю, Сюнне. Мабуть, це змарнований час і викинені гроші.

— Погоджуйся, Мікаелю! Що тобі втрачати? Твоїй голові таки потрібна розривка. Поглянь, що робиться на твоєму робочому місці!

— Вибач, — знову буркнув я, але Сюнне лиш махнула рукою.

— Дурниці! То я відряджаю тебе на Вестьой…

Від тієї миті, як погодився, я вже ледь міг всидіти на місці. Я розумів, що то своєрідна втеча, але мені було вже байдуже. Думка, що можна вирватися з цього розгромленого кабінету, втекти від самотніх вечорів у темній вітальні свого дому, опинитися на новому місці, поринути в нове оточення, побачити нові краєвиди, неймовірно спокушала.

Частина II

Розділ 19

Пором до Вестьоя стрибав на хвилях. Я сів у салоні у першому ряду крісел, щоб насолоджуватися краєвидом, та щоразу, як кораблик поринав уділ, хвилі перекочувалися через носову частину палуби, заливали надбудову, крізь вікна годі було щось побачити. Мене ледь замлоїло в ямці — перші ознаки морської хвороби. Я підвівся і, нетвердо ступаючи, рушив через салон. Нечисленні на облавку пасажири читали або дрімали, не звертаючи на мене жодної уваги. Ніхто не виявляв симптомів ухитування.

Двері з салону на корму були нівроку важкі; щоб їх відчинити, довелося налягти усім тілом. Назовні вітер вчепився у мене мокрими пальцями. Пронизлива, колюча студінь прослизнула під зимове пальто. Я хапав дрижаки, та все ж холод ліпший за морську хворобу. У маленькому закутку з правого борту я знайшов крихітну нішу, достатню, щоб заховатися від вітру.

Я підняв комір пальта, запхав руки до кишень і дивився на збурунений слід за кормою. Коли підняв очі, берегова лінія ховалася за сірою мрякою, виднілися тільки гостроверхі контури гір, далекі вершини, огорнені синьо-фіалковим флером, майже зливалися з небом. Вони наче витали у повітрі без земної опори. Я почувався загубленим і самотнім.

За якийсь час я відчув, як змінився хід порому. Кораблик вже не так глибоко провалювався поміж хвилі, менше гойдало, не до нудоти принаймні, не шарпало різко, наче хто корок з пляшки витягував. З правого облавка видно було мерехтіння білого шумовиння прибою. Я підійшов до поручнів і побачив, що ми ввійшли в шхери. Розсипи острівців, мов щитом, захищали нас тепер з західного боку від відкритого моря. Ми проходили майже впритул до одного з островів, так близько, що я міг розгледіти білі скойки мідій, які густо обліпили до блиску відполіровані морем скелини. Ніздрі вловлювали запах водоростей, соленого холодного моря. Куди й поділася пригніченість. Мене охопила якась безпричинна, тріумфальна радість, майже щастя, ніби на порозі чогось нового й далекосяжного.

Ось вже й сам Вестьой постав перед очима, з сірим каміняччям й урвистими скелями. Углибині затишної заплави ледь виднілася якась похилена дерев'яна не то халабуда, не то шопа для човнів, кілька хатинок з темними вікнами, що мали покинутий і занедбаний вигляд, а тоді несподівано вигулькнула яскраво-червона будівля з свіжо пофарбованими стінами, що гостро дисонувала з навколишньою сіризною і тьмяністю. За моєю спиною грюкнули важкі залізні двері. Я озирнувся і побачив чоловіка приблизно мого віку. Він стояв, скоцюрбившись, наполовину відвернувшись від мене й затуливши долонями обличчя, ніби ховався. Я зачудовано дивився на нього, доки не помітив маленької цівочки диму, що здіймалася від долонь і відразу звіювалася за вітром. Он воно, що, чоловік намагався прикурити сигарету. Він завважив, як я мигцем кинув погляд на табличку з написом великими літерами «Курити заборонено».

— Так, я бачу, — озвався він. — Але який сенс забороняти? Кому я тут, на палубі, заважатиму? Я плаваю цим поромом понад сорок років і завжди, якщо не штормить, виходжу сюди покурити. Маю намір так робити й надалі.

— Ви мені не заважаєте, — поквапився я його заспокоїти.

— А ви вже тут раніше бували?

Я похитав головою.

— Ні, уперше. Тут гарно.

— Гарно? Ну, хіба влітку, — хмикнув цей присадкуватий, міцно збитий чолов'яга. — Решту року в нас шторми й холоднеча. Пощастило вам сьогодні з тихим днем.

Я усміхнувся.

— Для мене цей вітер аж ніяк не тихий.

— До когось на гостину? — поцікавився чоловік.

— Мешкатиму в кав'ярні…

То не була відповідь на його запитання, чоловік кинув на мене прискіпливий погляд, але більше не розпитував, просто стояв поряд біля поручнів, докурюючи свою самокрутку. Він мав сивий заріст на щоках і пожовклі від тютюну пальці. Ми проминули білий маяк з червоним дахом.

— Скоро прибудемо на місце, — зронив чоловік.

Пором спроквола впливав у вузьку протоку поміж острівцем з одного боку й стрімкою скелею — з іншого. Ось ми вже в спокійних водах. Праворуч виднілася вервечка маленьких човнярських клунь, деякі обшиті сірими, нефарбованими дошками, деякі помальовані на червоно й біло. Ми входили в бухту. Попереду — дерев'яний причал, кілька прив'язаних до свай човнів і пришвартований рибацький траулер. Навколо бухти туляться одні до одних дерев'яні будиночки, поряд — два великі старі складські ангари й сучасна бетонна пристань, на якій в очікуванні порому стоїть гурт людей.

Я ступав нетвердою ходою униз стрімким трапом, вгинаючись під вагою свого багажу. Літня подружня пара, двоє самотніх чоловіків, двоє сонних на вигляд молодиків і молода жінка квапливо зійшли на берег і зникли з очей. Курець з корми віддав мені на прощання честь, піднісши два пальці до голови.

— Можливо, побачимося, — мовив він.

Я теж віддав йому честь. На пристані стояв ангар і дві поіржавілі паливні помпи. Неподалік — довга, присадкувата кам'яна будівля з написом на великій табличці «Харчі». Менша табличка повідомляла, що крамниця була ще й поштою. Я зупинився перед дошкою оголошень обіч вхідних дверей, прочитав про те, що хтось загубив кота, що всіх охочих запрошують на зібрання у молитовному домі в середу ввечері і що на дві години в понеділок буде припинена подача води в зв'язку з профілактичними роботами. Потім я увійшов досередини й розпитав дорогу до кав'ярні.

— Просто догори, — сказала огрядна жінка біля каси. — Не помилитеся. Догори, а там побачите праворуч будинок. П'ять хвилин ходи.

— Десять хвилин, — поправив її старий чоловік у зеленому комбінезоні. Він стояв, опершись на ляду, і виклично зиркнув на касирку. — Скоріш десять хвилин, а не п'ять…

Касирка скривила невдоволену гримасу, наче ця дискусія тривала вже бозна скільки часу й надокучила їй до чортиків.

— У кожному разі, недалеко, — мовила вона.

Я подякував обом і рушив угору вуличкою поміж дерев'яними будинками з садочками за свіжо помальованими парканами, охайними й доглянутими. Село видавалося таким тихим та мирним, аж важко було собі уявити, що тут могло статися щось лихе. І ще ця тиша навкруги. Жодного автомобільного руху. Я й забув, що Вестьой безавтомобільна громада. Лише двоє коліщат моєї валізи, шкребучи грубим асфальтом, порушували супокій.

Валіза була важка, напхана документами. Ніби я тягав повсюдно за собою скриню, повну таємниць. Я проминув двох літніх жінок, які стояли, розмовляючи. Вони кивнули й усміхнулися мені, я ввічливо кивнув у відповідь і подумав, цілком імовірно вони знали і Арона, й обох убитих дівчат. Навіть більше, могли бути їхніми родичками. Хтозна, може, їхні свідчення лежать у моїй валізі. Майже всі мешканці острова давали тоді свідчення.

Якесь обличчя вигулькнуло в вікні, можливо, стурбоване або й стривожене торохтінням моєї валізи, і вперше мене діткнула думка — не знати, чи раді мені будуть тут. Я прибув нишпорити в їхньому минулому, вивертати навиворіт їхні стосунки, копирсатися у їхніх діяннях — в усьому тому, що вони довго намагалися забути, а моя валіза з матеріалами справи була скринею Пандори, напхом напхана горем і нещастями цієї крихітної громади.

Розділ 20

Вивіска Кав’ярня Вестьой була, наче привітним маяком у спадних сутінках. Усередині смачно пахло домашніми стравами, і хоч кав'ярня аж ніяк не повнилася відвідувачами, на кожному столику горіла свічка. Молода дівчина усміхнулася мені назустріч. Я відрекомендувався, повідомив про замовлену кімнату. Дівчина зникла в комірчині за стійкою, та вже за мить знову з'явилася з ключем у руці.

— Я покажу, де ви замешкаєте, — дівчина легко, мов пір'їнка, поцокотіла вгору стрімкими сходами. Я поволік за нею себе й свою валізу.

— Ми не маємо інших пожильців, — мовила вона, відмикаючи двері. — Тож матимете найкращу кімнату, хоч ви й замовляли одномісний номер.

Кімната виявилася несподівано великою і просторою. Шпалери в дрібні квіточки, широке двоспальне ліжко з пишними подушками, які ніби манили притулити голову, два фотелі обабіч журнального столика й — що найважливіше — письмовий стіл перед вікном.

— Гарно. Просто чудово, — щиро зрадів я.

— Обідати будете в нас?

— Так, я на це сподівався. Доки відчинена кав'ярня?

— Кухня працює до восьмої, але ми ще довго не зачиняємося, — охоче повідомила дівчина. — Принаймні доки є відвідувачі, — додала вона.

— Гаразд. Я спущуся трохи згодом.

Коли дівчина пішла, я визирнув у вікно — воно виходило на гавань. Уже майже зовсім стемніло, але ліворуч я ще міг розгледіти поромний причал, де заледве годину тому зійшов на берег. Крамниця вже, мабуть, зачинена, на причалі перед нею було темно й безлюдно. Два жовті ліхтарі світилися на самому краю причалу, віддзеркалюючись у чорній воді. А ген далі червоні й зелені вогники позначали фарватер. Небо нависало темне й беззоряне, лише на північному боці помаранчево-рожево жевріли рештки пасмуги, останні пензлеві мазки сонця, яке вже зайшло. Коли й вони зникли з неба, я ліг на ліжко. Мав намір хіба трохи простягнути ноги й відпочити, а прокинувся від холоду — я змерз. Глянув на годинника. Кухня вже давно зачинилася.

У залі кав'ярні було більше відвідувачів, ніж я сподівався. Голови повернулися у мій бік, гул голосів на мить стих, коли я попрямував до барної ляди. Замовив порцію фрикадельок і пиво, прихопив з собою газету й сів за вільним столиком у кутку, де можна було спокійно попоїсти, далі від цікавих поглядів.

— Посмакувало?

Я підвів голову і втопився у блакитних очах; розпашілі щоки, світле, сколошкане волосся, яке жінка без особливого успіху намагалася зчепити на потилиці.

— Так, було смачно.

Вона простягнула мені руку.

— Ось і добре. Мене звуть Маґда, — відрекомендувалася білявка. — Я власниця цього закладу, — додала вона, помітивши мою збентеженість. — Це я приймала телефоном ваше замовлення на проживання.

— А, Маґда, звісно, — я підхопився з місця. — Мікаель Бренне.

— Кімната вам сподобалася? Нічого не бракує?

— Кімната просто розкішна.

— Добре, — вона знову всміхнулася, я побачив, які в неї білі, рівні зуби, великий рот і ямочки на щоках. — Може, ще пива?

— Залюбки, — погодився я і задивився їй услід.

Її було так багато. Хтось би назвав її повненькою, але вона легко ходила, мов пурхала, і мала гарні ніжки.

Їжі більше не розносили, зате жваво розходилося пиво. Маґда знала тут, здавалось, усіх. Для кожного вона мала усмішку й добре слово. Я прочитав газету й тепер спостерігав за іншими відвідувачами. Ніхто вже мене не розглядав, інтерес до новенького швидко пропав. Юна парочка сиділа в кутку, тримаючись за руки. Інша, старша, пара попивала пиво в зосередженій мовчанці, ще інша стиха емоційно бесідувала. Четверо молодиків сиділи за столиком, усуціль заставленим порожніми пивними пляшками. Я потягував пиво, крадькома поглядаючи на Маґду. Якось вона повернула голову й завважила мій погляд. Я знітився, потупив погляд, а коли знову підвів очі, вона усміхалася. Як довго я не був з жінкою, подумалось мені тієї миті.

Люди поволі розходилися. Лише парубійки та двоє літніх чоловіків ще сиділи. Я вже вирішив було іти спати, як вхідні двері відчинилися і ввійшов чолов'яга з порому, той, що курив на кормі. Роззирнувшись на всі боки, рушив просто до мого столика.

— Доброго вечора, — привітався він. — Можна коло вас сісти?

— Прошу, — запросив я.

Звали його Франк Ланде, він прожив на Вестьой майже все своє життя.

— Я тут народився, тут, напевно, і помру, — сказав він.

— Вам ніколи не хотілося звідси поїхати, побачити світ?

Чоловік голосно засміявся.

— Я бачив світ. Три роки в школі, потім рік роботи в столиці. З мене досить… Звичайно, люди, вони люди всюди, але я волію жити тут, аніж деінде.

— Що ви робите в Осло?

— Прибирав блювотиння і кров. Лагодив поламане й зіпсуте. Збирав людські відходи, — чолов'яга криво всміхнувся. — Іншими словами, був поліцейським.

— Поліцейським?

— Так.

— І ви покинули професійну кар'єру, попрацювавши тільки рік?

— Та ні, я покинув не кар'єру, лише Осло. Повернувся додому й став помічником ленсмана.

— Я й не знав, що представництво ленсмана є у цій…

— У цій дірі?

— Я такого не казав.

Франк Ланде засміявся.

— Ні, але подумали. І маєте рацію. Я працюю на великій землі, на суходолі, — і він назвав, де саме. — Там розташована головна контора ленсмана, там я винаймаю маленьке помешкання. Сюди часто приїжджаю, коли трапляється нагода.

До столика підійшла Маґда, привіталася. Вона принесла пиво для Франка, хоч він і не замовляв.

— Дякую, — Франк підвівся й обняв жінку за стан. — Чарівна Маґда! Найвродливіша жінка на Вестьой, Мікаелю!

Маґда всміхнулася і вивільнилася з його обіймів.

— Може, сядеш до нас? — запитав Франк.

— Я ще маю роботу. Трохи згодом.

Ми цоркнулися і випили. Франк розповідав острівні історії, про браконьєрську риболовлю, пияцтво та сусідську ворожнечу, яка передавалася з покоління у покоління. Він був дотепний розповідач, який вмів помічати людські вади, тож ми часто реготали. Франк приніс ще по гальбі пива, відмахнувся від моїх спроб заплатити.

— Гаразд, панове! Спасибі за вечір! Ми зачиняємося!

Я скинув голову. То був голос Маґди. Вона стояла посеред зали, узявши руки в боки. Я вже наполовину підвівся зі стільця, однак Франк стримав мене, поклавши руку на плече.

— Не метушіться, Мікаелю. Нам ще можна посидіти.

Двоє літніх дядьків попрощалися на добраніч і посунули в нічну пітьму, зате молодняк не так легко було випхати за двері. Парубки вже нівроку напиячилися і не мали жодного бажання закінчувати вечір.

— Ще тільки по одному пиву, Маґдо! — канючили вони. — Не будь такою занудою! — але Маґда була невблаганною.

— Вам уже достатньо, хлопці. Вимітайтеся!

— А чому йому можна сидіти? — подав голос найгаласливіший з гурту, темночубий, трохи приземкуватий парубійко з щоками, вкритими старими рубцями від юнацьких вугрів, тицяючи великим пальцем у мене.

— Він тут мешкає… Збирайтеся, хлопці!

— А Франк? Франк тут не живе, нє? Хіба в твоєму ліжку…

Франк поволі підвівся.

— Манджай додому, Ґуставе, — промовив він дуже тихо, але з притиском.

— Та не хочу я, чорти б вас ухопили…

— Забирай своїх друзяк, і щоб я тебе не бачив! Марш!

На секунду запала тиша. З виразу обличчя Ґустава видно було, як йому кортить затіяти бійку, але його друзі вже попідводилися з-за столу й рушили до дверей. Ґустав зостався сам на сам з Франком, зміряв його лютим поглядом, але змирився і вийшов за рештою у ніч.

— Якісь агресивні, — мовив я, але Франк похитав головою.

— Та ні, не дуже. Вони мене знають, знають, що не потерплю бешкету. А загалом, непогані хлопці. Та воно й зрозуміло, рибаки, неодружені, гроші в кишені, а піти погуляти нікуди. Їм би по добрій жінці, щоб тримала їх в шорах, але все тутешнє жіноцтво виїхало до міста здобувати освіту.

Маґда глянула на нього.

— Я б і сама з ними впоралася, Франку.

Франк знизав плечима.

— Не маю сумніву. Та їм не завадило б виказувати трохи більше поваги в моїй присутності.

Маґда принесла собі келих червоного вина, а нам — ще пива, сіла між нами, вийняла шпильку з волосся, розпустила біляві кучері, і відразу змінилася. Обличчя набуло м'якіших рис. Стало не таке суворе. Усміхнулася мені.

— Даруйте, так незручно… Не хотілось би, щоб першим враженням гостя від острова були п'яні рибаки.

— Люди напиваються всюди, — відповів я. — Не-рибаки — теж. Певний, на Вестьой не гірше, ніж будь-де на світі.

— Звичайно. Наш острів — непогане місце для життя. Можливо, тут воно й не вирує, зате люди шанують одне одного.

— Сюди ж нечасто навідуються чужі. Усі пооберталися при моїй появі, ніби я сенсація вечора.

— Улітку бувають туристи, — наче виправдовувалася Маґда. І я побачив веснівки на її носику.

— Справді?

— Еге ж. Доволі багато. Трохи норвегів, та найбільше німців. Однак цієї пори гості в нас рідкість, тож нічого дивного в підкресленій увазі до вашої персони. Жовтень — не час відпусток.

— Я — юрист, не турист. Прибув сюди в одній справі.

— Про яку не хочете розповідати, — зареготав Франк. — Та ми все одно довідаємося.

— Як представник місцевої поліції, напевно, — стримано усміхнувся я.

— Сумніваюся, щоб це було складно. Вестьой — маленьке село, зберегти таємницю тут майже неможливо.

— А місцевий люд має таємниці?

— Усі люди в усьому світі мають свої таємниці. Ви також…

Я засміявся, хоча враз відчув себе незатишно.

— Закрадається підозра, наче ви на роботі, Франку.

— Тільки не на Вестьой. Тут я можу розпружитися. На цих задвірках ніколи нічого не стається.

— Ну, це не зовсім так, — заперечив я. — Щоправда, минуло вже багато років, але саме на цьому острові, були вбиті двоє дівчат.

На кілька секунд між нами залягла тиша.

— Ви таке пам'ятаєте? — урешті озвався Франк.

Я знизав плечима.

— Дуже багато писалося про це, та й справа була надзвичайно резонансна. Ви їх знали? Убитих дівчат, я маю на увазі?

Нова хвиля мовчання.

— Усі їх тут знали, — мовила Маґда. — Я була на кілька років старша, але знала обох. І Анну, і Сірі.

Я глянув на Франка. Він опустив очі, тоді кивнув, немов через силу.

— Я теж їх знав. Анна була моєю кузиною. То були важкі часи. Але вони давно минули…

Я ще трохи посидів, однак розмова не клеїлася, ніби втратила потугу й згасла. Я широко позіхнув.

— Час в кубло, — мовив я і підвівся.

Франк з Маґдою теж підвелися. Маґда поклала долоню мені на руку, дотик був легкий, мов пір'їнка.

— До завтра, — попрощалася вона.

У кімнаті я відчинив вікно, вихилився через підвіконня, вдихнув холодне, вогке повітря, щоб освіжити трохи голову. Надворі було темно, хоч в око стрель, майже нічого не видко. Під моїм вікном жевріла червоною цяткою цигарка, а за якусь мить мені здалося, ніби побачив у пітьмі дві невиразні тіні й почув стишені голоси. Жаринка недокурка описала дугу в темряві й зникла, дві тіні злилися в одну, чийсь голос прошепотів: «Не треба».

Начеб Маґдин голос, та я не був певний. Інший щось відповів, годі було розібрати слова, тільки тон здався жалібним і ображеним. Потім долинули приглушені звуки кроків, хряснули, зачиняючись, двері.

Сп'яніння тиснуло зсередини на скроні. Вестьой простирався переді мною темний і тихий, чужий світ, повний незнайомих людей і невідомих історій. Нараз ідея приїхати сюди озброєним лише пожовклими від часу документами, сподіваючись на розкриття таємниць днів минулих, видалася мені безнадійною затією. Я зачинив вікно і ліг спати.

Посеред ночі прокинувся, мов від удару. Кілька секунд почувався цілком дезорієнтованим, ніяк не міг збагнути, де я. Увімкнув лампу на нічному столику, побачив квітчасті шпалери на стінах, світлі ґардини на вікні й згадав, що я на Вестьой. Знову вимкнув світло, але заснути вже не зміг. Перед очима проходила процесія знайомих облич. Ульв Ґарман був серед них, і Ганс Міккельсен з нікельованим пістолетом у руці. Зринуло побите лице Ґерд Ґарсгол, а тоді — Мортен Олешер на тлі синього неба. Усі вони напхалися мені до голови, доки я спав, а тепер я не міг їх позбутися, вони витанцьовували в моєму мозку, схожі на без тілесних привидів, застерігаючи перед прийдешніми нещастями й катастрофами. Я вовтузився під ковдрою, намагався звернути думки в інший напрям. Змушував себе думати про Маґду. Згадував її дрібний сміх, веснівки на носі, звабні уста. І важкість в усьому тілі від доторку її долоні. Подумки я стискав її в обіймах, утікав від всіх примар, тривог і важких споминів у тепло й розкіш її плоті.

Розділ 21

Уранці підтвердилися мої підозри з минулого вечора. Карта й світлини острова були зроблені двадцять п'ять років тому, відтоді відбулося багато змін. Чимало хуторів, маленьких, злиденних господарств, які ніколи не приносили великих прибутків, залишилися, видно, без власників, бо молоде покоління ставило зовсім інші вимоги до життя й плекало інші надії, ніж їхні батьки. Поступово пасовиська й ниви заросли бур'янами. Сонце, вітер і дощ облущили фарбу зі старих будівель. Руїна святкувала перемогу.

Я брів між занедбаними хатами, шукаючи місце злочину. Місце, де колись було вбито молоду дівчину.

Того вечора, коли загинула Сірі, Арона бачила недавно одружена пара. Молодята гуляли островом. Арон вигулькнув з-поміж дерев невеликого гайочка. Обидва свідки стверджували, що його поведінка видалася їм дивною. Він ніби боявся, що хтось його побачить, розповідали вони, озирався навколо, був сторожкий, а, помітивши їх, знову пірнув у лісок і зник з очей. Тіло Сірі знайшли по інший бік лісочка. На думку судмедекспертів, настання смерті збігалося у часі з появою Арона на узліссі.

Майже заросла камениста стежина звертала ліворуч. Я зупинився в нерішучості, знову звірився за картою. Коли підвів очі, переді мною стояв якийсь чоловік. Мабуть, тихо ступав, бо я не почув його кроків.

— Заблукали? — запитав він. — То не біда. На нашому острові не так вже й багато доріг.

То був той старий чоловік, якого я зустрів у крамниці минулого дня. Одягнений у той же зелений комбінезон і високі коричневі рибацькі чоботи. На голові мав червону кепку з рекламою якоїсь тракторної фірми. Я похитав головою, усміхнувся, згорнув карту й поклав її до кишені.

— Та ні. Просто намагаюся зорієнтуватися на місцевості.

— Ця дорога веде на північ, — пояснив старий, показуючи рукою. — Море — у західному керунку. А більше й знати не конче, — він простягнув мені руку. — Пер Твейт.

— Мікаель Бренне.

— Що ви тут робите, Бренне?

— Гуляю, дихаю свіжим повітрям, — відповів я. — Мешкаю в пансіонаті над ресторанчиком.

Перш ніж дідок розтулив рота ще щось запитати, я попрощався і звернув на бічну стежину. Глянувши через плече, побачив, як той стоїть і дивиться мені вслід.

Я скоро збагнув, що йду правильним слідом. За десять хвилин дістався лісочка, який мав би бути саме тим лісочком. Увійшов поміж кривулясті сосни. Не так легко було продиратися у цьому лісі, я перелазив через корінняччя і струхлявіле гілля, шпортався на купинах, провалювався ногами в булькотливу твань. Добре, що взув гумові чоботи. Дерева росли так густо, що важко було орієнтуватися. Та й ліс виявився більшим, ніж я очікував. Я спинився, засумнівавшись, чи не збився з напрямку. Десь у чагарнику позад мене щось зашурхотіло. Хруснула гілка. Я завмер, прислухаючись. Ніби щось зелене майнуло у мереживі жовтого й брунатного листя, але могло мені й здатися.

Позначена на карті будівля виявилася насправді маленькою халабудою, можливо колись її використовували для зберігання реманенту. Дві стіни з сірого каменю збереглися, решта завалилася і громадилася купою зогнилих дощок та порослого мохом шиферу. Позаду розвалин тягнулася уздовж лісу низька кам'яна стіна. У закутку між халабудою та стіною і померла Сірі.

Я глянув на світлину, яку прихопив з собою. Дівчина лежала на землі, наполовину на боці, сукенка задерта вище стегон. Світле волосся закривало її обличчя, однак не ховало плям крові, від яких дівчина здавалася брудною і вимазаною багнюкою. Біля її голови лежав округлий, з нерівними краями камінь, ледь більший за кулак. Камінь теж був заюшений кров'ю.

Там, де вона колись лежала, буяли хащі малини з сумно обвислими, зів'ялими листочками. З землі, вкритої колись соковитою, зеленою травою, їжачилися тепер пучками тверді, пожовклі стебла бур'яну. Не знаю, чого очікував, але я не відчув жодних вібрацій, посланих з минулого, не вловив відголосу трагедії, що розігралася тут колись давно. Це місце німувало.

Замість повернути назад, я пішов краєм лісу далі. За якийсь час вийшов на вузьку ґрунтову дорогу, яка, сподівався, мала допровадити мене до села. Знявся вітер. Від пронизливого західного вітрюгана мною трусило, аж зуби цокотіли; щоб зігрітися, я пришвидшив крок. Вітер приніс з собою запах дощу.

Білий маленький будиночок з ґратчастими вікнами самотньо бовванів посеред сіро-брунатної пустелі. На противагу більшості садиб на Вестьой, за зеленим парканцем не виднілося ні декоративних кущів, ні грядок, ані садових меблів, лише пожухла трава і випрана білизна на розпірці лопотіла на вітрі, що набирав потуги. Коли я проходив повз хвіртку, хтось гукнув мене на ім'я. Я озирнувся і побачив у вікні голову Франка.

Франкова кухня була маленька, але чиста й охайна. На робочому столі стояв вимитий посуд: дві тарілки, дві склянки, каструля і кавова філіжанка. Перед вікном — невеликий, жовтий пластмасовий столик — були колись такі в часи мого дитинства — і два кухонні стільці з дерматиновою обшивкою. Я з насолодою грів долоні горнятком з гарячою кавою. Крізь прочинені двері з вітальні линули тихі звуки кантрі.

— Гарно вчора посиділи, дякую за товариство, — мовив Франк. — Ви гуляли островом?

— Так, але знявся вітер і в повітрі запахло дощем.

— Так і є, невдовзі піде дощ.

Франк звично скрутив цигарку, припалив сірником і глибоко затягнувся. Видихнув у стелю блакитну хмарку диму.

— Куриво колись запровадить мене на той світ, але кинути не можу. Пробував уже не раз. Вам не заважає?

Я похитав головою.

— То й добре, — він знову затягнувся, а тоді гостро глянув на мене. — Ви тут через оту давню справу з убивством, хіба ні?

— З чого ви взяли?

— Адвокат у звичайному відрядженні на острові відвідав би клієнта, поговорив з ним та й поїхав собі. Не так як ви, тиняєтеся лісами. До того ж, надійшли ви з північного боку, — Франк кивнув великим пальцем на вікно. — Там лише дві садиби. З однієї люди виїхали, а мешканці іншої, як мені випадково стало відомо, саме тепер відпочивають на Канарах, тож не клієнта там провідували, — знову затяжка. — Гадаю, ходили на місце злочину. Туди, де вбили Сірі.

Я приголомшено мовчав, не знав, що й сказати.

— Я маю рацію, Мікаелю? — у голосі Франка почулися нотки нетерплячості.

Я зітхнув.

— Маєте…

— Але з якого дива? Чим могла зацікавити давня справа? — раптом я побачив здогад у його очах. — Арон! Та це ж, чорт візьми, Арон хоче перегляду справи! Так?

Я кивнув.

Франк відхилився на спинку стільця. Потер зарослі щетиною щоки, аж зашкребтало під долонею.

— І це вас не надто тішить? — запитав я.

— Не надто… Анітрохи не тішить! Ви не уявляєте, та й ніхто непосвячений, мабуть, не може собі уявити, як той випадок вразив місцевих мешканців, яке це потрясіння було для нас. Ми тут живемо тісною громадою, усі знаються між собою, усі пов'язані тими чи тими узами. Я був убитий горем, коли вона загинула, я бачив, що зробила її смерть з рештою родини, з моєю тіткою та дядьком. Вони так і не зуміли оклигати після вбивства. Мій дядько просто… станув на очах. Він живе, але від нього колишнього майже нічого не зосталося.

— Ви знаєте Арона?

— Звичайно, знаю. Радше знав. Він тут ніколи не з'являється.

— Ніколи? Навіть для того, щоб купити харчів чи зайти на пошту? — я був здивований.

— Ні. Жодного разу не бачив його після звільнення. Знає, що не варто сюди потикатися, — Франк схилився на стіл, жестикулюючи цигаркою. — Той чоловік винен, Мікаелю. Я добре його знав, кажу ж. Він на кілька років молодший за мене, але ми разом зростали. У нього не все гаразд з головою. Зовсім не гаразд…

— Звідки така певність? — поцікавився я.

Франк лише похитав головою.

— Це нелегко пояснити, але ми всі тут знали, що він ненормальний, що він здатний на… на все, що завгодно.

— На подвійне вбивство? Лише тому, що дивак, не такий, як інші? Тому вбивця?

— Він винен, Мікаелю! Ніхто тоді в цьому не сумнівався, ні ми, тутешні мешканці, ні поліція, ані суд. Господи, та ж він зізнався! Той чоловік убив обох, і Анну, і Сірі. Повірте мені, це він зробив!

— Я знаю, що тоді ніхто не мав сумнівів, саме це й муляє мене, — мовив я. — Колективна переконаність, ніхто не брав до уваги ймовірність існування іншого злочинця. Я читав слідчі матеріали, Франку. Ріденький супчик… Непрямі докази, припущення, чутки, відсутність інших потенційних підозрюваних. А його зізнання… — я похитав головою. — Він був лише хлопчаком. Пресувати таку особу, як Арон, багатогодинними допитами… Самі знаєте, Франку, чого варте таке зізнання. Я зовсім не переконаний у його винуватості.

— Мені б не хотілося ворушити старе, Мікаелю. Нічого доброго з цього не вийде.

Я стенув плечима.

— Найімовірніше з цього взагалі нічого не вийде. Дуже важко переглядати давні справи, надзвичайно важко. Але я погодився, то ж мушу принаймні спробувати.

Франк похмуро, мовчки дивився на мене. М'який гітарний блюз і чудовий глибокий голос заповнили тишу між нами: «You can send dead flowers every morning. Send me deadflowers by the mail».[2]

— Я знаю цю пісню, — озвався я, намагаючись зняти напругу в розмові. — Це пісня Stones… здається, альбом Sticky Fingers. Хто її співає? Дуже добре виконання!

— Дуже добре виконання! — голос Франка бухтів від обурення, він вже й забув про ввічливість. — Це ж Таунес ван Зандт, чоловіче! Дуже добре! І не кажи мені, що не знаєш, хто такий Таунес ван Зандт!

Я похитав головою.

— Мушу визнати, не знаю.

— Ван Зандт — легенда. Хлопець був генієм, IQ зашкалювало, ніхто не писав пісень краще за нього, але героїн та алкоголь зруйнували його дощенту.

— А я думав, пристрасть до наркотиків більш властива рок-музикантам, ніж ковбоям.

Франкова погорда була безмежною.

— Де ти був усе своє життя, Мікаелю? І ніколи не чув про Джоні Кеша? Ван Зандт помер, цілковито деградований, першого січня 1997 року, рівно через сорок років після смерті іншої легенди, Генка Вільямса, який теж змарнував своє життя. A Dead Flowers, щоб ти знав, є, властиво, піснею Зандта. Річардс і Джеґґер украли її в нього…

— Ти так гадаєш?

— Голову даю на відсічення. Ось послухай сам! Позер Мік зроду б так не написав. Справжній продукт. Справжнє кантрі!

— Не знаю, хто написав, але пісня добра. Навіть міщух почув би, що добра, — мовив я.

— З біса, добра! — кивнув Франк.

Коли я подякував за каву, він провів мене до дверей і несподівано сказав:

— Ти ж захочеш побачити ще й місце, де вбили Анну. Його не так легко знайти. Як забажаєш, можу провести завтра.

Я очманіло глянув на Франка.

— Хочеш мене провести? Мені здалося, тобі не до вподоби, що я…

— Однаково зробиш те, по що приїхав. Я радо допоможу, лиш би ти швидше з цим покінчив. Зайду вранці після сніданку.

Доки я діставався додому, пішов дощ, я промок до нитки. Маґда сиділа за столиком у залі. Перед нею лежав стосик паперів, які здалеку скидалися на бухгалтерські звіти й рахунки. Вона гризла кулькову ручку, записувала цифри, але підвела голову, коли я увійшов, і всміхнулася.

— Привіт, Мікаелю. Ой, ти мов той мокрий кіт. Надворі аж так спаскудилося?

— Еге ж, мжичка.

— Треба перевдягнутися у щось сухе, щоб не застудитись, — турботливо порадила вона, торкнувшись моєї руки. То був спонтанний, цілком неусвідомлений порух. Я ще минулого вечора завважив, Маґда належить до тих людей, які запросто торкаються інших. Згадалося, які фантазії, пов'язані з нею, забрідали мені в голову вчора. Мабуть, вона прочитала мої думки, бо потупила погляд і ледь зашарілася.

— Побачимось за вечерею, — мовив я.

Однак за вечерею її ніде не було видно. Літня, непривітна жінка стояла за лядою і похмуро приймала замовлення. Коли я запитав про Маґду, вона відбуркнула, мовляв, та взяла вихідний. Того вечора кав'ярня була майже порожня, атмосфера спокійніша. За вечерею я випив пива, ніхто зі мною не заговорював. Нечисленні відвідувачі були зайняті своїми клопотами.

Я піднявся до кімнати, спробував читати матеріали справи, але настрій був не той, я не міг зосередитися. Десь глибоко в підсвідомості знав, що на мене чигають примари минулої ночі. Я вчував їхні голоси, ніби далекий собачий гавкіт, відчував, як вони намагаються протиснутися мені в голову. На дні дорожньої торби лежала пляшка коньяку. Я приніс склянку, наповнив її до половини, відчув, як тепло розливається тілом після першого ковтка. Примари відступили. Голоси змовкли. Я знову наповнив склянку.

Розділ 22

Коли вранці прийшов Франк, я ще тільки пив каву.

— Покавуеш зі мною, перш ніж вирушати? — запитав я.

Франк кивнув і сам приніс собі філіжанку.

— Вигляд маєш кепський, Мікаелю. Банячив учора, га?

Я похитав головою, та миттю ж пожалкував про це. Біль, наче кігтями, уп'явся у скроні.

— Та ні, просто погано спав уночі. Стомлений, ото й усе.

— Як скажеш.

День був тихий, сірий і вогкий. Ніби хмари злягли на пагорби, обтяжені власного вагою, огорнувши весь острів дивовижним, мерехтливим, сутінним світлом. Ми простували дорогою у південному напрямку, та, щойно проминули останні хати, Франк відчинив хвіртку в загороді й повів мене ледь помітною стежкою через пустище. Франк ішов швидко й мовчки, аж доки дісталися найвищої точки острова, і зупинився біля напіврозваленої кам'яної піраміди.

— Весь час планую відновити цю піраміду, — мовив він, підкидаючи ногою камінець, — але, певно, так ніколи й не зберуся, — Франк показав рукою на захід. — Он там море, Мікаелю. Океан…

Я вдихав солонуватий запах і навіть, здавалося, чув ледь вловне шемротіння прибою, але самого океану не бачив. Довколишній ландшафт потонув у тумані та сірій мряці. Франк знову рушив. Схил полого стелився донизу, Франк пружно рухався, перестрибував з купини на купину, з каменя на камінь, я ледве встигав за ним. Ми перетнули болото. Стежка вирівнялася і звернула ліворуч. Потім видерлися на невеликий стрімчак, і я нарешті побачив океан — непорушну, темну гладінь, що губилася в сизому мреві. Стежка бігла на південь, далеченько від берега, через пласкі каменюки. Іти стало легше, але Франк чомусь сповільнив ходу, ніби вагався чи, може, розкаювався, що взяв мене з собою.

— Ще далеко? — запитав я.

Він похитав головою.

— Ні, вже поряд.

Ми дійшли до місця, де каміння утворювало природні сходинки, зійшли вниз і опинилися на величезній пласкій брилі, яка під легким нахилом зводила до води, була гладкою і рівною, наче обідній стіл. Позаду крихітного плато простягалося камінне поле, деякі камені були завбільшки з фотель, інші — розміром з авто. Франк, сівши на один з найменших, заходився скручувати самокрутку.

— Вона загинула тут, — озвався нарешті. — Принаймні тут її знайшли. Посеред цієї брили.

Він говорив тихо, спокійним, буденним голосом, але я бачив, як тремтіли його пальці. Я не знав, що казати в таких випадках. Франкові забракло тютюну, зрештою, він таки спромігся скрутити цигарку, припалив і жадібно затягнувся.

— Її знайшли в самій сукенчині, без пальта. Хоча мала на собі пальтечко, виходячи з дому, — він знову затягнувся, цигарка яскраво зажевріла. — У самій сукенці. Квітаста, тоненька літня сукня. Пальто, мабуть, змило море. У кожному разі його не знайшли. А Анна… її теж могло змити хвилею, і тоді б ніхто ніколи не довідався, що ж з нею трапилось. Це майже неймовірно, що її не забрало море. Того дня дув сильний вітер, море штормило, стояти тут було вкрай небезпечно. Багато років тому на цьому ж місці змило хвилею чотирьох студентів. Вони хотіли подивитися на штормовий океан, але, звісно, навіть не здогадувалися про небезпеку. Хвилі забрали їх.

Я підійшов до краю плато. Вода вимила ґроти в гострих, стрімких скелях. Здавалося майже неймовірним, що хвилі могли сягати так високо, аж до того місця, де я стояв, але не вірити словам Франка не було підстав. Цього дня море було тихе й лискуче, ніби хто олію на ньому розлив, та все ж живе, воно піднімалося й опускалося там, унизу, чмихало й стогнало. За кілька метрів далі хвиля прибою накочувалася на крихітний острівець, а тоді знову важко відкочувалася; острівець виринав з-під води, немов чудовисько з морської безодні. Водяний серпанок, наче дим, сіявся понад гладкою поверхнею. Я раптом здригнувся. Це місце навівало моторош на мене. Я уявив, як Анна лежить посеред брили. Картина будила асоціації з давнім місцем жертвоприношень, місцем, куди приводили на заклання жінок на догоду невблаганним богам.

— Можна піти понад водою, — озвався Франк. — Там, далі, стоїть молитовний дім. Цією стежкою здебільшого користується молодь. Старшим людям зручніше ходити дорогою, хоч це й трохи довше. То що, підемо стежкою до молельні, а назад повернемося дорогою?

— Залюбки.

Франк натужно підвівся і рушив попереду.

— Того вечора Анна йшла звідти, з молельні, — мовив він за якийсь час.

— Що вона там робила? — запитав я, хоч сам знав з матеріалів справи.

— Ходила до пароха.

— Саломонсена?

— Так, Крістіан Саломонсен… Майже все поселення відвідувало ті відправи. Тоді в цих краях прокотилася хвиля відродження духовності. Анна відвідувала уроки читання Біблії чи щось таке, не дуже пригадую. Назад поверталася у сутінках цією стежиною. А тут… тут її перестрів Арон.

— Можливо, — залишив я місце для сумніву. — У кожному разі хтось її таки перестрів.

— Арон. Вона зустріла Арона, — Франкове обличчя посіріло в мерхлому світлі дня, він мав стомлений, пожмаканий, старечий вигляд.

— Може, ти й маєш рацію, Франку, хтозна… Ти був з нею близький, правда ж?

— Так, я її любив. І не забув. Інші забули, але не я. Вона заслужила, щоб хоч хтось її пам'ятав.

У молельні, коли ми проходили повз неї, було темно й тихо. То був зовсім маленький двоповерховий будинок. Щоб вистояв під натиском осінніх штормів, його укріпили розтяжками й сталевими прогоничами, вбитими глибоко в скельний ґрунт. Я запитав, чи тут і далі служать молебні, Франк кивнув.

— Так, відправи відбуваються, хоча й не такі велелюдні, як раніше. Здебільшого приходять старші люди. А молодь… — він тільки махнув рукою. — Ти знаєш, яка тепер молодь…

— А ти?

— Чи я сюди ходжу? — тінь усмішки майнула на його обличчі. — Та ні, боюсь, я надто люблю земні радощі й спокуси, щоб турбуватися про потойбічне життя.

— А пастор Саломонсен тут мешкає, чи не так?

— Еге ж, має помешкання на другому поверсі, та скидається на те, що вдома його зараз немає. Він часто ходить на проходи. Можеш зустріти його будь-де на острові. Саломонсен полюбляє казати, що гуляє, подивляючи творіння Боже. Хочеш з ним поговорити?

— Колись іншим разом.

Ми зійшли на дорогу.

— Дякую, що взяв мене з собою, — мовив я.

Франк знизав плечима.

— Я за те, щоб ти облишив цю справу, Мікаелю. Але не шкодило показати місце загибелі Анни. Не всі пам'ятають, де саме це сталося, — він зупинився, обернувся до мене. — Навіщо це тобі, не розумію. Щось скористав з прогулянки?

— Мені кортіло побачити місце злочину.

— Ясно, але чи зумів побачити щось нове, що б допомогло тобі в подальшому розслідуванні?

Я похитав головою.

— Ні, нічого такого я не побачив.

— Марнуєш час, — кинув Франк і рушив знову. — Усе, чого доб'єшся, — зворохобиш і засмутиш людей…

Розділ 23

Стеля у кімнатці нависала так низько, що, здавалося, цей невеличкий будинок, збудували в часи, коли люди росли нижчими або горбатими. Літня жінка, яка відчинила двері на мій стук, була, у кожному разі, така згорблена, що мусила вивертати набік голову, аби подивитися мені в очі.

— Пані Єнсен? — запитав я.

Жінка кивнула. Я відрекомендувався адвокатом і щось промимрив про справу давніх днів. Старенька мала розгублений і нерішучий вигляд, та все ж я попросив дозволу ввійти. Властиві цим північним краям над берегом океану звичаї та з дитинства закладені правила ввічливості взяли гору. Вона знову кивнула, усміхнулася і почовгала поперед мене в темне помешкання.

Я балансував, утримуючи рівновагу, на крайчику маленького фотелю і почувався завеликим не тільки для фотелю, але для всієї кімнатки. З кухні долинав дзеленькіт посуду, я уявив собі, як старенька тремтячими руками виймає з шафки філіжанки і тарілочки. Канапа, кавовий столик і два фотелі заповнювали всю вітальню. Відразу впадало в вічі, де жінка полюбляла сидіти. Диванна подушка під самим вікном була найбільше витерта і збита, а на побічниці лежав зібганий плетений плед. На столику — розгорнений ілюстрований журнал. На канапі — плетиво з в'язальними дротиками. Навпроти — старомодний телевізор, але чому мені здалося, що користувалися ним украй рідко.

На стіні, ліворуч від канапи, висіли світлини. Я підвівся, мимоволі пригнув голову під низькими балками стелі й підійшов ближче, щоб ліпше їх роздивитися. На всіх світлинах була Сірі. Сірі немовлям. Сірі — школярка з ранцем на спині, мабуть, першого дня у школі. На одній світлині вона у святковому народному строї — бюнаді, на іншій — у купальнику на пляжі, мокре волосся, широка усмішка: дівча на порозі зрілості. Переважно Сірі була сама на світлинах, за винятком однієї, де по один від неї бік стояв високий, поважний на вигляд чоловік, а по інший — жінка, котра, як я здогадувався, саме цієї миті поралася на кухні.

Звичайна, маленька родина. Можливо, щаслива. Так, на загал, щаслива, міркував я собі. На світлині батьки мов запишнилися. Батько поклав руку на плече своєї доньки, мати, усміхаючись, обіймала її за стан. Сірі мала дуже ординарну зовнішність. Пересічний норвезький підліток з доволі щасливої родини, яку любили батьки й яка зростала в маленькому норвезькому селі. Ймовірність померти кривавою, жорстокою смертю була мінімальною, та все ж це сталося. Я роздивлявся світлини маленької галереї у кутку, що відтворювали короткі фрагменти життя Сірі, а сам думав про фотокартку, якої тут не було, але яку я невідомо з якої причини носив у внутрішній кишені: Сірі на землі з задертою до самого стану сукнею, з білявим закривавленим волоссям на личку. Її остання світлина.

Позад мене скрипнули двері, я озирнувся… До вітальні, важко переставляючи ноги, увійшла господиня, несучи в руках велику тацю з печивом та кавою. Я забрав у неї тацю. Вдячна за це, вона почовгала до канапи й принишкла в кутку.

— Частуйтеся, будь ласка…

Кава була, мов помиї, а печиво черстве й без смаку, та я ввічливо пив і жував. Старенька тішилася, що я частуюся, але жодної зацікавленості не видно було в її погляді. Вона наче й забула, що я чужак, її начеб не дивувало, з чим я прийшов. Їй було достатньо мого товариства, того, що пив каву й заїдав печивом.

— Смачно, — похвалив я, а вона всміхнулася і кивнула. — Ваш чоловік… помер?

Жінка розгублено глянула на мене, ніби не зрозуміла запитання. Я мусив напружити пам'ять, щоб згадати його ім'я.

— Ваш чоловік, Педер… Він помер?

— Так, — кивнула стара головою. — Помер, тому вже… кілька років.

— Сумно, я не знав. Співчуваю…

Жінка знову кивнула, промовчала.

— Та я, власне, хотів поговорити про Сірі.

— Сірі? — вона непорозуміло втупилася у мене вологими, карими очима, немов у якоїсь тваринки.

— Так, про вашу доньку Сірі. Мені цікаво…

— О так, Сірі! — її обличчя проясніло, а тоді раптом обм'якло, рот розтулився, і вона заплакала.

Плакала, не ховаючись, скривджено й нестримно, як плачуть діти. Рукою намацала між подушками світлину.

— Сірі мертва, — судомно схлипувала вона. — Сірі мертва. Вона була такою гарною, чемною дівчинкою, але вона мертва.

Я підвівся, обережно поклав їй руку на плече, глянув на світлішу в подолі. То був портрет Сірі, з тих фотографій, які роблять професійні фотографи у школах. Великим пальцем жінка водно гладила підборіддя дівчинки на світлині. Поверхня фотокартки, яка колись була глянцевою, стала матовою і затертою.

Поволі стара заспокоїлася і звичним рухом запхала портрет за подушки канапи. Я випив ще кави в темному присмерку. Потім ми ще трохи поговорили про погоду, про те, як хочеться весни. Про Сірі більше розмови не велося. Я й не знав до пуття, про що розпитувати, а навіть якби знав, то не зміг би. Минуло двадцять п'ять років, але для пані Єнсен горе від втрати доньки було таким же пекучим, як тоді, рана досі не затягнулася і кровила. Я подякував за частування і подався до свого прихистку над кав'ярнею з гірким відчуттям, ніби скоїв злочин.

Вечеряв у себе в кімнаті, сидіти в чужому товаристві в кав'ярні я не хотів. Опісля засів до матеріалів справи, але зосередитися на роботі було важко. Слова зливалися перед очима, речення здавалися позбавленими сенсу. Замість корпіти за столом, я вийшов на прогулянку.

Нечисленні вулички маленького поселення були пустельними, асфальт і гладка бруківка блищали від дощу. Душу стискала тривога, я швидко крокував у південному керунку тією ж вузькою стежиною, якою вранці ми йшли удвох з Франком. Вуличні ліхтарі невдовзі лишилися позаду, безпросвітна темрява здавалася ледь не фізичною перешкодою. Інстинктивно я стишив крок і виставив перед собою руки, ніби в темній кімнаті, коли боїшся наштовхнутися на меблі та стіни. Я завагався, чи йти далі, вже хотів було повернути назад, але мої очі поступово призвичаїлися до пітьми, дорога чорніше темніла на тлі пустища, тож я пішов далі. Десь за чверть години рушив у зворотному напрямку.

Уже вдома я побачив у мобільному телефоні текстове повідомлення від Сюнне. «Як справи? Усе гаразд?»

«Справи окей. У мене теж все гаразд», — відписав я.

Напівпорожня пляшка коньяку стояла на підвіконні. Я вирішив перехилити чарчину перед сном. Лише одну.

Розділ 24

У крамниці за касою сиділа та ж сама огрядна жінка. Вона жувала жувальну ґумку й порожнім поглядом дивилася поперед себе. Я взяв пластиковий кошик і поволі рушив між полицями, купив печиво, фрукти й мінеральну воду. Три літні жінки сиділи на лавочці поблизу каси. Коли я підійшов до каси, розмова урвалася, жінки мовчки мене розглядали. Одна з них сказала щось іншій, але так тихо, що я не розчув.

— Можна через вас замовити алкоголь? — поцікавився я у касирки. — Чи треба самому їхати на суходіл?

— Чого б ви хотіли?

— Пляшку коньяку.

— Можна, звісно, але коньяк прибуде лише завтра вранці, поромом. Як ваше ім'я?

Коли я розрахувався й обернувся іти геть, одна з трьох бабусь стала мені на дорозі. Дві інші визирали їй з-за плеча. Дивилися вони вороже.

— Це ви той Бренне?

Я кивнув, чекаючи, що буде далі.

— Досить вже допікати людям!

— Перепрошую?

— Припиніть мучити тутешніх мешканців, кажу я…

— Я нікого не…

— Ви приходили до Сольвейґ. Вона сама не своя була після тих відвідин, бідолашна. Невже ви сорому не маєте? Усі знають, що вона мов розум стратила після смерті Сірі. То вірить, що її дівчинка жива, то плаче. А останнім часом і зовсім повередилася головою. Сором вам! — голос жінки зірвався на пронизливий вереск, щоки вкрилися червоними, гарячковими плямами.

— Я не міг знати, що… — почав я, але мене вмить заглушив триголосий хор.

— … встид!

— … приїхати сюди й зворохобити давнє горе!

— … дошкуляти порядним людям!

Двері відчинилися, і високий брюнет вступив просто в гущу обурених, галасливих фурій. Він здивовано витріщався на розлючені обличчя жінок, а тоді миттєво запала тиша. Я звернув увагу на чоловікові очі, великі, карі, трохи сумні.

— Що тут відбувається? — запитав він глухим голосом.

— Отче, — почала жінка, яка від початку верховодила, і прихилила коліно. — Цей чоловік ходив до бідолашної Сольвейґ Єнсен, краяв їй серце розмовами про Сірі, а ми…

Чоловік підніс руку.

— Знаю, — мовив він. — Я саме від Сольвейґ. З нею все гаразд, але я хотів би поговорити з адвокатом Бренне, якщо він не проти. Я певен, він нікого не хотів скривдити…

Пастор поклав руку мені на плече, і я охоче дозволив забрати себе до безпечнішого місця.

— Ух! — видихнув я полегшено, коли двері крамниці зачинилися за нами, і вдав, наче витираю з чола піт.

Чоловік не усміхнувся на мій жарт, та в його очах промайнула весела іскорка.

— Так, ці три фурії кого хочеш затуркають, — мовив він, простягаючи мені руку. — Мене звуть Крістіан Саломонсен. Я парох місцевої парафії на Вестьой.

Потиск руки був міцний, парох удався зростом і статурою. Мав бути колись красенем, з правильними рисами обличчя, білими, рівними зубами, темною засмагою. Навіть тепер, попри те, що йому давно минуло за п'ятдесят і сивина торкнулася волосся, мав у собі щось заворожливе.

— Мені дуже прикро за той випадок з Сольвейґ Єнсен, — виправдовувався я. — Я нічого не знав про її нинішній душевний стан, та, як тільки збагнув, у чому річ, перевів розмову на інше. Ми майже не говорили про Сірі.

— Усе гаразд, — заспокоїв мене священик. — Мені розповіли, що ви адвокат і цікавитеся давньою трагедією. Але й ви маєте зрозуміти, що ходите тут по дуже крихкій кризі. Те, що сталося з Анною та Сірі, залишило по собі глибокі рани, які ніколи не загояться. Це стосується не лише близьких, але й усієї громади. Тутешні мешканці, як велика родина.

— Мені казали, — кивнув я. — Та це — моя робота. Я намагатимуся підійти до справи якнайделікатніше, але її треба довести до кінця.

Саломонсен на якусь мить затримав на мені погляд.

— Робіть, як вважаєте за потрібне, — мовив він. — Ви не схожий на безсердечну людину, але іноді можна скривдити, не бажаючи цього.

Раптом мене охопило роздратування — усі, кому не ліньки, вказують, що мені треба робити і чого не треба. Тож замість вернутися до пансіонату, я звернув праворуч і почимчикував до вершини пагорба. Трохи поблукав у вузьких провулках, але невдовзі знайшов потрібну вуличку, дійшов нею до кінця, де на краю села між плющем та підстриженими трояндовими кущами стояв білий будиночок. Жінка, яка відчинила двері, була не набагато молодшою за Сольвейґ Єнсен, зате нітрохи не згорблена, з ясними, притомними очима. Я відрекомендувався.

— Чим можу допомогти? — запитала вона.

— Я репрезентую одну адвокатську фірму. Йдеться про давню справу, про яку б я хотів поговорити з вами. Чи дозволите ввійти?..

— Яка давня справа?

— Це стосується Анни.

— Анни?

Якби я дав їй ляпаса, реакція була б, мабуть, такою ж. Жінка зблідла, потім почервоніла, ніби вся кров нараз відхлинула від обличчя, а тоді хвилею захлиснула знову. Я кивнув, вичікувально дивлячись на неї.

— Моєї покійної доньки Анни? — перепитала вона недовірливо. — Ви хочете поговорити зі мною про Анну? І ви адвокат, кажете?

— Юрист…

З глибини будинку долинув чоловічий голос. Що він крикнув, я не розібрав. Жінка повернула голову.

— Хвилинку, Х'єлю, зараз прийду! — гукнула вона, і знов обернулася до мене. — Мій чоловік… Він не ходить. То кого ви репрезентуєте?

— Адвокатську фірму Берґстрьом, і…

Може, пані Вестьой і була старою, та аж ніяк не маразматичною. Навпаки, доскіпливою, як хірург.

— Я не про те запитувала. Хто ваш клієнт?

Я відкашлявся.

— Арон Сьорвік.

— Арон?

— Так. Я…

— Забирайтеся!

— Пані Вестьой, — боронився я. — Я хотів лише поставити кілька простих запитань…

Проте докінчити речення мені не пощастило, двері хряснули перед самим моїм носом.

Розділ 25

— Саме так, — усміхнувся чоловік. — Це я — Рюнер Віснер.

То був дебелий чолов'яга з рум'яним обличчям і великими, почервонілими руками, які він обтер до білого халата, перш ніж поручкатися зі мною. Побачити іншу, ніж агресія, реакцію, стало справжньою полегшою.

— Мікаель Бренне.

Я зацікавлено роззирнувся навкруги. Заготівельний пункт риби розташовувався в окремій бухточці, далі на південь від самого поселення. Там був величезний причал з іржавим краном, чималий двоповерховий мурований будинок, трохи далі — перекошений старий пакгауз.

— Це ваша вотчина, так?

— Еге ж. Рід Віснерів уже багато століть рибалить тут. Тутешні води багаті на рибу. Тільки завдяки рибі ця громада й існує…

Він вимовив це з такою самовпевненістю і гордістю, ніби цілісінький Вестьой існує винятково з його ласки.

На причалі було чисто й охайно. Ворота складу відчинені. Білі полістиролові скрині складені вздовж стіни, посеред ангара стояв оранжевий палетопідйомник, але жодної активності всередині я не помітив.

— Щось тихо у вас…

— Та тихо… Займатися рибою стає невигідно. Тріска майже зникла з Північного моря, та, незважаючи на це, ціни такі низькі, що заробітку, по суті, немає.

— То підприємство згорнулося?

— Ще дриґається, обсяги тільки зменшилися. Тримаюся за нього радше з сентименту. Рибальством займалося, як уже мовилося, не одне покоління, та й зосталося ще на острові три-чотири рибацькі моторки. Де їм здавати улов, як не в мене…

— А ви вже далі продаєте, у крамниці?

— Укладаємо рибу на лід і веземо до Ганстгольму, до Данії, а там продаємо з аукціону. Однак ціни нестабільні й низькі. Буває, втрачаємо гроші.

— То з чого живете?

Віснер усміхнувся і показав рукою:

— Он там, за мисом, є рибницьке господарство, ще одне — на півдні острова. Вирощування лосося — галузь непевна, є зростання, є спади. Але акціонерне товариство Віснер-Риба AT наростило фінансову основу, щоб протистояти рецесії. На нинішній час таке господарство ліпше за власний грошовий верстат. Маємо ще й інші плани. Он там, на пляжі, я побудую відпочивальні будиночки, стилізовані під рибацькі хижі, насамперед для німецьких туристів. А ще маємо інші сфери бізнесових інтересів на суходолі. Даємо собі раду!

— Так, скидається на те, — відповів я.

Невеличка моторка, обігнувши мис, прямувала до нас. Над водою линуло татахкання двигуна, що працював на малих обертах.

— Та вас, мабуть, більше цікавить минуле, Бренне.

— Ви знаєте, навіщо я тут?

— Звісно, знаю, — усміхнувся Віснер.

— Швидко ж розповзаються чутки.

— Ви навіть не уявляєте, як швидко… Я вже вас виглядав, коли ж з'явитеся…

— О, з чого б то?

— У ті часи тут кипіла робота. Майже всі, хто хотів заробити кілька зайвих крон, працювали у мене в розпал сезону. Анна і Сірі теж часто шукали приробітку. Тож, природно, я сподівався вашої появи.

— І Арон?

Віснер знизав плечима.

— Час до часу, наскільки я пригадую, однак, з мого боку, то більше була благочинність. Арон відрізнявся від решти. Він був тихий та ввічливий, але вкрай не зосереджений. Дуже легко відволікався на інше.

— Яким було його ставлення до Анни й Сірі? Щось особливе помічали?

— Важко сказати. Знаєте, я ніколи не контактував надто близько з молодими. Тоді тут багато працювало люду, я ж здебільшого сидів у конторі. Ні, нічого особливо не помічав.

— А дівчата?

— А що, дівчата?

— Ну, що б ви могли про них розповісти?

— Двоє цілком звичайних дівчисьок, — Віснер розвів руками. — Нічим надзвичайним не вирізнялися, важко пригадати, стільки часу минуло. Анна начеб жвавішою була, Сірі — така собі тиха мишка.

— Ви з ними не спілкувалися ближче?

— Та ні, навіщо? Двоє дівчат з-поміж багатьох охочих заробити якісь додаткові гроші.

Маленький човен поволі підплив до причалу. Рюнар Віснер підхопив швартовий, який йому кинули на берег.

— Привіт, Ґуставе! — гукнув він. — Що сьогодні маєш для мене?

Я глянув униз, у човен, і впізнав чорне волосся і подзьобані рубцями від вугрів щоки войовничого молодика, який не хотів покидати кав'ярні після закриття.

— Привіт! — гукнув я і кивнув, та погляд у юнака був порожній і зневажливий, замість відповіді він лише відвернувся і послав у воду коричневий плювок. Рюнар Віснер був заклопотаний прив'язуванням кормового швартового, тож нічого не помітив.

— Мені треба працювати, Бренне, — повернув він до мене голову. — Як дивитеся на вечерю завтра в мене? Тоді й поговорити зможемо. Не те, щоб я думав, ніби зможу чимсь допомогти у вашому розслідуванні, просто живемо тут трохи ізольовано. Приємно іноді поспілкуватися з свіжими людьми.

За стійкою рецепції стояла молоденька сором'язлива дівчина, яка показувала мені кімнату, коли я тільки прибув на Вестьой. Я замовив вечерю, та як тільки заговорив до неї, вона потупила очі, не відповівши на мою усмішку. Я вечеряв стейком з цибулею, запивав червоним вином. Намагаючись пережувати трохи пересушене й надто цупке м'ясо, роззирався навколо. Вечір четверга, не за горами вихідні, і в кав'ярні сиділо значно більше людей, ніж бувало досі. Єдиний, хто стрінувся зі мною поглядом, був рибак Ґустав. Він сидів за тим самим круглим столиком, що й востаннє, у компанії тих самих галасливих друзяк і з такою ж кількістю порожніх пляшок перед собою. Побачивши мене, виклично уп'явся в мене очима й не відводив погляду, доки я не відвернувся.

Поступово мене почало муляти неприємне відчуття, ніби всі в залі розмовляють лише про мене. Я завважував швидкі погляди, кинуті крадькома в мій бік, і дедалі більше переконувався, що перебуваю у центрі уваги, хоча відвідувачі поводилися так, ніби мене й у природі не існує. Я усвідомлював, мені могло й приверзтися, переконував себе, що в мене параноїдальна реакція — нічого не допомагало. Відчуття було сильне і сумнівів не визнавало.

Пізно ввечері з'явилася Маґда. Мені вона здалася втомленою, під очима залягли ледь помітні тіні, уста мов опустилися донизу. Це зраджувало її вразливість, але не робило менш привабливою. Я усміхнувся. Вона відповіла усмішкою, але була та усмішка якоюсь тьмяною, і відразу відвернулася. Я замовив ще червоного вина, сподіваючись, що воно допоможе мені ліпше спати.

Після одинадцятої кав'ярня почала порожніти. Я вирішив подихати трохи свіжим повітрям перед сном. Надворі було темно й холодно. Навкруги тиша, тільки мої кроки відлунювали в вузьких провулках. Я швидко крокував під гору, аж доки проминув останню хату. Вулиця закінчувалася оглядовим майданчиком. Я підійшов до краю, оперся на поручні. Усе поселення лежало піді мною, мініатюрне містечко зі старими будинками й вузенькими вуличками.

Я вийшов без куртки. Доки рухався, усе було добре, а потім почав мерзнути. Та однаково не квапився повертатись. Я підвів очі від освітлених жител, далі навколо мене царювала безмежна, безпросвітна темрява. На мить мені запаморочилося в голові, і я збагнув, що трохи захмелів.

Я не почув кроків. Я взагалі нічого не чув. Доки голова не вибухнула глухим, жахливим гулом, який, здавалося, ішов зсередини, а не ззовні.

Потім, лежачи на землі й дивлячись знизу вгору на свого нападника, який лише вимальовувався чорним силуетом на тлі ще чорнішого неба, я теж нічого не чув. Ніби оглух і майже осліп. Бачив лише обрис чобота, який блискавично й безгучно, мов совина тінь, наближався до мене. А тоді запала темрява.

Дверний дзвінок дзинчав, певно, усоте, потім я гупав ногами в двері, аж шибки дзеленькотали. Я витер кров з правого ока, відчував, як тремчу від холоду й пережитого потрясіння, і вже готовий був розбити скло, щоб дістатися до замка. Нарешті всередині спалахнуло світло, за дверима майнула чиясь тінь, у шпаринку визирнуло заспане й сердите обличчя Маґди.

— Господи! — зойкнула вона, майже пародійним жестом затуливши рота долонею.

— Даруй! — буркнув я. — Не хотів тебе будити, але я забув ключа…

— Тобі потрібний лікар, — вже вкотре повторила Маґда. — Може бути пробитий череп, таке буває, наскільки я знаю. Катер швидкої допомоги добирається сюди менше, ніж за годину.

— Немає потреби, — відмовлявся я, притискаючи шматину до правої брови. — Крові багато, але це лише поріз.

Іншою рукою я обережно обмацував ґулю на потилиці завбільшки з куряче яйце. Вона була м'якою на дотик, але навряд чи загрожувала моєму життю. Мені не паморочилося у голові, не нудило.

Маґда дивилася на мене з безнадією.

— І як тільки чоловіки можуть бути такими по-дурному безрозсудними!

То було риторичне запитання, я не відповів. Коли перший шок минув, Маґда виявилася і розважною, і енергійною. Вона відвела мене до свого помешкання, посадила в лазничці на табурет, роздягнула до пояса, знявши закривавлений одяг. Тепер вона стояла переді мною.

— Нахили голову трохи назад, — звеліла. — Спробуємо хоч трохи зупинити кровотечу.

Я послухався, Маґда схилилася наді мною. Я бачив, як вона зосереджено водила язиком по губах. На ній був салатового кольору пеньюар. У моїй голові гаряче й ритмічно стугоніло.

— Ой! — зойкнув я, коли вона торкнулася рани.

— Сиди тихо! Зараз подивимося… якби ж то я… Ось так, я стулила краї рани й заліпила їх пластиром. Може, триматиметься… Дай-но, я тебе трохи вмию, бо вигляд маєш — не приведи, Господи!

Я заплющив очі. Чув, як дзюркоче вода в раковині. Відчував, як тепло й ніжно торкається обличчя вологий рушник. Пучки її пальців легко дотикалися до моєї щоки. Я розплющив очі. Поли пеньюару трохи розійшлися, доки Маґда поралася коло мене. Її важкі груди були всього лиш за десять сантиметрів від моїх очей. Теж поцятковані ластовинням. Не тямлячи до пуття, що роблю, я підняв руку й притулив долоню до її щоки. Вона судомно вдихнула, а тоді вмить заціпеніла. Лише жилка пульсувала в шийній ямочці. Наші очі зустрілися, я раптом відчув її запах, теплий, трохи солодкуватий аромат, що навіяв мені думки про тепле море й тропічні ночі. Вона прикусила губу, ніби зважуючись на непросте рішення, потім відступила крок назад, поклала рушник на край зшивальника.

Я розтулив рота, але нічого не встиг сказати — Маґда притулила обидві свої долоні до моїх грудей. Долоні були теплими на дотик.

— Який ти худий, — мовила вона тихо. — Надто худий. Треба тобі більше їсти.

А тоді нахилилася і поцілувала мене.

Розділ 26

— Де це сьогодні Маґда запропастилася? — запитав Франк, озираючись. — Вона зазвичай присутня на сніданку.

— І гадки не маю, — відповів я. — Спить, певно…

Франк нічого на те не сказав.

— Розкажи мені ще раз, що трапилося вчора ввечері, але докладніше цього разу.

Я розповідав, Франк старанно занотовував у своєму блокноті. Час до часу він піднімав руку, перепиняючи мене, щоб встигнути записати мої покази. Двічі уривав мою оповідь запитаннями. Зрештою, згорнув записника, якийсь час мовчки сидів, чухаючи заросле щетиною підборіддя.

— Що про це думаєш? — порушив я мовчання. — Грабунок?

— Грабунок? — Франк зневажливо пирхнув. — У тебе щось украли?

— Я не мав при собі грошей. Могла бути спроба пограбування…

— Безглузде припущення. На Вестьой не грабують.

— Чого такий набурмосений, Франку? Винний не я… Я жертва, а не злочинець.

— Та знаю, але… — зітхнув Франк.

— Але — що?

— Ти знаєш не згірш за мене, що стоїть за цим нападом, Мікаелю. Ти рибалиш у каламутній воді, діймаєш родичів запитаннями, колупаєшся у давніх ранах. Тим, що трапилося учора ввечері, тобі виразно показали, що тут про тебе думають і як ставляться до твоїх копирсань.

— Можливо;.. Або ж хтось боїться, що правда випливе на поверхню.

Франк похнюплено глянув на мене.

— От скажи, ти хоч щось накопав? Знайшов хоч один слід? Маєш хоча б припущення, хто винуватий?

— Ні.

— То чому когось аж так сильно мало б налякати твоє розслідування, щоб відважитися на напад?

Я знизав плечима.

— Не знаю. Мені здалося, що бив Ґустав.

— Ґустав? Рибак?

— Так.

— Звідки таке взяв? Ти ж ніби казав, що був не в стані ідентифікувати нападника.

Я розповів про зустріч з Ґуставом на рибному причалі й про те, як він витріщався на мене вчора в ресторанчику.

— Так, він з тобою не привітався, а ввечері дивився виклично й грізно. І на цій підставі ти вважаєш його своїм кривдником? — Франк похитав головою. — Аж ніяк не незаперечні докази! Але добре, я порозпитую трохи людей і з Ґуставом побесідую, — він підвівся і, трохи повагавшись, мовив: — їхав би ти звідси геть, Мікаелю. Ти мені, мушу визнати, симпатичний, не хотілось би, щоб з тобою якесь лихо приключилося.

Ближче до полудня я подався до крамниці по газету. Надворі потепліло, іноді навіть сонце визирало з-поза хмар. На лавочці перед крамницею сидів Пер Твейт у своєму незмінному зеленому комбінезоні й коричневих рибацьких чоботях. Він голосно засміявся, побачивши мене.

— О, трішки око підбили! Ходять чутки, тебе вночі добряче відмолотили, Бренне! Бачу, це таки правда! Якщо тільки інший парубійко не має ще гіршого вигляду!

Пер знову зареготав. Я кисло усміхнувся.

— Боюся, той інший нітрохи не постраждав…

Огрядна касирка ніяк не відреагувала на мій зовнішній вигляд, хоч і зміряла мене уважним поглядом.

— Ось, ваша пляшка прибула, — тільки й сказала, простягаючи коричневий паперовий пакет з замовленим коньяком.

— А я про нього й забув…

Касирка лиш очі закотила.

Коли я вийшов надвір, Пер кивнув мені, запрошуючи сісти коло нього. Я важко опустився на лавку.

— Якщо ти чув про напад, то, може, чув, хто нападав?

Моє запитання викликало новий приступ сміху. Зуби Пера були коричневими й кривими, одного кутнього бракувало.

— Гадаєш, я б розказав, якби знав? Доніс би на вестьойця на догоду чужакові?

— Знаєш чи ні?

— Ні, не знаю, — потрусив головою Пер. — Про нього чутки нічого не кажуть. Та якщо б знав я, неодмінно б довідався і Франк. О, тоді стережись, пощади не буде! Негідник одержав би, що заслужив.

— Що заслужив? Арештував би його?

— Ми воліємо тут самі собі порядкувати. І, наскільки можливо, не допускати втручання сторонніх.

Якийсь час ми сиділи мовчки. Я міркував над словами Пера. Повз нас йшли до крамниці покупці, віталися з Пером, на мене поглядали зацікавлено, але нічого не казали.

— І що тепер робитимеш? — поцікавився Пер. — Повернешся додому чи як?

— Та ні, не повернуся. Спершу закінчу розслідування.

— Сподіваєшся щось знайти? — іронічна нотка в його голосі розсердила мене, він наче потай потішався.

— Побачимо. Сьогодні йду на вечерю до Рюнара Віснера.

— То ти таки розкопав?

Я розкрив рота запитати, що він має на увазі, але миттю стулив і ствердно кивнув головою.

— Еге ж, він любив дівчаток, той Рюнар Віснер, жодних сумнівів, — вів Пер далі. — Усі хлопи люблять молоденьких, що гріха таїти, але Віснер трохи занадто їх любив. А Віґдіс через те страждала…

Мені розболілася голова. Крім газет, я купив ще знеболювальні піґулки. Вдома проковтнув дві й ліг у ліжко. Коли прокинувся, вже смеркало. Нараз мені сяйнуло, що я весь день не бачив Маґди. Я одягнувся, зійшов униз, але й у кав'ярні її не було. Я знову піднявся нагору.

Перед її дверима на мить завагався, а тоді обережно постукав. За якусь мить Маґда відчинила.

— Привіт! — мовив я і затнувся.

— Привіт! На прогулянку?

— Так, на вечерю до Рюнара Віснера, хотів запитати, як туди йти.

— На південь, у напрямку молитовного дому, звернеш униз до рибацького причалу, і, не доходячи до моря, повернеш праворуч. Його будинок побачиш відразу. Він удвічі більший за будь-який інший на Вестьой.

— Ага, дякую, — я зам'явся. — Може… потім побачимося?

Маґда прикусила губу, я вже не раз бачив, як вона це робить.

— Я не хотів би набиватися, — знову озвався я. — Якщо тобі не хочеться, не біда…

Маґда зашарілася. Я бачив, як червінь заливає її від шиї.

— Я хочу, — відповіла вона з ледь вловною хрипкою. — Дуже хочу…

Вона легенько торкнулася моєї руки, мене ж мов струмом пронизало.

Розділ 27

— Тут, на Вестьой, людське поселення існувало найімовірніше ще з давніх-давен. Можливо, з часів пізнього кам'яного віку.

— Але, певно, аж далеко в давнину рід Віснерів корінням не сягає, — спробував пожартувати я.

— Та ні, хоча жило тут не одне покоління.

— Ви маєте дітей, які успадкують вашу справу? — поцікавився я, та відразу ж пожалкував про слова, які зірвалися мені з язика.

Пані Віснер здригнулася, мов від ляпаса, а її чоловік опустив очі.

— Не маємо, — тихо відказав він.

Зависла гнітюча пауза, проте згодом він наче обтрусився від неприємного запитання.

— У сімнадцятому столітті на всьому узбережжі запанував застій, — оповідав далі Рюнар. — Та вже у вісімнадцятому знову почався розквіт рибацького промислу, давні рибацькі артілі стали приносити прибутки. Мій предок Ґергард Віснер, який з невідомих причин емігрував сюди з німецької Померанії, одержав дозвіл на ведення торгівлі від самого короля. То була гідна стартова позиція, невдовзі він став ключовою фігурою серед купецтва, не лише місцевого значення, але й у Бергені.

— Був нессеконґом?

Рюнар Віснер нахилився, налив мені, не питаючись, в келих іще вина.

— Не зовсім так. Ця система характерна для Північної Норвегії і виникла внаслідок того, що король надавав окремим власникам рибацьких артілей статус привілейованих купців, тобто статус нессеконґа. Нессеконґи мали монополію на збут, що фактично означало повний контроль над місцевими громадами. У нас, у Вестланні, такого тотального контролю, по суті, не було. А ось в районі Мьоре була поширена система примусового здавання улову індивідуальними рибаками власникам артілей, а ті, своєю чергою, встановлювали тверді ціни на рибу, що навряд чи полегшувало життя тамтешнім мешканцям. На наших кресах умови для рибальства склалися сприятливіше.

— Однак рід Віснерів мав усе ж певну владу…

— Мав, звісно, шила в мішку не втаїш. Відчутну владу. Але коли то було… Часи тепер змінилися.

— Якщо я не помиляюся, ви розповідали, що рибаки не мають де здавати улов, окрім вашого заготівельного пункту. Це забезпечує вам певну владну позицію?

Віснер стенув плечима. Його вгодоване обличчя розчервонілося від доброї їжі та питва.

— Можна й так сказати, однак це стосується й інших працедавців. До того ж, рибаків зосталося не так вже й багато. Вам ще покласти на тарілку?

— Ні, дякую, я ситий, — відмовився я і повернувся до Віґдіс Віснер. — Велике спасибі за частування. Було надзвичайно смачно. Чудова відміна від харчування в пансіонаті.

Жінка ледь кивнула мені, приймаючи подяку, але нічого не сказала. Пані Віснер була невеличкою на зріст і худорлявою, з прямою поставою, волосся зачесане назад, туго зчеплене на потилиці, так щоб жодна волосина не вислизнула. За всю вечерю вона не зронила й слова.

— Бачу, ви маєте стільки старих меблів й антикварних речей, — почав я з іншого кінця, сподіваючись спонукати її до розмови, та вона лиш стиснула уста й похитала головою, ніби я сказав щось недоречне.

— Більшість речей перейшло до нас від моїх батьків, — підхопив Рюнар. — Моя мати цікавилася мистецтвом, старовинними меблями та всякою-всячиною. Віґдіс далека від земних радощів.

— Я приберу зі столу, — озвалася господиня і підвелася. Я теж встав, щоб їй допомогти.

— Ні, ні, облиште, Бренне. Віґдіс сама впорається. А ми вип'ємо кави й по келишку коньяку, що скажете?

Ми перейшли до вітальні. Віснер наповнив келихи. З кухні долинало дзюркотання води з крана й брязкіт посуду. На мене зненацька накотилися спомини про мою маму. Пригадую, звуки на кухні ставали голоснішими, коли вона сварилася з батьком, звідти лунав такий брязкіт, ніби мама хотіла весь посуд побити. Ті звуки в моєму дитинстві не віщували нічого доброго. Потім мама покинула нашу родину, і батькові довелося самому мити посуд.

— Даруйте, що ви сказали? Я на хвильку задумався.

— Я питав, як ведеться вашому розслідуванню. Щось знайшли?

— Поки що ні, але я працюю над цим.

— Воно видно, — мовив Рюнар, киваючи на моє підпухле, посиніле око. — Я чув про напад. Мене це не дивує. Знаєте, яке ще значення має «fiskevaer», «рибацьке поселення»?

Я запитально глянув на господаря.

— Існує чимало теорій. «Vaer» може означати «місце риболовлі», але якщо копнути глибше, то праскандинавське його значення — «присяга» або ж «обітниця». Вважають, що в прадавні часи рибалки складали присягу, обіцяючи гуртом обороняти своє поселення від зовнішніх ворогів. Вестьой досі є таким поселенням.

— Розумію. Ви натякаєте, що я тут даремно гаю час, ніхто нічого мені не викаже.

Віснер знову знизав плечима.

— Ну, десь так приблизно. Хіба не видно, що саме Арон скоїв убивство? Його ж засудили.

— Ваша правда, — погодився я. — Так було. Я хочу тільки переконатися, що суд виніс справедливе рішення.

Я підвівся, підійшов до вікна, намагаючись розгледіти море, яке, я знав, простиралося десь там, у темряві, натомість бачив лише власне відображення у шибці.

— Ви казали, що не надто добре знали обох дівчат… — обернувся я до Віснера.

— Так воно й було.

— Справді? Я чув інше… Подейкують, ви мали слабкість до малолітніх дівчаток.

— Про що це ви?

Я мовчав, бо не мав жодного конкретного прикладу, крім чуток. Віснер підвівся з фотеля, став переді мною, ще червоніший на обличчі, ніж перше.

— Злісна брехня!

Моє мовчання лише підхльоснуло його.

— Злісна брехня й нічим не підтверджені плітки! Я ніколи не упадав за малолітніми, ніколи не домагався їх, але змушений жити з цим клеймом ось уже тридцять років. Це той клятий проповідник зводить наклепи.

— Проповідник? Саломонсен? — я отетерів. — Навіщо йому пускати плітки?

— У чоловіка не все гаразд з головою! Він фанатик. До його появи ми були цілком нормальною громадою. А тоді з'явився Крістіан Саломонсен, і раптом замало стало вірити у Всевишнього Отця і ходити на святкові відправи до церкви. Тоді почалися молебні, і плачі, і вергання громовиць, і прощення гріхів. Чоловік в усьому бачить гріхи!

— Я щось не розумію…

— Послухайте, Бренне… У мене працювала молодь, так. Молодим це подобалося, бо мали одну з небагатьох можливостей заробити копійку, а ще тому, що мали в мене свободу. Не раз залишалися після робочого дня, сиділи на причалі вечорами, фліртували, музикували, як це властиво юні. Іноді навіть танцювали. Не буду заперечувати, бувало випивали кілька пляшок пива. Я дивився на це крізь пальці, головне, щоб до бійки не доходило. Господи, хлопцям і дівчатам треба час до часу відчувати себе молодими, подуріти, показитися, і щоб їх постійно не контролювали вчителі чи батьки, чи священики. Якщо хочете, я робив громаді послугу. А тоді з'явився Саломонсен! Він вважав мою рибацьку артіль обителлю гріха. Він провадив регулярну кампанію ненависті проти мене! Неймовірно! А це ж мій острів!

— Про кого ви говорите?

Віснер здригнувся. Ніхто з нас не помітив, як до кімнати ввійшла Віґдіс. Рюнар Віснер мовчав, а вона повторила запитання з такою різкістю у голосі, якої я від неї не сподівався.

— Ми розмовляли про Саломонсена, проповідника з молитовного дому, — пояснив я. — Я так розумію, ваш чоловік невисокої  про нього думки.

— Крістіан Саломонсен надзвичайна людина, — мовила Віґдіс Віснер. — Він врятував багато душ, не дав оступитися.

Але, кажучи це, жінка дивилася не на мене, вона не зводила очей зі свого чоловіка, таких чорних та блискучих, наче скляні намистини.

Рюнар Віснер вийшов проводжати мене на сходи. Він поводився ще ввічливо, але куди й поділася його сердечність.

— Я б на вашому місці не прислухався до чуток, — сказав він на прощання. — Вони заведуть вас у глухий кут.

— Дякую за приємний вечір.

— Будьте обережні, Бренне. Надворі темно…

І справді, було темно, подекуди так темно, що я своєї руки не бачив. Головний біль, який жодного разу не нагадав про себе за вечерею, повернувся. Після учорашнього інциденту я вже всього боявся. Від будь-якої тіні чи поруху гілки на вітрі мені пересихало в роті, а серце гупало, мов навіжене. Я думав про Рюнара Віснера. Чоловік, який заперечував своє всевладдя, однак тримав у кулаку життя рибаків і майбутнє Вестьоя. Ґустав — рибак, а отже, людина Віснера. Над цим варто було помислити. А ще я думав про те, як відчайдушно Рюнар заперечував свою надмірну прихильність до малолітніх дівчаток. І про Віґдіс Віснер думав. Жінка справляла враження тихої і заляканої маленької істоти, але я бачив, як люто вона дивилася на свого чоловіка. Нелегко Рюнарові Віснерові жити з дружиною, яка з ненавистю дивиться на нього, як на людину, не гідну християнського прощення.

Я полегшено перевів подих, побачивши червоний вказівник з написом Кав’ярня Вестьой. У вікнах темно, двері замкнені, але цього вечора я не забув ключа. Східці скрипіли під ногами, коли піднімався на другий поверх. Я зайшов до своєї кімнати, зняв пальто. Пляшка коньяку золотаво виблискувала на нічному столику, та я її проігнорував. Тихо скрадаючись, рушив темними коридорами.

Розділ 28=

Після любощів вона зовсім розімліла. Ледь спітніла, ніби вкрита блискучою, тонкою плівкою, лежала поверх ковдри й безсоромно потягувалася, немов велика кішка. Потім перевернулася на бік, підперлася ліктем і задивилася на мене. Ніколи раніше не помічав зеленкуватих плямок у її очах.

— Втомився, Мікаелю?

— Ні, не втомився, думаю. Останніми днями я тинявся селом, розпитував, але ніхто нічого мені не розповів, — я сів у ліжку, підклавши під спину подушку. — Ти ж знала Анну та Сірі. Розкажи мені щось про них…

— Та я нічого суттєвого для справи й не знаю.

— І все ж. Просто розкажи, якими вони були, що любили, чого не любили, як їм велося у школі, щось таке…

— Це тобі допоможе?

— Не знаю, Маґдо, — зітхнув я. — Але образ обох дівчат такий невиразний. Щось тут не так, чогось я не можу намацати, фігуранти у цій справі ніяк не хочуть оживати. Я читаю, безупинно читаю про них, вони ж залишаються неживими шаблонами, кліше. А злочини… — я зам'явся, намагаючись дібрати слова, які б зуміли описати мої відчуття. — Ти ж знаєш, як ми іноді, говорячи про особливо жорстокі злочини, вживаємо слово нелюдський? Нелюдський вчинок або нелюдський злочин?

— Ну?

— Це слово неправильне. Усе якраз навпаки. Злочини дуже навіть людські діяння. Вони можуть бути вражаючими, приголомшливими, навіть гнітючими до задухи, але завжди глибоко людськими. У людині криється схильність до будь-якого вчинку, будь-якої перверсії. Лише культура чи, якщо хочеш, цивілізованість стримує нас від цього.

— Чи не надто цинічний погляд на людину?.

— Та ні, радше реалістичний. А ще я вірю, що люди, навіть найгірші серед нас, мають схильність до протилежного, до самовідданості і… шляхетності. Тож, на мою думку, існує певна рівновага.

— Але як це в'яжеться з Анною та Сірі?

— Злочини не трапляються у вакуумі. Вони мають свою мотивацію, свою логіку, свою форму перверсійної доцільності. Є злочинці і є жертви, між ними існує своєрідна соціальна динаміка. Тому дещиця інформації про осіб, пов'язаних з цією трагедією, могла б мені допомогти.

Маґда замислилася.

— Я розумію, що ти маєш на увазі. Але то було так давно. Я навіть не знаю, що пам'ятаю, а що — ні. Можна мені сигарету?

— Я не знав, що ти куриш.

— Лише іноді. В особливих ситуаціях.

Вона перейшла голяка через кімнату, взяла пачку сигарет і попільничку.

— Розкажи мені про них, — попросив я ще раз.

Маґда затягнулася, видихнула догори цівку сизого диму.

— Як я пригадую, вони були дуже несхожі між собою.

— Це як?

— Анна гарна такою викличною красою, якщо ти розумієш, що я маю на увазі. Вона рано дозріла. А Сірі — зовсім посередня. Симпатична, але наївна й цнотлива. Якщо Сірі старанно вчилася, була відповідальною та обов'язковою, то Анна мала навчання у носі. Гадаю, вона була недурною, але їй нудилося у школі. Не визнавала жодних авторитетів. Нікого й нічого не боялася. Сірі, навпаки, боялася усього на світі.

— Вони хоч якось спілкувалися між собою? У мене склалося враження, що близькими товаришками вони не були.

— Ми тут усі близько знаємося, спілкування не уникнути, проте, як на однолітків, мені здається, вони мали надто мало спільних інтересів. Не знаю, як ставилася до Анни сама Сірі, але її мати не схвалювала взаємин своєї доньки з Анною.

— Ого? А чому?

Маґда трохи здивовано глянула на мене.

— Хіба не очевидно? Ти ж бачив пані Єнсен! Вона — сама добропорядність. А Анна — справжня шльондра!

Тепер прийшла моя черга дивуватися.

— Шльондра? І що ти маєш на увазі?

— Як ти гадаєш, що я можу мати на увазі? Шльондра, курва, справжня малолітня повія. Небагато тоді знайшлося б статевозрілих хлопчаків чи дорослих парубків, які б не залізли в її трусики. Чому такий ошелешений, Мікаелю? Дівчатка бувають різні, у більшості сіл знайдеться принаймні одна, що надто швидко досягла статевого дозрівання, акселератка з цікавістю до сексу й величезною потребою уваги чоловіків. Зазвичай, потім вони стають цілком нормальними жінками.

— Я знаю. Ось лишень… Про це ані словом не згадувалося у матеріалах справи.

— А що тут дивного, — знизала Маґда плечима. — Вона померла, а про померлих погано не говорять. Хіба це важливо?

— Не знаю, але це, у кожному разі, підтверджує, що інтуїція мене не підвела, коли я запідозрив, ніби документи не розповідають усієї правди. Кажеш, вона з усіма водилася. А з ким найбільше? Були якісь постійні коханці чи кохані чоловіки? Може, хтось ревнував її до іншого?

Щось майнуло в Маґдиному обличчі, щось мимолітне й невиразне, і я збагнув, якийсь момент у цій історії вона приховує, чогось не хоче розповісти. Маґда прикусила нижню губу.

— Спробуй поговорити зі Стіною. Стіна, певною мірою, була найближчою Анниною подругою.

— Певною мірою?

Маґда, за звичкою, повела плечима.

— Стіна захоплювалася Анною. Чіплялася до неї, мов реп'ях, намагалася її мавпувати, бути такою, як вона. Але то не була рівноправна дружба. Стіна недалека розумом простачка.

— І де мені знайти Стіну?

— У будиночку за крамницею. Відразу його побачиш, дім доволі занедбаний.

Маґда позіхнула, потягнулася.

— Я спатиму. Завтра мені треба рано встати, щоб зготувати сніданок.

— Так, звичайно, — похопився я. — Я піду до себе.

— Так буде найліпше, Мікаелю. Ти знаєш, як тут блискавично породжується поголос. Хочеш, вважай мене старомодною, але я не маю жодного бажання, щоб усе село носило в зубах і мене, і моє інтимне життя.

Розділ 29

Будинок позаду крамниці, справді, мав занедбаний вигляд. На стіні з північного боку великими кавалками відлупився тиньк, садок заріс бур'янами, висячий замок на відчиненій брамі побурів від іржі. Монотонно крапотіло з дірявої ринви. Я натиснув на дзвінок, але дзеленчання не почув, чомусь не мав сумніву, що він зіпсутий. Спробував стукати — жодної відповіді. Тоді натиснув на клямку, двері відчинилися. Я ступив крок у маленький, темний, захаращений коридор, ледь не зашпортався за дитячі черевички. З мене натекло на підлогу дощової води.

— Агов! — гукнув я. — Агов, хтось є удома?

Відчинилися кімнатні двері, з них визирнуло заспане обличчя, погляд спершу був запитальним, а тоді змінився переляком.

— Вибачте, може, розбудив вас, — почав я. — Мене звати Мікаель Бренне. Я б хотів з вами поговорити, але, якщо я невчасно, то…

— Та ні, я просто спала. Синок в дитячому садочку. Заходьте…

Вона повела мене до вітальні, до переповненої попільнички, брудних кавових філіжанок, зібганої на канапі ковдри. На підлозі валялися іграшки. Господиня сіла на канапу, загорнулася ковдрою, пригладила рукою скуйовджене волосся — худа, маленька жінка з запалими щоками. Кирпатий носик і обвисле підборіддя надавало її обличчю трохи пришелепуватого виразу.

— З чим ви прийшли?

— Як я вже казав, мене звуть Мікаель Бренне, я юрист.

— Знаю, адвокат з міста. Я знаю, хто ви. Ви хочете допомогти Аронові.

— Так воно є.

Вона зухвало глянула на мене.

— Ніколи не знайдете правди. Арон мав би сидіти у тому… такому стільці… за те, що він зробив з Анною і Сірі.

— Стільці? — я ніяк не міг второпати, про що вона каже, аж нарешті до мене дійшло. — Електричний стілець? Вважаєте, його треба було стратити? Але в Норвегії немає смертної кари.

— Він її заслужив, сучий син, — вперто торочила жінка.

— Ви настільки впевнені в його винуватості?

— Так. Ясно, що то він. Його засудили і все таке… Він сам сказав, що то він.

— А якщо це помилка? Якщо насправді він не винний, а інший вбивця гуляє островом на волі? Таке вам спадало на гадку?

У її погляді затріпотів переляк, вона мимоволі озирнулася навколо, ніби мої слова могли начарувати вбивцю у цих стінах, а потім потрусила головою.

— Та ні, я в це не вірю. То Арон зробив, — жінка нахилилася вперед і прошепотіла драматичним голосом: — Він божеволів за дівчатами. Знаєте, скільки разів він чіплявся до мене, намагався залізти під светр і в труси? Ніколи не відступав. А ще він був з біса сильним, той Арон.

— До Анни й Сірі теж чіплявся?

— Та до всіх чіплявся. Хворий на голову…

— Але ж не один він такий був, Стіно?

— Що ви таке кажете?

— Ви ж знаєте, у хлопців певного віку лиш одне на думці, — на ці слова Стіна кивнула головою і всміхнулася. — Мабуть, не лише Арон чіплявся, чи як?

— Hє-е.

— А Анна? Вона й сама не мала нічого проти чіплянь, правда ж?

Стіна задумалася.

— Вона гарна була. Хлопці її любили.

— А Анна любила хлопців.

Я не запитував, подав, як доконаний факт. Стіна розгублено подивилася на мене, неспокійно завовтузилася, розгублена, куди ж я хилю. Я мовчав, дозволяючи тиші набухати поміж нами. Стіна потупила очі, гризуни ніготь.

— Розкажіть мені про Анну, про її ставлення до хлопців. Вона мала популярність?

— О, ще й яку! Я ж уже казала…

— А коханого хлопця мала?

— Звісно, мала. Вона багатьох мала.

— Водночас?

Стіна засміялася.

— Та ні, де там. Ну, хіба… коли-не-коли…

Я схилився до Стіни:

— Але ж був хтось особливий? Не такий, як усі?

— Який це, особливий?

— Звідки ж мені знати. Це ж ви були їй подругою. Може, якийсь потаємний коханий, про якого ніхто не мав знати? Або хтось, хто не хотів її відпускати, ревнував? Будь-хто, Стіно, хто б виділявся на тлі решти закоханих хлопчаків.

— Я не знаю, — завагалася вона знову.

— Будь ласка, подумайте, Стіно. Це важливо.

— Було щось таке…

— Що?..

— Про щось таке вона іноді говорила. Казала, що всі хлопці однакові. Що їм тільки того й треба… ну, того… ви ж знаєте… п…. Саме таке слово й вживала. Ніби немає значення, якого вони віку, добиваються тільки одного, тому спритна дівчина завжди матиме все, чого хоче, якщо тільки вона не надто свята й божа…

— Он як?

— Ага… То я й подумала, може, вона трималася одного, але трохи підстаркуватого. Якщо казала отаке…

— Логічно, — мовив я, а собі завважив, може, не така вже й простачка, ця Стіна, як про неї кажуть, та й пришелепувата зовнішність буває оманливою. — І хто б це міг бути? Здогадуєтесь?

— Уявлення не маю, — похитала вона головою.

Я підвівся.

— Дякую, Стіно! Ви мені дуже допомогли.

Жінка усміхнулася. Вона вже й забула про свою нехіть балакати зі мною, тепер тішилася похвалою.

— Ще щось можете пригадати? Інших коханців, які чимсь вирізнялися? Ви ж Анну знали найліпше. Якщо б вона й довірилася комусь, то тільки вам…

— Навряд. Хіба… хіба її кузен. Він за нею шаленів. Анна розповідала, що він їй проходу не давав, писав любовні листи й постійно дарував якісь дрібнички, — Стіна пирхнула. — Як на мене, так романтично, та, видно, Анна була іншої думки. Його нав'язливість її жахливо дратувала.

— Кузен? Який кузен?

— Вона мала лише одного двоюрідного брата. Франк, певна річ…

— Франк був закоханий у неї? Про це нічого не згадувалося у матеріалах справи…

Стіна пересмикнула плечима, ніби, чого чекати від офіційних папірчиків. Напевно, мала рацію.

— Небагато знали про його закоханість, та й яке це має значення. Франк любив Анну, він ніколи б не заподіяв їй лиха.

Але я знав, так буває не завжди. Ми частіше кривдимо тих, кого любимо, ніж чужих.

Розділ 30

Увечері я подався до молитовного дому. На ліхтарних стовпах і на крамничці висіли оголошення про вечірнє зібрання з молитвою і читанням Біблії. У непроглядній темряві я знову вирушив вузькою звивистою стежкою на південний край острова. Але цього вечора вже не сам. Зі мною у тому ж керунку простували інші люди. Я бачив їхні силуети перед собою, ішли по одному або по двоє між пагорбами, вересовими пущами; ішли нахильці, опираючись вітру, що налітав мокрими шквалами з моря.

Коли я дістався молельні, майже всі були вже там, позаймали свої місця. Двері були прочинені, але я ще мить постояв перед входом, роззираючись. У нічній пітьмі, що дедалі гусла, вгадувалися обриси навколишніх скель. Море простиралося гігантською чорінню, але я знав, що воно там, чув глухе рокотання прибою. Хтось торкнувся моєї руки, і я здригнувся. Озирнувся. Переді мною стояв Крістіан Саломонсен.

— Бренне, — мовив він. — Я очікував вашого приходу, але не сподівався побачити вас на зібранні. Забажали приєднатися до нас сьогодні?

— Мушу зізнатися, я людина не релігійна.

Навколо його уст майнула ледь вловима усмішка.

— У нас знайдеться місце для усіх. Бог для усіх має місце. Увійдете? Ми скоро починаємо…

— О, перепрошую. Звичайно, зайду. Я лише затримався глянути на…

Я обвів рукою горизонт.

— Велична картина, правда? Обличчя Господа, прекрасне й грізне водночас. Тому я й побудував цей дім на самому краю, щоб усе нагадувало про велич Господнього творіння і про те, що ні життя, ні смерть, ані сам Бог живий не є страшними. Але ходімо! Я відчуваю, на мене вже сходить Дух Святий, — мовив він, ніби про найбуденнішу річ на світі.

Я сів на останню лаву. Не знаю, чого я сподівався. Можливо, чогось сумного і трохи печального, що пасувало б до запаху вогкої вовни, який вдарив мені в ніс, коли я увійшов до скромної зали, майже позбавленої прикрас. На дерев'яних лавах твердо було сидіти, зсутулені парафіяни, більшість літнього віку, скидалися збоку на ряди чорних птахів. Не знаю, чого я чекав, але не того, що побачив. Крістіан Саломонсен, один з цих дивних людей, від першої миті полонив, заволодівав зібранням. Він мав вроджений талант. Він міг би стати ким завгодно: політиком, телевізійною знаменитістю, блискучим адвокатом.

Увійшовши, він покрокував просто до подіуму, повернувся обличчям до пастви й надовго завмер з похиленою головою. У залі запала цілковита тиша. А тоді враз підняв голову, розплющив очі, і мене від того погляду, мов струмом пронизало, наче внутрішня сила, яку він випромінював, прицвяхувала мене до лави.

— Ми є у цьому світі, — зронив він тихим голосом. — Ми, обрана Богом паства, ми, що остерігаємося гріха й спраглі Божого нектару, вдячно п'ємо з джерела милосердя, навіть ми є у цьому світі.

Зітхання прокотилося рядами, ніби всі разом затримали подих, а тоді видихнули, видихнули сум і журбу.

— Іноді нам дано відчути вночі легкий подих Господа на наших устах, м'який і лагідний, мов віддих дитини. А іноді Святий Дух сповнює нас по вінця палаючим вогнем, і ми не можемо всидіти на місці, і з грудей рветься гімн торжества й хвали…

— Алілуя! — прокотилося залом, мов грім, аж я підскочив на лаві. Не сподівався такого від цієї понурої, сумирної юрби.

— … і навіть тоді ми є часткою світу.

Нове зітхання, цього разу наче вітерець війнув понад залою.

— Бо хоч наші обличчя і купаються у світлі милосердя, ногами ми погрузли в гріху. У лабіринтах і потаємних закутках наших душ проростають чорні квіти гріха, які живляться не ясним світлом дня, а смердючими випарами гієни. Ми можемо молитися, плакати й благати Господа про милість, але він нас не почує. Бо Господь хоче, щоб ми самі пройшли свої випробування, тому й створив цей світ, а також темінь у людських серцях.

На його обличчі малювалася така незмірна скорбота, що, здавалося, він на межі розпачу, що усе це понад його сили. Стогони зібрання стали голоснішими й виразнішими. «Ой, Господи Боже!» — зойкнув хтось глухо.

Саломонсен не зводив з мене погляду, принаймні так здалося, і раптом здогад сяйнув мені: це про мене він говорить; я є посланим Богом випробуванням, хочуть люди цього чи ні, випробуванням повернення спогадів про горе й утрату. Мікаель Бренне, Божий посланник, хрест, який судилося нести вірянам острова Вестьой. Я спробував сам собі усміхнутися, але нічого з того не вийшло.

Так тривало далі. Крістіан Саломонсен упродовж майже двох годин виголошував проповідь у своєму дивовижному, незвичайному стилі, пересипаючи її образами та метафорами не лише з Біблії, але з літератури та поезії. Він переходив на шепіт і зривався на крик, він насилу стримував сльозу, він тріумфував, ні на мить не випускаючи своєї пастви з залізної хватки. Віряни жили одним з ним життям, стогнали, зітхали й плакали, скреготали зубами. Я бачив, як по зморшкуватих щоках однієї старенької жінки дзюркотом лилися сльози, мов ріки в пустелі, а якийсь чоловік підвівся з лави й возносив хвалу Господеві з таким натхненним обличчям, що майже нічого людського і притомного на ньому й сліду не зосталося. Нараз я побачив Віґдіс Віснер. Зазвичай натягнута, мов струна, і погордлива, вона неймовірно змінилася, відкритий, щирий погляд навпереміну то сяяв радістю, то сповнювався смутку, то вибухав екстазом. Я її ледь упізнав.

А я, цинік, адвокат, затятий атеїст, ніби приріс до лавки. Ні, я не навернувся у віру, у мене не ввійшов Святий Дух, але, висловлюючись фігурально, я відчув себе приєднаним до спільної електростанції, я поділяв почуття людей навколо мене, і ці почуття навпростець живилися з джерела, досі недоступного для мене. Не з надприродного чи божественного джерела, а з отого первісного, глибоко людського, припавши до якого, я відчув спустошеність і потрясіння.

Після тепла в молебній залі нічний вітер гострим ножем увіп'явся в спітнілу шкіру. Я усе ще перебував у дивному стані, піднесений і пригнічений водночас. Дві з трьох жінок, які з лайкою накинулися на мене в крамниці, кивнули, вітаючись. Очі їхні сяяли. Сходами спускалася Віґдіс Віснер. Я вже хотів було підійти до неї, але стримався. Мав ще з нею поговорити, але тепер це було б недоречно. Я почекав, доки вийде Крістіан Саломонсен.

— Ви, напевно, хочете побалакати зі мною про той давній злочин, Бренне? Гадаю, саме тому й прийшли сюди, хоча сподіваюся, винесли щось корисне й для себе з нашого зібрання.

— Маєте рацію, — кивнув я.

— Поговорімо іншим разом. Після проповіді я виснажений і спустошений, — він потер скроні й через силу усміхнувся. Обличчя його трохи осунулося, ніби від нестерпного головного болю. — Боже милосердя, боюся, має свою ціну, і ця ціна щороку стає вищою. Приходьте в будь-який час, лиш не сьогодні.

— Я прийду іншим разом. Одне запитання… Я нині бачив тут пані Віснер. Наскільки мені відомо, ваші стосунки з Рюнаром Віснером не найліпші. Це так?

— Рюнар Віснер погана людина. А тепер вибачте мені, пане Бренне.

Решта вірян вже подалася додому. Після того як пішов Саломонсен, я ще якийсь час постояв на самоті. Надворі було темно, хоч в око стрель, однак на нічному небі прорвалася повсть хмар, поодинокі зірки визирнули з-під них. Вітер набрав потуги, прибій гримів голосніше, та до цих звуків додався ще один — дивне, басовите хурчання, яке я спершу ніяк не міг ідентифікувати. А тоді я збагнув, що то хурчать розтяжки, які втримують молитовний дім, рятуючи його від штормів. Я поклав долоню на металевий трос і відчув, як від нього передалися вібрації тілу.

«Господня лінія електропередач», — подумав я, і сам не до кінця розуміючи, що б це мало означати.

Розділ 31

Зателефонувала Сюнне.

— Як справи, Мікаелю? — поцікавилась вона.

Я зрадів її голосу.

— Привіт, Сюнне! Радий тебе чути!

— Розслідування просувається?

— Постійно виринають речі, про які й слова немає в поліційних протоколах. Маленькі таємниці, які мешканці приберігали для себе. Можливо, вони мають значення, а може, й ні. Але якщо запитаєш, чи знайшов я факти, достатні для судового перегляду справи, то відповідь буде негативна.

— Що ти видобув з Аронової матері?

— Я з нею не розмовляв.

— Чому?

— Ще не їздив до неї і до Арона. Давно треба було це зробити, та я сподівався, що зможу привезти добрі новини, принаймні підбадьорливі. Невдовзі провідаю їх.

Ми ще трохи побалакали, а тоді вона сказала:

— Я бачила сьогодні в суді Рюне Сейма.

— І що?

— Він просив тебе зателефонувати, — Сюнне помовчала якусь мить. — Я так зрозуміла, що вже призначена дата процесу проти тебе.

— Гаразд. Я йому зателефоную, — мені занило в животі, але я намагався говорити легко й невимушено. — Що поза тим?

— Нічого особливого. Телефонував один з твоїх давніх клієнтів, почув, що ти працюєш у мене, і хотів звернутися по допомогу. Ми детальніше розглянемо його пропозицію, коли ти повернешся.

— Чудово. Це гарні новини.

У слухавці я почув, як грюкнули двері, долинула музика, чийсь чоловічий голос сказав щось, чого я не розчув.

— Ти де, Сюнне? Я гадав, ти в конторі.

— Ні, вдома.

— Хто там у тебе розмовляє?

— Свейн.

— Свейн? Акційний консультант з шикарною засмагою?

— Він не акційний консультант. Він працює у валютному відділі одного з банків.

— Ах, вибач, це цілковито міняє ситуацію…

— Не забудь зателефонувати Рюне, — нагадала Сюнне.

Я зателефонував. Судовий процес починався за чотири тижні.

— Тобі невдовзі треба повертатися додому, Мікаелю, — сказав Рюне Сейм. — Суд на носі…

— Скоро буду…

Того дня на вечерю подали відвареного лосося з огірково-сметанковим салатом. Звично мені смакує така страва, але нині я без жодного апетиту штрикав виделкою у тарілці. До вечері я замовив півпляшки доброго білого вина. Воно було мені на смак, наче вода. Тривога згризала зсередини. Достатньо було одного-єдиного телефонного дзвінка з дому, щоб повернути мене до реальності. Кілька днів я метушився і бавився у слідчого, завдання геть не моєї кваліфікації. Вечорами й ночами я потопав, спершу — у коньяку, потім — в обіймах Маґди. І те, і те було способом втечі від дійсності, по суті, безглуздим марнуванням часу з однією лише метою — уникнути конфронтації з моїми справжніми проблемами. Я роздумував, чи не піднятися до себе в кімнату, але там мене підстерігали тільки депресія та золотисто-брунатне бренді. Я замовив іще вина й нікуди не пішов.

Маґда працювала. Час до часу вона поглядала на мене, іноді підходила. Голос і слова звучали нейтрально, зате її стегно на мить торкнулося мого, коли вона схилилася над столиком, щоб прибрати порожню тарілку. Усміхнулася мені, я усміхнувся їй, але якось вимучено і штучно.

Трохи згодом на порозі з'явився Франк. Він перейшов залу й, не спитавши дозволу, гепнувся на стілець біля мене.

— Келих білого? — запитав я, беручи до рук пляшку.

— Ні, дякую, — заперечно похитав він головою. — Не люблю білого вина. Та й червоного не люблю, як на те пішло…

Франк замовив гальбу пива, вихилив її одним духом і махнув, щоб принесли ще. Мені впало в вічі, що він вже щось пив раніше. Очі в нього посоловіли, рот обм'як, рухи некоординовані.

— То що відбувається, Мікаелю? Знайшов свого вбивцю?

Франк говорив надто голосно, відвідувачі, що сиділи неподалік, пооберталися у наш бік.

— Ні. Але я не шукаю убивці. Я не приватний детектив. Моє завдання — перевірити докази, чи тримаються вони купи, чи не вкралася тоді, давно, якась помилка.

— Наприклад? За чим ти, власне, шукаєш?

— Та це може бути все, що завгодно.

— Та ні, кажи чесно, Мікаелю! — Франк перехилився через стіл до мене, говорив з притиском, напористо, як часто розмовляють підпилі люди. Від нього несло пивним перегаром і тютюновим димом. — Не вішай мені локшини на вуха! Не забувай, що я поліцейський! Що ти винюхуєш? Які маєш припущення? І не розказуй, ніби блукаєш навпомацки в темряві!

Я трохи повагався.

— У своїх пошуках я знайшов ще й інших, окрім Арона, людей, як могли мати мотив. Хтось, хто, скажімо, переслідував дівчат або ж ревнував. Класичні мотиви для вбивства…

Франк скривив рота.

— То ти таки шукаєш убивцю!

— Я шукаю ниточки… — з притиском сказав я.

— Убили двох, Мікаелю, не одну. Як це узгоджується з твоєю теорією? Убивця ревнував обох? — голос його звучав глузливо, я тільки знизав плечима.

— Може, одна з них бачила щось або знала…

— Про що ти кажеш?

Я згадав розповідь Стіни про розпучливу закоханість Франка в рідну кузину й про те, що сам він ніколи мені про це не розповідав.

— Я гадаю, мотив для убивства обох дівчат не конче мусить бути той самий, хоч зовні саме так і виглядає. Анна загинула першою, так чи ні? Сірі могла щось бачити або знати щось, що компрометувало вбивцю.

Франк витріщився на мене.

— Це дуже спекулятивне припущення.

Я теж уп'явся в нього поглядом.

— А як бути з нападом на мене? Ти хоч щось з'ясував з цього приводу? Чи може, вважаєш, я одержав по заслузі?

Трохи згодом до нас підсіла Маґда, точнісінько, як першого вечора. Франк вже добряче захмелів, та і я відчув легке сп'яніння. Наш словесний запас трохи вичерпався, це розв'язало Маґді язика, за інших обставин вона б такого не говорила. Франк мовчав, тож Маґда зверталася здебільшого до мене. Вона голосно сміялася, ніби зумисне голосно. А Франк кваснів на очах.

— Послухай-но, — спробував я звернути розмову в інший бік. — Мені треба, щоб хтось мене відвіз.

— Куди? — насторожилася Маґда.

— Хочу провідати Арона. Він не має бажання приїжджати сюди, тож треба відвезти мене туди човном. Знаєте когось, хто може це зробити?

— Я можу, — буркнув Франк, я здивовано глипнув на нього.

— Ти? А я гадав, що тобі геть не кортить бачити його пику…

— А навіщо мені сходити на берег і вітатися з ним? Можу тебе туди доправити, якщо не дуже квапишся. Я маю вітрильника, він не надто швидкий.

— Це далеко?

— Десь з півтора години.

— Гаразд, — погодився я. — Завтра тобі підходить?

— Домовилися, — Франк, похитуючись, підвівся, втратив рівновагу і схопився за спинку стільця. — А тепер я ліпше піду додому.

Він сказав «на добраніч» і нетвердою ходою рушив до дверей.

— Про що ви сварилися? — запитала Маґда.

— Хіба ми сварилися?

— Дивний ви мали вигляд, коли я підійшла, тож подумала…

— Франк був трохи не в гуморі. Ти ж знаєш, як він ставиться до мого розслідування…

— Ти теж, я б сказала, не в найкращому гуморі, — мовила Маґда нараз дуже стомлено, ухопила свій келих і вихилила вино. — Я нині змучилася, Мікаелю. Щось останнім часом дуже мало сплю уночі. Піду я, ляжу…

Розділ 32

— Острів-Гора, — озвався Франк, показуючи рукою.

Це були чи не перші слова, які він зронив за всю мандрівку, за винятком хіба кількох команд. Вигляд після вчорашнього мав пожмаканий, блідий, з чорними колами під очима. Двічі я перехопив його прискіпливий погляд, значення якого не міг собі витлумачити.

Здалеку Острів-Гора нагадував капелюха. Чорна скеля височіла посеред острова, зелені луки оперізували її від підніжжя до лінії прибою. Франк спрямував вітрильника до широкої, відкритої бухти на східному боці острова з крейдяно-білим пляжем, який заслуговував на інші, тепліші широти. Посеред бухти з води стирчав мурований причал у формі літери Г. До нього була пришвартована з боку берега маленька моторка.

— Тут мілина, — мовив Франк. — Але я можу пришвартуватися на зовнішньому боці. Це безпечно, доки не зміниться вітер.

Він глянув на небо, уважно роздивляючись хмари, які швидко пливли над головою.

— Погода непевна. Коли здійметься вітер, я увімкну сирену. Тоді не барись, повертайся.

Я рушив причалом до берега, через зелену луку до білого двоповерхового будиночка з ґратчастими вікнами, який стояв під горою, захищений від західних вітрів. Разом з помальованою червоною фарбою стодолою і двома приземистими повітками садиба мала дуже гарний вигляд. Надворі нікого не було видно, але з комина йшов дим. На лужку паслася отара овець. Коли я підійшов ближче, вони підвели голови, глянули на мене й кинулися навтьоки, ніби не звичні до людей. Мелодійно теленькали дзвіночки на їхніх шиях. За мить на ґанок вийшов Арон. Він помахав рукою і рушив назустріч. Мені здалося, його обличчя світилося надією і сподіванням.

— Ласкаво прошу, ласкаво прошу, — примовляв він. — Я не чув, як ви прийшли, — він мигцем глянув убік бухти, насторожено й стривожено. — Вітрильник, га? Ви ж не самі припливли? Хто це вас привіз?

— Франк.

— Помічник ленсмана?

— Так, — кивнув я. — Він сюди не прийде. Почекає у човні, доки ми говоритимемо.

Це ніби заспокоїло Арона. Не знати й звідки взявся чорний собака з білими плямами й голосно загавкав, танцюючи і кружляючи навколо мене. На собаче гавкотіння з хати вийшла жінка. Вона суворо прикрикнула на пса, і той слухняно ліг, затих, мов побитий.

— Це — моя мати, — відрекомендував Арон.

Аронова матір була вищою за сина, сухорлява, навіть трохи кістлява жінка, з великими долонями і сивим волоссям, зав'язаним на потилиці в тугий вузол. У плетеному светрі й довгій вовняній спідниці, вона наче з'явилася з іншого століття — схожа на тих виснажених жінок на давніх світлинах з застиглими, німотними обличчями. Жінка була неговіркою, але зготувала каву, напекла печива. Я відставив набік філіжанку з кавою, доки пані Сьорвік, схиливши голову, промовляла застільну молитву.

Я трохи порозпитував про господарку, про те, чи не самотньо їм жити тут лише удвох. Пані Сьорвік відповідала здебільшого односкладово, уникаючи мого погляду, зате Аронові рот не замикався, він щось збуджено, часто незв'язно лепетів, сьорбаючи поміж тим каву й жадібно напихаючись тістечками. Зрештою, на тарелі зосталося одне. Арон простягнув по нього руку, як раптом материн голос ляснув у повітрі, мов батогом.

— Ароне! Бог все бачить! — Арон аж пригнувся, злякано блимнув очима спідлоба й заслонився рукою, наче захищаючись від Божої кари. — У нас гості, Ароне. Не гоже забирати останнє з тарілки…

— Усе гаразд, — втрутився я. — Мені вже достатньо. Було дуже смачно.

Жінка ковзнула по мені поглядом, ніби я ляпнув щось недоречне й безглузде.

— Ми маємо свої правила, — пробурмотіла вона.

Підвелася з-за столу, сказала, що їй треба попоратися у хліві, а нам, мовляв, є про що поговорити.

— Ваша правда, — погодився я. — Нам є про що поговорити. Але я хотів би потім і вас поросити на два слова, якщо ви не проти.

— Та добре, — кивнула пані Сьорвік без ентузіазму, ніби змирившись з неминучістю такої розмови.

— Що ви знайшли? — запитав Арон, збуджений від цікавості й сповнений надії, наче маленький хлопчик у різдвяний вечір, та я лише похитав головою.

— Усе трохи не так, як ти собі уявляєш, Ароне. Я не нарив жодних фантастичних чи сенсаційних фактів. А тут я для того, щоб з'ясувати деякі моменти…

— А-а, — не приховував розчарування Арон. — Окей…

— Але мусиш бути зі мною щирий, домовились? Навіть, якщо запитання видадуться тобі неприємними чи надто болісними, відповідати мусиш чесно.

— Окей, — повторив він знову й кивнув з серйозним виглядом.

— От і добре. Я хочу, щоб ти мені розповів про Анну та Сірі. Якими вони були, як ти до них ставився? Які між вами були стосунки? Може, з якимсь сексуальним відтінком, — Арон збентежено глянув на мене. — Скажімо, цілував їх, торкався чи може, змушував їх торкатися тебе? Ось такі речі мене цікавлять, — додав я.

Арон почервонів, озирнувся через плече.

— Я… Ви обіцяєте нічого не розповідати мамі?

— Звичайно. Усе залишиться між нами.

— Сірі була моєю коханою…

— Справді? Ти нічого про це не сказав поліції.

— Не сказав. То була таємниця. Сірі не хотіла, щоб хтось довідався. Ми… ми цілувалися.

— Ага… А того дня, коли її убили? Ви теж цілувалися?

— Еге ж, — кивнув Арон. — Я зустрівся з нею, ми собі трохи побалакали, поцілувалися. А тоді я пішов… Пішов першим, щоб ніхто не побачив нас разом.

— А щось більше робили удвох? Щось більше за поцілунки?

Арон знову почервонів.

— Ні, хіба трішки, а більшого Сірі не дозволяла. Вона була порядною дівчинкою.

— А про Анну що скажеш? Якою вона була? — при тих словах Арон пригнув голову й почервонів іще більше. — Кажуть, ти до неї чіплявся, Ароне.

— То неправда! — обурено вигукнув він. — Вона була шльондрою! Повією! Знаєте, що вона робила? Вона оголювалася переді мною, задирала спідницю, а під низом нічого не було. Коли я хотів її… вона лиш реготала з мене.

Обличчя в Арона стало, мов буряк. Він запустив розчепірену долоню у волосся, і воно наїжачилося на всі боки.

На якусь мить я завагався.

— Ти точно їх не вбивав, Ароне? Бо, якщо то був ти, тоді ми просто марнуємо наш час, і твій, і мій. До того ж, ти сповна відсидів за обидва вбивства. А ще я анітрохи не певен, чи зможеш ти повернутися на Вестьой, навіть якщо відбудеться перегляд справи. Більшість на острові не мають жодних сумнівів у твоїй винуватості.

Арон глянув на мене, у його погляді віддзеркалювалися змішані почуття — впертість, затятість і відчай.

— Вони завжди мене ненавиділи. Але я цього не робив! Я не чіпав дівчат! Я нікуди не можу податися, не можу навіть заговорити до якоїсь дівчини, щоб не налякати її до смерті. Вони бачать у мені монстра, гадають, що то я їх повбивав, це видно в їхніх очах. Я лише хочу жити нормальним життям. Не так вже багато прошу, правда? Нормальне життя. Нормальна робота. Зустріти симпатичну дівчину. Цей острівець не ліпший за тюрму. Та що я кажу, гірший! Тут нічого немає. Нічого! Лише вівці… і вітер, і дощ.

Уперше цей чоловік пробудив у мені інші почуття, відмінні від професійного інтересу. Я нерадо погодився на цю справу, я працював над нею за браком інших замовлень, і моя заангажованість більше пояснювалася прагненням витіснити з голови власні проблеми, аніж допомогти Аронові. Та раптом я збагнув його біль, ніби зазирнув у шпаринку й краєм ока побачив, що сталося з його життям, через що йому довелося пройти.

— Я спробую тобі допомогти, Ароне, — мовив я. — Я ще не опустив рук…

Вона сиділа на самому краєчку стільця, ніби чужа у власному домі, випроставши спину й склавши руки на колінах. Через її застигле мовчання я надто багато теревенив. Я виклав своє бачення справи, розповів, що вже зробив і що планую зробити, аби допомогти Аронові. Що більше я говорив і жестикулював, то затятішим ставало її мовчання. Я спробував розпитати її про сина, але відповіді були короткі й незмістовні. Поступово у розмові западали дедалі довші паузи.

— Послухайте, пані Сьорвік, — нетерпеливився я. — Опрацьовуючи матеріали справи, я помітив одну річ: ви не давали жодних свідчень ні в поліції, ні в суді.

— Вони сказали, що я не мушу, якщо не хочу.

— Правильно. Але я подумав собі, що ви могли б усе-таки свідчити заради сина.

Пані Сьорвік довго мовчала. А коли мовчанка затягнулася так, що я вже й не сподівався на її відповідь, вона раптом глянула мені просто в вічі.

— Ви невіруюча людина, адвокате Бренне, чи не так?

— Я вірю, що можливо, існує якась…

Погляд її був невблаганний.

— Але ви не вірите в Бога. Ви не вірите у Всемогутнього Господа, який знає кожну живу істоту на землі, без волі якого навіть мала пташина не впаде додолу, який є єдиним суддею живих і мертвих…

— Ні, у такого Бога я не вірю.

— Але вірю я. Я вірю у справедливого Бога. Я знаю, Він береже мене і моїх близьких, знаю, що нічого в світі не відбувається без його на те волі, навіть якщо нам не завжди під силу збагнути сенс його діянь.

Я трохи розгубився.

— Так, я розумію. Але не можу збагнути, який це має стосунок до справи?

Тонкі уста стиснулися у напружену риску, зморшки, здавалося, ще глибше воралися в обличчя. До мене поволі почало доходити, що ця жінка має на увазі.

— Ви гадаєте, він це зробив? Про це намагаєтесь мені натякнути? Ви вважаєте, що Арон убив обох дівчат! — я був приголомшений до краю. — Ніби Бог… має свій план, тобто вкладений певний сенс у те, що сталося?

Мій голос мимоволі згас. Було щось незбагненно жахливе в такій несхитній вірі, незламному переконанні, ніби в усьому, що відбувається, є намір Божий. То була віра, яка не залишала місця людяності, любові чи милосердю.

— Навіть пташина не впаде мертвою додолу без Божої на те волі, — повторила пані Сьорвік. — Арон несе ношу гріха. Завжди її ніс. Не знаю, як ви збираєтеся змінити стан речей, змінити те, що вже сталося.

Ми довго дивилися одне на одного. Мабуть, кожен бачив перед собою цілком чужу людину, світогляд якої так глибоко відрізнявся від власного, що порозуміння було просто неможливе.

— Для нас краще жити тут, — додала жінка. — Краще і для мене, і для Арона, ніхто не… Так ліпше для всіх!

Мовчання між нами бубнявіло, ставало густим, тягучим, в'язким. Я радісно стрепенувся, коли з-над моря долинуло жалібне завивання протитуманної сирени, звук наростав і стихав, аж доки згас сумним зітханням.

Розділ 33

Тільки-но ми вишили на більш-менш відкритий простір, я відразу помітив різницю. Вітер налітав шквалами, ледь не кладучи набік вітрильника, завивав у натягнутих канатах, змушував вібрувати щоглу й троси, що утримували вітрила. Франк звелів мені одягнути непромокальний костюм і рятувальний жилет. Коли я перевдягнувся, він простягнув мені мотузку з карабінними замками з обох кінців.

— Страхівка! — гукнув він, показуючи, як зачепити один карабін на жилеті, а інший — за міцний кронштейн на кокпіті.

Море вже почало грати. Вітрильником теліпало на бурунах. Коли налітав шквал вітру, його кренило так сильно, що вода перехлюпувала за облавок. Я з усієї моці вчепився однією рукою за леєр позад себе, не в змозі відвести очей від почорнілого моря, що, пінячись, заливало палубу.

Небо над нами потемніло. Вугільно-чорні хмари стрімко наповзали з моря і невдовзі затягнули все небо. Лише над самим північним небокраєм ще було ясно, але й та пасмуга блакиті швидко зникла. Вітер змінив голос, ніби перейшов у вищі регістри, і тепер рівно й моторошно завивав. Франк змагався зі стерном. Щоразу, як вітер міцнішав, він упирався ногами, стискав румпель і відхилявся назад, намагаючись втримати курс.

— Усе гаразд? — гукнув я.

Франк усміхнувся, киваючи, але мене це не заспокоїло. Його усмішка була натягнута, в очах — дивний полиск, ніби від лихоманки. Я всю увагу зосередив на леєрі, лиш би його не відпустити.

Ми виходили у відкрите море. Назустріч безконечною вервицею котилися від самого горизонту могутні хвилі. Я відчув, як вітрильник змінив свою поведінку. Стихло гостре, наче сердите, гупання по обшивці суденця. Це вже було справжнє море, грізний і суворий океан. Ніс яхти невблаганно задирався угору, ніби невидимий коркотяг намагався витягти корок з пляшки; вище та й вище, аж перед очима постало небо. Та не встиг я подумати, що ми ось зараз перевернемося, Франк посунув стерно від себе, вітрильник перевалив через гребінь валу й помчав у наступне провалля між хвилями, у шумовинний вируючий хаос. Я цупко тримався за кокпіт, щоразу переводив подих, коли ми щасливо проминали черговий вал, і міцно стискав зуби, аж хрумтіли щелепи, чекаючи наступного. Згодом я помітив, що хвилі котилися зовсім не так рівномірно й монотонно, як це здавалося; вони клекотали й нуртували без перепочинку, з горами й долами, але й рівними заводями час до часу. Я помічав, як Франк вистежує оті пологі видолинки між хвилями й намагається виминути місця, де море вирувало білим шумовинням, ведучи вітрильника зигзагом, вибираючи шлях найменшого опору.

Поступово я упевнювався, що Франк знає свою справу й контролює ситуацію. Уже й розпружуватися почав, обернувся до Франка гукнути йому щось підбадьорливе, мовляв, усе гаразд. А тоді як грюкнуло!

Наче вистріл, виляск батога просвистів, протинаючи виття вітру. Я уявлення не мав, що б то могло бути, але знав, щось луснуло, щось подалося під натиском оскаженілої стихії, і це не обіцяло нічого втішного. Відразу після ляску почувся громовий тріск, суденце задрижало, ніби розвалювалося на дрібні скалки. Я відчув, як ми втратили потугу й стрімкість руху вперед, тож коли надійшла наступна хвиля, Франк не зумів утримати носа вітрильника проти вітру. Краєм ока я встиг помітити велетенську стіну води над своїм плечем.

— Тримайся! — верескнув Франк.

Я відчайдушно вчепився за поручні, коли човен перевернувся набік. Хвиля накрила нас, здавалося, ніби тонна крижаної морської води звалилася зверху. Коли я знову випростав спину й роззирнувся навколо, ніяк не міг зорієнтуватися у просторі, мені запаморочилося в голові, ніби від удару.

— Генуя-фал полетів! — крикнув Франк мені в вухо, а коли я непорозуміло витріщився на нього, показав рукою на ніс яхти. — Трос, який тримає переднє вітрило. Треба зняти вітрило й закріпити його вздовж фальшборту, доки воно не порвало весь такелаж.

Я глянув уперед: переднє трикутне вітрило, яке раніше нагадувало пружне крило чайки, тепер провисло й звисало ганчіркою з носа. Щоразу, як ми западали у морську безодню, вітрило наповнювалося водою. Корпус болісно здригався, коли вітрильник намагався звільнитися від багатотонної мертвої ваги, що тягнула ніс донизу.

— Тобі доведеться відчепити те шмаття, нам конче треба звільнитися від вітрила, — крикнув Франк, показуючи рукою і пояснюючи, що треба робити. — Пройди на ніс і закріпи вітрило, інакше воно зачепиться за стерно, а тоді йому гаплик.

Я не повірив власним вухам.

— Пройти на ніс? Ти серйозно?

— То, може, сам хочеш взяти стерно?

Я відчепив страховку й порачкував палубою уперед. Останні метри на відкритому просторі носової частини палуби були найгіршими. Я вичікував, вираховував наближення хвиль, а тоді рвучко допався до носа за ті кілька секунд, що ми зависали між двома гребенями. Мої руки намацали металеві поручні, я встиг міцно схопитися, а ніс уже став сторч, поринаючи в наступний вал води. Мною шарпало й теліпало, я заплющив очі, намертво вчепившись у поручні. У наступній западині між хвилями мені пощастило знову припнутися страховою мотузкою. Я відчув себе трохи впевненіше, повернувся спиною до оскаженілого моря і взявся до роботи.

То була виснажлива праця. Не тільки тому, що вибрати з води мокре вітрило й прив'язати його до фальшборту важко фізично, більшість своїх сил я витрачав на те, щоб втриматися на палубі. Це було схоже на гарцювання на дикому, необ'їждженому коні, який скажено галопує і кидається на всі боки, намагаючись скинути з себе вершника. А ще мене несамовито нудило. Морська хвороба не діймала, доки я міг бездіяльно стояти й дивитися уперед на розбурхане море, та щойно нахиляв голову, намагаючись зосередитися на тому, що робив, нудота підступала до самого горла. Я працював, пітнів, мерз і блював. Штивна, ковзка, непіддатлива парусина відчайдушно виривалася й лопотіла на вітрі. Пальці закоцюбли від холоду так, що я ледь не вічність витрачав на зав'язування звичайного вузла. Не знаю, скільки часу все тривало.

Коли вітрило було врешті-решт надійно прив'язане уздовж борту, я знеможено опустився на палубу, прихилився спиною до поруччя, обійнявши обома руками леєри, звісив униз голову; від самої лиш думки, що треба поворухнутися, мені ставало зле. Я чув, як гукає Франк, але не розумів слів, підвів очі — він махав мені, щоб я повертався до кокпіта. Я кивнув, підняв догори розчепірені пальці руки.

— П'ять хвилин, — крикнув я, виразно вимовляючи слова.

Франк зрозумів і теж кивнув у відповідь.

Минуло трохи часу, мені попустило. Я обережно став на коліно, відчепив страховку, підтягнув під себе одну ногу, готовий перетнути ті кілька метрів мокрої, слизької палуби. Вітрильником вже не так шарпало, відколи згорнули переднє вітрило. Франк підняв угору долоню, даючи знак почекати. Йому ліпше було видно ситуацію, ніж мені. Він пильно придивлявся до моря, усе ще не опускаючи долоні, а іншою рукою автоматично керуючи стерном. Я чекав, чекав. Не зводив очей зі щогли. До неї було зо три метри.

Рука махнула мені, губи ворушилися, Франк щось вигукував.

Мені здалося, він кричить: «Давай! Давай!» Я рвонув уперед, зігнувшись, як спринтер, який бере прискорення на старті. Зробив крок, потім — другий, ось-ось мав опинитися у безпеці. Простягнув руку, щоб ухопитися за щоглу заледве за двадцять сантиметрів від мене, як палуба пішла з-під моїх ніг. Я невагомо завис у повітрі. Перш ніж встиг збагнути, усвідомити, що трапилося, перш ніж устиг налякатися, темні води зімкнулися над моєю головою.

Я був у морі сам. Час до часу хвилі накривали мене, але не часто. Рятувальний жилет тримав на поверхні, мною кивало, наче ґумовим каченям. Ще кілька хвилин я бачив щоглу яхти, а потім вона зникла з очей. Щоразу, опиняючись на гребені хвилі, я витягував шию, намагаючись побачити яхту або біле шумовиння прибою біля берегів якогось з островів чи принаймні скелі. Але навколо лише вирувало море й завивав вітер, женучи свинцево-сірими водами довгі пінисті буруни.

Помалу я починав розуміти, що загибель мені загрожує не від утоплення. Задовго до того, як потонути, я замерзну на смерть. Спершу холод пронизав фізичним болем. Перший шок перехопив подих і майже паралізував. Потім я відчув, як пече шкіра. Палючий біль проникав дедалі глибше, наче до кісток пропікав, а тоді помалу почав відпускати. Я подумав, що, певно, звикаю до студені, однак швидко збагнув, як помилявся. Крижана вода поволі крала моє життя. Інстинкт самозбереження подав мені імпульс страху, та ненадовго, страх змінився якоюсь затуманеною апатією.

— Рухайся! — велів я сам собі. — Треба плисти. Не завмирати ні на мить. Чуєш, Мікаелю! Пливи або помреш!

Я спробував послухатися голосу розуму. Повернувся спиною до хвиль, загрібав руками, молотив ногами. Змах руками, ще один. Відчуття просування уперед не було, я наче стояв на місці. Я вмовляв себе, що це не має жодного значення, головне — намагатися плисти, знову й знову.

Та я немов роздвоївся. Одна моя частина, зціпивши зуби, боролася за життя, а інша стояла осторонь, спостерігала. І оцей інший Мікаель Бренне глузливо й погордливо посміхувався зі своїх відчайдушних зусиль, мовляв даремно стараєшся, а може, це нагода позбутися усіх проблем, уникнути приниження у суді, забути кривдне падіння у прірву від блискучого адвоката до підсудного.

Змахи рук, молотьба ногами дедалі більше втрачали на силі, не даючи жодного ефекту. Я невблаганно слабнув, аж доки цілковито ув'яв. Руки й ноги бовталися, мов неживі, у розбурханих хвилях, а змерзле серце билося так повільно, що кожний удар ставав несподіваним.

Розділ 34

Я прийшов до тями в сутінках під рівномірне татахкання дизельного двигуна й не міг зрозуміти, де я. Лежав під купою навалених на мене ковдр, та однаково цокотів зубами, дрижав і трусився, промерзлий до самого спинного мозку. Крижаний холод моря наче увійшов у мене і не збирався покидати моє тіло.

Потім наді мною схилився Франк. Його обличчя видалося безбарвним у примарному світлі. Він підіткнув ковдри під моє голе тіло.

— Скоро будемо на місці, Мікаелю, — мовив він.

Я хотів запитати, як він знайшов мене й куди ми прямуємо, та доки спромігся на слово, його обличчя зникло з-перед моїх очей, я знову залишився сам. Мене, мов загублену душу, носило морем поміж велетенських, наче гори, хвиль, і то було найсамотніше місце на всій землі. Я хотів гукнути Франка, але не здужав, і це мене налякало.

А тоді знову зісковзнув у пітьму, яка поглинула все: і страх, і холод.

Коли ж отямився знову, наді мною схилялося вже інше обличчя. Маґдине. Чутливою шкірою відчував м'яку постіль. Яскраве світло різало очі, а незнайомий голос щось тихо й басовито бубонів. Чиясь рука підняла мою голову, я відчув на язиці гіркий присмак піґулки. До губ піднесли склянку, вода потекла з кутика рота, крихітний струмочок, від якого стало мокро на грудях. Наче немовля або немічний старець.

Холод і тепло. Я тремтів і пітнів, цокотів зубами й парував від гарячі. Судомно намагався вдихнути в легені повітря. Грудна клітина стала тісною і важкою, ніби хтось привалив мене каменюкою. Щоразу, коли я прокидався, Маґда була поруч, сиділа на краю ліжка й читала, я чув шерех від гортання сторінок. Вона пахла ваніллю і квітами.

Якось розплющивши очі, я не побачив Маґди, на її місці сидів Франк. Я відчув його запах ще до того, ж побачив, — змішаний сопух сигаретного диму, поту й алкоголю. Він незмигно вдивлявся мені в обличчя, ніби хотів там щось відчитати. Коли наші погляди зустрілися, Франк відвів очі.

— Привіт, Мікаелю! Як твої справи?

— Уже ліпше, дякую, — прошепотів я. — Дай води…

Франк запопадливо підхопився зі стільця, заметався кімнатою, приніс води, знайшов піґулки, підбив подушки й поправив ковдру.

— Ти мене знайшов. Я гадав, що… я гадав, що це вже кінець.

— Я — теж. То був потужний шторм. У такий шторм майже неможливо побачити людину поміж хвилями. Я й не сподівався тебе знайти, просто курсував туди й сюди, бо не міг покинути пошуки. Але особливої надії, зізнаюсь, не мав. А тоді раптом побачив тебе. Ти, мов неживий, гойдався на поверхні. Лице біле, наче крейда. Я не мав сумніву, що ти мертвий.

Погляд Франка блукав десь далеко, пальці тремтіли, він ніби знову подумки перенісся у шторм. Але я не надто прислухався до його слів. Думав про інше. Бо саме тієї миті, коли втратив твердь під ногами й шубовснув у воду, я бачив перед собою Франка. Бачив, як перекосилося гримасою його обличчя, як різко він потягнув на себе стерно. Ще щось було в його погляді: лють, відчай, щось темне, що змусило мене запідозрити — невипадково я упав за облавок. Франк, по суті, намагався убити мене. Чекаючи смерті в холодній воді, я знав: якщо він зіштовхнув мене зумисне, то це було досконале вбивство, яке ніколи ніхто не розкриє.

Я заплющив очі.

— Мені треба поспати, — прошепотів я.

Коли прокинувся, поруч нікого не було. У кімнаті посутеніло, мене знову огорнув страх.

За день я на кілька годин встав з ліжка, а ще за день вирушив на прогулянку. Чисте, аж прозоре, повітря, яскраві барви. З півночі віяв холодний вітер. Я хапав дрижаки, хоча й убрався в усі теплі речі, які мав з собою. Я поволі брів між маленькими будиночками. Хай ще неміцно тримався на ногах і почувався слабким, прогулянка подіяла на мене підбадьорливо.

Я надибав лавку в захистку від вітру й сів. Обернув обличчя до сонця, відчуваючи на шкірі тепло його променів. Перехожі кивали й віталися. Куди й поділася ворожість і підозріливість. Спершу я дивувався, а потім подумав, мабуть, причина в тому, що я ледь не загинув у морі. Ці люди знали, що таке море, яке воно буває свавільне й норовливе, як блискавично тиха гладінь обертається штормом і як мало бракує — лише крок — до біди. У морі споконвіку, відколи на Вестьой живуть люди, гинули сини, брати й чоловіки. Тож розуміли, яке це неймовірне диво, коли море відпускає жертву зі своїх пазурів, тому усміхалися мені. Я кивав головою і теж усміхався.

Пер Твейт гепнув поруч зі мною на лавку.

— Я чув, ви мали осінню купіль. Як почуваєтесь? Мерзнете?

Я трохи ошелешено глянув на нього.

— Мерзну? Так, справді, мерзну. Здається, ніколи не зігріюся…

Він засміявся, його розвеселило моє здивування.

— Я побував у морі двічі, — мовив він. — Бачте, я ж рибак, як і мій батько, і батько мого батька, і мій прадід… Першого разу ми обледеніли біля узбережжя Фінмарку. Іноді, за певних обставин, буває, холодом завіває з просторів Фінмарку. Тоді потік зимного повітря плине лавою по долині Альти, ніби зріджений кисень, і розстилається понад фьордом. Було так холодно, що вам годі й уявити. Хвиля, перехлюпуючи через облавок, замерзала на кістку за лічені секунди. Лише за кілька хвилин моторка обмерзла тоннами криги, рівновага човна дестабілізувалася, нас водило колами. Ми розуміли, чим це загрожувало, негайно послали сигнал «SOS» по 16 каналу, і вже за десять хвилин нас виловили з води, — Пер задумливо подивився на мене. — Але то були найзимніші десять хвилин у моєму житті. Добряче пробрало! Роками той холод не відпускав…

— А інший раз?

— Іншим разом все сталося не так далеко звідси, — Пер кивнув великим пальцем через плече, убік моря. — Був шторм, шалена ніч… Мене змило хвилею за борт. Я вже думав, мені гаплик. Знайти людину в розбурханому морі неможливо.

— І як все було?

— Наступна хвиля підняла мене на гребінь, закружляла так, що я вже не знав, де низ, а де верх, і гарненько поставила назад на палубу, звідки взяла, — Пер голосно засміявся. — Мені фантастично пощастило. Тоді я постановив собі — досить! Зійшов на берег і купив крамничку.

— То крамниця ваша?

Ходячи на закупи, я щоразу зустрічав Пера в крамниці, але ніколи не бачив його там за якимсь заняттям, окрім сварок з покупцями.

— А ви гадали, що я там лише для того, щоб гиркати на всіх? Е ні, крамниця належить мені. Але тепер нею переважно опікується невістка, я тільки наглядаю за порядком, — він закоцюбло підвівся. — Море ненаситне. Кого воно відпустило, благословенний… — прорік він.

Франка я більше не бачив, зате Маґда не відходила від мене ні на крок. Приносила попоїсти до кімнати, дбала про чисту постіль та одяг, пильнувала, щоб я не забував уживати свої ліки. Піклувалася про мене, наче про малу дитину… або чоловіка. А коли я почувся на силі, вона прийшла до мене вночі. Дотик її пучок пальців до шкіри викликав у мене трем. Вона сіла на мене зверху, і вперше від дня порятунку холод і темінь послабили свої лещата — я по-справжньому зігрівся.

Я лежав на ліжку, ніжився у дрімоті, доки її пальці вимальовували візерунки на моїх грудях і передпліччі.

— Я міг би лежати так вічно, — пробурмотів я. — Може, мені покинути практику й перебратися сюди, як кажеш?

Пальці завмерли. Я розплющив очі й побачив глибоку зморшку на її чолі.

— Я колись була заміжня, ти знав?

— Ні.

— Мені лише двадцять виповнилося. Доволі юна, доволі дурна. Він був…

— Як його звуть?

— Томас. Його звали Томас, і він був вродливим. Чорне волосся, чорні очі — таких часто можна зустріти тут, на узбережжі. Мореплавці з Португалії та Іспанії, які зазнали кораблетрощі біля цих берегів, залишили нам свої гени. Я не могла з ним набутися. Ми одружилися у травні, щоб більше не розлучатися. Тоді й почала господарити в кав'ярні й пансіонаті. Вони належали йому. Томас успадкував їх від своїх батьків.

— Що ж трапилося?

Маґда скривила уста.

— Як уже мовилося, він був вродливий і дуже привабливий, проте ні на що не годящий. Не вмів виконувати хай нудні, але дуже потрібні обов'язки. Бути власником заїжджого двору для нього означало можливість щовечора просиджувати за столиком, безкоштовно напиватися і розважатися з друзями. Я, дурненька, гадала, що так і має бути. А одного дня він просто зник.

Я аж на ліктях підвівся у ліжку.

— Ти жартуєш!

— Та ні, це правда. Пропав. Спершу я думала, загинув, потрапив у якусь біду, але потім, виявилося, його бачили, спочатку — на поромі, потім — в автобусі, що прямував на південь. Довелося змиритися з долею покинутої. Та й не мала я часу сушити собі голову, навіщо він так зробив. За кілька тижнів після його зникнення до мене на острів приїхав директор банку, сів зі мною і розтлумачив стан фінансових справ. Великий борг, повністю зужитий касовий кредит, надто низькі прибутки. Він вважав мій бізнес безнадійною справою, радив, власне, відмовитися від нього, але я… я нічого, окрім цього, не мала, тому не відмовилася. На щастя, я була головою товариства підприємців. Справжнісінька проформа, але головування дозволило мені продовжити займатися приватною справою. Потроху я навчилася господарювати. Тепер усе налагодилося…

— А Томас? — поцікавився я.

— Я розшукала його майже через рік. Він переїхав до міста, звідки ти, — Маґда засміялась. — Бачив би ти його обличчя, коли, відчинивши двері, він уздрів на порозі мене. Спершу не хотів впускати. Томас мав темненьку мініатюрну співмешканку, яка не бажала мене бачити. Закінчилося тим, що ми пішли до кав'ярні, а дівка верещала нам у спину погрози.

— І що він сказав?

Маґда засміялася, гірко й невесело.

— Що шлюб і робота — це не для нього. Я запитала, чи не хотів би він повернутися, а він відповів, що ніколи в житті навіть бачити не хоче Вестьой. Він мав дуже виснажений, випустошений вигляд, вихилив три гальби пива за півгодини… Більше я його жодного разу не бачила.

— Коли це було?

— Двадцять п'ять років тому…

Маґда знову торкнулася пучками мого передпліччя, заходилася пестити шкіру.

— Навіщо ти мені це розповіла?

— Щоб ти зрозумів. Я сама даю собі раду. Я й не сподівалася, що зумію, що впораюся, але зуміла! Я люблю сама бути господинею свого життя. Мені не треба коханого чи співмешканця, чи, не приведи, Господи, нового мужа. Маю інколи коханця, цього достатньо. І хочу, щоб так було й надалі.

— Я лише думав…

— Мені байдуже, що ти думав, — урвала Маґда. — Ти мені подобаєшся, Мікаелю, нам добре разом, але з цього ніколи не буде нічого більшого. Просто, аби ти знав…

Я сказав, що приймаю її умови. Так воно, певною мірою, й було. Насправді я не думав усерйоз про переїзд на Вестьой, моя пропозиція була радше маренням наяву, ейфорією, та все ж слова Маґди вразили мій гонор. Мені хотілося, щоб вона більше потребувала мене, ніж я її.

— Мені скоро час додому, — озвався я. — Деякі справи чекають…

Розділ 35

Дощило, коли я підходив до молитовного дому. Двері незамкнені, усередині темно й холодно. Я трохи постояв, роззираючись навкруги. Убранство зали непоказне і навіть злиденне. На вікнах висіли фіранки, колись білі, а тепер посірілі від старості. Підвіконня всіяні дохлими мухами. Я поволі пройшов залою, ступив на невелике підвищення під тильною стіною і обернувся, точнісінько, як це зробив Саломонсен того вечора, коли я був тут.

У мерхлому світлі, що ледве сіялося крізь вікна, усі барви здавалися сірими, а речі невиразними. Порожнеча тиснула майже фізично, важко було зачепитися навіть за згадки про потугу, іскрометність, напругу почуттів, які ширилися тут, наче кола на воді, того вечора. Я вже й сумніватися почав, чи було все насправді, так воно не вписувалося у мою звичну реальність. Хоча добре пам'ятав Крістіана Саломонсена саме на цьому місці, де тепер стояв я. Він дивився понад головами людей, як ось я, однак бачив не злиденність і обшарпаність, а щось цілком інше. І тоді щось вивільнилося. Щось, чого я не відаю і чому не маю слів, переповнило Крістіана Саломонсена.

Мені мурашки сипонули поза спину. У залі було холодно.

Я вийшов надвір, обійшов навколо молельні. У вікнах не світилося, але з комина цівкою здіймався дим, ледве помітний, його відразу розвівав вічний тут вітер. Позад будинку виднілися ще одні двері, які вели, вочевидь, до приватного помешкання Саломонсена, однак вони були замкнені, на мій стук ніхто не відізвався. Вагаючись, що робити, я ще трохи постояв, пороззирався навколо. Цього сірого дня навіть від краєвиду моря з нерівно покраяним узбережжям віяло скоріш меланхолією, аніж драматизмом.

Уже вирішивши повертатися додому, я побачив його. Він надходив з північного краю острова, простував уздовж скель тією стежиною, якою не так давно йшли ми з Франком. Легко перестрибував з каменя на камінь, неймовірно міцний і пружний, як на свій вік, схожий звіддаля у розхристаному плащі на великого буревісника, що лопотить крильми. Він побачив мене ще здалеку, помахав рукою. Я теж помахав.

— Навіть не знаю, навіщо замикаю, — мовив він, виймаючи з-під килимка під дверима ключі й відчиняючи двері. — Усі знають, де вони лежать. Заходьте, будь ласка, заходьте!

Він стягнув з себе дощовика, зняв зюдвестку — рибацького капелюха, повісив на вішака в коридорі, а тоді рушив поперед мене до вітальні, дуже навіть затишної. Стеля тут була низька, домівка облаштована без жодного натяку на розкіш, зате стіни заставлені книжковими полицями, меблі доглянуті й зручні.

— Какао? — запитав він.

Я радо згодився.

Коли ми потім сиділи, кожен зі своїм паруючим горням. Саломонсен зацікавлено подивився на мене.

— Я чекав на вас, Бренне. Вже й сумніватися почав, чи не передумали…

— Я завтра від'їжджаю.

— А ваше… розслідування? Прийшли до якогось висновку?

Я вже звик, що всі давно знають, що я роблю тут, на Вестьой.

— Правду кажучи, ні. Є деякі аспекти справи, яких не виявили тоді і які дають привід до роздумів, але в глобальному сенсі — нічого нового.

— Аспекти справи? — він усміхнувся, ніби мої слова його розважили. — То це така мова в адвокатів?

— Я мав лише на увазі… — зам'явся я.

— …мабуть, Анну. Ким вона була і якою вона була. Не жила за словом Божим…

— За словом Божим? Що ж, можна й так сказати… неадвокат, — мовив я, перехопивши його гострий і наче невдоволений погляд. — .Але маєте рацію, мені стало відомо про її, так би мовити, легку сексуальну поведінку. Я подумав про…

— Про що?

— Ви знали цих людей. У мене склалося враження, що всі вони належали до вашої громади.

— До Божої громади, не моєї.

— Гаразд, так, — нетерпеливо відмахнувся я. — Але собі думаю, чи… Як ви гадаєте, її ніхто не міг зґвалтувати?

— Анну? — він вражено видивився на мене. — Як, на Бога, вам спало таке на думку?

— Дівчата з провокаційною сексуальною поведінкою часто піддаються насильству. Мені натякнули на це, тому й запитую.

— Щоб хтось зґвалтував? Ні, не думаю… — він підвівся, не в змозі приховати своєї схвильованості. — Я добре її знав. Анна змалечку росла некерованою дівчинкою. Її неможливо було ні впильнувати, ні загнати в шори. Можу заприсягнути, вони намагалися, батько з матір'ю. І я теж докладав зусиль. Я — теж… Скільки бесід з нею мав, але вона… вона не відала Бога.

То був остаточний вирок Анні.

Вона не відала Бога.

— А її батьки?

— Порядні люди. Добрі християни.

— Вони б здогадалися, якби хтось посягнув на Анну?

— Мені принаймні ніколи про подібне не розповідали, — він пильно глянув мені в очі. — Навіщо оце переслідування? Що воно дасть? Хочете розпитати Х'єля? Він сидить в інвалідному візку, хворий на Альцгеймер. А мати? Вона доволі натерпілася, хіба ні? Тепер уже неможливо довідатися правду. Посієте хіба що відчай і скорботу, — священик щиро розхвилювався.

За якийсь час я запитав:

— То ви вважаєте Арона винним? Вважаєте, це він убив обох дівчат?

Він зітхнув.

— Я не міг в це повірити. Я любив Арона. То була проста душа, він мав несхитну, ясну віру. Він був у милості.

— Але саме ваше свідчення було вирішальним для вироку.

— Ні! Ні!

— Так. Ви сказали, що бачили його поблизу молельні через півгодини після вбивства Анни. Це дало змогу прив'язати його до місця скоєння злочину.

— А що я мав зробиш? Збрехати поліції і суду? Було б так правильно вчинити з мого боку, адвокате Бренне? Збрехати задля порятунку хлопця, якого любив? Це ви хочете сказати?

— Ні, звісно, ні. Даруйте, тутешнє розслідування геть спантеличило мене. Але чи вірите ви, що це його рук справа? Чи міг він убити двох дівчат?

— Не знаю… — я бачив розпач у його очах. — Не знаю, чи міг би. Люди спроможні на багато чого. Гріх реально існує у світі. Ми часто мовимо про гріх, наче йдеться про якесь теоретичне розумування, але ж так не є. Гріх, зло — речі конкретні, визначені. Вони мають запах, колір і форму, і вони всюди. Ось так… — додав він стиха. — Він міг убити. Він… і всі решта.

— Так, ваша правда…

Раптом немов стерлася будь-яка грань між нами, адвокатом і проповідником. І хоч ми послуговувалися різними словами й образами, однак володіли спільними знаннями про людей.

— Я побував у Арона і його матері, — озвався я за якийсь час. — Та зустріч дуже оголомшила мене. Я багато про неї думав.

— Он як? — привітно зблиснули запитанням його очі.

— Надто слова пані Сьорвік… Вона впевнена у винуватості Арона! Рідного сина! Ви це знали?

— Знав…

— Її обґрунтування… теологічне. Як я зрозумів, вона впевнена, що Бог ніколи б не допустив до засудження Арона, якби не було його вини, що Бог усе знає і всім править, щось у такому сенсі… — я затнувся. — Я не вірю в Бога, тож ніяк не збагну, чому це мене мучить. Щось є у її способі мислення, що гнітить, щось надто суворе й нетерпиме.

— Розумію, але, боюся, нічим не зможу вас розрадити. Бог бачить усе, Бог править усім світом, Бог в усьому і він суворий та нетерпимий… — Саломонсен усміхнувся, і його замкнуте, непроникне обличчя враз засяяло. — Та це зовсім не означає, що нам під силу його збагнути. Це не означає, ніби все, що стається, мусить статися неминуче. Вірити — це також гріх. Шляхи Господні несповідимі.

— То пані Сьорвік помиляється?

Він знизав плечима.

— Вона, ясна річ, знає свого сина, та не більше, ніж ви чи я знаємо, у чому воля Божа.

Розділ 36

Замість повертатися дорогою, я рушив понад морем. Чоботи ковзалися на мокрих кам'яних брилах. З моря сунув дощ, налітав пронизливий вітер, довелося накинути на голову капюшон куртки. Якийсь безрадісний день. Ген на заході сіре море зливалося з сірим небом. Дійшовши до каменистого плато, де колись знайшли Анну, я став і роззирнувся навсібіч. Щось невеличке й темне лежало на пласкому камені, приблизно на тому місці, де колись знайшли тіло дівчини. Мені не видно було, що саме. «Прибій, певно, викинув на берег», — подумав я. Підійшов ближче, щоб роздивитися. На брилі лежав маленький букетик троянд. Квіти були мокрі й зів'ялі, з почорнілими стеблами. Майже облетілі темно-червоні пелюстки нагадували згорнену кров.

Я не чіпав букетика, рушив далі, ховаючи в капюшон голову від дощу. У голові ненастанно звучав рефрен пісні:

You can send dead flowers every morning. Send me dead flowers by the mail. Send me dead flowers to my wedding, and I won't forget to put roses on your grave, — співав Таунес ван Зандт.

Віґдіс Віснер відчинила двері, з незворушним виглядом прийняла моє привітання.

— Рюнар на заготівельному пункті, — буркнула вона:

— Та я, власне, з вами хотів побесідувати. Можна увійти?

Віґдіс навіть з місця не зрушила.

— Про що нам бесідувати?

— Про минулі дні… Ви ж знаєте, навіщо я приїхав на Вестьой? Через убивство Анни та Сірі.

— Це я зрозуміла.

— Ви їх знали?

— Я знала, хто вони.

— Але ж вони працювали на заготівлі, то ви, мабуть…

— Рюнар усім заправляв. Я рідко там бувала.

— То він їх знав ліпше за вас?

— Так.

— Наскільки ліпше?

Мої слова її ошелешили.

— Про що ви кажете? — нарешті озвалася жінка.

— Доходили до мене різні чутки…

— А ви не слухайте!

— Мені здається, ваш чоловік мав близькі стосунки з тими дівчатами.

Збігло зо три секунди. Я не міг вловити жодного натяку хоч на якусь реакцію на її обличчі, хіба трохи зблідла.

— Ви помиляєтеся. Мій чоловік ніколи б не воловодився з повіями, — зрештою, мовила вона.

— Ви ж ніби казали, що їх не знали…

— Їх не знала, знала про них.

— Ви ревнували?

— Мені нема про що з вами говорити, — відрізала Віґдіс Віснер.

Клацання замка поставило рішучу крапку в розмові.

Вираз обличчя Стіни був зухвалий, як у малої дитини. Позад неї, на підлозі в тісному передпокої сидів хлопчик, одягнений у комбінезон, ґумові чобітки, і скиглив.

— Ми щойно прийшли з дитсадка, — буркнула вона. — Мені треба готувати обід.

— Може, я прийду, коли вкладете малого спати?

— Мені нічого більше вам розказати.

— Останнього разу ви сказали щось таке, про що я хотів би детальніше розпитати!

— Що ж то було?

— Вам начебто здавалося, ніби Анна мала старшого за віком коханця, тож мені цікаво, чи…

— Я такого ніколи не казала.

— Як не казали? Ви розповідали, ніби вона сказала, що всім чоловікам одне в голові…

— Ідіть собі геть!

Мені вже почало набридати, що люди зачиняють двері в мене перед носом.

Того вечора Маґда запросила мене на трапезу до свого помешкання.

— Мені важко почуватися невимушено, коли я вечеряю унизу, — пояснила вона. — Там мені здається, ніби я ухиляюся від роботи.

— Я міркував над тим, що ти розповіла про свій шлюб, — почав я за кавою. — Припускаю, ви розлучені?

— Хочеш до мене посвататися, Мікаелю? Ні, офіційно не розлучені. Якось руки до цього не дійшли…

— І розділу майна не було? А що з готелем? Хто його власник?

— Формально записаний на Томаса.

— Ти розумієш, що він може вигулькнути будь-якої миті й зажадати половину майна? А то й усе майно, бо ж він приніс його у ваш шлюб.

Маґда похитала головою.

— Тоді, як я з ним зустрічалася, він сказав, що я ту халабуду можу залишити собі, його вона анітрохи не цікавить.

— Це десь є на папері?

Маґда знову похитала головою, розгублено дивлячись на мене.

— Ти дуже в непевному становищі, Маґдо. Може, я допоможу тобі залагодити цю справу?

— Тобі хочеться брати на себе клопіт?

— Я можу спробувати.

— Дякую, Мікаелю. Ліпше поговорімо про щось приємніше.

— Гаразд. Розкажи, як тобі тут, на краю світу, зросталося? Я ж міська дитина. Мені важко собі уявити…

І Маґда розповіла про скрип весел у кочетах, про ясні літні днини, закоханості й щасливі хвилини, радість від повернення з вирію морських перелітних птахів, що знаменувало собою закінчення зими, про квіти в скелястих розколинах навесні, про сприятливі для рибаків дні, коли навколо рибацьких траулерів вирували табуни оселедців, і про те, як радісно було витягати на палубу обважнілі від улову неводи.

— Гарно, — мовив я.

— Так, звісно, не завжди було, — усміхнулась Маґда. — Лише інколи. А ще тоді все здавалося таким простим…

— Твоя правда. Добре, що ми не відали, що на нас чекає у житті.

Маґда прикусила губу. Мені це вже було знайомо: закушені уста означали розгубленість.

— Я знаю про карну справу проти тебе. Що тебе арештовували, ти втратив ліцензію і таке інше.

— Знаєш?

— Так, — кивнула вона. — Прочитала в газеті, побачила твоє ім'я, але не хотіла тебе хвилювати…

— То навіщо тепер про це кажеш? — я відчув, як мій голос пролунав стриманіше, ніж я того бажав.

— О, Мікаелю, усе не так, як ти думаєш! Я ж не повірила, що ти вчинив щось протиправне, я тільки… Я тільки боюся, що з тобою буде. Це тому ти повертаєшся, так?

— І тому — теж. До того ж, я втратив надію щось тут відшукати.

— Що з тобою буде? — повторила Маґда.

Я лише зітхнув.

— Навіть уявлення не маю, Маґдо…

Я встав з ліжка, вона щось сонно промуркотіла. Нахилився і поцілував її. Вона вже спала, я мимоволі відчув себе самотнім. Попри пізню годину, втоми не було, тож замість лягти й заснути в своєму ліжку, я взяв куртку й тихенько вислизнув надвір.

Розмова про те, що на мене чекає вдома, пробудила тривогу, якої не знав ось уже кілька днів. Шкребучий страх перед майбутнім змушував пришвидшити крок. Схиливши голову, я простував навмання між сонними будинками з темними вікнами. Безгучною тінню майнув за кут хати кіт, а більше ніде ні душі. Дійшовши до гавані, я звернув ліворуч і рушив уздовж берега. Перетнув поромний пірс, пройшов під двома жовтими ліхтарями, що стояли собі окремішньо, світячи в воду, потім стежка повела мене повз старі халабуди, а тоді й вона зникла поміж кущів та чагарів. Аж там я повернув назад.

Дорогою додому я вирішив пройти позаду крамниці, гадав, так буде скоріше, але, як виявилося невдовзі, я помилявся. Вузька стежка вела між чимось схожим на стару шопу й живоплотом, за кілька метрів вона звертала трохи праворуч, і я зупинився — мені не в той бік. Доки стояв, роздумуючи, куди йти, почувся протяжний скрип дверних завіс, а тоді тихі голоси. Я обережно визирнув з-за живоплоту.

На порозі цілувалися двоє. Я бачив широку спину доволі кремезного чоловіка, який пригортав до себе жінку. Він обережно вивільнився з обіймів, відступив крок назад і щось пробурмотів. Я упізнав худорляву постать Стіни, здогадався, що то, мабуть, її садок. Вона схопила чоловіка за руку, притягнула до себе, вони знову поцілувалися. А тоді чоловік обернувся, і, перш ніж він рушив через крихітний моріжок та зник за садовою хвірткою, не примітною у темряві, я на мить виразно побачив його обличчя. То був Рюнар Віснер.

Розділ 37

Прямуючи поромом до суходолу, я стояв на кормі доти, доки ми пливли вздовж берега, та коли проминули останні шхери на північному сході від острова, і важкі сірі хвилі підхопили суденце, понесли його в море, мені стало моторошно, і я зайшов досередини. Решту подорожі я міркував.

Міркував про Рюнара Віснера.

Чоловіка, який мав слабкість до молоденьких дівчат. Стіна давно вже не молоденька дівчина, та все ж набагато молодша за нього, а він, мабуть, уже на менше здатний, ніж замолоду. Мені цікаво стало, скільки ж часу тривають їхні стосунки. Довго, мабуть. Мені враз пригадалася реакція подружжя Віснерів на моє запитання, чи мають вони дітей, й ухильна відповідь Стіни про батька її синочка.

Окрім того, я не мав сумніву, що хтось застеріг Стіну від подальших балачок зі мною. Після першої розмови ми розійшлися досить приязно. Вона охоче розповідала і навіть тішилася, що може допомогти. Наступного ж разу поводилася штивно й відсторонено. Я припускав, що то Віснер заборонив їй зі мною спілкуватися.

Потім я думав про Франка.

Цього ніколи не довести, та все ж я підозрював його в спробі вбити мене. Єдиною підставою для такого вчинку, наскільки я міг звести все докупи, було те, що я влучив наосліп, безтурботно переповідаючи йому свої теорії про ревність як мотив убивств. Франк був закоханий у свою двоюрідну сестру Анну так пристрасно і відчайдушно, як тільки може закохатися юнак. Він обожнював її, молився на неї, але Анна була, на жаль, лярвою, сільською курвою, котра скидала трусики перед першим-ліпшим. Але не перед Франком… Його ж наділяла лише байдужістю й презирством. Таке може зірвати дах будь-кому.

Я зітхнув, розуміючи, що можу також помилятися. Можливо, Франк зовсім і не мав наміру позбуватися мене. Я міг усе неправильно витлумачити. До того ж, він повернувся і врятував мене. Та, можливо, він плавав туди й сюди лише заради видимості пошуків, а моє безвольне тіло в воді побачив випадково. Може, його охопило каяття. Або ж подумав, що я вже мертвий. Я не знав…

Я сходив трапом на суходіл у такому ж пригніченому настрої, як сходив на берег Вестьой майже три тижні тому, ні на крок не наблизившись до розв'язку загадки. Усе, що мав, — довільні теорії без жодного незаперечного доказу. Моє авто з сірими, запилюженими й брудними вікнами чекало мене на паркувальному майданчику набережної. Я поклав валізи в багажник і вже сідав за кермо, коли почув, як хтось гукає мене на ім'я. Я обернувся і побачив Франка. Той поспішав до мене.

— Привіт! Я чув, ти сьогодні додому. Хотів лише попрощатися…

Ми купили в ятці на причалі каву в паперових горнятках і сіли на лавку. Сиділи й дивилися на море. Вестьой виднівся ледь помітним згустком на затягненому серпанком видноколі.

— Дійшов якихось висновків за ці три тижні?

— У справі?

— Еге ж. Наблизився хоч трохи до зняття з Арона звинувачення?

Його чорний, ледь звологлий чуб нависав на чоло. Франк мав стомлений вигляд.

— Ні, навряд чи наблизився, — визнав я, і мені здалось, у його очах промайнуло полегшення. — Ти, певно, радий позбутися мене, — додав я, але Франк лиш знизав плечима.

— У кожному разі було приємно…

Франк провів мене до авта, простягнув руку.

— Можливо, тобі треба просто змиритися з тим, що Арон це зробив, Мікаелю, як я і казав…

— Можливо, — мовив я, а він скупо усміхнувся.

— Ти впертий, як дідько. Ніколи не змиришся, нє? Будь реалістом, Мікаелю! П'ятеро чужих було тоді на Вестьой, і доведено повну непричетність усіх п'ятьох. І що б ти не думав чи не придумував, Арон був і є дивною особою. З-поміж усіх на острові я бачу лише його в ролі убивці.

— Імовірно, ти маєш рацію, — сказав я без переконаності в голосі. — Дякую, Франку. Бувай!

Тільки тоді, як я сів до авта й нарешті завів з третьої спроби двигуна, мій мозок зафіксував крихітну деталь, яка не вписувалася у загальну картину. Некоректну деталь, яка суперечила фактам. Така собі несуттєва, маленька деталь, я навіть сказав собі, що то обмовка, навряд чи має якесь значення, та все ж вимкнув запалення і вийшов з авта. Я бачив Франкову спину, яка ось-ось мала зникнути за кутом одного з сірих, непоказних будинків, що були центром цього містечка, і гукнув його. Франк озирнувся, зупинився, побачивши, що я його наздоганяю.

— Що сталося?

— Що ти сказав, оце щойно? — запитав я.

— А що я сказав?

— Щось про прибулих на острів, непричетних до справи. Скільки їх було, ти казав?

— П'ятеро. А в чому річ?

Я похитав головою.

— Ти помиляєшся. Чужих було троє.

Тепер настала Франкова черга хитати головою.

— Та ні, то ти помиляєшся. Я знаю, як було, Мікаелю. Ця справа наклала глибокий відбиток на все моє життя, а коли трапилася нагода, я вивчив усі матеріали з лупою. На день убивства на острові було п'ятеро сторонніх людей. П'ятеро чужих.

— То чому в матеріалах справи мовиться лише про трьох подорожніх, можеш мені сказати? Куди поділися решта двоє?

— Що ти маєш на увазі?

— Куди поділися ще двоє?

Розділ 38

Сюнне замислено дивилася на мене.

— Двоє чужинців, про яких не згадується в матеріалах справи? Цікаво! Хіба що це непорозуміння…

— Непорозуміння?

Сюнне відмахнулася від мене рукою.

— Ти ж знаєш, що я мала на увазі. Фантомний спогад. Або ж питання дефініції. Скажімо, двоє, які колись раніше жили на острові, а тоді просто навідалися в гості додому. Наскільки вони чужі, ось в чому питання, хіба ні?

— Гм, таке можливе, — неохоче визнав я. — Але не думаю. Надто вже впевнений був Франк у своїх словах. Я ще раз переглянув матеріали й знайшов лише трьох відвідувачів на Вестьой в актуальні для нас дні. Двоє сантехніків, які працювали на новобудові, і мандрівного комівояжера. Усі твоє мешкали в готельчику над кав'ярнею і мали алібі на момент скоєння злочину.

— А ті двоє, яких немає у справі? Хто вони? Що про них казав твій приятель, помічник ленсмана?

— Він не пригадує імені чи подробиць, але переконаний, що то були туристи.

— Ото й усе, що пам'ятає?

— Боюся, так. Та хтось, можливо, пригадає більше.

— Можливо… Дивно, — знову похитала головою Сюнне. — Свідки в кримінальній справі просто так не зникають, Мікаелю. Хай протокол допиту десь загубився чи зник в інший спосіб, але ж мали залишитися хоч якісь сліди в переліку документів. Ти перевіряв?

— За кого ти мене маєш? Не бракує жодного протоколу, немає жодних розбіжностей з переліком.

— І ще одне мене цікавить. Якщо я правильно тебе зрозуміла, ти допускаєш, що цей Франк міг бути вбивцею?

Я кивнув.

— Бо намагався убити тебе, так?

— І тому, що мав мотив. Ревнощі. Він був шалено закоханий у свою кузину.

— Ти певний, що він намагався позбавити тебе життя?

— Ні, можу помилятися, — я потер долонею чоло. — Є ціла низка інших цілком вірогідних пояснень тому, що сталося. Та якщо ти запитаєш про моє шосте чуття…

— Воно тобі підказує, що таки намагався…

— Таки намагався.

— Окей, я приймаю пояснення. Але якщо він убивця, Мікаелю, чому ми повинні вірити його словам про ще двох чужинців на острові? Цілком імовірно, він намагається відвести підозри від себе, а тебе відіслати на марні пошуки примар.

— Так, якщо він убивця… Але ж ми цього не знаємо напевне.

Сюнне задумливо почухала носика.

— То що ти надумав?

— Погнатися за двома зайцями водночас. Знайти зниклих свідків, якщо вони існують у природі, і впритул придивитися до Франка.

— А подружжя Віснер?

— Не знаю… Ти б могла замовити перевірку рахунків фірми Віснер-Риба AT?

— Що це нам дасть?

— Бог його знає… Рюнер Віснер так забрехався, що я б хотів пересвідчитися, чи він насправді солідний підприємець, чи тільки вдає. А як твої справи, Сюнне? Як тобі жилося без мене? Сумно й самотньо? Стужилася за мною?

— Так, Мікаелю! Ридала неспаними ночами…

— Що сталося з твоєю зачіскою, ти підстриглася?

Її рука мимоволі потягнулася до волосся.

— Браво! Ти помітив! Як тобі?

— Вона… чому нерівно підстрижено?

Сюнне зітхнула.

— Так має бути. Невже важко просто сказати, що гарно?

— Мені більше подобалося, як було перше…

Кабінет видався ще меншим, ніж був раніше, і викликав ще більшу клаустрофобію; пані Сьоренсен демонструвала ще більшу турботу й материнське піклування. Вона протиснулася між столом і стіною, поставила переді мною на стіл свіжозаварену каву й пильно глянула на мене.

— Сюнне розповідала, що ви впали в воду, — мовила вона й мимохідь здригнулася. — Але вигляд маєте добрий, ліпший, ніж до від'їзду.

— А ви незмінно дивовижно вродлива, пані Сьоренсен, — не залишився я у боргу, і вона тепло й дзвінко засміялася. — Що відбувається з Сюнне? — поцікавився я.

— Це ви про молодого чоловіка, Свейна Єнсена?

— Між ними серйозні стосунки, як гадаєте?

Радість від одержаного дозволу трішки попліткувати про любовні справи своєї шефової осяяла обличчя пані Сьоренсен.

— Цього разу, мабуть, так. Принаймні він затримався на довше, ніж решта.

— О! То молодих чоловіків багацько було?

— Чимало, однак мало хто утримувався більше кількох тижнів. Зате цього разу… вони цілими днями просиджують на телефоні, і, мені здається, я помітила новий полиск у її очах. Це пішло б їй на користь, мушу вам сказати. Вона надто багато працює і надто худа.

Може, і справді, худа, але коли Сюнне кілька годин по тому з'явилася темним силуетом на порозі, я помітив лише витончені, досконалі лінії.

— Ти повинен зателефонувати Рюне.

Я промовчав.

— Він починає нервувати, Мікаелю. Каже, ти не відповідаєш на його дзвінки.

Я далі відмовчувався. Сюнне зітхнула, увійшла до кабінетика, протиснулася на стілець між столом і стіною.

— Чорт, як тут тісно! — вона рідко лаялася.

Мені дуже хотілося виставити її геть, але я не зміг. Вона підтримала мене, коли всі відвернулися, вона подбала про мене. Я не міг собі дозволити втратити її ще раз.

— Я… — почав я і затнувся. — Я страшенно боюся, — нарешті видушив з себе. — За три тижні почнеться суд, і я знаю, що мене засудять.

— Не конче! Цілком може статися й так…

— Я не зумію виграти цієї справи, Сюнне. Годі себе обманювати. Мене засудять і надовго посадять. Можу закластися, ти давно вже про все розпитала Рюне й знаєш, що я маю рацію.

— Ми, справді, розмовляли про це, — зізналася Сюнне. — Але опускати руки не варто. Доки нема вироку, ти не програв. А навіть якщо тебе засудять, це ще не кінець світу. Життя триває…

Я похитав головою.

— Це — кінець світу.

Сюнне вже розтулила рота запротестувати, але я її випередив.

— Я адвокат, Сюнне. Єдина моя кваліфікація. Ніколи раніше ніде не працював. Коло мого спілкування — адвокати й юристи, друзі теж з тих кіл. Я не маю родини, братів і сестер, не маю дітей чи дружини. Єдина рідна душа — мій батько, та його присутність у світі примарна. І це я ще нічого не сказав про своє фінансове становище. Будинок піде з молотка… Майбутнє обмежується трьома тижнями. А далі — чорна пустка. Наче діагноз про смертельну хворобу…

Сюнне якийсь час сиділа, не зронивши й слова.

— Усе правильно, — нарешті озвалася вона. — Я б мала, вочевидь, помовчати. Не думаю, що уявляю, як воно тобі. Але, на мій погляд, ти маєш вибір: можеш здатися, а можеш боротися далі. Ти завжди боровся, незважаючи на перепони. Цим я, власне, і захоплювалася у тобі. Ти ніколи не здавався.

Нараз мене охопив напад люті, я відчував, як гнів розпирає груди. Хотілось закричати на неї, що вона не має права ставити мені вимоги, хай би виміталася і свою премудрість забирала з собою, звідки їй знати, як це воно — бути мною. Натомість вимівся я.

— Мені час іти, — процідив стиха.

— Куди?

— До батька. Я вже вічність його не бачив.

— Поговори з Рюне, — гукнула вона мені вслід. — Уникати його — не вихід. І справа твоя не зникне сама собою!

Батько сидів у глибокому фотелі в фойє серед інших жінок та чоловіків похилого віку. Працював телевізор, більшість не зводили з нього погляду. Батько теж дивився, але його очі й обличчя скидалися на застиглу маску, ніби яскраві кольори й мигтливі рухи на екрані були якимись абстрактними, непізнаваними візерунками, позбавленими сенсу.

— Тату, — покликав я, схилившись над ним.

Він обернувся, погляд просвітлів. Його радість від зустрічі зі мною була чистою і нефальшивою.

— Це ти! — вигукнув він, але очі відразу потьмяніли, він ніби на стіну наткнувся. Я знав у чому річ. Батько або забув моє ім'я, або не міг пригадати, який стосунок він має до мене.

— Радий тебе бачити, тату! — мовив я з наголосом на останньому слові. — Я Мікаель. Твій син Мікаель.

Він спроквола кивнув, ніби одержавши підтвердження своїх давніх підозр.

— Так, це ти, Мікаелю. Маєш добрий вигляд…

— Ти також, тату.

— Давно тебе не бачив.

— Так, тату, надто давно. Може, підемо до твоєї кімнати? Погортаємо давні світлини?

— Дуже радо, — знову прояснів батько.

То було, ніби програвати стару грамофонну платівку. Таку розмову ми мали не раз, і майже щоразу вона відбувалася однаково. Я допоміг йому підвестися, він тримався за мою руку, доки ми повільно ступали коридором. Батько уважно придивлявся до кожних дверей, повз які ми проходили. Губи його безгучно ворушилися, він читав таблички з іменами, бо не пам'ятав, де ж його кімната. Він щодня ходив вічним маршрутом цим коридором між своєю кімнатою і загальною вітальнею — туди й сюди, туди й сюди, — але не знав, де мешкає.

Уперше я подумав, що втратив його, втратив остаточно, однак хвороба прогресувала так повільно й поступально, що я не зафіксував точного моменту, коли все вже сталося. Напевно, той перелам у перебігу недуги таки був, але мій триб життя надто шалений, я надто заклопотаний власними справами, щоб завважити зміни. Не було ніяких спільних церемоній чи родинних зібрань на розраду, жодних ритуалів, які б могли примирити мене з втратою і дозволити далі простувати життям. Тож усе, що зосталося, — одна і та ж розмова в безкінечному повторі, ті ж слова, які вже майже втратили для нас свій сенс, і цей коридор без кінця і краю, з дверима по обидва боки й табличками з незнайомими іменами на них; і часте шаркання батькових ніг на шляху у невідомість.

Розділ 39

— Ти завжди нарікав на те, що я адвокат, — мовив я. — Щоразу, як я просив у тебе допомоги, твоїм аргументом для відмови було те, що я адвокат і що ми по різні боки барикад. Ти — на боці ангелів, а я — диявола.

— Так воно і є. Адвокати — шлюбні діти диявола.

— Але тепер, — вів я далі, проігнорувавши його втручання, — коли я вже не адвокат, ти знову не хочеш мені допомогти. Ніколи тобі не догодити?

Сонцесяйний був слідчим відділу наркотиків. Ми зналися багато років. Попри всі наші намагання приховати це від самих себе, між нами існувала своєрідна дружба. Ось і тепер він дивився на мене довгим, наче б без жодного виразу поглядом, потім підніс гальбу до рота й одним духом вихилив пиво. Відригнув, обтер тильним боком долоні губи.

— Ти позбавлений ліцензії адвокат, а це ще гірше. І означає, що ти людина такої низької моралі, що навіть не маєш права займатися найаморальнішою на світі професією, — прорік він.

— Мило, — буркнув я. — Дуже мило. Отже, допомогти мені не хочеш?

— І чому ти завжди мучиш мене отими безнадійними перепитуваннями? Невже не знаєш нікого іншого в нашій управі, який міг би переступити заради тебе закон?

— Ні, не знаю.

— Візьмеш мені ще пива, Мікаелю?

Я замовив ще гальбу. Те, що він досі не підвівся з-за столу і не пішов геть, було добрим знаком, я це знав.

— Тобі ніхто не розповідав, який сильний корпоративний дух панує у поліції? — запитав він, коли я повернувся. — Як ми захищаємо й прикриваємо одне одного у разі потреби? Принаймні десь я таке читав. А ти просиш, щоб я настукав на свого колегу?

— Не настукав, Карле Петтере, — заперечив я.

Так його звали насправді. Прізвисько Сонцесяйний причепилося до нього через його пишну шевелюру, корону рудих кучерів на голові. А ще — не раз я собі так думав — через його пиху, гідну самодержця.

— Усе, що прошу, трохи понишпорити навколо його особи. Якою славою користується, чи мав якісь проблеми, ти, зрештою, сам знаєш, що я маю на увазі. До того ж, ніякий він не колега, а маленький клерк в конторі ленсмана.

Карл Петтер глузливо рохнув.

— Мило, мило, Мікаелю… То як звати ту каналію? Франк Ланде, так?

Я кивнув, і він старанно записав ім'я до свого маленького нотатника, який майже губився у величезних долонях.

— Як просувається твоя справа? — запитав він, коли ми стояли прощаючись на тротуарі.

— Хтозна, — відповів я. — А що доповідає біржа пліток у поліції? Ви там зазвичай добре поінформовані.

— Біржа пліток каже, що ти маєш менше шансів, ніж черниця у чоловічому монастирі. А ще каже, що державний обвинувач так надере тобі зад, що місяць сидіти не зможеш, і засудять тебе на сто років примусових робіт.

— Певно, тішаться, як діти напередодні Різдва, оті людці на вулиці Всіх Святих.

Карл Петтер здвигнув плечима.

— Думки там, щоправда, трохи розділилися. Ти ж, сам знаєш, нажив собі ворогів за ці роки, та й адвокати не такі популярні по замовчанню — є на те підстави. А ще свою роль зіграла плебейська зловтіха: як то приємно дивитися, коли багатих і могутніх скидають з п'єдесталів. Та є серед наших, хто не котить на тебе бочки, Мікаелю. І таких чималенько, мушу сказати. Особисто я не маю сумніву, ти зумієш витягнути свого кролика з капелюха й впевнено пошлеш під три чорти вмитого шмарклями, зарозумілого прокурора з підібганим хвостом.

Годі було стримати усмішку.

— Зроблю для цього все, на що здатний.

Та недовго я веселився. Приємна думка зігрівала, зігрівала і довіра до мене Сонцесяйного, але й пліткарська біржа поліції мала рацію. Державний обвинувач змішає мене з болотом, а я не мав чим стримати удару.

— Чому ви питаєте? — у голосі на іншому кінці телефону звучала величезна підозріливість.

Я терпляче пояснив ще раз від початку, що працюю над імовірним поновленням старої справи, а тому хотів би поговорити з кимось із слідчих, які тоді займалися розслідуванням.

— А звідки ви знаєте, що люди, яких ви назвали, були слідчими у тій справі? — підозри в голосі ніяк не розсіювалися.

— Бо я ось зараз сиджу над матеріалами тієї справи. Згадані імена взяті з документів.

— Ми не надаємо приватних адрес чи номерів телефонів співробітників поліції, — вперто торочив своєї голос.

— Послухайте, я вже казав, що телефоную з адвокатської контори стосовно однієї карної справи. Ви ж мені й надали слідчі матеріали, усе відповідно до кримінального кодексу та інструкцій. Тож я міг би просити допомоги…

— Даруйте, але це неможливо.

— Наскільки я знаю, ті слідчі вже давно не працюють у поліції, більшість з них на пенсії, але ж можна…

— Перепрошую, — вибачився голос, слухавку поклали.

Я вилаявся і взявся за пошуки в інтернеті.

У моєму списку значилося сім прізвищ. То були прізвища, які я вишукав у результаті ретельного вивчення матеріалів справи. Вони регулярно фігурували під час розслідування, а тому можна було припустити, що їхні носії працювали понаднормово під час розслідування убивства Анни та Сірі. Сім пересічних норвезьких прізвищ. Справі налічувалося двадцять п'ять років, і ніщо в документах не вказувало на вік слідчих. Хтось міг померти. Хтось міг виїхати з міста. Ці люди могли тепер бути будь-де. Першим я спробував розшукати Едварда Карлсена. Пошук дав мені двадцять дев'ять результатів. Лише троє мешкали поблизу, решта — по всій країні. Я важко зітхнув і засів за телефон.

Під кінець робочого дня я був стомлений, зневірений і розчарований. Сюнне зазирнула з-за одвірка й з виразу мого обличчя усе зрозуміла.

— Зовсім нікого не знайшов?

— Чому ж, знайшов. Двох. Один працює у поліції Будьо, інший — на пенсії за інвалідністю. Мені детально розповіли, як він покалічив спину в бійці з якимсь психопатом десять років тому.

— А деталі в справі?

— Жодних, — Сюнне нічого не сказала, тільки вичікувально підняла брову, тож я продовжив: — Нічого не вдалося довідатися, бо ніхто нічого не пам'ятає.

— Мають пам'ятати… то ж була голосна справа.

— Звісно. Саму справу вони пам'ятають, але ніхто не пригадує, скільки сторонніх людей було тоді на Вестьой, не пам'ятають, чи розмовляли або хоча б чули щось про двох туристів. Надто багато часу спливло, дрібниці стерлися з пам'яті.

Сюнне зітхнула.

— Цього варто було сподіватися. А решта п'ятеро слідчих?

— Можливо, їх просто нема в телефонному каталозі. А може, померли, хтозна…

— У цих двох ти не поцікавився, де тепер працюють їхні колишні колеги?

— Що ти маєш на увазі?

— Поліцейські часто стежать за просуванням на службі своїх колишніх колег, хіба ні? Якщо самі не знають, то принаймні знають, де шукати. Та хоч сам зателефонуй якомусь старому приятелеві, запитай, чим займається той чи той спільний знайомий…

— Я про це не подумав.

Сюнне променисто всміхнулася.

— Що б ти без мене робив, Мікаелю!

Того, з травмованою спиною, звали Нільс Скааре. Він був привітніший за іншого, тож я спершу зателефонував йому, пояснив, у чому моя проблема.

— Назвіть прізвища, — попросив він.

Я зачитав свій список.

— Останнього зі списку зовсім не пригадую. Тобто прізвище пам'ятаю, але не можу пов'язати з обличчям. От дивина, правда? Давній колега, а цілком вимело з пам'яті…

Я з ним погоджувався — справді, дивина.

— Що з рештою?

— Їх пам'ятаю. Навіть знаю, де двоє з них тепер працюють.

— Ви б не могли роздобути мені…

— Але вам потрібний Ґюннар Скейє. Він тоді був керівником слідчої групи. Чоловік має легендарну пам'ять. Якщо хтось і може вам допомогти, то хіба він.

— Де його знайти?

— Не зовсім певний… Цілком можливо, він вже вийшов на пенсію. Гадаю, так воно і є. Але я, звісно, роздобуду вам номер телефону.

— Було б чудово!

— Дайте мені ваш номер мобільного, може, зумію стати вам у пригоді.

Розділ 40

Ґюннар мешкав в одному з тих маленьких, затишних, майже сільських районів міста, де всі або родичі, або добрі знайомі. Але з часом там проклали дороги, пустили пороми, набудували мостів. Упродовж кількох років острови навколо міста трансформувалися з традиційних поселень у спальні райони з супермаркетами й новими комунальними спорудами, молодіжними клубами й старечими будинками, і райські куточки втратили свою душу. Ґюннар Скейє мешкав у кварталі, де всі будинки були різними й водночас дуже однаковими.

Мила, пухкенька жінка — на вигляд їй можна було дати десь років шістдесят — відчинила двері й заперечно похитала головою у відповідь на моє запитання, чи вдома її чоловік.

— Його немає. Пішов на дитячий майданчик з Тер'є, нашим онуком. Малий сьогодні в нас. Це недалеко, на нашій вулиці.

Дитячий майданчик був сумним і непоказним, як і решта житлового кварталу, сірий, запилюжений, занедбаний, хоча мав би бути порівняно новим. Маленький хлопчик самотньо бавився у пісочниці. Посеред майданчика стояв худорлявий, стрункий чоловік, запхавши руки глибоко в кишені шкіряної куртки.

Пронизливо скрипнули, різонувши вухо, завіси хвіртки. Чоловік обернувся.

— Ґюннар Скейє? Я — Мікаель Бренне. Ваша дружина сказала, що ви тут.

Ґюннар Скейе мав сиве, коротко підстрижене волосся — так стрижуться зазвичай американські літуни, — зморшкувате обличчя й міцний потиск руки.

Хлопчик у пісочниці підвів голову, почувши наші голоси. Я привітався до нього й усміхнувся, але він лише серйозно глипнув на мене, а тоді знову взявся до своїх розкопок у піску.

— Ви ж, напевно, розумієте, я не зможу поділитися з вами інформацією, яка не підлягає розголошенню, хай навіть я давно на пенсії, — попередив він.

— Звичайно, але, гадаю, тут проблем не буде.

— Якої справи це стосується?

— Арон Сьорвік. Убивство двох дівчат.

— Анна і Сірі. Так, пригадую. Подвійне вбивство не щодня стається, — Ґюннар крекнув. — Що вас цікавить?

— Я представляю інтереси Арона Сьорвіка. Просто, щоб ви знали. Моїм завданням є з'ясувати, чи існують підстави для перегляду справи.

— Гм, я зауважив, що така практика стає популярною, — сухо мовив чоловік.

— Тільки не кажіть, ніби розслідування було проведено бездоганно, і помилки бути не…

Він урвав мене помахом руки, нетерпляче й трохи роздратовано.

— Ні, ні. Усі роблять помилки, навіть ми. Навіть поліція. Але більшість, переважна більшість засуджених норвезькими законами за скоєння важких злочинів, винні. Хоча з газет можна іноді припустити, що буває і навпаки.

— Я знаю, — мовив я. — І погоджуюся з вами. Але це не заважає…

— Погляньте на цю забуту Богом місцину, — Ґюннар Скейє обвів широким жестом навколишній краєвид — низькі, обчухрані кущики, що тулилися, шукаючи прихистку, під каменями; пожухла трава, іржаві зарості вересу, — обрамлений сірим небом і сірим морем. — Холодне, пронизане вітрами, неприкаяне. Ми переселилися сюди, щоб бути ближче до дітей. Онуки, розумієте… дешева земля, власний дім. Ми завжди жили в міському помешканні, а тут моя стара розмріялася, як гарно було б копирсатися у своєму садку. Але ж нічого не росте на цьому проклятому вітрі!

Я трохи помовчав, чекаючи на продовження, але він більше нічого не сказав.

— Арон Сьорвік, — почав я знову, але Ґюннар удруге мене урвав.

— Арон Сьорвік був, з біса, дивним типом.

— Це не конче свідчить про його вину.

— Ні, не конче. Але він винен.

— Звідки така впевненість?

Ґюннар Скейе підніс пальця до носа.

— Я розслідував сотні, ні, тисячі кримінальних справ, Бренне, і допитав більше злочинців за свій вік, ніж можна собі уявити. Є звідки брати досвід. Арон Сьорвік винен. До того ж, він зізнався.

Мені вже набридло без упину чути про оте зізнання.

— Він був усього лиш розгубленим хлопчиком. Чи так вже й важко було змусити його зізнатися?

Ґюннар мовчки глянув на мене.

— Можливо, ви й маєте рацію, — додав я за мить. — Можливо, Арон, справді, винен, не знаю. Та я мушу вивчити справу, це моя робота.

Потім я пояснив йому, у чому суть проблеми.

— П'ятеро чужих на Вестьой? — Ґюннар задивився у далину.

— Так. Про трьох згадується у матеріалах, двох сантехніків і комівояжера.

— А решти двох немає?

— Нема.

— А звідки вам відомо, що вони існували?

— Джерело… Достовірне джерело, яке категорично стверджує, ніби були ще двоє. Двоє туристів, імовірно подружжя.

Він усе ще не дивився на мене. Ніби зачепився поглядом за щось ген далеко, де небо зливалося з морем у мрячному серпанку.

— Дідусю, я змерз! — гукнув хлопчик, цокотячи зубами.

Хлопчина сидів у піску, виставивши перед собою почервонілі від холоду долоньки. Під носом висіла зелена шмаркля.

Ґюннар Скейє підійшов до малого, присів поряд, узяв його ручки в свої долоні.

— Ходімо додому, до бабусі, поп'ємо какао, — запропонував він онукові, а тоді обернувся до мене. — Вибачте, Бренне, нічим не зможу вам допомогти.

— Тобто? Ви не пам'ятаєте тих туристів?

— Якби вони існували, ви б знайшли їх у протоколах. Свідки не зникають з кримінальних справ безслідно.

— А мені казали про вашу фантастичну пам'ять, — дорікнув я ображено.

Ґюннар Скейє тільки стенув плечима.

— Ми всі старіємо. Мені шкода, що довелося добиратися так далеко й надаремно.

— Усе гаразд, — спробував я погамувати своє розчарування. — Дякую, що погодилися на розмову.

Я востаннє глянув у дзеркало заднього виду на довготелесого літнього чоловіка й маленького хлопчика; тримаючись за руки, вони простували додому, до бабусиного какао. Їхні постаті маліли, віддаляючись, і, здавалося, ось-ось мали б зникнути в цій пустелі. Усередині мене гриз маленький хробачок тривоги, ніби щось було не так, але я не міг намацати, що саме, то й не дошукувався.

Розділ 41

— Отже, ніхто не чув про тих твоїх туристів? — запитала Сюнне.

— Ні, не чув. Є ще двоє колишніх слідчих, з якими я не зустрічався, але…

— А це ти розмовляв з головним слідчим, так?

— Саме так, з Ґюннаром Скейє.

— І він сказав, що їх не існувало в природі?

— Ну, щось таке…

— Щось таке? Як це розуміти?

— Він сказав, якби вони існували насправді, я б прочитав про це в протоколах справи.

— Повторив мої слова! Гадаю, їх не було, Мікаелю. Франк їх вигадав, щоб відвести від себе підозри.

— Може, ти й маєш рацію.

Робочий день підходив до кінця. Пані Сьоренсен вже давно пішла додому. Сюнне сиділа, відхилившись на спинку крісла й виклавши ноги, одягнені в джинси й озуті в чобітки, на кут письмового столу. Вона була без косметики на обличчі, волосся зав'язала на голові таким собі кошлатим кінським хвостиком. Жодних судових засідань, жодних важливих клієнтів і жодних коханих у програмі на сьогодні, подумав я. Сюнне голосно позіхнула й потягнулася.

— Я, до речі, одержала нині витяги з рахунків річних звітів компанії Віснер-Риба AT, — озвалася вона.

— Чудово! Виклади мені коротку версію, — попросив я.

— За останні роки вони заробили купу грошей, здебільшого від продажів культивованого лосося. Добрі результати, солідний базовий капітал. Коротко кажучи, усе тіп-топ.

— Що ж, фасад відповідає реаліям, усе в рамках заявленого принаймні. Рюнар Віснер заможна людина.

— Ага, — Сюнне знову позіхнула. — За винятком хіба того, що заможна насправді вона. Рюнар Віснер голий, як нитка.

— Та ти що!

— Усіма акціями фірми володіє Віґдіс Віснер, а не він. Їй належить і будинок, у якому вони живуть. Я й це перевірила, про всяк випадок.

— От дідько! Але все майно успадковане від його родини. Як Віґдіс вдалося…

— Ось чого не знаю, того не знаю. Припускаю, що в певному проміжку часу в нього з'явилися економічні проблеми, і він переписав майно на дружину, щоб уникнути переслідування кредиторів.

— Так воно й було! — вигукнув я. — Твоя правда! Тому вони й тримаються разом…

— Не зрозуміла…

— Вони ледь терплять одне одного, він має коханку й, імовірно, дитину від неї, але піти від дружини не може. Бо втратить усе!

— А вона, що? Чому не піде від нього, якщо не годна його терпіти?

— Хтозна. Може, тому, що це б означало для неї поразку? Або не йде, щоб покарати його. Шлюби іноді прибирають перверсійних форм. До того ж, вона ревна християнка. Можливо, розлучення суперечить її релігійним переконанням.

— Це може мати якесь значення для нас?

— Добре питання, Сюнне. Я вже міркував, чи не ґвалтував Рюнар Віснер одну або й обох дівчат, а потім убив, щоб приховати перший злочин. А тепер ось замислився, а чи не мала Віґдіс не менш вагомий мотив?

— Гадаєш, вона змогла б убити?

Я згадав, як вона глянула на свого чоловіка, крижаним, безжальним поглядом і як сяяло релігійним екстазом її обличчя під час проповіді Саломонсена. Небезпечна комбінація.

— Змогла б, — відповів я. — Не сумніваюсь.

Сюнне втретє позіхнула. Потім сіла прямо, зняла ноги зі столу й голосно цокнула каблуками до підлоги.

— Час мені додому, доки не заснула.

— Я теж скоро закінчу роботу.

— Окей, — вона вдягнула пальто, обмотала шию строкатим плетеним шаликом. — Ти вже телефонував Рюне Сеймові?

— Зателефоную…

Але замість Рюне, я зателефонував Маґді. Лише кілька днів тому розмовляв з нею, однак за ті кілька днів голос її змінився. Розмова вийшла якоюсь зібганою, стриманою, ніби ми вже встигли стати чужими одне одному.

— Як справи, Мікаелю?

— Непогано. Я хотів би тебе попросити про одну послугу, — і пояснив, що вона мала зробити.

— Двоє туристів двадцять п'ять років тому? Ти жартуєш? Хто тепер їх згадає?

— За інших обставин не згадали б, але мова йде про тиждень, коли сталися два вбивства. Ті дні закарбувалися у пам'яті багатьох людей. До того ж, Франк казав, що вони не раз бували на острові. Варто спробувати…

— То, може, хай би Франк і вивідував?

Мені не хотілося казати, що не надто покладаюся на Франка, тож вдав, ніби не почув запитання.

— Будь ласка, Маґдо, порозпитуй трішки по селу.

— Гаразд. Ти знайшов Томаса? Він усе ще мешкає там, де й раніше?

На якусь мить мене, мов заціпило, я не розумів, про що вона запитує, а тоді раптом згадав. Про Томаса, свого колишнього чоловіка. Я зовсім забув про обіцянку допомогти їй навести лад у паперах.

— Ще не мав часу, Маґдо, — збрехав я. — Завтра цим займуся.

Коли я вийшов з будинку, дощу вже не було, хоча пройшов зовсім недавно, й знову збиралося на нову дощовицю. Нічне повітря холодно й вогко торкалося обличчя, пахло зітлілим листям і соленим морем. То був запах мого міста. Міста, де дев'ять з дванадцяти місяців — осінь, де фари автомобілів і неонова реклама завжди віддзеркалюються у мокрому асфальті, бруківка блискуча, свіжо вмита дощами, а темні хмари, мов затяжна депресія, місяцями виснуть між горами. Я збирався додому, проте ноги самі понесли до темного пабу в темному завулку, місця такого безрадісного й зачухраного, що навіть мої невибагливі клієнти рідко туди забрідали. То була забігайлівка для тих, кому вже й злочинцем бути не під силу. Єдине, на що спромагалися тутешні відвідувачі, хіба вихилити гальбу пива. Мені таке пасувало, бо і я раптом відчув, що на більше не спроможний.

Я думав про батька. Про все несказане поміж нами. Знав, що тепер вже надто пізно, що ми вже ніколи про це не зможемо поговорити. Мама покинула нас, коли я був ще зовсім малим. Я ніколи більше її не бачив, не знав, де вона живе, та й чи ще живе. Після її від'їзду я запитав батька, коли вона повернеться. Я запитував про це щодня, щоранку, під час вечері й коли вкладався у ліжечко до сну. Так тривало тижнями, аж доки батько одного разу не стерпів. Він не обійняв мене, не погладив по голівці, а лише — наскільки пригадую — мовив тихим, спокійним голосом, що мама не повернеться ніколи, ми ніколи більше її не побачимо, що ми їй байдужі, вона нас не любить, і він ніколи, ніколи, ніколи не хоче чути її імені в своєму домі.

Найжорстокішими були не батькові слова, бо вони лише підтвердили мої найгірші підозри, були відлунням моїх здогадів, які щовечора змушували мене малого безгучно ридати в подушку. Найбільше настрашили його очі. Розпачливий туск у них, що межував з божевіллям. Набубнявіла жилка пульсувала на скроні. Страх втратити ще й батька приголомшив мене, наче фізичний удар, і я ніколи більше не згадував мами в його присутності.

Я замовив ще пива й задумався про Сюнне. Якою вона була цього пообіддя в офісі, як просто й майже недбало вдягнена, зі скуйовдженим віхтем волосся на голові. Ця позірна недбалість підкреслювала її дівочість. Вона нагадувала цибате дівчисько, яке забігло погратися у татів кабінет. Мимохідь я побачив своє обличчя у дзеркалі над барною стійкою. Геть сивий, не лише на скронях. Глибокі ритвини довкола рота. Мішки під очима. У погляді така житейська втома й цинізм, аж я замовив іще пива.

Десь на задвірках свідомості причаїлися думки про недалекий суд, мов грозова хмара, страшна й чорна, яка з кожним днем насувалася щораз ближче. Я вже відчував, як вона тисне, як заряджає електричними розрядами атмосферу. Не хотів про неї думати, замовив горілки, потім ще пива, щоб запити горілку. Уявно цоркнувся зі своїм відображенням у дзеркалі. Мікаель Бренне. Колишній адвокат. Самотній вершник. Зляканий.

І, слава Богу, скоро ще й п'яний буде.

Я замовив ще горілки, потім ще. Відлуння Вестьой пробилося крізь душевний туман, який ось-ось мав огорнути мене всього: «Ми можемо молитися, плакати й благати Господа про милість, але він нас не почує. Бо Господь хоче, щоб ми самі пройшли свої випробування, тому й створив цей світ, а також темінь у людських серцях».

То були слова Крістіана Саломонсена під час проповіді. Мені вчувався його голос, приглушений і далекий, але була в ньому якась фальш. Звучав він не так, як я його пам'ятав. Нараз до мене дійшло, що я проказав ті слова вголос, пробурмотів стерплими губами. Бармен зиркнув на мене.

— Ще пива, друже? — запитав він. — Бачу, тобі треба напитися…

Розділ 42

— Що з тобою? — Сонцесяйний здивовано подивився на мене, а тоді всміхнувся. — Ні, нічого, забудь… Мінералка в склянці, перегар з рота, почервонілі очі, руки трясуться. Усі ознаки вчорашнього бурхливого вечора. Але… — він зиркнув на годинника. — Уже давно день, скоро вечір, а ти ніби щойно прокинувся. Навіть боюся собі уявити, як воно було зранку…

— Я теж…

Він знову всміхнувся, відпив пива з бокала. Мене аж занудило, як те побачив.

— Що маєш для мене? — запитав я.

— Подивимося, — Сонцесяйний розгорнув перед собою аркуш паперу, вивудив з кишені окуляри, почепив їх на носа. — Франк Ланде, помічник ленсмана. Після закінчення поліційної школи рік працював в Осло. Ти це знав?

— Знав.

— Окей. Повернувся додому, відтоді й по нинішній день працює в місцевій конторі ленсмана. За моїми даними, не амбіційний. Старанний виконавець, не зацікавлений у просуванні на службі. Не любить паперової роботи, уникає особистої відповідальності… гм… не любить жодної форми відповідальності — щось таке я записав. Тип оперативника. Людина дії, швидко зорієнтовується в ситуації, має організаторські здібності, владний, вроджений лідерський характер, — він глянув на мене поверх окулярів. — Ніби моя характеристика.

— Де ти це добув?

— Friends in low places, — відповів Сонцесяйний. — Я багатьох знаю в управі.

— Та, видно, знаєш… Це все? Нічого негативного?

— Подейкують, важкий на руку.

— Що це означає?

— Його легко вивести з рамок рівноваги, може вдатися до рукоприкладства. Мав кілька доган…

— Але жодного позову? Звинувачення, заяви, доноси?

— Ні, за винятком одного судового позову вже чимало років тому, але наслідків він не мав.

— Он як? — здивувався я. — У зв'язку з чим?

— Одна жінка звинуватила його в спробі вбивства.

— От чорт! Не щодня трапляється…

— Так воно так, але справу закрили. Жінка забрала заяву. Як повідомляє моє джерело, справу однаково розслідували, проте дійшли висновку, що йшлося у тому випадку про любовну історію, ревнощі, які дещо вийшли з-під контролю, тож справу тихенько прикрили.

— Хто кого ревнував? Вона ревнувала і тому подала неправдиву заяву, чи він ревнував і втратив самовладання?

— Ось цього не знаю. Лише цитую свого інформатора.

— Ну, добре. Але ж це дві різні ситуації, хіба ні? Може, розпитай докладніше?

Сонцесяйний завовтузився на стільці.

— Господи, Мікаелю! Я зробив тобі послугу! Це ж не слідство. Що не так з цим фацетом? Чому він тебе так цікавить?

— Ідеться про одну давню Справу, я збираюся ініціювати її перегляд. А помічник ленсмана Франк Ланде — мій єдиний підозрюваний.

— Підозрюваний у чому? Що він міг скоїти?

— Можливо, убив двох дівчат.

Сонцесяйний витріщився на мене.

— Серйозно? Про яке… про який тип убивства йде мова?

— Якщо я не помиляюся, то йдеться про вбивство з ревнощів.

Сонцесяйний почухав підборіддя.

— Я можу ще раз зателефонувати, якщо хочеш.

— Було б добре…

— Ти, дійсно, вважаєш, що поліцейський міг…

— Не знаю, Карле Петтере. Але служіння у поліції не робить подібний вчинок зовсім неможливим, чи як?

Сонцесяйний похнюпився.

— Ні, неможливим не робить. Усе на світі можливо…

Я вже вмостився під ковдрою, вимкнув світло, коли задзвонив телефон. То була Маґда. Я лежав у темряві, мені в вухо жебонів її м'який голос, і раптом така туга за нею охопила мене, за товариством і теплом її тіла, за розрадою. Я їй нічого про свої відчуття не сказав. Лише поцікавився, чи вона щось вивідала.

— Вивідала, — підтвердила Маґда, і я аж сів на ліжку.

— Кажи!

— Багато старших людей їх пам'ятають. Вочевидь, вони часто тут бували, приїжджали щороку.

— Мешкали в пансіонаті?

— Ні. У наметі. Літнє подружжя. Вони були пристрасними спостерігачами за птахами, ну, оті…

— Орнітологи?

— Саме так! Орнітологи-аматори. Тижнями жили в наметі біля маленької бухти, ген на північному краю острова.

— А як їх звали довідалася?

— Не зовсім. Ми мали бурхливу дискусію з цього приводу в крамниці. Врешті одна старша жінка начеб пригадала прізвище — Сьоренсен. Впевнено можу сказати лише одне — чоловіка звали Гаральд.

Я встав з ліжка на холодну підлогу.

— Почекай, Маґдо, мені треба це занотувати.

Накинувши халата, я почалапав униз сходами до кабінету, знайшов аркуш паперу і ручку.

— Пишу… Гаральд Сьоренсен… А ім'я жінки?

— Уявлення не маю. Ніхто не зміг пригадати її імені.

— Ну, добре. І ці двоє були на острові саме в ті дні, коли вбили Анну й Сірі, так?

У слухавці стало тихо, довше, ніж хотілося.

— Так мені здається…

— Тобто, як?

— Так, як кажу. Остаточної певності немає, але кілька літніх жінок гадають, ніби вони були саме в той час.

— Гадають ніби були… Цього мало!

— Це все, що я змогла з них витягнути…

Я зітхнув.

— Гаразд, я розумію. Я ще не розмовляв з твоїм ексом, але знайшов його адресу. Він усе ще мешкає тут, у місті. Провідаю його за найближчої нагоди.

— Не мусиш клопотати собі голову. Якось же я давала собі раду понад двадцять років.

— Я тобі пообіцяв залагодити справу. І дотримаю обіцянки! Ти собі заслужила, допомігши мені.

Розділ 43

— Маєш зустріч завтра вранці о дев'ятій, — перше, що сказала Сюнне, коли я переступив поріг контори.

— Новий клієнт?

— Ні, клієнт — ти. Я домовилася з Рюне Сеймом…

Я важко зітхнув.

— Він телефонував?

— Ні, Мікаелю, я телефонувала. Немає сенсу ховати голову в пісок і вдавати…

Решти я не почув, бо гримнув за собою дверима.

У цьому місті Сьоренсени мешкали на кожному кроці, та лише троє з них мали ім'я Гаральд. Голос першого молодо й радісно задзвенів у слухавці, ніби життя для нього було забавою, і саме цієї миті він чекав саме телефонного дзвінка збанкрутілого, захриплого спросоння адвоката. Коли я розповів йому, що розшукую особу, яка літувала на Вестьой двадцять п'ять років тому, він голосно й весело розсміявся.

— Цілком могло бути, — мовив він крізь сміх. — Та хіба в утробі моєї матері. Мені лише двадцять чотири…

— Даруйте, що потурбував!

— Не біда.

— До речі… як звуть вашого батька?

— Мого батька? — знову сміх у слухавці. — Не Гаральд, якщо вас це цікавить. Його ім'я Едвін Даль.

Далі я взявся обдзвонювати решту людей зі свого списку. Хтось відповідав привітно, хтось роздратовано, інші нейтрально-ввічливо, але спільним для всіх було одне — ніхто з них не бував на Вестьой двадцять п'ять років тому.

Коли я вже здався, голос мій цілковито захрип, а вухо паленіло, нам'яте слухавкою у довгих телефонних балачках. Жодного ентузіаста-орнітолога, нікого, хто б бував на Вестьой. Ніхто з опитаних не мав родичів, які б пасували до мого опису. Одна жінка запитала, чи я, часом не той самий Мікаель Бренне. Коли я поцікавився що вона має на увазі, жінка відповіла:

— Адвокат, звинувачений в нападі й побитті чи щось таке…

— Саме він, — зізнався я. — Не в нападі, а…

— Я гадала, ви в тюрмі сидите. Вам хіба дозволено отак видзвонювати й турбувати людей?

— Так, я маю на це право.

— Неймовірно! Що ж, гаразд, я ніколи не бувала на Вестьой. Навіть не знаю, де це, — і жінка поклала слухавку.

Рюне Сейм мав серйозний і стурбований вигляд, це дуже нагадало мені вираз обличчя батька, коли він бував стривожений чи розчарований моїм черговим юнацьким вибриком. Певний період свого життя я бачив цей вираз доволі часто. Рюне похитав головою.

— Як я можу виконувати свою роботу, Мікаелю, якщо ти уникаєш мене. Гадаєш, розумніший за всіх?

Я знову відчув себе підлітком, у якого норовистість поєднувалася з почуттям нечистого сумління. Я лиш повів плечем.

— А чим ти можеш зарадити в цій справі?

— В усіх справах можна чимсь зарадити, Мікаелю, ти сам добре знаєш. Хіба на твоєму віку траплялася хоч якась справа, про яку б ти знав наперед, що вона безнадійна? Коли було б байдуже, з'явишся ти на суді чи ні і чи зіграє твоя поява хоч якусь роль? Ти однаково готувався сам і готував до суду свого клієнта!

Я замислився.

— Мабуть, маєш рацію. Але я мав справи, чимало насправді справ, коли заздалегідь знав, що клієнта виправдати неможливо.

— Добре… Бувають такі справи, про це знають усі адвокати. Та скажи мені, хіба жодного разу не ставалося навпаки? Хіба жодного разу клієнта не виправдовували всупереч твоїм очікуванням?

— Не так вже й часто, — знову здвигнув я плечем.

— Не часто, але бувало! А знаєш, чому? — і не чекаючи моєї відповіді, Рюне повів далі: — Бо іноді судові справи, на щастя, живуть власним життям. Ніхто не може на підставі самих лише матеріалів справи на сто відсотків передбачити, як піде процес. Тому мене щоразу бісить, коли якийсь професор права виступає в газеті з твердженням, що той чи той вирок був помилковий, а докази недостатньо переконливі, хоча сам той професор на жодному судовому процесі не був. Рішення у карній справі виноситься не лише на підставі зібраних і задокументованих доказів. Якби так було, вирок можна було б оголошувати, не встаючи з-за письмового столу. Ні, розгляд карної справи — це жива, пульсуюча й цілком непередбачувана вистава.

Я ще Рюне таким не бачив. Перехилившись через письмовий стіл, він говорив запально, як ніколи.

— Єдине, про що можна казати напевне, Мікаелю, ми не знаємо, як усе піде на суді. Завжди трапляються якісь сюрпризи. Можемо не сумніватися, якщо трапиться щось несподіване, якась неочікувана лазівка, скажімо, свідок, котрий проллє нове світло на справу, то лише адвокат і його клієнт зуміють скористатися рятівним шансом. Решта — глухі, зарозумілі, пихаті — цього не зуміють. Вони навіть не матимуть можливості той шанс помітити.

Я трохи зачудовано й водночас захоплено дивився на колегу. То був інший Рюне Сейм, не той, якого я, здавалось, знав. Такого запалу й волі до боротьби я від нього не сподівався.

— Майже промова, Рюне!

Рюне зайорзався на стільці й раптом наче знітився.

— Та захопився, сам знаєш, як буває. Хоча я не зірка адвокатури, не маю твого вродженого таланту. Тому доводиться компенсувати важкою працею. Напосідливість стала моїм брендом, так би мовити.

Тепер настала моя черга знітитися.

— Боюся, мій природний талант не багато чим допоможе тепер.

— Не багато чим… То, може, спробуємо мій метод і візьмемося до роботи?

То було дивовижне відчуття. Іноді я надовго забував, що йдеться про мою долю і моє майбутнє. Зелені палітурки, каталог, формат, трохи незграбна й кострубата мова, властива поліцейським документам — усе таке знайоме, дуже буденне для мене, що я мимоволі вбрався у шкіру адвоката. Я читав, підсумовував, нотував, аналізував. Але час до часу рвучко повертався до дійсності. Це могло бути моє ім'я, що зненацька майнуло поміж рядками, мій номер телефону чи банківського рахунку — будь-що, але щоразу наче електричний струм вдаряв по нервах або крижана купіль забивала памороки. Зміна професійної зосередженості постійними нападами паніки виснажила мене, зробила дратівливим. За кілька годин роботи я відсунув від себе стос документів і сказав, що нині з мене досить.

— Добре, Мікаелю, — погодився Рюне. — Я розумію, наскільки це стомливо, але до кінця ще далеко. Будь такий ласкавий, більше не зникай. Тобі доведеться вивчити матеріали справи. Вона нікуди не подінеться…

— Я знаю.

— Щось прояснив для себе? — Рюне швидким жестом обвів папери на столі.

— Ні. Хіба те, що мені остаточний каюк.

— Жодних ідей, жодних перекручень, жодних деталей, які не вписуються у загальну картину?

— Аномалій, хочеш сказати?

— Саме так.

— Ні. Кілька останніх годин я ретельно вивчав витяги з банківських рахунків Мортена Олешера, і можу сказати тільки одне: той хлопець ледве зводив кінці з кінцями. Мало надходжень, мало витрат. Але підозріло справно він сплачував свої рахунки, як на не надто законослухняного байкера, — позіхнув я. — У цьому він був спритніший, принаймні за мене.

Рюне Сейм засміявся.

— Продовжимо післязавтра, у цей же час?

— Без питань…

— Не підведеш, Мікаелю? Не втечеш від мене знову?

— Я прийду.

Розділ 44

Осіб з прізвищем Сьоренсен залишилося не так вже й багато. Я вже зателефонував усім у місті, тепер розширив пошуки на прилеглі райони. Як досвідчений продавець я телефоном виголошував завчений текст, навіть не задумуючись над словами, давав оптимальну порцію інформації про давній злочин — подвійне вбивство; достатню, щоб розпалити цікавість; водночас треба так добирати слова, щоб не налякати людей, щоб у них, бува, не зародилася підозра, ніби їх хочуть вплутати в щось неприємне чи небезпечне. То було дуже хитке балансування, але я швидко навчився розрізняти на слух лякливих чи падких на сенсацію і намагався кожному подати інформацію на їхній смак.

Прізвища примудрився не називати. Забагато чуток розповзлося містом про адвоката Мікаеля Бренне, багато хто знав, що мене усунено від адвокатської практики. А я не мав жодного бажання знову й знову давати пояснення, витрачати енергію та час на заспокоєння недовірливих душ.

— Вас турбує адвокатська контора Берґстрьом, — відрекомендовувався я, і для більшості цього було достатньо. Незвичне відчуття, коли змушений приховувати власну ідентичність.

У довгому списку людей, з якими я розмовляв і яких об'єднувало тільки спільне прізвище Сьоренсен, не виявилося тих, кого я шукав. Невідомі свідки з острова Вестьой надалі залишалися невідомими, і я дедалі більше сумнівався, чи існували вони насправді, чи може, відвідувачі крамнички страждали колективною оманою пам'яті. Я знав такі випадки, коли люди в якійсь суспільній групі могли в цілком абсурдний спосіб впливати одні на одних, ледь не продукуючи спогади, які не мали нічого спільного з дійсністю, а якщо й мали, то дуже мало.

Я вже опустив руки й збирався додому, коли задзвонив телефон. Трохи повагавшись, зняв слухавку.

— Бренне слухає.

— Привіт, Мікаелю, це — Фінн. Ти розмовляв з Петером? Він тобі телефонував? — запитав він, за звичкою, без передмов.

— Петер? Телефонував?… Ні. Ми, власне…

Фінн стиха вилаявся. Це так було на нього не схоже, що я аж онімів.

— Йому погано. Йому насправді дуже погано. І я знаю, що він хотів би з тобою побачитися. Казав, що зателефонує тобі, але, мабуть, мужність підвела. Або ж сили…

— Сили? Наскільки все погано, Фінне?

— Достатньо… Поговори з ним, Мікаелю. Байдуже, яким скривдженим, злим чи ще яким ти почуваєшся.

— Не знаю…

— Роби, як хочеш. Але ти гірко каятимешся, якщо не послухаєш мене…

Двері відчинила Унн. Якусь мить вона стояла, вражено дивлячись на мене, ніби моя поява була настільки несподіваною, що важко піддавалася її розумінню.

— Привіт, Унн! Сподіваюсь, я не завадив?

— Мікаелю! — радо вигукнула вона, широко відчиняючи двері. — Ні, не завадив. Навпаки!

Вона затягнула мене до помешкання, обвила мою шию руками й так завмерла надовго. Вона була дружиною Петера майже стільки ж часу, скільки я знав самого Петера.

— Як він? — запитав я, знімаючи пальто.

— Не дуже добре…

— Але гостей приймає?

— О так, звичайно.

Я судомно ковтнув.

— Може, не треба було приходити? А якщо він не бажає мене бачити?

Унн поволі похитала головою.

— Треба, треба було прийти, Мікаелю. Це… — вона урвала себе на півслові. — Господи, ви ж дорослі чоловіки, не хлопчиська, хоч іноді так поводитесь. Самі про це поговорите.

Я видушив з себе усмішку.

— Чи ти думаєш, що кажеш, Унн? Ми чоловіки, правильно. Ми можемо розмовляти про футбол і духові оркестри, але не про такі делікатні речі, як дружба й почуття…

— Та ясно… — сухо кинула Унн. — Ви так любите оркестрову музику обидва! Заходь до вітальні, сідай, а я скажу, що ти прийшов. Петер трохи відпочиває.

Я гадав, що готовий до всього, але помилявся. Мабуть, неможливо підготуватися до того, що людина, яку ти добре знаєш, яку любиш, яка була невід'ємною часткою доброго кавалка твого життя, зникає, тане на очах. Бо саме про це я подумав, побачивши Петера — він уже майже покинув цей світ.

І справа не в одязі, який теліпався на ньому. І не в тому, що шия стирчала над коміром сорочки крихкою стебелинкою, а білі, вузькі долоні, здавалося, належали дитині, а не дорослому чоловікові. Ні, річ не в тому. А у виразі його очей. Далина в них, зовсім невластива йому м'якість у погляді, якась надривна, напускна бадьорість.

— Я радий тобі, Мікаелю. Якби ти сам не прийшов, довелось би мені телефонувати.

— Ти, справді, хотів телефонувати? — нарешті здобувся я на голос.

— Так… Часи, коли дбаєш насамперед про престиж і гордість, давно минули. Звісно, я б зателефонував. Мені бракувало тебе…

Горло мені стиснуло, я не відразу зміг заговорити.

— Як твої справи?

— Помираю, — відповів Петер. — Поживу ще кілька тижнів, а може, кілька місяців. Важко змусити лікарів точніше визначити час. Вони ще гірші за юристів, з усіма своїми застереженнями, що з одного, що з іншого боку. Можливо, вони й, справді, самі не знають. У кожному разі я маю щонайбільше кілька місяців у запасі, — Петер провів рукою по блискучій лисині. — То, може, й добре. Усе це лікування дуже виснажливе.

— Трапляються дива…

— Ні, Мікаелю! Дива не трапляються. Я вже відплакав і відбоявся. Минув той час, коли проклинав усе на світі: і Бога, і диявола, несправедливість світу. Але ми, адвокати, найліпше з-поміж усіх людей знаємо, що справедливість існує лише в людських умах. Природа не знає справедливості. І я змирився з дійсністю. Я не хочу… як там у тому вірші, Мікаелю?

— Якому вірші?

— Ти його мене якось навчив. Ділан Томас, так звали поета?

— Do not go gentle into that good night, — тихо продекламував я. — Old age should burn and rage at close of day, Rage, rage against the dying of the light.[3]

— Так, це той вірш. Мені він завжди подобався. Для мене він означав непримирення з долею, боротьбу до останнього подиху, на противагу християнській покірності, якої я ніколи не визнавав. Та потім настає мить, коли треба глянути правді в вічі. Я не хочу змарнувати своїх останніх днів у наріканнях і даремній люті супроти неминучого. Хочу сповна використати відведений мені час, побути з людьми, яких люблю, набалакатися з Унн і дітьми… і добрими друзями. Сказати їм щось важливе чи просто побути разом. Добре, що ти прийшов…

Досі я ще не зовсім усвідомлював усього. Не до кінця. Але Петерові слова, тверді й ясні, мов алмази, неможливо було витлумачити помилково, неможливо пропустити повз вуха, і, як я не намагався, не зумів стримати сліз.

— Я прийшов Не задля того, щоб ти мене втішав, — мовив я згодом. — Мало б бути навпаки.

— Може, й ні… Мені розрада не потрібна. Мені потрібна мужність. Смерть — паршива штука.

— Не знаю, чи маю достатньо мужності, щоб поділитися.

— Маєш! Ти наймужніша людина з-поміж небагатьох, кого знаю.

Я приголомшено глянув на Петера.

— Яка там у мене мужність!

— Я знаю, що кажу. Ти ніколи не здаєшся. Які б похмурі перспективи не вимальовувалися перед тобою, якими б поганими не були шанси чи безнадійною ситуація, ти ніколи не опускаєш рук. Просто сунеш напролом…

— Дехто назвав би це дурістю…

Його сміх, чистий і щирий, приніс полегкість в мою душу.

— І це теж правда, Мікаелю. І це теж!

Потім ми розмовляли про звичні речі. Про адвокатуру загалом, про колег, про справи виграні і справи програні. На нас війнуло ностальгією, згадували студентські часи, давноминулі дні, друзів, які розгубилися світом, і друзів, які відійшли. Унн принесла нам чаю. Ми трохи покепкували з себе, мовляв, ще кілька років тому сиділи б, попиваючи пиво або віскі.

— Ага, — сміялася Унн. — Мікаель ночував би в кімнаті для гостей, а вранці ніхто б не міг вас добудитися, і довелось би мені телефонувати в контору, просити терміново скасовувати всі призначені зустрічі й вислуховувати чортихання секретарок. Ех, старі, добрі часи!

— Еге ж, — зітхнув Петер. — Гарні то були дні. Ось тільки ми були надто заклопотані, щоб збагнути це вчасно.

Раптом я побачив, як Петер стомився, шкіра посіріла, глибока складка навколо, губ свідчила про приступ болю. Я підвівся, сказав, що мені треба вже йти.

— Ми не поговорили про тебе, Мікаелю. Як даєш собі раду? Які прогнози в твоїй справі?

— Усе гаразд, — бадьоро відповів я. — Усе під контролем. Я ще навідаюся до тебе, Петере. Відпочивай…

— Якщо, справді, маєш намір іще прийти, то не затягуй з відвідинами, — сказала Унн, коли я вже стояв, прощаючись, на сходах.

Я помітив, як волого блищать її очі.

— Невже так швидко?

— Він тане на очах, Мікаелю. І що б він тобі не казав, він боїться… і потребує тебе. Приходь якнайшвидше, будь ласка. Нині був гарний вечір.

Споночіло. Вуличні ліхтарі світилися у тумані, ніби оторочені таємничими ореолами. На дорозі жодного авта, окрім мого. Колеса шаруділи по мокрому асфальту. Котячі очі-світлячки вигулькували з туману обіч шосе мерехтливою гірляндою, і миттю згасали, ховаючись. Раптом на мене зійшло дивне відчуття, ніби я завмер, ніби не я рухаюся, а все навколо мене, і моє авто — єдина непорушна точка в світі, який безупинно перемінюється. Моя матір, мій батько, а тепер і Петер, усе й уся пролітали повз мене з шаленою швидкістю, швидше й швидше, щоб потім згаснути, наче іскри, у темряві.

Розділ 45

Обличчя чоловіка, який відчинив двері, на коротку мить нагадало мені Петера: майже такі схудлі й запалі щоки, обтягнений шкірою череп. Але то були не сліди хвороби, лишень прожитого життя, не було м'якості в його рисах, хіба примітивна брутальність, властива багатьом алкоголікам.

— Слухаю вас? Чого вам треба? — запитав він низьким, хрипким голосом. З рота йому тхнуло сигаретами й зіпсутими зубами.

— Ви Томас Єгер? Моє ім'я Мікаель Бренне, адвокатська контора Берґстрьом. Я тут за дорученням вашої дружини Маґди Єґер.

— Моєї дружини? — він голосно реготнув. — Моєї дружини Маґди? Що ж, заходьте!

Помешкання було тісне й темне. Томас Єґер запросив мене сісти на канапу. Собі підтягнув стільця, осідлав його, опершись на спинку. Він, хоч і був худий, руки мав міцні й жилаві, з м'язами, наче скрученими канатами. Шевелюра з глибокими залисинами, чорне волосся зачесане назад. За словами Маґди, колись він був вродливим чоловіком з розбишацьким вогником в очах і ласим до жінок.

— Ну? — запитав він. — То як їй ведеться?

— Маґді? Добре ведеться…

— Завела собі нового мужа?

— Наскільки я знаю, ні. Не думаю…

— Шкода. Маґда була розкішною жінкою, коли навчилась розпружуватися. На початку ніяковіла, але вчилася швидко, — він криво усміхнувся, вишкіривши коричневі, попсуті зуби. — Шкода, що нікому не випало скуштувати її принад…

Я стримав дрож, руки свербіли.

— Ви все ще одружені.

— Еге ж, — знову зашкірився він. — Може б то навідатися до неї, користуючись своїм правом?

— Ви одружені номінально, не — де-факто. Я маю з собою папери на розлучення.

— І що? — він вичікувально глянув на мене.

— Ідеться про поділ майна. На практиці Маґда володіє пансіонатом з усім устаткуванням, вона сама керувала бізнесом понад двадцять років. За її словами, такою була усна домовленість між вами. Ви сказали, що вона може залишити собі все дрантя, — я трохи повагався. — Якщо ви не погоджуєтеся на таку домовленість, я готовий відстоювати права Маґди в суді. Вона півжиття витратила, щоб поставити свою господарку на ноги. Коли ви її покинули, бізнес був на межі банкрутства.

Ніщо в очах не зраджувало його думок.

— То бізнес процвітає, як я здогадуюсь?

— Виживає. Заклад дає достойний прибуток, але золотою жилою не став. Можете самі подивитися. Я взяв копії рахунків за останні п'ять років. Ось тут проект угоди про розподіл майна, а також заява на передачу акцій у власність вашої дружини.

Я простягнув Томасові пачку документів. Він взяв їх до рук, погортав навмання.

— Усе тіп-топ, одним словом. Мені треба лишень підписати, і жодної крони взамін… Хіба мені нічого не належиться?

— Наскільки я розумію, нічого.

— Чому вона сама не приїхала поговорити зі мною, а прислала дідьчого адвоката?

Я пересмикнув плечима.

— Я був на Вестьой у зв'язку з іншою справою, там і познайомився з Маґдою. Я сам запропонував їй свої адвокатські послуги.

— О, і яка ж то інша справа?

— Мабуть, пригадуєте Анну та Сірі? Я проводив деякі розслідування з наміром ініціювати перегляд справи про засудження Арона.

— Щось знайшли?

— Побачимо. Я ще не закінчив…

Його темні очі уважно вивчали мене.

— Мені подобається Маґда, — мовив він. — Завжди подобалася. На противагу мені ця жінка — кремінь! Я ж заприсягся, що більше ніколи, доки живу, ноги моєї на Вестьой не буде. Маєте ручку?

Я простягнув йому дешеву кулькову писачку. Томас погортав ще раз папери й швидко нашкрябав нерозбірливий підпис під звітами та угодами.

— Спасибі. — подякував я, підводячись.

— Переказуйте вітання й побажайте їй від мене щастя…

Уже за порогом я обернувся.

— Коли точно ви покинули Вестьой, пане Єґер?

Якусь мить він дивився на мене з застиглим виразом обличчя.

— Не пам'ятаю, — тільки й відповів він.

Повернувшись до контори, я зателефонував Маґді.

— Він відразу підписав усі документи. Папери вишлю тобі завтра.

— Томас підписав? Це правда? І свої акції віддав?

— Так. Якусь мить він, видно, вагався, чи не поторгуватися, а тоді раптом усе підписав одним махом.

— Фантастика!

— Він, здається, дуже п'є. Мене здивувало, що навіть не спробував тиснути на мене, щоб одержати зиск з оборудки, — я на хвильку замовк. — Через скільки часу після убивств він поїхав з острова, Маґдо?

У слухавці стало тихо. Надовго.

— Забудь, Мікаелю. Томас не міг бути причетним до загибелі Анни та Сірі. Абсолютно абсурдна думка. Навіть не думай! Він таким не був, він був зовсім не таким…

— Гаразд, не переймайся. Я лише запитав. Ти його знаєш ліпше.

— Так, я його знаю ліпше. Томас не вбивця, це я можу тобі гарантувати. Він нікчемна людина, але без зла в душі.

— Прийнято… І все ж скажи, коли він тебе покинув. Скільки часу минуло від убивств.

— Два місяці. Але це випадковий збіг…

Коли Сюнне повернулася того пообіддя з суду, я сидів у її кабінеті, виклавши ноги на письмовий стіл і замислено гризучи кулькову ручку. Вона подивилася на мене, здивовано звівши вгору брову.

— Ти захопив контору? Я знову понижена до помічника?

— Я вже з розуму сходив у тій своїй тісній комірці. Та й тебе не було на місці. Зрештою, сідай, почувайся, як удома. Ти мені не заважаєш…

— О, дякую, любий Мікаелю Бренне!

Сюнне з розгону впала в одне з клієнтських крісел і скинула з себе черевички. Я розповів їй про свій візит до Томаса Єґера і про розмову з Маґдою.

— Отже, він виїхав з острова майже відразу після вбивств, так?

— Угу. І блискавично підписав усі папери, тільки-но почув, що я розслідую ту давню справу.

— Що ж, це трохи дивно, але нічого не доводить.

— Ні. Але потім я зателефонував Сонцесяйному й умовив його швиденько щось нарити мені на Томаса Єґера.

— І?..

— Він сидів. Відсидів довгий термін, вийшов на волю кілька років тому. Угадай, за що його засудили!

— Та вже кажи!

— Напад із завданням важких тілесних ушкоджень. Дуже жорстокий напад з дуже важкими ушкодженнями… Ледь не до смерті побив жінку, перш ніж її зґвалтувати.

— Нівроку!.. — Сюнне наморщила чоло. — І ніхто в поліції не пов'язав обидва випадки?

— Ні. А чого було пов'язувати? Він жив тут, коли напав на жінку, а не на Вестьой. Та й вбивства на той час давно вже були розкриті, а вбивця сидів у в'язниці.

Ми переглянулися.

— Нівроку… — тихо повторила Сюнне.

Розділ 46

— Алло?

— Алло! Це Бренне?

— Так, я Мікаель Бренне.

— Це — Пер, — ким би не був той Пер, він верещав у телефон, як навіжений. Я відставив слухавку на міліметр від вуха.

— Пер? Який Пер?

— Пер з Вестьой. З крамниці, — тепер чоловік повільно й виразно вимовляв кожне слово, ніби розмовляв з недоумкуватим. Мабуть, я таким і був, бо якийсь час ніяк не міг допетрати, хто ж це.

— Алло! Ти ще там? Пригадуєш мене?

І я таки пригадав, нарешті. Літній чоловік у зеленому комбінезоні. Власник крамниці.

— Звичайно я вас пригадую.

— Я чув, ти шукаєш інформацію про двох туристів, які літували тут, коли Арон убив дівчат.

— Шукаю… Маґда телефонувала, сказала мені, що…

— Та все було не так!

— Що не так? Вони не були туристами? Але Маґда казала, що всі в крамниці…

У слухавці виразно почулося зневажливе хмикання.

— Усі в крамниці? Та то збіговисько дурних гусок, старих баб, які пам'яті вже не мають.

— Чому ж ви їм не перечили?

— Я був хворий…

Я випростався у кріслі, притиснув вухом слухавку й потягнувся за ручкою.

— Ага, сподіваюся, нічого страшного?

— Та живий, як бачиш. А тепер слухай, як усе було насправді. Ті двоє, що тоді жили в наметі, не були туристами. Вони проводили на острові кілька осінніх тижнів щороку, бо її чоловік був орнітологом. Він працював в університеті, вів рахунок та реєстрував чисельність морських орлів. Науковцем він був, а не туристом.

— Це точно? Не помиляєтесь?

Знову пирхання у слухавці.

— Звісно, не помиляюсь. Я добре їх знав. Я відвозив їх своїм човном на північний бік острова і двічі на тиждень доставляв їм провіант.

— Річ у тім, що я обдзвонив усіх у нашому краї людей на прізвище Сьоренсен. Ні серед них, ані серед членів їхніх родин не виявилося жодного орнітолога.

— Бо прізвище їхнє не Сьоренсен…

— Як? Маґда сказала…

— … а Вііґ-Сьоренсен. Я ж казав — дурні гуски. Усе не так пам'ятають. Гаральд та Інґер Вііґ-Сьоренсен. Порядні люди…

— Чудово. Продиктуйте по літерах…

Пер продиктував.

— Дякую, дуже дякую, Пере. Сподіваюся, вони є в телефонному каталозі. Якщо ж ні, то, може, в університеті скажуть, де їх шукати.

— Я можу дати їхній старий номер телефону. Хтозна, чи вони його міняли…

Номера вони не міняли. Інґер Вііґ-Сьоренсен мала приємний, добре поставлений голос. Я вже хотів було засипати її запитаннями, але останньої миті стримався і попросив натомість дозволу зустрітися особисто.

— А що вас цікавить? — трохи здивувалася жінка.

— Одна давня справа, яка стосується острова Вестьой. Мені розповідали, що ви з чоловіком часто там бували.

— Так, це правда.

— Чудово. Мені хотілось би перевірити деяку інформацію. Гадаю, ви зможете допомогти.

Жінка вагалася хіба секунду.

— Звичайно. Вам пасує сьогодні надвечір? Скажімо, о шостій?

Інґер Вііґ-Сьоренсен мешкала високо на схилі гори з краєвидом на місто й фьорд. Я вирушив до неї просто з контори, дряпався угору крутосхилом вузькою стежиною поміж рядами маленьких дерев'яних будиночків, які тулилися одні до одних. За якийсь час мені закололо в грудях, звело судомою литки, але я не зважав — приємно було відчути фізичне навантаження. Стара дерев'яна забудова закінчилася, та я дерся вище, доки не дістався туди, куди треба. А тоді став віддихатися, милуючись панорамою міста внизу.

Я очікував побачити перли на шиї, хімічно завиті кучері, каву, подану в крихких порцелянових філіжанках. Натомість мене пригощала дивовижним травним чаєм у керамічних горнятках маленька жіночка в потертих джинсах. Вона мала білосніжно-сиве, коротко стрижене волосся, засмагле, зморшкувате личко.

— Добре для травлення, — мовила вона, подаючи чай.

— А чоловік ваш удома?

— Ой, лишенько… я думала, ви знаєте. Він помер.

— Співчуваю…

Вона лиш махнула рукою.

— Вже одинадцять років минуло. Я навчилася жити сама. То ви з Гаральдом хотіли побалакати?

— Не конче саме з ним. Ви ж бували на Вестьой обоє?

— Ваша правда. Тиждень або два восени багато років поспіль.

— Спостерігали за птахами?

— Морськими орлами. Ви щось знаєте про морських орлів, пане Бренне?

— Та ні, власне кажучи.

— Дивовижні птахи. У 60-х роках їм загрожувало вимирання. Вони дуже вразливі до забруднення навколишнього середовища, та й полювання на них завдало значної шкоди. Але 1968 року орлів взяли під охорону, і тепер ми маємо цілком життєздатну популяцію уздовж всього узбережжя, від Фінмарку до Вест-Аґдера. Мій чоловік мандрував узбережжям, обліковуючи орлів.

— Приємно, коли деякі історії мають щасливий кінець. Бо ж тільки й чутно про загрозу зникнення видів тварин чи птахів.

— Ваша правда, але не варто думати, ніби морські орли вже в безпеці. Он планується спорудження вітряків уздовж узбережжя, а це катастрофа. Орли гинуть у лопатнях вітряків, — очі жінки виблискували, вона досі була надзвичайно жвавою і заангажованою дамою. — Та годі про це. Мушу визнати, ваш дзвінок мене заінтригував. Чим, на вашу думку, я можу допомогти?

— Двадцять п'ять років тому на Вестьой було скоєно два вбивства.

— Добре пригадую, — кивнула жінка. — Анна і… Сірі, так їх, здається, звали. Двоє юних дівчаток.

— Так, і моє запитання просте: чи були ви з чоловіком на Вестьой у той час?

Інґер пильно глянула на мене.

— А навіщо ви про це питаєте, пане Бренне?

— Арон Сьорвік, якого засудили за ці вбивства, є тепер моїм клієнтом. Я повинен з'ясувати, чи є підстави для перегляду справи.

— Зрозуміло…

— То ви були тоді на острові?

— Були, але жили цілком ізольовано, на північному мисі. А про те, що сталося, довідалися аж за кілька днів. То було… та ви й самі можете собі уявити. Все поселення вирувало…

Я аж судомно ковтнув. Вони там були. Вони реально існували. То не був маневр Франка задля відведення від себе підозри.

— Так, я собі уявляю…

— Але я не зовсім розумію. Якщо ви працюєте над цією справою, то мали б знати про наше там перебування.

— Чому? Що ви маєте на увазі?

— Ну, мали б одержати доступ до поліційних документів. Хіба ні? А, отже, мали б знати, що ми там були.

Не дурна жіночка, ця Інґер Вііґ-Сьоренсен!

— Тобто, хочете сказати, що вас допитувала поліція?

— Звісно! Як же інакше!

— Я не знайшов протоколів ваших допитів у матеріалах справи.

— Хіба документи такої ваги можуть просто так зникнути?

— Як правило, не можуть. Не знаю, що там з ними сталося, бо ж справа дуже давня, — я підвівся, гуло все тіло, пройшовся кілька кроків туди й сюди. — Я розраховую на те, що ви зможете пригадати свої свідчення. Розумію, коїлося те дуже давно, але я був би радий, якби ви хоч спробували пригадати.

Вигляд з вікна був просто фантастичний — усе місто, як на долоні.

— Що ж, — невпевнено мовила жінка. — Я спробую. Наші свідчення були скупі. Ми ж нічого не знали. Не знали причетних осіб, нічого не бачили й не чули, бо таборували далеко від житла. Звісно, ми могли тільки навзаєм довести алібі одне одного, але, гадаю, поліція розуміла, що подружжя дослідників не надто добрі кандидати на вбивць. Насправді нічого суттєвого ми розповісти не могли.

Важко сказати, чи був я розчарований. Я наперед знав, що навряд чи світить мені удача, і був до цього готовий. Йшлося більше про те, щоб використати кожний шанс, перевернути кожний камінець, навіть щонайменший, і потім з чистим сумлінням повідомити Аронові про неможливість перегляду справи. Єдиний момент, який пробудив у мені інстинкт мисливця, був нез'ясовний факт зникнення протоколу допиту свідків, але скоріш за все це не мало значення.

Я поставив ще кілька навідних запитань, намагався розкрутити Інґер на подробиці, спонукати її згадати якісь дрібниці, які вони могли бачити, але не надати їм ваги, однак марно. Ще й не питаючи, вже знав, що це — глухий кут. Я допив гіркуватий чай, востаннє глянув на розкішний краєвид з вікна й подякував за гостинність.

Уже майже зійшов до кварталу дерев'яних будиночків, подумки плануючи подальше розслідування, міркуючи, яким боком могли б бути причетними до справи Томас Єґер, Франк і, можливо, подружжя Віснер, як задзвонив мобільний телефон.

— Це пані Вііґ-Сьоренсен. Мені спало на думку… Мабуть, це неважливо, але…

— Я вас слухаю?

— Були ще світлини.

— Світлини?

— Так, поліція забрала кілька світлин.

Удруге опинившись у її передпокої, я ледве переводив подих, а піт цабенів з мене ручаями.

— Які світлини?

— Ходімо зі мною до кабінету, до Гаральдового кабінету…

То була доволі простора кімната. Усі стіни заставлені книжковими полицями з книгами, журналами, теками документів, скриньками та пачками. На єдиному вільному клаптику стіни висів величезний кольоровий постер з зображенням морського орла. Фотограф зазнимкував його, вочевидь, тієї миті, як він кидався на свою здобич. То була дуже виразна світлина: гачкуваті кігті, білий хвіст, брунатні пір'їни розпростертих крил, бурштинові очі.

— Який портрет! — не стримав я захоплення.

— Його величність Haliaeetus Albicilla, — гордо промовила господиня. — Довжина тіла — один метр. Два з половиною метри розмах крил. Найбільший хижий птах Північної Європи.

Розповідаючи, жінка підтягнула маленький табурет, стала на нього, щоб дотягнутися до найвищої полиці.

— Ось візьміть, — вона подала мені кілька маленьких, сірих скриньок. — Поставте їх на стіл, будь ласка.

На кожній скриньці значився 1984 рік і ще якийсь код римськими цифрами. З іншої полиці Інґер досягла теку, позначену тим самим роком.

— Ми, як розумієте, реєстрували й фотографували птахів. Світлини слугували неоціненним допоміжним матеріалом у вивченні поширення орлів на нові ареали. Гаральд вивчав їхні постійні місця гніздувань і таке інше. Але треба було систематизувати фототеку, щоб знати, де й коли ми їх знімали. Коли сталися убивства?

Я назвав дати. Жінка звірилася з каталогом, а тоді вийняла з скриньки три маленькі конверти.

— Тут негативи. Наскільки я пригадую, поліція забрала всі світлини, які стосувалися того періоду. Нам їх так і не повернули.

— Але чому? Що в них шукали?

— Уявлення не маю. Не думаю, що шукали щось конкретне, окрім, хіба, підтвердження нашого алібі. Навряд чи знайшли щось цікаве для себе. У кожному разі, нас більше не турбували. Гадаю, поліція просто намагалася ретельно виконувати свої обов'язки, перевіряла все, що могло б мати хоч якусь дотичність до скоєння злочину.

Мабуть, так воно й було. Криміналісти завжди педантичні, а більшість виявлених фактів переважно не мають жодного значення для справи.

— Можна мені забрати негативи?

— Так, будь ласка. Але я б хотіла, щоб ви мені їх згодом повернули. Це… справа всього Гаральдового життя, і…

Я поклав конверти до кишені, обіцяючи повернути.

Розділ 47

З Ойвіндом Йорданом ми ходили до одного класу в початковій, а потім у середній школі, за винятком одного року, коли він зі своїм батьком жив на Шпіцбергені. Після повернення він був єдиним хлопцем у класі, який вже мав первинні ознаки статевого дозрівання, що прославило його на всю школу: його подивляли, ним захоплювалися. Навіть пригадую, як я йому заздрив. Та коли я одного разу за пивом нагадав йому цю історію, він потемнів на обличчі.

— То було для мене суцільним пеклом, — розповів він. — Напередодні уроку фізкультури я ридав увесь вечір. Найчорніший період мого життя.

Тепер він майже повністю облисів, і мені було цікаво, чи цей факт також мучив його.

— О, Мікаелю! — здивовано вигукнув він, перестрівши мене на сходах. Ми не бачилися три роки.

— Мені потрібна твоя допомога, — мовив я. — Ти ж маєш темну кімнату?

— Темну кімнату? В епоху цифрових технологій? Я відсилаю свої світлини до газет через інтернет. Навіщо мені темна кімната?

— А я гадав…

Ойвінд усміхнувся.

— Та вже добре, маю… З ностальгічних причин. Тільки ж нікому не кажи, бо засміють. Зайдеш до мене?

Доки ми чекали на проявлення світлин, він добув кілька бляшанок пива. Розмова була якась сумбурна, ми перескакували з одного на інше. Ойвінд розповів про своє розлучення, я відповідав розсіяно, раз у раз позираючи на годинника. Зрештою, він зітхнув і підвівся.

— Чудове з тебе товариство, Мікаелю! Три роки не бачилися, а тільки й знаєш, що витаєш десь над хмарами й кажеш «так» і «ні». Що такого з біса важливого на тих фотках?

— Орли.

— Га? Орли?!

— Здебільшого. А може, ще щось… Нумо гляньмо!

Здебільшого там таки були орли. Орли ширяють у повітрі, орли на вершині пагорба терзають здобич, орли полюють на рибу. Орли, самі лиш орли на кожній світлині, за винятком однієї з голою-голісінькою Інґер Вііґ-Сьоренсен. На знимці струнка, засмагла жінка у розквіті своїх літ усміхалася в камеру з таким виразом на обличчі, що я мимоволі позаздрив покійному Гаральдові.

— Мила дама, — промовив Ойвінд. — Це вона тебе цікавить?

— Ні, дещо інше, — відповів я, виймаючи з розчинника одну з світлин. — Ти міг би ось цю збільшити? Не орла, мені начхати на орла. Що там на задньому тлі?

— Наскільки збільшити?

— Щоб не розмилися деталі.

— Спробую…

Проявлення зайняло ще якийсь час. Я терпляче чекав у кухні, попивав пиво, гортав газету. Я намагався ні про що не думати, не давати волі здогадам про те, що нібито побачив на світлині, проте слова газетної статті здавалися позбавленими сенсу, кров пульсувала в скронях, ніби теж відраховуючи секунди. Коли Ойвінд нарешті повернувся, я лиш запитально глянув на нього.

— Не так вже й зле, — мовив він, простягаючи мені ще мокру світлину. У крайньому лівому кутку виднілася якась невиразна пляма. — Трохи зачепилося орлине крило, але решту видно непогано, правда?

То була добра світлина. Я розглядав човен на веслах. Він, здавалося, легко розтинав хвилі. Весла опущені в воду, видно навіть баранці навколо ближчого весла. Чоловіка в човні об'єктив упіймав саме тієї миті, коли він налягав на весла. Я бачив, як він, долаючи опір води, напружує усе тіло, здавалося навіть, ніби під грубим вовняним светром видно нап'яті м'язи передпліччя. У кожному разі, я доволі виразно бачив чоловікове обличчя. І, хоч світлина була зроблена двадцять п'ять років тому, я його впізнав.

Ще раз порівняв збільшену світлину з оригіналом. Орел на тлі сірого неба був, по суті, пташеням, навіть хвіст ще не посвітлів. Позаду виднілися маленькі острівці та шхери, а в тихій заводі між ними протинав хвилі човен. Я знову глянув на дату зйомки. А тоді ще раз на зафіксований час, щоб не мати більше сумнівів.

— Оце, з біса, пощастило! — не стримавсь я.

Частина III

Розділ 48

— Франк Ланде? Ні, на жаль. Він сьогодні вихідний. Повернеться на роботу не раніше вихідних, — повідомив мені приємний жіночий голос у конторі ленсмана. — Щось йому передати? А може, хтось інший зможе вам допомогти?

Я їхав на північ. Осінь закінчувалася, навколишня природа за вікном ніби приготувалася до вмирання. Вже хотілося порядного снігопаду, який би сховав оту розмиту брунатно-сіру й хворовито-жовту гаму кольорів.

— Ні, дякую, — відповів я. — Ніхто інший не допоможе. Мені потрібний Франк Ланде. Це важливо. Де його знайти?

Секретарка завагалася.

— Я адвокат, — спробував я ще раз. — Це стосується мого розслідування. У мене з'явилися нові факти, які докорінно міняють справу…

Тоді вона дала мені два номери телефону.

Удома в Франка ніхто не відповів. Мобільний теж дзвонив намарно. Гудки враз урвалися, увімкнувся автовідповідач. Я добре обдумав, що казати, зателефонував знову й залишив повідомлення: «Привіт! Це Мікаель Бренне. Я прямую на Вестьой, маю новини стосовно розслідування. Можеш мене зустріти?»

Я назвав місце й час зустрічі, наголосив на важливості своїх відомостей. Справу зроблено. Я мав зустрітися з убивцею.

Я поспішав, не хотілося прибути на місце вночі. Деякі зусилля, кілька телефонних дзвінків, і мені нарешті пощастило знайти одного чолов'ягу, який погодився відвезти мене за певну плату на Вестьой. Він чекав біля пірсу, доки я ставив авто на стоянку біля поромного причалу. Я закинув на плече торбину — весь мій багаж цього разу — і заліз до надійної на вигляд, маленької моторки.

— Конрад Сеґлем, — відрекомендувався чолов'яга, подаючи руку. — Тут пройшов шторм. Трохи гойдатиме. Кажу, просто щоб ви знали.

Коли ми обійшли мол, і перші хвилі задерли ніс човна, я відчув доторк паніки. Надто лихі спомини навіював цей фарватер. Сеґлем, мабуть, помітив, як я намертво вхопився за поручень з тикового дерева, як побіліли кісточки моїх пальців, прочитав переляк на моєму обличчі.

— Усе буде добре, — заспокоїв він мене, пересуваючи вперед обидва важелі газу, аж двигуни глухо заревіли, і човен рвонув назустріч хвилям. — Таке море, як зараз, то дитяча пісочниця. Жодних проблем!

На душі було мулько, але той стан швидко минув, тільки-но я впевнився, що Конрад Сеґлем мав рацію. За кілька хвилин з'явилися перші ознаки морської хвороби, і вже невдовзі я сидів у куточку, час до часу блюючи до целофанової торбинки.

— Скоро будемо на місці! — гукнув Конрад.

Я тільки кивнув. Як на мене, ми пливли вже цілу вічність.

— Прекрасно. Але мені треба не в гавань. Зсадите мене біля старого заготівельного пункту риби?

Як чудово знову відчути під ногами земну твердь. Я сів на причалі, на старі ящики з-під риби, трохи перепочив, до мене поволі поверталося нормальне самопочуття. Я роззирнувся навсібіч. На рибному складі ані душі, хоча ще й четвертої не було. Двері ангару замкнені, навколо порожньо й тихо. Франк усе ще не відповідав на телефонні дзвінки. Я послав йому есемеску, а тоді рушив догори стрімким схилом пагорба.

Раптом я гостро пожалів про свою затію. Ніхто мене до цього не змушував, хай би йшло собі, як ішло.

Та я не був певний своїх висновків, принаймні не на всі сто відсотків, тому й зважився на особисту зустріч, вирішив, що це найкращий спосіб встановити істину. А тепер вже не мав певності, чи то було мудре рішення. Я згадав, яку владність виявив Франк, коли назрівала бійка першого мого вечора на Вестьой, з яким респектом до нього поставилися. Я знав, що фізично він сильний чоловік. Може й не прийти, думав я собі, але глибоко в душі знав, Франк не здужає опертися спокусі. Після того, як одержав моє послання.

На чубку пагорба я зупинився, спітнів і захекався. Будинок Віснера ледве виднівся між деревами ліворуч. З димаря йшов дим. Вони вдома. Я уявив їх собі: двоє людей живуть під одним дахом, але навіть поговорити не мають про що; загусла від невисловлених звинувачень та давніх образ атмосфера. Я рушив далі під сірим небом, іноді виймаючи мобільний телефон.

Жодних повідомлень.

Жодних дзвінків.

За якийсь час долинуло рокотання моря. Вітер улігся. Шторм видихнуся, лише час до часу налітав шквал, та його спроби роздмухати бурю були даремними, і знову западала тиша. Зате море й не думало заспокоюватися. Гуркіт прибою громом накочувався звіддаля. Дім молитви стояв темний і німотний. Вікна першого поверху зачинені віконницями. Я обійшов будівлю, натиснув клямку дверей молебної зали. Двері піддалися, і я увійшов. Усередині панувала пустка й майже непроникна темрява.

— Чорти б тебе вхопили, Франку, — лайнувся я стиха. — Де тебе носить?

Не знаю, звідки він узявся. Коли я знову вийшов надвір, він просто там стояв, опинився поряд зі мною, так близько й несподівано, що моє серце аж підскочило.

— Доброго дня, Мікаелю Бренне, — привітався Крістіан Саломонсен. — Я гадав, ми більше не побачимося.

— Я… я домовився тут про зустріч з деким, — пробелькотів я. — Ви нікого не бачили?

Парох похитав головою.

— Ні, тут лише я. Уночі був шторм. Хотів зняти віконниці з вікон. Не люблю їх зачиняти без крайньої потреби. Дім тоді має якийсь сліпий і сумовитий вигляд.

Я допоміг йому повідчиняти вікна. Коли ми закінчили, Саломонсен вдоволено кивнув.

— Я ще маю підготувати залу, — мовив він. — Сьогодні ввечері зібрання. Це не забере багато часу. Потім можу пригостити кавою, якщо захочете.

Я рушив за ним до зали, сів у перших рядах.

— З ким ви домовилися зустрітися? — поцікавився він.

Я не відповів. У наплічній торбі моя рука намацала металевий предмет, я вийняв його й поклав поряд з собою на лаву. Саломонсен сновигав туди й сюди, приніс з невеличкої комори позаду подіуму ще кілька стільців, поставив нові свічки в підсвічники. Я завважив, якими впевненими й скупими були його рухи. Він робив це сотні разів раніше, створював атмосферу спільноти, готувався до приходу громади, до зустрічі з парафіянами і з Богом. Мені знову спало на думку, який красень Крістіан Саломонсен. Вольове, спокійне обличчя, гнучке тіло, і тільки ледь помітна сутулість зраджувала його вік. Він присвятив себе проповідуванню слова Божого на цьому закиненому на край світу окрайці землі, на межі вічності, кинув — дослівно — якір на цьому острові. Усе життя йшов за своїм покликанням. Важко було ним не захоплюватися. Я ніколи не переставав дивуватися, якими складними й непередбачуваними бувають люди. Як непросто відгадати їхню душу.

Саломонсен взяв ще одного стільця й поставив під стіну. Я напівобернувся на лавці, щоб мати його в полі зору.

— Не розумію, — мовив я.

— Що не розумієте?

— Що змусило вас їх убити? Це для мене загадка. Навіщо ви це зробили?

Розділ 49

— Що? Що ви сказали?

Та я знав, він добре розчув мої слова. Саломонсен завмер, закрижанів у часі й просторі з піднятим стільцем.

— Я запитав, навіщо ви вбили Анну та Сірі?

Стілець обережно став на підлогу. Потім так само обережно він сів, куди нараз поділася його велич і впевненість, рухи сповільнилися.

— Як… Як ви можете казати таке жахіття? — голос його звучав в'яло, з напускним обуренням.

— Я знайшов світлину. Фото, зняте того дня, коли загинула Анна. Його зробив один орнітолог на ім'я Гаральд Вііґ-Сьоренсен. Мені поталанило, що фотографував науковець, він фіксував дату і час зйомки, а це надзвичайно важливо.

Я вийняв з торбини світлину.

— Час — пізнє післяобіддя або, якщо хочете, ранній вечір, 18.35. Приблизно о тій порі вбито Анну. Місце — маленька бухта на північному краю острова, радше навіть на північно-західному краю. На світлині морський орел кидається у море за рибиною, однак на задньому тлі видно чоловіка в човні на веслах. Задля більшої певності, я збільшив світлину. Немає жодного сумніву, хто це. Ви знаєте чоловіка на світлині?

— Ні, — він потрусив головою, понуро й сумовито.

— Це — Арон Сьорвік. Він сам у човні. На кормі лежать кілька вудок. Ось погляньте самі. Я певний, ви його впізнаєте.

Саломонсен взяв світлину, підніс до очей, та щось підказувало мені в його погляді: мозок не фіксує те, на що дивляться очі.

— Трохи далеко, і дощ сіявся. Якщо Арон був на північному боці острова о 18.35, то ніяк не міг убити Анну в тих часових рамках, які називали судові медексперти. Жодним чином не міг. Ви слухаєте, Саломонсене?

— Що? Так. О, так…

— Самі розумієте, як я спершу зрадів. Ця світлина — виправдальний доказ. Навіть у своїх найсміливіших фантазіях я не міг сподіватися на таку знахідку. Та коли перша радість вляглася, я замислився. Замислився, чому Арон був визнаний беззаперечно винним. Було чимало взаємозв'язків, ціла низка непрямих доказів, але головною ланкою в ланцюгу доказів було твердження, нібито його бачили тут, поблизу, приблизно на момент смерті Анни. Тим, хто начеб неохоче дав такі свідчення поліції, були ви, Саломонсене.

Я не знав напевне, чи прислухається він до моїх слів, однак вів далі:

— Світлина доводить не лише непричетність Арона до вбивства Анни, але й вашу брехню поліції. Ця брехня посадила хай трохи дивного й недоумкуватого, зате невинного хлопця на двадцять років до в'язниці. Я мимоволі запитую себе, що могло змусити людину до такої доленосної брехні? Відповідь можлива тільки одна: ви її вбили. Ви — убивця.

З його уст зірвалося ніби зітхання.

— У кожному разі, ви були останнім, хто бачив її при житті. І лише з самої цієї причини природно підозрювати вас у скоєнні злочину. Гадаю, до кола підозрюваних ви не потрапили тільки тому, що фокус від самого початку наведений був на Арона. Припускаю, ви миттю збагнули, куди вітер віє, тож зробити хлопчиська цапом-відбувайлом сам Бог велів. А коли він зізнався, ви відчули себе в безпеці.

Я замовк. Крістіан Саломонсен не зронив ні слова. Тиша розбухала між нами, ставала безмежною і важкою, набувала майже фізичних розмірів, але його наче й не гнітила. Він сидів, втупившись поглядом поперед себе. Тишу, врешті, урвав знову я.

— Я сушив собі голову, намагаючись відшукати причину. Єдиним реальним мотивом могло хіба бути ваше посягання на них…

— Hi! — він зірвався з місця, на його обличчі застиг жах. — Ні, ні! Усе було не так! Я б ніколи не опустився до такого! Ніколи! Причина не в тому…

— Тоді я не розумію, у чому.

Він знову важко опустився на стілець. Якусь мить здавалося, він знову надовго заніміє, але Саломонсен, зрештою, заговорив. Голос його звучав нормально, майже буденно, чітко і ясно. Крістіан Саломонсен мав гучний голос.

— Щоб урятувати їх, — мовив він.

— Що? Урятувати? Ви ж їх убили! Як могли ви…

— Ні! Щоб урятувати тих, інших…

— Не розумію.

— Я мусив порятувати їх від гріхопадіння, — він майже прохально глянув на мене. — Ви повинні зрозуміти… У ті часи всі на острові належали до моєї парафіяльної громади. І старі, і молоді, діти й дорослі приходили сюди на молитву й були спасенні. Тоді по всьому нашому краю прокотилося духовне зрушення. То була остання велика хвиля духовного пробудження. Не так, як нині, коли процвітає нікчемність, бруд і ницість, — я вчував відлуння гіркоти й гніву в його голосі. — Вони приходили сюди й були моїми, я любив їх геть усіх, надто молодих та юних. Любив не так, як ви натякаєте, не хтиво, не брутально. Якщо б мені дозволено сказати словами Біблії, то любив я їх, бо вони були моєю паствою, а я їхнім пастирем. Я бачив перед собою… я сподівався у душі, що в цій пронизаній усіма вітрами місцині, тут, на краю світу, ми, справді, зуміємо створити Царство Боже на землі. Я мріяв, що ми житимемо за Біблією, купатимемося у Божій любові, перебуватимемо у Його милості. Без гріха… — на обличчі Саломонсена проступила бліда подобизна того полум'яніння, з яким він промовляв до громади. — Я мав великі надії. Можливо, то було моїм гріхом сподіватися надміру, вимріювати великі мрії. Може, то була моя пиха…

— Але що з…?

— Вона все зіпсувала. Вона заражала всіх нечестивістю. Вона була, мов чума, мов зараза.

— Анна Вестьой?

— Так, Анна Вестьой! — він майже виплюнув її ім'я. — Я довго до неї придивлявся. Спостерігав, як вона росте, змінюється і дозріває, як хлопці в'ються довкола неї, приглядався до її зухвалої мармизи, до всезнаючої усмішки, до очей, старших за неї справжню.

— Вона ж просто була звичайним дівчиськом, — втрутився я. — Може, занадто розкутим, але ж…

Саломонсен рішуче похитав головою, урвав мене на півслові:

— Ні! Не просто дівчиськом. Невдовзі до мене зачастили хлопці. Дехто з них плакав, інші боялися за свої душі. Анна Вестьой мучила їх, зваблювала, спокушала до гріха. Не минала нікого. Навіть Арон, невинне дитя, упав в нестяму та страх через неї. Я ніколи б не повірив, що дівча може потрапити… може так цілковито потрапити в лабети диявола.

У залі було холодно, так холодно, що пара з уст білою хмаринкою зависала в повітрі, однак обличчя Крістіана Саломонсена лисніло від поту. Позаду нього я помітив тінь, хтось стояв на ґанку, за вхідними дверима, й слухав.

— І що ви зробили? — запитав я, сам дивуючись, яким спокійним був мій голос.

— Попросив її прийти сюди. Хотів поговорити з нею, помолитися разом з нею. Я сподівався з Божою поміччю звільнити її душу від зла. Ми сиділи в цій залі, я впав перед нею на коліна, молив її. Молив, щоб вона прийняла Божу милість і Боже світло, та вона лиш посміялася з мене й запитала, чому я так боюся творіння Божого.

— Боїтеся творіння?

— Так. Вона сиділа на лаві переді мною, зняла пальто, охайно склала його й поклала поряд. Вона відхилилася назад, задерла поділ сукенки й запитала, чи цього я боюся. Під сукенкою нічого на собі не мала, була зовсім… і тоді я вже знав…

— Що ви знали?

— Що вона пропаща.

— І ви її убили?

Він безпорадно глянув на мене.

— Що іще я міг зробити?

Від такої відповіді я на мить онімів.

— Ви її вбили тут?

— Ні, вона втекла. Але я швидше бігаю, я наздогнав її унизу, біля моря. А потім помолився за її душу. Відтоді щодня молюся за неї. Що Божої днини.

— Ви хотіли порятувати інших. Але занапастили Аронове життя.

— Знаю, — озвався він за якийсь час. — Я ніколи не мав такого наміру. Я не хотів цього…

— Але зробили. За його душу теж молилися? Чи тільки за власну? Те, що ви вчинили супроти Арона, ніколи не зможете виправити.

Саломонсен трохи повагався і раптом глянув мені просто в вічі.

— Зможу!

Мені руки опустилися. Я відчув слабкість і млість, враз захотілося якнайшвидше закінчити цю розмову.

— А що з Сірі? Чому ще й вона мусила померти? Вона ж не була…

— Сірі? Мила, маленька Сірі? — його сміх, короткий і гострий, несподівано різонув вухо. — Ха! Вона аж ніяк не була втіленням невинності, яку вдавала. Арон, запитайте Арона… вона зваблювала його бісиками в очах, тілом, усім своїм єством. Я вбив її заради нього, щоб врятувати душу Арона, доки він не погрузнув у гріху… і він теж…

Далі ми сиділи якийсь час мовчки. Я вимкнув портативний диктофон, що лежав обіч мене на лаві, тихо зумкотів і блимав зеленою лампочкою, поклав до кишені. Тінь з-під дверей зали зникла. Я відчув, як скаменіла спина й плечі. У лівій скроні застугонів біль. Я підвівся.

— Ходімо, Саломонсене, — мовив я. — Мені треба вийти на свіже повітря.

За порогом чекав Франк Ланде.

Розділ 50

Я був здивований сонячному сяйву надворі. Повсть хмар усе ще важко нависала над островом, та ген-далеко на західному прузі неба, над морем, виднілася чиста блакить, з якої прозирало низьке сонце. Червонувате, майже оранжеве сяєво давало відчуття тепла, але то була сама лиш ілюзія. Надвечірнє повітря дихало прохолодою, пахло водоростями та солоною водою.

Франк стояв спиною до нас, пихкав сигаретою. Крістіан Саломонсен заціпенів, побачивши його.

— Франку! — окликнув я його. — Я бачив твою тінь, здогадався, що то ти. Ти спізнився.

Той тільки знизав плечима.

— Чув нашу розмову? — запитав я, і Франк кивнув.

— Так. Боявся вам завадити, боявся, що Саломонсен замовкне і нічого вже більше не скаже, тому сховався на ґанку. Та найголовніше я почув.

— Добре. Я, про всяк випадок, записав зізнання на диктофон.

За весь час розмови Франк жодного разу не глянув на Крістіана Саломонсена. Ніби його й не було тут. Ефект виявився дивовижним. Саломонсен став неспокійним, рвучко ходив туди й сюди, майже бігцем. Нарешті Франк подивився на нього безбарвними, мов камінь, порожніми очима.

— Ти арештований, — мовив він. — Ти арештований за два вбивства.

Я розтулив рота щось сказати, але Саломонсен мене випередив.

— Франку, мені шкода… Я каюся за те…

— Помовч! — гаркнув Франк. — Просто помовч!

Але Саломонсен не замовк. Може, не завважив застережних сигналів або ж вирішив їх ігнорувати. Він на два кроки підійшов до Франка, похитав головою.

— Ти кохав її, правда? Я знаю, що кохав, Франку! Та з того кохання не було б нічого доброго. Вона б і тебе знищила, потягнула за собою у багно, у якому сама погрузла. Я повинен тобі сказати…

Докінчити речення він не встиг, бо кулак Франка з розмаху гупнув його в груди. Від удару Саломонсен аж на навшпиньки зіпнувся і ледь не впав.

— Заткнися! Ще одне слово, і я уб'ю тебе! — рикнув Франк.

Не знаю, що відбувалося тієї миті в голові Саломонсена. Може, злякався. Може, Франк вивільнив його довго стримувану, приховану лють. Можливо, він перейшов ту межу, коли людині вже байдуже, що буде з нею далі. Але він ударив Франка Ланде. То був дуже незграбний свінг, та й сили йому забракло, але удар був цілковито неочікуваним і поцілив прямісінько в кінчик підборіддя. Франк втратив рівновагу, поточився на два кроки й гепнув на зад. Вигляд він мав розгублений.

Крістіан Саломонсен притьмом розвернувся і кинувся навтьоки.

Франк підвівся на ноги, грубо вилаявся і рвонув за ним, не дивлячись під ноги. Він не випускав з поля зору постать, що вже сягнистими стрибками спускалася стежкою до скель, тож не помітив металевого, забитого в камінь троса, яким кріпилася будівля. Франк перечепився, упав, мов підстрелений, покотився з криком долі, тримаючись за коліно.

— Франку! — гукнув я, — схилившись над ним. — Усе гаразд?

Франк пополотнів від болю, однак, зціпивши зуби, таки став на ноги.

— Не треба… чуєш мене, Франку. Надто пізно… не треба, — умовляв я його, але він не слухав, віджбурнув мене вбік, ніби надокучливе дитя, і кинувся наздоганяти Саломонсена. Я закляв і теж побіг за ним.

За сотню метрів попереду біг Саломонсен. Він провів тут майже все своє життя, щодня, незалежно від погоди, ходив на довгі проходи островом, тож був у добрій формі, стежку знав, як свої п'ять пальців, звик долати пересічену місцевість. З цієї відстані він аж ніяк не скидався на старця. Легко перелітав купини, стрибав з каменя на камінь, мов юнак. Невдовзі він досяг краю скелястого плато, зупинився на мить. Море все ще штормило. Я бачив його силует на тлі прибою, який білою стіною здіймався за його спиною, щоразу як хвиля вдаряла в скелю. Потім він звернув на північ і далі помчав стежкою.

Далеко за Саломонсеном шкутильгав Франк. Я помітив, як він іноді дуже сповільнював біг, майже зупинявся, хапаючись за коліно. Йому, вочевидь, боліло, він рухався дивним підскоком, ледь підтягуючи одну ступню. Та навіть зі спини я бачив, яка несамовита лють переповнювала його, і знав — він не зупиниться, доки хтось його не зупинить. Я поспішав, як міг, нерівною стежкою, та відстань між нами майже не скорочувалася. Час до часу гукав Франка, однак той не сповільнював бігу, навіть голови не повертав. Може, не чув за гуркотом прибою.

Я досяг скель і теж звернув. Каміняччя, спускаючись до самої води, лежало переді мною чудернацькими пластівцями, ніби поваляне доміно. Тут, на пласких, продовгуватих брилах, бігти було вже легше. Праворуч від стежки, з боку суходолу, здіймалася невелика, але урвиста скеля.

Франк біг просто переді мною, нас розділяли не більше тридцяти метрів. Він зменшив темп. Він вже не біг, а йшов. Спершу я подумав, що біль або ж зловживання куривом забивало йому подих. Я й сам важко дихав. А тоді зрозумів, чому Франк перейшов на крок. За п'ятдесят метрів попереду виднівся Крістіан Саломонсен, він теж уже нікуди не квапився. Стояв з незворушним спокоєм на тому місці, де вбив Анну.

Та спинився він не тому. Спинився, бо більше нікуди було бігти. Не міг повернути вглиб острова — там шлях перегороджувала десятиметрова круча, видряпатися якою міг хіба що професійний альпініст. Далі теж не підеш, бо по інший бік плато берег полого спадав до води, і хвилі з гуркотом обвалювалися на камені, сягаючи язиками підніжжя кручі. Через ті кілька метрів перепаду висоти стежка, що вела на північ, ставала клекотливим, смертельним виром.

П'ять природних сходинок зводили до місця, де стояв Саломонсен. Я наздогнав Франка саме тієї миті, коли він вже почав спускатися.

— Франку, зачекай! — гукнув я, хапаючи його за плече. Він спробував вивернувся, але цього разу я вже міцно тримав. — Він нікуди не подінеться, Франку. Почекай трохи, послухай, що кажу.

Франк збагнув, що я маю рацію, зупинився. Саломонсен стояв, чекаючи. Його руки безвольно звисали донизу, здавалося, він готовий здатися.

— Ну, що? — буркнув Франк.

— Запізно, Франку. Ти не можеш його арештувати.

— Чому це?!

— З моменту вбивства минуло двадцять п'ять років і три місяці.

— То й що?

— Минув термін давності.

— Термін давності? — Франк непорозуміло витріщався на мене, його обличчя осунулося.

— Так, термін давності минув три місяці тому…

Франк довго мовчав.

— Він… він вислизне? Він убив Анну. Мою Анну! І я дозволю йому вислизнути?

Я сподівався спалаху гніву, непокори, але Франк був хіба здивований. Здивований і трохи засмучений.

— Так, він вже вислизнув. Якщо хтось і покарає його, то Всевишній.

Ми стояли мовчки. Розбурхане море, непогамовне, прекрасне, заворожувало й наганяло страх. Сірі скелі, рудий верес, що випинався з тріщин і розколин; пожухла трава, що чіплялася за найменший клаптик землі — усе навколо золотило призахідне сонце. Безкінечна вервиця важких хвиль накочувалася від виднокола, зблискуючи аквамариновими, майже смарагдово-зеленими гребінцями. Ближче до берега вони спиналися вище, здиблювали спини, перш ніж захлиснути прибережні скелі й згаснути.

Крістіан Саломонсен був кремезним чоловіком, але на тлі розбурханого моря видавався зовсім крихітним. Він стояв спиною до хвиль, незмигно дивлячись на нас, ніби чекав остаточного присуду. Я підняв руку, поманив його до себе..

— Зажди, — гукнув Франк. — Зажди, Мікаелю!

Я глянув на нього, простежив за його поглядом і побачив те, що бачив він.

Здалеку надходив вал. Три хвилі одна за одною. Велетенські, одна більша за іншу. Спершу здавалося, ніби вони застигли під самим горизонтом, закрижаніли в бурхливому морі, та нараз підкотилися дуже близько. Я сторопів.

Крістіан Саломонсен усе ще стояв.

Франк зблід, заціпенів, очі мовби оскліли. Я вже бачив його таким одного разу.

Я знову перевів погляд на Крістіана Саломонсена. Він далі стояв обличчям до нас, але тепер заплющив очі. Може, зрозумів з нашої міміки, що насувається, або ж почув, як дедалі ближче підкочується грізне ревисько. Спів Немезиди. Його уста ворушилися, він молився.

Перша хвиля розбилася об край плато. Я інстинктивно затулився руками. Саломонсен на мить зник у шумовинні й бризках. Коли хвиля схлинула, Саломонсен, на моє превелике здивування, усе ще стояв.

Наступну хвилю, мабуть, погасила, відкочуючись, перша. Закружлявши в запаморочливому вирі, вона так і не досягла берега.

Надійшов третій вал. Презирливо нехтуючи законом тяжіння, хвиля здіймалася щораз вище — ось уже й сонце зелено проблискувало крізь здиблений гребінь. Вона обрушилася на скелі, просто на каменисте плато, з таким ревищем, ніби позбавлений гальм товарняк. Міріади спінених бризок зависли заслоною перед нашими очима. Коли водяне марево розвіялось, Крістіана Саломонсена на маленькому плато вже не було.

Розділ 51

Ми, мов два поранені вояки, були знеможені, мокрі й замерзлі. Франк шкутильгав, опираючись на моє плече. Діставшись до дому молитви, ми зупинилися. Двері хиталися на ослаблому вітрі. Я зачинив їх і замкнув на ключ. Підійшов до Франка, поклав ключа йому в долоню. Він глянув на мене, я лиш стенув плечима.

— Хтозна, може, це своєрідне місце злочину…

Червоне, набрякле сонце торкалося горизонту там, де море зливалося з небом. Зависло на мить, мов за щось зачепилося, а тоді відірвалось і швидко закотилося. Доки ми брели додому, настала майже ніч.

На ґрунтовій дорозі йти стало легше. За якийсь час Франк відпустив моє плече. Ближче до крайніх хат зустрілися перші парафіяни, які простували в зворотному напрямку. То було літне подружжя, вони раніше вийшли з дому, бо в жінки боліли ноги. Я згадав про вечірнє зібрання у домі молитви, сказав про це Франкові. Він перепинив подружжя, повідомив їм, що зібрання скасовано. Коли ті поцікавилися причиною, сказав лише, мовляв, сталося нещастя, отця Крістіана Саломонсена змило хвилею в море. Старенькі зблідли, жінка розплакалася. Чоловік пообіцяв почекати на дорозі решту парафіян і повідомити про лихо. Ми рушили далі, нам стрічалися дорогою ще люди, усі доволі похилого віку. Вони кивали нам, віталися, але ми на розмову більше не ставали.

Пройшовши з сотню метрів, я озирнувся. Маленька громадка стояла тісним колом. Вони здавалися маленькими, розмитими силуетами у дедалі густішому присмерку, наче ось-ось мали розчинитися у пітьмі. А може, й справді, мали… Молельня багато років була частиною їхнього життя, і ось цієї частини не стало. Ніхто більше там не вклякатиме, ніхто більше не ходитиме туди вузькою, звивистою стежиною, щоб молитися і восхваляти Господа. Будинок почне руйнуватися. За кілька років облущиться зі стін фарба. Шибки висиплються від зимових штормів, черепицю здують вітри. Урешті-решт сталеві прогоничі, які утримували ветхі рештки будівлі, поіржавіють від вогкого морського повітря, потріскають, і молитовний дім зірветься з місця, як всохлий листок восени, і понесе його в море — у вічність…

Кав'ярня була майже порожня. Лише за одним столиком вечеряв якийсь стариган. Він навіть голови не підвів, коли ми ввійшли. Зате Маґда, вгледівши нас, поквапилася через усю залу назустріч.

— Мікаелю? Що ти тут робиш? Що з твоєю ногою, Франку? Що трапилося?

— Заспокойся, все гаразд, — мовив я, але мої слова прозвучали якось по-дурному. — Нічого не трапилося.

Мене винагородили суворим, несхвальним поглядом.

— Ви ж мокрі, як хлющ, обидва…

Маґда завела нас до свого помешкання, знайшла два халати і, доки ми перевдягалися, принесла з кухні їжу. Франковий халат сидів на ньому, як влитий. Мій був надто куций.

Маґда поставила на стіл дві великі порції м'ясних фрикадельок. Я накинувся на їжу, поспіхом наминав страву, відчувши раптом нестерпний голод. Франк длубався у своїй тарілці, з'їв кілька шматочків, а більше штрикав навмання виделкою.

— Я не голодний, — буркнув він.

Маґда ледве дочекалася, доки я попоїв. Замість довгих пояснень я увімкнув диктофонний запис. Якість запису була не найліпша. Маґда схилилася до самого диктофона й напружено вслухалася. Я ж чув лише окремі, уривчасті слова та фрази. Упізнався голос Саломонсена. «Царство Боже на землі… — казав він. — Гріх… любив їх… пастир… чума». Здавалося, ніби слухаєш розмову з примарою, короткі повідомлення з царства мертвих, без субстанції та внутрішнього взаємозв'язку. А тоді нараз прозвучало ціле речення, протяте болем і здивуванням: «Що іще я міг зробити?»

Трагедія у тому, подумалось мені, що Крістіан Саломонсен, справді, не бачив іншого виходу, окрім убивства.

Коли запис закінчився, Маґда, бліда й приголомшена, запитала:

— Де тепер Саломонсен?

— Його забрало море, — відповів я, не вдаючись у подробиці.

Франк не зронив ні слова.

Трохи згодом Маґда подалася униз, до роботи. Франк міг би піти додому, але не пішов. Він мовчки сидів, дивлячись на вогонь у грубі. Лише раз підвів голову й заговорив, не дивлячись на мене.

— Вона була не такою, як кажуть, — озвався він. — Вона не була повією, не була дурним, аморальним дівчиськом…

Не важко здогадатися, що мова про Анну.

— Мені її бракує. Іноді я йду до скель і кладу там квіти. Не хочу її забувати. Вона була… насправді вона була чудовою, сильною духом дівчиною. Бунтаркою, яка робить, що хоче, нехтуючи правилами суспільної поведінки, чи, іншими словами, нехтуючи закостенілими, фарисейськими нормами моралі. Вона була вільною душею, це й позбавило її життя.

— Я знаю, — мовив я. Не тому, що це конче мало бути правдою, просто Франк потребував почути саме ці слова.

Маґда повернулася, пішла до маленької кухоньки зготувати щось на вечерю. За якийсь час підвівся Франк, поспішив їй на допомогу. Я бачив їх обох через відчинені кухонні двері. Вони нарізали хліб, виймали з шафки тарілки й виделки з ножами. Франк збивав омлет. Мене вразило, як злагоджено й по-домашньому вони орудували. Легко помітити; коли люди почуваються сторонніми в кухні, вони навмання відчиняють усі шафки, доки знайдуть те, що треба. Але Франк, без сумніву, вже тут бував.

Він щось сказав Маґді. Я не чув слів, однак вона обернулася до нього, торкнулася долонею його руки, усміхнулася, погоджуючись. Щось було в її усмішці, у майже непомітному потягу її тіла до нього, що підказало мені — вони були колись коханцями, а може, й не переставали ними бути. Нараз я збагнув, що так воно і е.

«Іноді я маю коханця, і цього мені достатньо», — сказала недавно Маґда. Я мав би помітити це раніше — ознаки були очевидними, — але я іншим сушив собі голову, був надто зайшлий самим собою. Тепер паволока спала з моїх очей, і розмита досі картина набула виразних обрисів, ніби хтось фокус навів.

Тоді, як ми стояли поряд, заціпеніло дивлячись на хвилі, що ось-ось мали забрати на той світ Крістіана Саломонсена, я помітив вираз обличчя Франка, згадав, що вже бачив його таким. На облавку вітрильника. Тепер я вже знав, що не помилився у своїх здогадах. Франк навмисне зіштовхнув мене в море. Він спробував убити мене, але не задля того, аби приховати сліди двох убивств, як я спершу думав. Мотив Франк мав значно простіший і банальніший. Він боявся втратити Маґду. Він ревнував.

Після вечері Маґда пішла приготувати для мене кімнату. Ми з Франком знову залишилися сам на сам.

— А знаєш, я насамперед тебе підозрював в убивстві Анни й Сірі, — озвався я.

— Чи ти сповна розуму? Я б ніколи не зміг такого вчинити. Я не вбивця!

— Ні, можливо, ні. Та гадаю, усі ми здатні на вбивство за певних обставин. Іноді межа така тонка…

— Крістіан Саломонсен міг би врятуватися, — мовив Франк, трохи помовчавши. — Може, він обрав смерть, замість ганьби й приниження, попри те, що кара йому вже не загрожувала.

— Я не його мав на увазі…

На якусь мить наші погляди перетнулися, він відвів очі, задивився у полум'я у грубці, але цього було достатньо. Короткої миті було достатньо, щоб повернути нас обох у сіре, розбурхане море, побачити перед очима червоний рятувальний жилет, крихітну червону цятку, майже невидну у бездонних проваллях між знавіснілими хвилями. Мені навіть здалося, що й відчули ми одночасно, яким крихким і випадковим буває іноді людське життя.

Розділ 52

— Справа? Давня справа вбивства? Про що ти думаєш, Мікаелю? Ти вже не адвокат і, ймовірно, ніколи більше ним не будеш, якщо й далі так продовжуватимеш! Єдина справа, про яку тобі треба думати, твоя, власна! — обличчя Рюне Сейма, зазвичай лагідне й приязне, почервоніло, як цегляна стіна, голос дрижав від стримуваного роздратування.

— Твоя правда, Рюне.

— Ми ж уклали згоду, чи не так? Ти урочисто заприсягнув її дотримуватися! Ти обіцяв! І знову не з'явився!

— Так, Рюне, але… — я здався.

Рюне не бажав слухати про Арона Сьорвіка, Крістіана Саломонсена і давні вбивства. Я намагався пояснити, але мої пояснення його не цікавили. Рюне Сейм обернувся на людину з одним-єдиним фокусом, одним-єдиним завданням у житті.

— Твоя справа, Мікаелю! Йдеться лише про твою справу! Зосередься тільки на ній! — він повторював це знову й знову, як мантру, а я кивав і казав «так», хоча давно вже втратив віру в те, що шлях до спасіння пролягає через матеріали справи.

Трохи попрацювавши з документами, я підвівся, позіхнув.

— Вибач, щось мені нині не йде. Знаю, що треба працювати, але не сьогодні…

Рюне витріщився на мене з роззявленим ротом, не ймучи віри власним вухам.

— Ти жартуєш?

— Я не спав майже дві доби, Рюне, — знову позіхнув я. — Усе звалилося на купу. Спершу — Саломонсен, потім довелося годинами давати свідчення поліції. А тоді ще довга, марудна дорога додому за кермом. Я виснажений, ментально й фізично. Побачимося завтра…

— Я візьму відвід! — гукнув Рюне мені навздогін. — Не можу бути твоїм захисником за таких умов!

Я не вірив у щирість його намірів, та й начхати мені було тієї миті. Усю дорогу додому я боровся зі сном.

Прокинувся у своєму ліжку, одягнений і цілком дезорієнтований, з переповненим сечовим міхуром, порожнім шлунком і нестерпним головним болем. У холодному, неприязному сяєві ламп денного світла у лазничці вигляд я мав хворобливий. Бліда з синюватим відтінком шкіра, почервонілі, підпухлі очі, сиво-чорний заріст на щоках. Лише Бог знає, скільки разів я собі обіцяв поміняти освітлення у лазничці!

Я постояв у душі, аж вода почала ставати літеплою, потім витерся, одягнувся у чисте, застановився, яка ж пора дня надворі: день чи ніч, ранок чи вечір…

Виявилося, ранок, світання. Годинник показував чверть на шосту, я мертво проспав п'ятнадцять годин. Сухарі в хлібниці були тверді, мов камінь. Та я ще мав хрустовий хліб і сир, і пачку соку, на якій завбачливо не перевірив терміну придатності, і — що найважливіше — я ще мав каву. Після двох філіжанок знову відчув себе людиною, хоч і не тією, що перше. Ніби щось сталося зі мною, доки я спав. Мене проймала тривога й неспокій і водночас відчування пустки всередині. Я випив іще кави, подумав, що то, мабуть, реакція на всі події, які трапилися довкола мене. Крістіан Саломонсен загинув у мене на очах. Я ще почувався приголомшеним від могутньої, невблаганної, грізної сили океану, який забрав його собі.

Та глибоко в душі знав, що не тільки це муляло мені. Справа Арона, події на Вестьой наповнили мої дні сенсом, дали можливість витіснити зі свідомості власні проблеми, забути про себе й заглибитися у життя та смерть інших. Однак справу завершено, і ніщо більше не стоїть між мною та дійсністю. За сім днів маю з'явитися у суді в ролі звинуваченого. А тоді життя, яким я його знав, з великою часткою вірогідності скінчиться. Усвідомлення реальності сповнювало мене таким жахом, ніби я стояв перед чорною дірою тунелю.

Я встав з-за кухонного столу, вийшов надвір по газети і пошту. Свіжої преси ще не було, то я заглибився у читання вчорашніх новин. Про нестачу місць в старечих будинках, про високі ціни на електрику, про добрі часи для тих, хто розводить лосося. Останнє викликало в пам'яті Рюнара Віснера. Газетне чтиво непогано відволікало від похмурих думок, у кожному випадку, до сторінки сьомої, з якої на мене променисто дивився величезний портрет головного прокурора Ульва Ґармана.

«На шляху до вершини» — звучав заголовок. Ґарман подав свою кандидатуру на посаду генерального прокурора і, на думку журналістів, мав усі шанси її одержати. У статті наголошувалося на найбільших досягненнях у його юридичній кар'єрі. Яка іронія долі! Ми невдовзі зустрінемося на суді, дві кар'єрні криві, які перехрестяться: його — на шляху до вершини, моя — на дно прірви. Я гірко усміхнувся сам до себе.

Мобільний телефон лежав на столі в кухні, де я його залишив ще минулого дня. Він синьо блимав, сигналізуючи, що хтось телефонує або ж надсилає повідомлення. Я ошелешено дивився на дисплей, який показував сорок сім пропущених дзвінків.

Щось, мабуть, трапилося лихе. Спершу подумав про батька, потім закрався в душу холод на згадку про Петера. Я обіцяв провідати його. Тремтячими пальцями клацав, переглядаючи дзвінки. Сюнне телефонувала, усі інші номери були мені невідомі. Я відсилав їх один за одним на реєстр телефонних номерів. Мобільний бадьоро пищав, коли надходили відповіді.

Телефонували з газет БА, ВГ, БТ, Даґбладет, а також з радіо й різних телеканалів. Телефонували, одним словом, з усіх можливих засобів масової інформації. Я збагнув, що хтось у поліції вибовкав журналістам про справу на Вестьой.

— Мікаелю! — вигукнула Сюнне, міцно мене обіймаючи. — Ти зробив це! Ти це зробив!

Вона затягнула мене до свого кабінету й заходилася розпитувати. Усе, на що я спромігся минулого дня, — коротка телефонна розмова, у якій виклав лише головні засади. Тепер Сюнне хотіла знати подробиці. Вислухавши мене, вона похитала головою, намагаючись прибрати суворого вигляду.

— Ти завжди зайве ризикуєш, Мікаелю. А якби й тебе змило хвилею у море?

— Преса почала бомбувати мене телефонними дзвінками ще від учора, — мовив я, пропускаючи повз вуха її докори. — Хтось злив інформацію.

— Я знаю, вони й сюди телефонували, — не приховувала радості Сюнне.

— Ти з ними розмовляла?

— Звісно, розмовляла! Це ж бомбова реклама для адвокатської контори Берґстрьом! Проблема лише в тому, що я не дуже могла задовольнити їхню цікавість. Доведеться тобі присвятити їм нинішній день…

— Хіба кілька годин, не більше.

— Чому — не більше…

— Треба готуватися до суду в своїй справі.

З обличчя Сюнне зникла усмішка.

— Так, твоя правда. Я геть забула…

Найбільше мене вразила їхня кровожерність. Я звик поводитися з пресою, зазвичай прихильно ставився до журналістів. Вони знали мою роль, я знав, за чим вони полюють, і завжди намагався дати їм вичерпну інформацію, не надто порушуючи при цьому численні писані й неписані правила. Це працювало багато років, але перестало функціонувати тепер.

— Ага, Мікаель Бренне, — відгукнувся перший, до кого я зателефонував. — Добре, що ви передзвонили мені, я вас розшукував. Це стосується розслідування на Вестьой…

— Я так і зрозумів.

— Отож. Ви знайшли вбивцю і тим самим зняли з Арона Сьорвіка звинувачення у вбивстві. Навіть у двох вбивствах.

— Його ще не виправдали. Спершу справу передадуть до комісії з перегляду, а тоді вже вони…

— Так, так, але його виправдають, це ж зрозуміло…

— Очевидно.

— Що відчуває людина, яка звільнила від звинувачень у вбивстві іншу людину, коли їй самій загрожує в'язниця?

— Даруйте?

— Я запитав: що ви відчуваєте, виправдавши Арона…

— Я зрозумів запитання з першого разу, — урвав я журналіста. — Це ви з такого кута зору підходите до справи?

— Саме так. Не вбачаєте іронії долі в цій ситуації? Знаменитий адвокат, якому ось-ось мають винести вирок за скоєння злочину… Останнє, що він робить, рятує чесне ім'я іншого засудженого. Це ж…

Я поклав слухавку, але наступна розмова була майже повторенням першої, як і ще одна, і ще. Більш оригінальним виявився хіба репортер газети Даґбладет. Він запитав, чи не відчуваю я провини в смерті Крістіана Саломонсена. Навряд чи ліпший варіант…

Розділ 53

— Принаймні вчасно прийшов.

Я промовчав. Рюне Сейм глянув на мене поглядом, у якому прозирали смуток і втома.

— Може, сядеш, Мікаелю? Твоє тиняння туди й сюди мало чим допоможе.

— Що ти хочеш, щоб я зробив, Рюне?

— Поводився професійно.

— Що ти розумієш під словом професійно? Я у цій справі звинувачений, а не адвокат! Як, чорт візьми, я можу професійно поводитися у такій ситуації?

— Я не це мав на увазі, Мікаелю. Я тільки хотів…

Я гепнувся на стілець.

— Знаю, Рюне, знаю… Мене просто усе це доводить до сказу. Думки снують колом. Я вже тисячі разів подумки пройшов усі деталі справи, без найменшої, проте, користі. Хочеться… мені хочеться криком кричати.

Рюне підвівся з-за столу.

— Ходімо, — мовив він. — Одягнися відповідно.

— Куди це ти зібрався?

— Прогуляємося по Ф'єльсвеен.[4] Може, у горах думатиметься ліпше. Та й мені не завадить ковток свіжого повітря.

У горах, справді, дихалося свіжо, принаймні свіжіше, ніж у самому місті. З алеї видно було далекі острови в фьорді, а середмістя просто під нами ховалося у пелені смогу від диму з димарів та відпрацьованих автомобільних газів. Рюне йшов, запхавши руки до кишень — товстунець, закутаний у пальто й шалик. На голові — червона плетена шапочка. Її роздобула секретарка Рюне, почувши, куди ми зібралися. Шапочка надавала йому трохи комічного вигляду, але за якийсь час я почав мерзнути в вуха і сам не відмовився б від такої. Цього зимного, похмурого дня нам майже не стрічалися гуляльники на Ф'єльсвеен.

— Відступи крок назад, Мікаелю, — озвався Рюне. — Забудь, що йдеться про тебе.

— Легко сказати, — хихотнув я. — Я пробував…

Рюне похитав головою.

— Ні, не пробував… Лише розпачливо й зневірено кружляв колами. Таке враження, ніби ти витіснив дійсність зі своєї свідомості. Я можу зрозуміти, але нам це не допоможе. Доклади більше зусиль. Усі справи можливо виграти Або розверни ситуацію іншим боком, з позиції звинувачувана, з позиції Ульва Ґармана. Не буває бездоганних справ. У чому його слабкість?

Ми йшли, не кваплячись, під ногами хрускотіли камінці. Я завважив, що мій крок ширший за крок Рюне Сейма, ми ступали не в такт.

— Мортен Олешер, — відповів я. — Його слабка ланка — Олешер.

— Поясни!

— Він загальновідомий злочинець. Мерзотник з довгим послужним списком, наскільки я пригадую. Скільки разів його засуджували?

Нараз ніби хтось натиснув на якогось ґудзика. Рюне Сейм ґрунтовно виконав свою роботу, детально вивчив злочинну кар'єру Мортена Олешера. То був довгий похмурий список: наркотики, насильство, порушення громадського порядку. З юних років Мортен Олешер перекочовував з в'язниці на волю і знову до в'язниці. Востаннє він відсидів лише кілька місяців у 2004 році.

— Десь так я собі й думав, — мовив я. — Яка може бути довіра до такої людини, га?

— Не дуже висока або й жодної. Проблема в тому, що ми маємо телефонну розмову й ще інші дрібниці, які підтверджують правдивість його слів. І…

— Знаю, — урвав я Рюне. — Але ж ти сам кажеш, усе інше — лише підтверджувальні докази. Усе зав'язано, власне, на самому лише Мортенові Олешерові. Це він звинувачує мене у замовленні побиття. Його свідчення головне.

— Згодний з тобою, Мікаелю. І що це нам дає? Що з цим робити?

— Лише дві речі. Або спростуємо правдивість його свідчень, або ж знайдемо справжнього замовника.

— От лихо, що він мертвий, — зітхнув Рюне. — Як можна викрити брехню покійника?

Що було на це сказати? Далі ми йшли мовчки. За кілька хвилин повернули тією ж дорогою назад. Щось шкробало по корі мого мозку. Якийсь подразник, можливо, незначний факт чи незбіг. Ми звернули праворуч і почали спускатися до міста.

— Роки зминули, відколи я востаннє бував у цій місцині, — знову заговорив Рюне. — Гарно тут, нагорі. Щоразу після такої прогулянки замислююся, чому не ходжу сюди частіше, чому такі тривалі проміжки між моїми виходами на природу.

Я вже знав, що мене гризло.

— Чому минуло так багато часу від останньої відсидки Олешера?

— Не зрозумів?

— Ти казав, що востаннє його посадили 2004, так?

— Ну, так. На шість місяців за насильство з важкими тілесними ушкодженнями. Вимагання, здається.

— Гм, давно це було.

— Не так вже й давно.

— Для Мортена Олешера шість років тому — це давно. Раніше ніколи не бувало таких тривалих проміжків між засудженнями. Цікаво, чому. Став порядним, розумнішим чи обережнішим?

— А це має якесь значення?

— Мабуть, ні. Однак тільки це… ріже вухо.

Сонцесяйний довго мовчки дивився на мене. Я телефонував йому, а за кілька годин ми зустрілися в уже звичному пабі, де я взяв звичні дві гальби пива.

— Мортен Олешер, так? — озвався він нарешті.

Я кивнув.

— Знаю такого. Точніше, знав, — запала ще довша пауза.

— У чому річ?

— Якщо ти киваєш на ті рази, коли я тобі допомагав, то, бач, тоді ми мали, так би мовити спільні інтереси. Ти йшов по сліду чи принаймні вважав, що йдеш по сліду злочинного діяння. І вдався по мою допомогу, щоб підтвердити або ж зняти свої підозри. Як у випадку з тим службовцем контори ленсмана, якого ти підозрював.

— Франк Ланде? Він не винен.

— Еге, та річ не в цьому, — Сонцесяйний якось скорботно глянув на мене. — Річ зовсім в іншому. Ти вже не адвокат, ти звинувачений. Я поліцейський, Мікаелю. Я не можу допомагати злочинцям. Тут я безсилий.

Я розглядав пиво в своєму бокалі. Дивився на піняву, золотисту рідину, підняв склянку до світла, а тоді відставив убік, навіть не пригубивши.

— Скільки часу ми знаємося, Карле Петтере?

— А біс його знає! Багато років.

— Так, багато. Не менше п'ятнадцяти. І хоч, певною мірою, ми перебуваємо по різні боки барикад, і хоч ти ніколи не проминаєш нагоди висловити свою думку про адвокатів, усе ж таки ми з часом… Це я так намагаюся сказати, що вважаю тебе другом.

Сонцесяйний завовтузився на стільці. Він терпіти не міг сентиментів.

— Я у біді, Карле Петтере. Якщо не знайду виходу впродовж кількох днів, я пропав. Тоді зникну для світу й сліду по собі не залишу. Я направду потребую допомоги. Та якщо ти вважаєш мене винним, то…

Тепер вже він уважно роздивлявся пиво в бокалі.

— Окей, Мікаелю, окей. Я з'ясую те, що ти просиш.

Розділ 54

Петер лежав у ліжку, коли я прийшов. Унн розповіла, що він не мав сили підвестися останніми днями, його мучить нестерпний біль, але я прийшов у дуже сприятливий час — йому щойно вкололи знеболювальне. Вона спробувала усміхнутися, натомість її обличчя спотворила згорьована гримаса.

Від останньої нашої зустрічі хвороба зжерла рештки м'язів з його кісток. Шкіра на вилицях витончилася й натягнулася, наче пергамент. На руках і тильному боці долонь виднілося тонке мереживо синюватих жилок.

— Як справи? — запитав я, і його розсмішило моє запитання.

— Ти про що, Мікаелю? Глянь на мене! — і я теж усміхнувся, лише кутиком рота.

Петер не хотів говорити про себе.

— Розкажи про розслідування на Вестьой. Я читав про це в газетах. Розкажи, що там сталося…

Я розповів, він уважно слухав, на його обличчі малювалося жваве зацікавлення. Іноді, на коротку мить, я навіть забував, який він хворий. Петер ставив доречні запитання, а з того, як я розповідав про Маґду, відразу вчув, що між нами щось було, і кпив з моїх недолугих заперечень, та під кінець розповіді я помітив, як слабне його увага.

— Добра робота! — мовив він, коли я закінчив оповідати. — Справжній Мікаель Бренне! Класичний коктейль фортуни, випадковостей і наполегливості.

— Ти ще забув про вроджений розум, — пожартував я, однак цього разу його усмішка була блідою, мов неживою.

— А як твоя справа, Мікаелю?

— Усе гаразд…

— Я знаю, що негаразд. Я ж іще не перестав спілкуватися з людьми. Тільки пообіцяй мені, що не здаватимешся! — Петер закашлявся, в'яло змахнув рукою. — Я тут трохи розмірковував. Тобі треба починати з тієї дрібки, що ти знаєш.

— Тобто?

— Безнадійно дошукуватися, хто за цим стоїть. Там тебе чекає глухий кут, бо стояти може будь-хто. Тому почни з Мортена Олешера. Ти ж особисто з ним не мав якохось невирішених конфліктів?

— Та ні, нічого такого не було, — похитав я головою.

— Тоді головне питання в тому, чому він назвав тебе замовником злочину.

— Хтось йому звелів.

Петер нетерпляче глянув на мене.

— Ти не помічаєш нюансів… Звісно, хтось йому звелів так зробити, але чому він так зробив?

— Бо Мортен Олешер був професійним вимагачем. Він вибивав з людей гроші за оплату. Перекласти вину на мене в випадку арешту було одним із його завдань.

— Отже, відповідь — за гроші?

— Припускаю, що так, — мовив я замислено. — Але на його рахунку не було грошей.

— Це не має значення. Він міг одержати оплату готівкою або ж має невідомі нам банківські рахунки. Якщо це не гроші, то хтось шантажував його іншим. Існує не більше двох можливостей. Продовжуй шукати, Мікаелю. Злочини завжди залишають по собі слід, — Петер позіхнув. — Гадаю, мені треба тепер трохи поспати.

Він знову позіхнув і заплющив очі й за кілька хвилин заснув. Я сидів і дивився на нього. Петерове обличчя було таким знайомим, я, мабуть, тисячі разів бачив його, але не міг пригадати, чи бачив сонним. Сон змінив його, обличчя здавалося спокійним, та водночас замкненим і загадковим. Я бачив, як часто посіпуються очні яблука під тонкими повіками, іноді він жалібно постогнував. Чи було йому боляче? Я відхилився на стільці, оперся головою до спинки й за мить також заснув.

Коли прокинувся, у роті пересохло. У кімнаті було сутінно.

— Ти хропів, — мовив Петер.

Його обличчя виднілося у темряві світлим овалом.

— Вибач.

Петер ледь помітно похитав головою.

— Ти гніваєшся на мене, Мікаелю?

— Гніваюся? На тебе?

— За мій вчинок… за те, що я не заступився за тебе, виявився слабаком, дозволив себе переконати, що тебе треба вигнати з фірми.

— Я гнівався. Але це не грає жодної ролі, Петере. Тепер уже ні…

— Може, й ні. Та я не повинен був так повестися.

Петер надовго затих. Так надовго, що я вже, було, подумав, він знову заснув. Та раптом він заговорив.

— Бували в нас і радісні часи, правда ж?

— Ми багато чого зазнали разом, Петере, — відповів я. — І нам переважно було добре удвох.

Петер намацав у потемках мою руку, як дитина, яка потребує захисту. Трохи згодом він знову заснув, його рука ослабла в моїй долоні. Час до часу він здригався і тоді стискав мою руку. Але не міцно. Лише настільки, що я розумів — він ще живий.

Розділ 55

Я мимоволі міцніше вхопився за кермо й скинув швидкість, проїжджаючи те місце, де Мортен Олешер злетів дугою з мотоцикла в небо за кілька хвилин до того, як урвалося його коротке, жорстоке й доволі безглузде життя. Здавалося, відтоді минула вічність, насправді ж — лише два місяці.

Два місяці, за які я ні на крок не наблизився до розв'язку загадки, хто і за що мені мститься. Відповідь — так я гадав — вмерла разом з Мортеном Олешером, та, може, я поквапився з висновками. «Злочини завжди залишають по собі слід», — сказав Петер. Я знав, він мав рацію. Мало яке діяння, а надто злочин, не залишають по собі хоч якоїсь відмітини. Це можуть бути фізичні сліди, документи або гроші. Або ж свідок, який щось бачив, але не надав побаченому значення. Мортен Олешер не був самітником. Він мав коханку, співмешканку. Вона не конче могла щось знати, до того ж, я сумнівався, чи захоче жінка зі мною розмовляти. Останнього разу, коли ми бачилися, я вгатив її коханого ногою в пах, і не здивувався б, якби вона звинуватила в його смерті саме мене. Та я не мав більше де шукати, не мав більше кого питати, а скоро не матиму вже й часу на це все.

Хутір залишився майже таким, як я його запам'ятав, ось тільки небо цього разу бубнявіло дощовими хмарами, які ось-ось мали розсотатися й впустити бліде, тендітне світло дня на луки й хуторянські будиночки. У прогалинах між хмар визирнуло сонце, яскраве сяєво запалило розмаїття барв і загострило риси занедбаності та ветхості. Цього разу я не спинявся на узліссі, поїхав далі униз схилом пагорба, завернув на подвір'я. Там усе ще стояв той самий білий опель, а сліди від коліс у траві свідчили, що ним постійно користуються.

Навколо панувала німотна тиша, мокро виблискувала висока трава. Схиливши набік голову, я прислухався, та не почув жодних звуків — ні людей, ні тварин. Двері до стодоли були прочинені. Я підійшов, зазирнув досередини, зовсім ірраціонально очікуючи побачити там гарлея, але стодола була, звісно, порожня. Я рушив назад подвір'ям. Холоші джинсів намокли знизу й потемніли. З комина не курилося. Не видно було й смугастого кота.

— Агов! — гукнув я, голос мій пролунав невпевнено й злякано, ніби я боявся, щоб мене почули. Я стрепенувся і гукнув удруге на повні груди, однак ніхто не відгукнувся.

Я постукав у двері житлового будинку, трохи зачекав, поклацав клямкою. Двері виявилися відчиненими. Я сторожко увійшов до темного передпокою. Вузькі сходи вели на другий поверх, зачинені кімнатні двері — досередини будинку. Я рушив туди.

Вікна у вітальні були заслонені гардинами, світло не світилося, але навіть у присмерку видно було розгардіяш у кімнаті. Папери й подушки валялися на підлозі. Лампу перекинули. Одне крісло мовби випатрали, з сидіння на всі боки стирчала набивка. Хтось тут побував до мене і той хтось за чимось шукав, не потурбувавшись прибрати за собою. Подружки Мортена Олішера ніде не було видно.

Двері до кухні відчинено. Одного погляду через поріг було достатньо, щоб зрозуміти — там діється те саме. Зачинені двері ліворуч вели, вочевидь, до спальні. Я згадав, як зазирав туди крізь вікно й побачив Олешера з жінкою, коли вони кохалися. Я поклав руку на клямку. Мене охопило недобре передчуття того, що чекає на мене за замкненими дверима. Я таки змусив себе натиснути на клямку, відчинити двері й увійти до напівтемної кімнати. Побачив вікно з заслоненими гардинами, стілець, стіл, ліжко з двома ковдрами. Під однією з ковдр прогладилися контури тіла, на подушці виднілося пасмо білявого волосся. Мені здалося, ніби в носі залоскотало солодкуватим запахом крові й смерті. Я глибоко вдихнув і рвучко шарпнув ковдру убік.

Зі мною ледь не стався серцевий напад, коли на ліжку блискавично підхопилася гола жінка і пронизливо заверещала.

Кава вихолола саме настільки, щоб можна було пити, коли вона нарешті зайшла до вітальні. Заспокоїти її вдалося не відразу, та, зрозумівши нарешті, що я не маю наміру її ґвалтувати, вона послала мене на кухню зготувати каву, сама ж подалася у душ. Тепер на ній був старенький халат, колись, імовірно, рожевого кольору. Вона навіть трохи косметики наклала на обличчя, однак недостатньо, аби приховати сліди пияцтва, неспаних ночей та чоловічих грубощів, що роками відпечатувалися на її обличчі. Припалила сигарету, глибоко затягнулася — перша затяжка того дня; хрипко закашлялася, відпила кави й потрусила головою.

— Ти до півсмерті мене налякав.

— Даруй, — уже вкотре вибачився я. — Я стукав і кликав, але ніхто не відгукнувся.

— Таж ранок іще. Я ніколи не встаю раніше дванадцятої.

— Я про таке й не подумав. Просто ввійшов, побачив розруху, злякався, що з тобою щось сталося, що хтось міг заподіяти тобі лихо.

З розгубленого виразу її обличчя я збагнув, що розгардіяш у її домі звична річ. Ніхто не обшукував цієї кімнати, не перевертав меблів.

— Чому це хтось мав заподіяти мені лихо? — щиро вражена, запитала вона.

— Бо… — я сам себе урвав. — Я навіть не знаю твого імені. Як тебе звуть?

— Ранді.

— Окей. Я — Мікаель. Мікаель Бренне.

— Я знаю, хто ти, читала в газетах. Та й зустрічалися ми вже раніше, — вона схилила набік голову, видмухнула довгу цівку сизого диму. — Ти підглядав у вікно, коли ми з Мортеном у ліжку переверталися.

— Я не навмисне. Я ж не знав…

— Проте довгенько ж там стояв, — вона відхилилася на спинку канапи.

Я знічено відвів погляд.

— Вибач, — знову буркнув я, а вона хитро усміхнулася, ніби відала всі мої таємниці. — Якщо ти мене знаєш, то здогадуєшся, чому я тут, — повів я далі.

— Тобі вішають замовлення Мортенові на побивачку.

— То це називається побивачкою? Я цього не знав. Так, твоя правда, поліція вважає, що я заплатив йому за таку роботу.

— Але ти того не робив?

— Ні, — похитав я головою. — Я не давав йому жодних доручень, однак це важко довести. А той, хто давав, велів, мабуть, Мортенові звалити все на мене. Не міг він сам такого придумати. Ми з ним не конфліктували. Тому… я подумав, може, тобі щось відомо?

Вона припалила нову сигарету. Нова хмаринка сизого диму випурхнула з її червоно намальованого рота.

— А чому це я повинна тобі допомагати, Мікаелю Бренне? Ти забрав у мене мого хлопа…

— Я не забирав. То був нещасний випадок. Він гнав, як навіжений. Йому не пощастило, от і все.

— Цього б не сталося, якби ти не приїхав і не зчинив бучі.

— Можливо, й так. Може, не в такий спосіб і не тоді, але рано чи пізно Мортен Олешер злетів би з дороги під вищання коліс, або ж якийсь інший мерзотник зніс би йому голову чи всадив ножа під ребра. Він помер, як жив, Ранді. До того ж… це він звів на мене наклеп, він намагався зруйнувати моє життя брехнею. Якого дідька мав сподіватися чогось ліпшого у винагороду? То я не повинен був приїжджати за поясненнями, боячись, як би чогось не трапилося?

Вона довго мовчала, тоді рвучко підхопилася, зажадала ще кави.

— Перші тижні мені страшенно його бракувало, — долинув з кухні її голос. — Не могла спати, плакала щоночі, була сама не своя. Дивно, як швидко все минає. Тепер уже й звикла жити тут сама. А з ним, Мортеном, не завжди легко жилося.

— Хутір належить тобі?

— Ні, то Мортенів хутір. Він успадкував його від своїх батьків. Але його брат дозволив мені тут тим часом пожити. Далі побачимо…

Ранді повернулася до вітальні, сіла, стягнула на грудях поли халата.

— Однаково я нічим не зможу тобі допомогти, бо зовсім нічого не знаю. Мортен ніколи нічого не розповідав про свої оборудки, а я не питала. То були, як на мене, не ті справи, про які мені конче треба було знати.

— Зрозуміло. Та, можливо, ти все дещо знаєш, не вважаючи те важливим.

Ранді з сумнівом глянула на мене.

— Наприклад?

— Гроші. Хтось мав заплатити Мортенові за роботу. І за побиття жінки, і за фальшиве звинувачення. Гроші можна відслідкувати.

Уперше за весь час вона засміялася, на диво, чистим дзвінким сміхом, ніби десь глибоко в її душі жила маленька, щаслива дівчинка.

— Гроші! Невже гадаєш, що після Мортена могли залишитися гроші? Що він тримав маєток на горищі чи на таємному рахунку в банку? Озирнись навколо!

Вона знову засміялася, а я зробив, як вона сказала — озирнувся навколо. Ані сліду модерної музичної стереоустановки, лише старомодна магнітола з вісімдесятих років. Маленький телевізор. Ні плаского екрана, ані комп'ютера. Жодної речі в домі, яка б мала хоч якусь цінність, лише мотлох і непотріб, меблі, що ледь купи трималися, журнальний столик з численними підпалинами від тисяч погашених недопалків.

— Може, сховав їх від поліції та так і загинув, не встигнувши…

Ранді заперечно похитала головою.

— Ти не знав Мортена. Він був, певною мірою, дитиною. Якби в нього завелися гроші, я б знала. Він прибився б додому, накупивши ширки, дорогого питва й нових цяцьок для мотоцикла.

— І жодних подарунків для тебе?

Її усмішка знову стала бляклою і стомленою, ніби вичерпався денний раціон веселощів.

— Гаразд, — не відступав я. — Я тобі вірю. Грошей не було, — я згадав Петерові слова. Або гроші, або шантаж. Інших варіантів не дано. — То навіщо йому було нападати на Ґерд Ґарсгол, якщо йому не заплатили? Може, винен був комусь послугу? Чи хтось його шантажував?

— У цьому середовищі кожен щось комусь винен.

— І ти нікого не помітила?

— Ходили тут всякі, та все одні й ті ж мармизи.

— Жодного нового чи незнайомого обличчя?

Ранді на мить завагалася.

— Був один… Якось я приїхала додому й застала чуже авто віддалік. Пригадую лише тому, що довелося з біса далеко здавати назад, щоб його пропустити.

— Що за авто?

Ранді здвигнула плечима.

— А чорт його знає! Не розбираюся в марках автівок. Звичайне авто темного кольору.

— Чому запам'ятала гостя?

— Він був інакший. Ошатно вбраний, охайний. Розумієш, що я маю на увазі? Шатен. Солідний чоловік, у літах. Приємний на вигляд. Я не маю нічого супроти чоловіків у літах, але він був трохи… ну, не знаю… може, трохи кремезніший за тебе… Повніший на обличчі, — Ранді усміхнулася, зробила непомітний рух, і халат, мов за помахом чарівної палички, розійшовся на грудях. — Я віддаю перевагу струнким чоловікам. Таким, як ти… — додала на той випадок, якщо я тугодум.

Я проігнорував спокушання, вдав, ніби не помітив улоговинку між грудьми, вигин стегна, який манив зазирнути в тінь під халатом.

— Що він хотів від Мортена?

— Якісь оборудки…

— Чому ти так вирішила?

— Коли я запитала, він лише сказав, що то бізнес. Я зрозуміла, влазити в ті справи мені зась.

— Тобто, щось незаконне?

— Ймовірно…

— Коли це було?

— Навесні. Або на початку літа. Здається, у червні.

— Я глибоко вдихнув, а тоді поставив найважливіше запитання.

— Ти б упізнала його?

— Думаю, що так. Його авто проїхало за двадцять сантиметрів від мого. Він мені кивнув, підняв угору два пальці, типу, подякував, що я його пропустила.

Я вийняв з внутрішньої кишені світлину, поклав на столі. Грек мав доволі дурнуватий вигляд на тій фотографії. Я знайшов її вранці в архіві місцевої газети. Він дивився в об'єктив скривлено й роздратовано, показуючи фотографу середнього пальця, але помилитися і не впізнати в ньому Грека було важко.

— Глянь на світлину, будь ласка. Цього чоловіка ти бачила? Добре придивися.

Ранді довго вивчала світлину, а тоді похитала головою.

— Я не знаю. Можливо…

— Ти ж казала, що впізнаєш його!

— Я так собі думала, але… — вона безпорадно дивилися на мене. — Я не певна…

Розділ 56

Наступні три дні я справно ходив на роботу, але жодної користі від того ходіння не було. Навіть дві скромні спроби запустити процедуру перегляду справи Арона нічим не увінчалися. Недалеке вже судилище наді мною заволоділо всіма моїми думками й життям. Воно зайняло весь горизонт від краю до краю, витіснило з свідомості геть усе до крихти, залишивши тільки страх перед прийдешнім. Від думок сохла голова, однак виходу годі було знайти. Я перелопатив що тільки міг, зважив усі можливості, проте й далі сидів біля розбитого корита. Усі добрі ідеї використав, зосталися тільки погані.

Четвертого дня я зателефонував давньому клієнтові. Він мовчки вислухав моє прохання, назвав місце та час і поклав слухавку.

Ми зустрілися, коли вже смеркалося, біля вуличної ятки з гарячими наїдками. Він купив ковбаску в булочці, потім ми сіли до його авта. Дожувавши ковбаску й обтерши кетчуп з підборіддя, він попросив мене відчинити бардачок. Я зробив, як було велено. Там, загорнений у старий кухонний рушник, лежав пістолет. Важкий у долоні, чорна поверхня матова й потерта.

— Пістолет старий, але цілком справний. З повним магазином, — мовив чоловік. — Знаєте, як ним користуватися?

Я сказав, що знаю.

— Окей. Даю на три дні. З вас три куски…

Я вийняв три тисячні банкноти й віддав йому.

— Тільки ж не наробіть дурниць, Бренне! Якщо вистрілите з нього, назад не заберу, а вам доведеться викласти ще десять тисяч. Така умова…

— Гаразд, — погодився я. — Я ним не скористаюся.

Прямуючи до свого авта, я відчував вагу зброї, ніби шматок свинцю ніс у кишені пальта.

Я припаркувався у тіні, між двома вуличними ліхтарями. На іншому боці вулиці в двох вікнах помешкання Ганса Міккельсена на прізвисько Грек горіло світло. Один раз за шторами майнула людська тінь. Годинник показував одинадцяту вечора, мені дошкуляла печія і цілковитий брак розуміння, що я тут робив. Я не мав заготовленого заздалегідь плану, лише безглузду ідею-фікс будь-якою ціною примусити його сказати правду. Що вже я викручував свій мозок, водно повертався до Грека. Лише він і ніхто інший мав мотив заткнути рота Ґуставові Німанові. Лише він міг стояти за нападом на Ґерд Ґарсгол і змовою проти мене. Мені згадалися маленький, нікельований пістолет у його руці й рішучість у голосі, коли Грек пригрозив застрелити мене, якщо прийду знову. Тож я надумав також озброїтися. Ця думка видалася мені тверезою тоді, але не тепер.

У грудях пекло від кривди, страху й печії.

Пістолет лежав на пасажирському сидінні. Я взяв його до рук, від доторку до металу усім тілом запульсував адреналін. У роті вмить пересохло, язик став, немов наждачний папір. Я вже взявся за клямку дверцят, коли краєм ока помітив вузеньку смужку світла, якої раніше не було, і завмер.

Грекові гаражні ворота відчинялися. У маленькій шпарині в самому низу виднілося світло фар. Що вище піднімалися ворота, то більше освітлювали фари виїзд з гаража, потім — тротуар, а далі — вулицю. Останньої миті перед тим, як фари яскраво й безпощадно освітили салон мого авта, наче сонце безхмарного літнього дня, я встиг залягти на пасажирське сидіння. Почув шурхіт жорстви під колесами, а тоді знову стемніло.

Я вичекав декілька секунд, перш ніж підвестися. На щастя, я запаркувався носом у той бік, що треба. Мені стачило притомності вимкнути автоматичне ввімкнення фар перед тим, як повернути ключ запалювання. Я поволі покотився услід за червоними задніми ліхтарями. Десь за шістдесят метрів до закруту яскравим жовтим оком заблимав правий поворотник, потім чорний джип Ганса Міккельсена звернув за кут і зник з очей. Я увімкнув фари й додав газу. Коли знову побачив Грека, той спокійно прямував у північному керунку.

На широкому шосе їхати за ним було легко. Я весь час бачив перед собою задні ліхтарі джипа, а доволі жвавий рух на дорозі дозволяв тримати дистанцію, пропустивши попереду дві-три автівки. Коли ж Грек звернув з головної дороги у вулички, де автомобілів стало менше, довелося подвоїти обережність. Я тримався якнайдалі, тільки б не втратити його з овиду. Щоразу, як Грек зникав за кутом, я тиснув на газ, відчайдушно сподіваючись не загубити його з поля зору. Мені щастило, я встиг помітити червоні цятки за частку секунди до того, як він звернув у перевулок ліворуч.

Я звернув за ним. Грек уже зник з очей у плетиві вузьких вуличок, що петляли між сонними віллами з темними вікнами. Мені залишалося тільки їхати прямо, сподіваючись, що він не сховався за якимись воротами. Раз зупинився, відчинив вікно й заглушив двигун, але зовні панувала тиша. За кілька секунд я рушив далі. З'їхав стрімким спуском. У самому низу схилу в світлі фар мерехтіла вода. Я вимкнув фари, поставив авто в тіні будівлі. Трохи повагавшись, взяв пістолет, поклав його до кишені й далі пішов пішки.

За якихось кілька метрів попереду на тлі нічного неба виднілися щогли й численні силуети великих моторок. Тихо хлюпотіли хвильки, ударяючись до причалу, світло двох вуличних ліхтарів виблискувало на поверхні темної води. Чорний джип стояв поряд з іще двома автами біля самого входу в яхтову гавань. Я підійшов ближче, дотулився рукою до капота. Він був ще теплий.

Вузький трап вів з набережної униз на плавучі причали, де гойдалися на воді пришвартовані човни. Трап був перегороджений замкненою хвірткою. По обидва боки від хвіртки виступала десь на метр загорожа, обплетена колючим дротом. Годі було її оминути. Я вдивлявся у темряву гавані. Ніде не видно жодного руху, лише з рубки одного з моторних човнів ледь пробивалася світляна смужка. Хтось сидів у салоні, і той хтось забув або ж не потурбувався зачинити за собою двері.

Я вернувся на берег і рушив уздовж набережної. За п'ятдесят метрів помітив маленьку червону шлюпку. Стрибнув у неї і відразу замочив ноги — дно вутлого суденця було десь на десять сантиметрів укрите водою. Шлюпка загрозливо хитнулася, коли від моїх рухів захлюпотіла, ударяючись до бортів, вода. Човник тримався на тонкому ланцюгу, кінець якого ховався у пітьмі під причалом. Перебираючи пальцями ланки ланцюга, намацав висячий замок. Тихо вилаявся собі під ніс і вже вхопився за край причалу, щоб вибратися нагору, коли помітив у глибині гавані якийсь рух. Я пригнувся у сутінь.

Хтось ішов трапом. Хвіртку, без сумніву, відчинили зсередини. Чоловік простував до автомобілів, припаркованих на набережній, один з них, найменший, червоний пежо, жовто моргнув, коли спрацювало дистанційне ввімкнення. Щось знайоме було в ледь сутулій постаті, хоч я й не міг з певністю сказати, де бачив ту людину раніше. Коли авто проїхало повз мій сховок під причалом, світло ліхтаря освітило салон, і я побачив, хто сидів за кермом.

Коли червоні задні ліхтарі зникли за гребенем пагорба, я видряпався на причал і бігцем кинувся до свого авта. Ганс Міккельсен і, ймовірно, хтось інший, усе ще зоставалися у гавані, але я вже не сумнівався, кого треба переслідувати. Чоловік, який проїхав повз мене, не повинен був тут опинитися. Він не мав жодних підстав зустрічатися з Гансом Міккельсеном, скоріш навпаки. Його присутність перевертала все догори дриґом. Я швидко вихопився угору пагорбом і помчав звивистими вуличками. Ближче до шосе побачив червоні цятки задніх ліхтарів. Я відстав від пежо на дві сотні метрів, бо знав начеб, куди їхати. Ніколи не бував там раніше, однак чомусь запам'ятав адресу.

Коли авто переді мною звернуло на подвір'я, я проїхав далі, за кут вулиці. Мені пощастило, місце для паркування знайшлося майже відразу, тож я спокійно повернувся до червоного автомобіля, який стояв на під'їзді до будинку. Саме тієї миті, коли відчиняв садову хвіртку, у вікнах першого поверху спалахнуло світло. Я помацав клямку дверей. Замкнено. Подзвонив. Коли він відчинив, я тицьнув пістолетом просто йому в обличчя. Він позадкував до передпокою, я — за ним.

Я дивився у вирячені від страху очі Ґустава Німана, колишнього бухгалтера гангстера Ганса Міккельсена й нинішнього головного свідка поліції.

— Привіт, Ґуставе! Що, у дідька, відбувається?

Розділ 57

Ульв Ґарман взяв театральну паузу, обвівши поглядом залу. Єва Ґрангейм була суддею окружного суду цілий свій вік. Вона вже не раз бувала свідком таких пауз, тож спокійно, вичікувально дивилася на прокурора. Зате двоє її помічників, літній чоловік та юне дівчисько, не зводили з Ґармана заворожених поглядів.

Навпроти сидів Рюне Сейм і, здавалось, нудився. Ліворуч від нього намагався зберігати холодний і незворушний вигляд я. У залі яблуку ніде було впасти, серед глядачів переважали журналісти, хоча й звичайної публіки не бракувало. Я знав причину такого ажіотажу. Вони хотіли бачити моє падіння. Я мав статус у суспільстві. Тішився славою успішного адвоката, бував, може, іноді нестримним на язик, тож було звідки падати. І падіння очікувалося надзвичайно болісне. Спрацьовував той самий механізм, який змушував зівак юрмитися на місці нещасного випадку. Коли люд з роззявленими ротами збивається навколо безживного тіла на піску, австралійські рятувальники називають цей синдром колом смерті. Вираз облич глядачів, де б вони не опинялися, чи на пекучому піску, чи на європейських автобанах, повільно проїжджаючи повз зіжмакану купу брухту, що ще недавно була автом, чи на твердих дерев'яних лавах окружного суду, спостерігаючи, як гине адвокат Мікаель Бренне, — завжди однаковий. Завороженість, радість, змішана з жахом, і полегшення, що цього разу лихо спіткало не їх.

— Наше кримінальне судочинство не досконале, — промовив Ульв Ґарман. — Трапляються, на жаль, помилки, чиниться несправедливість. Та все ж ми маємо добру систему. Ми маємо цілу низку правил, які забезпечують баланс між відповідачем і звинувачувачем. З одного боку, ми прагнемо задовольняти потребу суспільства в безпеці, захищати громадян, які стали жертвами порушень закону й злочинів. З іншого ж, маємо за обов'язок захищати невинних. Нікого не сміють засудити несправедливо. Ось на перетині цих площин і є правосуддя, — він на мить підвів голову, ніби запрошував нас пофілософувати про комплікаційність судової системи, а тоді повів далі. — Стрижнем цієї системи, у парадоксальний доволі спосіб, є суперечність і конфлікт. Змагання між прокурором й адвокатом, які обидва відстоюють свій кут зору, висувають свої аргументи, роблять суперечні одне одному висновки, ще з античних часів було нашим вимушеним способом знаходження істини. І це добрий спосіб, хоча два захисники репрезентують різні інтереси, обидва вони водночас служать вищому й важливішому. І прокурор, і адвокат служать, власне, ідеї правового суспільства. А тому ми несемо свої перемоги й поразки з професійною гідністю, бо знаємо, що так повинно бути.

Нарешті він звів догори очі, обвів поглядом залу, глядачів, журналістів і суддів, аж доки спинився на мені.

— Але… — промовив він, і я раптом відчув, як усі струми в залі зібралися навколо мене невидимим силовим полем. Ґарман підняв вказівного пальця. — …одного система не терпить — обману й свідомого саботажу. Карне судочинство залежить від того, як гравці дотримуються правил гри. Адвокат має привілеї. Він користується довірою суду, та, якщо він нелояльний до системи, система розвалюється. І коли захисник, замість того, щоб бути слугою права, сам стає звинуваченим, отже, слугою злочинця, то все правосуддя руйнується зсередини. Тоді адвокат сам стає злочинцем, а ракова пухлина в тілі карного судочинства пускає метастази.

Вказівний палець вже не стримів догори, він вказував просто на мене. Ульв Ґарман прагнув крові.

— Мікаель Бренне, — тихим, зловісним голосом мовив він. — Мікаель Бренне сам поставив себе таке становище. Він замовив жорстоке побиття літньої жінки, щоб залякати головного свідка в справі, у якій сам виступав на боці захисту. Мета — виграти суд. Він ані на йоту не ліпший за злочинця, якого представляв. Він зрадив довіру суспільства, довіру суду, нашу з вами довіру. А тому мусить бути засуджений до ув'язнення і — що найважливіше — його слід назавжди позбавити права бути адвокатом.

Коли він сів, у судовій залі запала мертва тиша. Ніхто не дивився на Ульва Ґармана. Усі погляди, навіть судді Єви Ґрангейм, були спрямовані вбік вказівного пальця. Вони дивилися на мене. Попри те, що я сам безліч разів вдавався до таких трюків і вистав на судових засіданнях, тієї миті я бажав зникнути, запропаститися під землю, перестати існувати. Після гнівної тиради Ульва Ґармана я майже почувався винним.

— Дозвольте коротку перерву, ваша честь, — попросив Рюне Сейм. — Мені треба покурити, а заодно провітримо пекельні сірчані випари після проповіді прокурора…

Притишений смішок полегшення прокотився рядами.

— Десять хвилин, — суворо оголосила Єва Ґрангейм.

Ульв Ґарман був пророком-праведником Старого Завіту, ніяк не менше. Коли ж після перерви зі словами: «Високоповажний суде», підвівся зі свого місця Рюне Сейм, був він схожий на милого дядечка або добродушного дідуся. Карими, сумовитими очима він обвів залу й похитав головою.

— Даруйте, якщо моя остання репліка перед перервою видалася вам непоштивою, пане прокуроре, — мовив Рюне Сейм, а Ульв Ґарман, який не рушився з місця за всю перерву, сидів сердитий і набундючений, видушив з себе натягнуту, фальшиву усмішку.

— Усе гаразд, — процідив він. — І не таке доводиться терпіти в нашій роботі.

Рюне Сейм кивнув й усміхнувся у відповідь.

— Це добре, це добре, Мені якось так вихопилося. Не те, щоб я був незгодний з вашою засадничою позицією. Невірні слуги правосуддя — це зло, звісно, зло. І коли їх викривають, вони, звісно ж, заслуговують на покарання. І працювати далі адвокатами теж не мають права. Чи прокурорами, чи суддями, зрештою… — Рюне Сейм знову усміхнувся, знизав плечима, ніби вибачаючись за щойно сказане. — Тож приводом для моєї мимовільної, трохи непоштивої репліки, стала, отже, не моя докорінна незгода з вашими поглядами, пане прокуроре. Просто, слухаючи вашу вступну промову, я раптом засумнівався, чи все я правильно зрозумів. Я гадав, що наше завдання у суді з'ясувати, винен чи ні адвокат Мікаель Бренне, згідно зі звинуваченням. Але з ваших слів можна було припустити, що ми вже закінчили і з наданням доказів, і з доведенням вини, а я й не помітив, і навіть дійшли до оголошення вироку.

— Пане адвокате! — застережно озвалася суддя, і Рюне Сейм обернувся до неї.

— Так, ваша честь, я знаю, що балансую на межі дозволеного, але якщо можна прокуророві, то я теж повинен одержати право вказати на те, що його промова, яка мала б бути об'єктивним аналізом доказів у справі, насправді була чимсь зовсім іншим. На моє щире переконання, прокурор мав би стримати свою моральну заангажованість, не кажучи вже про моралізацію, доки ми закінчимо розгляд справи.

— Гадаю, ми зрозуміли суть вашого висловлювання, — відповіла суддя. Єва Ґрангейм мала втомлений вигляд, ніби вся ця судова тяганина сиділа їй в печінках. — Маєте ще щось додати?

— Лише одне. Коли ми найближчими днями надаватимемо докази, прошу суд ні на мить не забувати повторювати подумки запитання: чому?

Рюне Сейм прокашлявся, зазирнув у папери, перш ніж продовжити свою промову.

— Чому Мікаель Бренне скоїв те, у чому його звинувачують? Прокурор запропонував своє пояснення. Щоб виграти справу. Отже, Мікаель Бренне замовив жорстоке побиття свідка, щоб виграти справу. Але ж це не пояснення! Насправді тут виникає більше запитань, аніж відповідей. У ролі звинуваченого був не Мікаель Бренне, а Ганс Міккельсен. Бренне був лише адвокатом.

Ковток води. Театральна пауза.

— То хіба адвокати не прагнуть вигравати справи, запитаєте ви. Як постійний адвокат цього суду впродовж ледь не всього свого життя, я дам відповідь: так, ми прагнемо. Ми дуже прагнемо вигравати. Та, як правило, нам це не вдається. Більшість справ ми програємо, так і повинно бути. Перш ніж поліція висуне звинувачення й передасть матеріали розслідування до суду, вона мусить мати гарантію, що надані нею докази неспростовні. Поразка захисту у багатьох справах означає лише те, що прокурор виконав свою роботу, як належиться.

Рюне Сейм усміхнувся суддям, ледь повів плечем.

— Тому ми звикли програвати в суді. І хоч нам дуже кортить вигравати, можу вам довірити професійну таємницю: ми не втрачаємо сну через програні суддівські баталії. Так має бути. Адвокатів завжди запитують, ж вони можуть захищати злодіїв, убивць і ґвалтівників. Відповідей багато, але одна з них полягає у тому, що ми ніколи не ідентифікуємо себе з нашими клієнтами.

Знову знизування плечима. А тоді він раптом викинув уперед руку.

— Та я повинен визнати одну річ. Існує один мотив, що може змусити і часто змушує адвоката до переступу закону, порушення правил і зради виявленої до нього довіри. Це — гроші. Конкуренція на ринку клієнтів несамовита. Клієнти означають для захисника заробіток. Адвокати крадуть клієнтів один в одного. Трапляється, молоді, амбіційні або ж не надто талановиті адвокати іноді скорочують собі шлях до успіху, порушуючи правила, лиш би виграти справу. Але Мікаель Бренне? — Рюне поволі похитав головою, від чого щоки його задрижали. — Трохи статистики я викладу вам згодом, зараз дозвольте ствердити таке: адвокат Мікаель Бренне — це справжня історія успіху. Він має безліч клієнтів. Раніше, та й на момент арешту він мав у своєму портфелі не одну резонансну справу, зокрема й з голосних убивств, а це — беззаперечне свідчення того, що Мікаель Бренне перебуває у вищому цеховому ешелоні. Він не був молодим, нахабним жовторотиком, просуваючись угору щаблями кар'єрної драбини. Він не мав потреби скорочувати собі шлях до успіху. Він той успіх просто мав. Гадаю, прокуророві варто знайти кращий мотив, якщо він хоче засудити Мікаеля Бренне.

Ульв Ґарман мав вигляд, наче йому прикро дошкуляє мігрень. Він сидів, втупившись поглядом у стіл поперед себе, тер долонею чоло, і я витлумачив це, як добрий знак.

— Добра промова, — похвалив я Рюне Сейма. — Просто неперевершена!

Я казав щиро. Він добре виступив, краще ніж я від нього сподівався, та водночас я знав, що це мені не допоможе. У норвезькому судочинстві не існує вимоги про доведення мотивації злочинця, і це, мабуть, правильно. Згодом, заднім числом, виміряні нещадним мірилом часу, більшість злочинів виявляються безглуздими, незваженими або й зовсім ірраціональними. Та це нечасто рятувало злочинців від вироку, не врятувало б і мене. Я потребував більшого. Я потребував дива.

Розділ 58

Дежавю називається французькою невиразне відчуття, ніби історія повторюється. Саме так я почувався після обідньої перерви. Ульв Ґарман запально, проте стишеним голосом, розмовляв у коридорі перед дверима судової зали з поліцейським. Потім він підійшов до нас і, цілком мене ігноруючи, звернувся до Рюне.

— Ми трохи спізнимося.

— Чому?

— Потерпіла не з'явилася.

— Ґерд Ґарсгол, маєте на увазі?

— Так. Я послав по неї патруля. Суддя відклав початок засідання до її появи.

— Що таке, Мікаелю? Ти зблід, як стіна? — Рюне Сейм глянув на мене трохи здивовано. — Тобі зле?

— Ні, — похитав я головою. — Так… було й останнього разу.

— Про що ти кажеш?

— Коли свідок не з'явився. Так усе почалося…

— Ти ж не думаєш, що хтось… не припускаєш, що все знову повториться? Це зовсім нелогічно. Чого цим можна досягти?

— Не знаю…

Рюне замислився, а тоді рішуче потряс головою.

— Ні, Мікаелю, ти просто параноїк. Таке трапляється постійно. Свідки забувають про терміни, можуть проспати або напитися. Та що завгодно, сам добре знаєш.

— Маєш рацію, — погодився я, однак на душі було мулько.

Нам зателефонували з суду, як минула друга година по обіді. Коли ми ввійшли до зали, Ґерд Ґарсгол вже сиділа на місці свідка. То була маленька, пухкенька жіночка десь п'ятдесятилітнього віку, одягнена в темно-зелене вовняне пальто, застебнуте під саму шию. На колінах вона тримала невелику торбинку, без кінця теребила її в руках, я чув безнастанне, дражливе клацання замочка. Жінка не дивилася ні праворуч, ні ліворуч, доки зала поволі заповнювалася. Аж як до зали ввійшли судді, почулося шкрябання стільців до підлоги, тоді вона знетямлено озирнулася на публіку, яка встала з місць, і собі поволі звелася на ноги.

Вона склала присягу таким тихим голосом, що важко було розчути хоч слово. Потім суддя запитально глянула на прокурора.

— У чому причина запізнення, пане прокуроре?

Ульв Ґарман стенув плечима.

— Свідок перебувала в своєї сестри, ваша честь.

Суддя перемкнула свою увагу на Ґерд Ґарсгол.

— Ви одержали повістку в суд?

— Так.

— То чому не з'явилися?

— Я… була… я не хотіла.

— Це не вам вирішувати, хочете ви чи ні, пані Ґарсгол. Ваш обов'язок з'явитися за повісткою. Самі бачите, чим таке закінчується — приводом поліції.

Ґерд Ґарсгол почала плакати. Єва Ґрангейм дивилася на неї таким специфічним поглядом, як деякі жінки дивляться на своїх посестер, котрі анітрохи не дотягують до сподіваних стандартів сучасної жінки.

— Чому ви плачете, пані Ґарсгол?

Тихий плач перейшов у схлипування. Єва Ґрангейм закотила під лоба очі.

— Пане прокуроре, ваш свідок, будь ласка!

Ульв Ґарман мав досвід з різними свідками: з розгубленими, дурними, агресивними й глибоко розпаленими. Упоратися з заплаканою жінкою було йому заввиграшки. Він встав зі свого місця, підійшов до Ґерд Ґарсгол, поклав їй руку на плече.

— Ми всі тут чудово розуміємо, яким душевним випробуванням є для вас поява в суді.

Хлипання і шморгання носом.

— Та можу вас запевнити, усе буде добре. Просто не кваптеся. Нам потрібна ваша допомога, щоб той, хто скривдив вас, був покараний.

Схлип.

— Може, поволі почнемо з розповіді про ваші стосунки з Ґуставом Німаном? Отже, Ґустав є вашим нареченим, так?

— Був!

Ще гіркіше хлипання. Ґерд відкрила торбинку, вийняла носовичка, висякалась.

— Гаразд. Розкажіть, як ви познайомилися.

Ось тут її і понесло. Ґерд Ґарсгол розповіла зворушливу історію, як вони познайомилися, граючи в бінґо, як поступово їхні стосунки переросли в кохання.

— Ви знали, чим він займався?

— Бухгалтерією.

— Так воно так, але я мав на увазі, чи знали ви, на кого він працював і якими оборудками займався?

— Тобто, чи був він злочинцем?

— Саме так. Розкажіть, як ви про це довідалися і що було далі.

Поступово Ульв Ґарман спонукав жінку розповісти всю свою історію кохання від початку й до кінця. Уривав її розповідь тільки тоді, коли вона надто вдавалася у подробиці, ставив навідні запитання, коли щось пропускала, і щоразу демонстративно замовкав, коли Ґерд пускала сльозу. Усе було добре, доки мова не зайшла про сам напад. Жінка знову розридалася.

— Може, зробити коротку перерву, ваша честь? — попросив Ульв Ґарман, і його прохання вдовольнили.

Не знаю, що він їй сказав під час перерви, але результат був очевидний. Коли розпочалося судове засідання, Ґерд Ґарсгол дала неочікувано вичерпні й притомні свідчення про те, як вона, нічого не підозрюючи, відчинила двері високому, кремезному незнайомцю з кінським хвостиком на потилиці, який подзвонив того ранку в її помешкання. Щойно двері відхилилися на шпаринку, чоловік з такою несамовитою силою увірвався досередини, що вона заточилася назад і відлетіла до стіни. Він зачинив за собою двері й заходився її лупцювати.

— Я знала… я точно знала, що помру. Він бив, бив, копав і копав ногами. Він… ніби йому байдуже, що він робить. Я хочу сказати, що він не був ані розгніваним, ані збудженим. Він просто виконував… роботу або завдання. Так, ніби… не знаю… ніби фарбував будинок чи щось таке…

Ґерд Ґарсгол безпорадно озирнулася, мовби прохаючи допомогти збагнути незбагненне — як можуть люди так чинити супроти інших людей. Ми, усі присутні, потупили очі.

— І ще він знищив моїх котиків, — додала вона.

— Котиків?

— Порцелянових кошенят. Я їх колекціонувала, а він потрощив…

— Щось казав? — запитав Ґарман.

— Ні.

— Зовсім нічого?

— Назвав мене… бридким словом. Не хочу його тут повторювати.

— Гаразд, це необов'язково. Може, сказав, за що вас побив?

— Ні, я й так знала.

— Овва? То за що?

— Щоб Ґустав не свідчив…

— Ґустав Німан мав свідчити?

— Так, у справі проти Ганса Міккельсена. Грека. То було попередження. Погроза Ґуставові, щоб мовчав.

— Звідки така впевненість?

Вона відповіла те саме, що й Ґустав Німан свого часу, з тією ж непохитною логікою.

— А що іще це могло бути? Яка ще могла бути причина, щоб так мене побити?

— Адвокате! Запитання? — пролунав голос Єви Ґрангейм.

Я здригнувся, рефлекторно розтулив рота, доки раптом мене осяйнуло, що зверталися не до мене.

— Так, дякую, — підвівся Рюне Сейм. — Лише два. Хотів тільки запитати вас, чи бачили ви того чоловіка раніше? — і показав рукою на мене. — Будь ласка, пригляньтеся до мого клієнта. Бачили його раніше? За винятком газет, звісно.

— Ні.

— Може, Ґустав щось казав про нього?

— Ні.

— А нападник згадував адвоката Бренне?

Мовчазне похитування головою.

— Я це розумію, як — ні? Маєте якісь підстави вважати, що саме Мікаель Бренне стоїть за нападом на вас? Дайте, будь ласка, відповідь, пані Ґарсгол. Це моє останнє запитання. То як, маєте підстави?

— Ні.

— Гаразд. Дякую. До речі, це так, до слова, я розумію, ви з Ґуставом Німаном вже більше не разом?

— Ні. Після того, що трапилося, я так боюся. Я думала, що дружки, на яких він працював, можуть знову прийти. Я не могла спати, коли він ночував у мене, лежала з розплющеними очима й наслухала. Урешті-решт… врешті-решт, сказала, що більше так не витримаю, — і жінка знову розплакалася. — Ми мали одружитися… ми мали одружитися у серпні.

Увечері я зателефонував до Петера.

— Як твої справи?

Він нічого не відповів, натомість запитав:

— Як у суді, Мікаелю?

— Нормально.

— Ти вже мав слово?

— Ні, щойно завтра. Слухай, Петере, маю до тебе прохання. Перевір для мене на фірмі одну річ…

На мить запала тиша.

— Гадаю, я вже не повернуся на фірму, Мікаелю.

— Та ні, я про інше. Усе, що тобі треба зробити, це взяти слухавку.

Я пояснив, що мене цікавить.

А тоді замислився, чи зуміє Петер виконати моє прохання. Голос його в телефонній слухавці звучав слабенько і віддалено, ніби він перебував десь на крайньому форпості світу. Мабуть, так воно й було.

— Так, — промовив я, але так тихо, що довелося повторити голосніше.

Губи, щоки, усе обличчя здавалися занімілими й, на диво, штивними. Я потер лице обома долонями. Суддя кинула на мене здивований погляд. Вона саме запитала, чи відомо мені, що я, хоч і приводився до присяги говорити правду і тільки правду, повинен давати правдиві свідчення.

Після кількох вступних запитань, на які переважно відповів заперечно, вона втратила до мене інтерес.

— Мабуть, ліпше вам, хто знає фактаж, почати звідси, пане прокуроре, — мовила вона.

Ульв Ґарман згідно кивнув, випростався на стільці. Вигляд він мав, як завжди в суді. Білосніжні манжети, що визирали з-під мантії. Чорні, начищені черевики. Темно-синя краватка. Густа, чорна шевелюра лише з натяком на сивину на скронях попри те, що ми були з ним приблизно одного віку. Цікаво, фарбує він волосся чи що?

— Повернімося на півроку в минуле, пане Бренне, — почав він, і пішло…

Спершу Ґарман запитав про Грека, потім про Ґустава Німана й Ґерд Ґарсгол. Поволі й методично, він змальовував картину справи, дотичних до справи осіб та канву подій. Він був скрупульозний, він був точний у формулюваннях. Я достатньо надивився на нього у судах, щоб знати — за незворушним на позір фасадом ховався грізний розум. Тож поводився обережно, може, занадто обережно. Я й сам відчував, що мої відповіді звучали стримано, а голос трохи неприродно. Я крадькома зиркнув на Рюне Сейма, помітив його не дуже вдоволену міну. Під час короткої перерви Рюне попросив мене розслабитися. Я кивнув, але нічого не сказав. Після перерви мова велася про Мортена Олешера.

— Ви раніше знали Олешера, пане Бренне?

— Якось представляв на суді байкерський клуб, членом якого він був. Але, почувши знову це ім'я, не зміг собі пригадати людини.

— Скільки членів у цьому клубі?

Я звів угору плечі, розвів руками.

— Не пригадую, навряд чи й знав коли-небудь.

— За моїми джерелами в поліції, близько п'ятнадцяти. Може таке бути?

— Цілком. Я вже казав, що не знаю.

— І ви не пригадуєте Мортена Олешера?

— Як фігуранта тієї справи — ні.

— Він бував у вашій фірмі?

Я трохи завагався.

— Не знаю. Тобто, не пригадую, але в моїх нотатках, у старій теці з матеріалами тієї справи, він значиться, отже, бував.

— Ага! І скільки ж разів?

— Три, здається.

— Так зазначено і в документах. Тричі він там побував. Хто іще з клубу приходив на ваші зустрічі?

— Четверо, наскільки пам'ятаю.

— Це теж збігається з записами. Четверо… Одні й ті ж п'ятеро осіб були присутні на трьох зустрічах з вами.

— Очевидно, так.

— Однак Олешера ви не пригадуєте?

— Ні.

— Ви зустрічалися або ж розмовляли з ним навесні чи на початку літа цього року?

— Ні.

— Впевнені?

— Абсолютно.

Ґарман задоволено просіяв, і я знав, чому. Саме така моя відповідь була йому потрібна, щоб виставити мене брехуном. Спершу він виклав переді мною роздруківку моїх телефонних розмов, яка свідчила, що Мортен Олешер телефонував мені. Потім перейшов до зустрічі, яка нібито відбулася у святіванський вечір, і докладного опису Олішером мого одягу того дня. Я йорзався на стільці, прів і відповідав здебільшого «Ні!» або «Не знаю!»

Судді запопадливо стенографували допит. Єва Ґрангейм дивилася на мене, звівши вгору брови, ніби дивувалася, чи це все, на що я здатний, я — з таким великим адвокатським досвідом. Та я не мав вибору, не міг відповідати інакше. Надто пізно було конструювати пояснення. Захиститися я тепер міг лише правдою.

Ґарман тягнув кота за хвіст, скільки міг. І саме слушної миті, коли суддя почала виявляти перші, ледве помітні ознаки нетерплячості, він згорнув перед собою теку з документами, даючи зрозуміти, що вже закінчує допитування.

— А на завершення, пане Бренне, скажіть мені ще одне. Навіщо Мортенові Олешерові зводити на вас наклеп, якщо це неправда?

— Не знаю. Можливо, щоб…

— Щоб — що?

Я зам'явся.

— Можливо, щоб приховати справжню причину.

— Ага! Але, якщо все так, як ви кажете, то мала б бути попередня змова, хіба ні? І оці телефонні дзвінки, описи вашого одягу не випадковість?

— Звісно. Усе мало б бути сплановано заздалегідь.

— Отже, іншими словами, ви вважаєте це змовою?

— Так, — кивнув я.

— Перепрошую, Бренне? Кажіть голосніше!

— Я сказав — так, вважаю це змовою.

— Може, й теорію маєте, хто б міг стояти за цією змовою з метою зашкодити вам? Напевно, ж такі думки приходили вам до голови останніми місяцями…

Раптом уся ця вистава стала мені впоперек горла. Мене бісила ледь вловна іронія у голосі Ґармана, вічно зведена угору брова, що мала б демонструвати ввічливий скепсис; трафляло від того, що мене обводять довкола пальця, як дурного осла, і я вперше за весь цей довгий день трохи зірвався.

— Так, звісно, такі думки снували в моїй голові! — підвищив я тон. Я й сам чув, що перейшов на надто високі регістри, і голос ледь-ледь тремтів. — Та я майже ні про що інше не думав за останні півроку. Однак не знаю, хто насправді за всім стоїть. Це може бути будь-хто, хто мене не терпить. Це можете бути ви, як на те пішло…

— Тут не йдеться про те, наскільки я вас терплю чи не терплю, Мікаелю Бренне. Правду кажучи, я нічого не маю супроти вас, — Ґарман усміхнувся мені з нальотом смутку в усмішці, ніби йому насправді мене шкода, але обов'язок понад усе. — Але я маю багато чого проти вашого вчинку.

Цього разу було вже зовсім легко витлумачити вираз очей Ульва Ґармана. Я бачив його задоволення, незмірне задоволення собою. Та воно й не дивно. Він розіп'яв мене на хресті перед усією громадськістю, і, якби всього мене не сковувало апатичне заціпеніння, я б, напевно, відчув фізичний біль.

Рюне Сейм підвівся, повільно й важко.

— Гадаю, прокурор закінчив, — мовив він, обернувся до Ґармана, чекаючи його ствердного кивка. — Я хотів би приступити до допиту підсудного трохи згодом, якщо суд не проти.

Розділ 60

Після вечері я подався до контори. Не тому, що мусив, не тому, аби щось терміново залагодити, а тому, що не мав чого вчепитися. Крихітний кабінетик був завалений документами й брудними філіжанками з-під кави. Я заходився прибирати. Поскладав папери в теки, попідшивав у скорозшивачі, викинув до смітника жовті папірці з нотатками й незрозумілими записами-нагадуваннями, усілякий непотріб, який неймовірно швидко нагромадився на моєму столі. В одній з шухляд пані Сьоренсен знайшов пластикові мішки й згріб туди сміття. Збоку здавалося, ніби я готуюся до переїзду. Можливо, так воно й було. Не багато ж з мене буде користі та втіхи для Сюнне після оголошення присуду.

Потім я виніс брудний посуд до маленької кухоньки-мансарди позаду рецепції. Коли прийшла Сюнне, я саме мив філіжанки. Вона стала в дверях, приголомшено дивлячись на мене.

— Миєш посуд?

— Як бачиш!

— Господи, Мікаелю, ніколи не думала…

— Що?

— Ніколи й не думала, що ти знаєш, як це робиться…

Помивши посуд, я витер руки й навідався до Сюнне.

— Над чим працюєш?

— Над Ароном Сьорвіком. Маю намір закінчити цього тижня складання запиту на перегляд його справи.

— Звідки такий поспіх?

— Бо цього тижня у мене з'явився вільний час. З понеділка судові справи посиплються градом. А ти чого тут?

— Та, просто… сама знаєш… не можу всидіти на місці. Вирішив трохи прибрати в себе…

— То й добре. Можеш допомогти мені з запитом. Як на те пішло, ти знаєш справу краще за будь-кого.

Саме те, що треба. Я й так не мав, чим зайнятися, то вже ліпше заритися з головою у роботу, ніж гризтися проблемами й думати про катастрофу, яка невідворотно наближалася.

Кілька годин ми зосереджено працювали. Спершу склали разом диспозицію. Потім я заходився писати проект подання, а Сюнне, тим часом, гортала теки, вишукуючи документи, які ми збиралися подати разом з запитом. Я не відразу поринув у роботу, а втягнувшись, забув про все на світі. Коли Сюнне зазирнула до мого кабінетика, виявилося, що минуло майже дві години.

— Кава в мене?

— Знову бруднитимеш посуд? — дорікнув я, але підвівся, розправив затерплу спину й рушив до її офісу.

— Я тут подумала про допит, якого нема в документах, — озвалася Сюнне.

— Що? — думками я витав деінде.

— Подружня пара… ти знаєш, про кого я кажу.

Орнітолог з дружиною…

— Вііґ-Сьоренсен.

— О, власне. Про допит ми знаємо лише з її слів…

— Чого б це їй брехати?

— Уявлення не маю. Просто міркую уголос. З біса дивно, як це протокол допиту безслідно розчинився у повітрі. Та й про цих людей нам нічого не відомо. Їх навіть ніхто не пам'ятає. Отож ми маємо лише слова самої пані, ніби вона з чоловіком була тоді на Вестьой.

Я подався до свого кабінету й повернувся з світлинами.

— Ось, дивись, — я простягнув Сюнне єдину світлину, на якій головним об'єктом був не орел. — Це фото, без сумніву, зроблене на Вестьой. Глянь на дату й час. Приблизно тоді, як було вбито Анну.

— А ця гола жінка, що так виклично позує, лежачи, — загадкова пані Вііґ-Сьоренсен?

Я втратив терпіння.

— Так, це вона. Чого ти добиваєшся, Сюнне? Справа розкрита, убивця зізнався. Чого тобі іще?

— Я нічого не добиваюся, — повела плечем Сюнне. — Я пишу подання на перегляд справи і не можу пояснити, куди подівся протокол допиту. Щось тут не тримається купи, Мікаелю. Його немає в матеріалах справи, він не значиться в реєстрі документів. Ти певний, що його ніде немає? Чи могла якимсь чином статися помилка?

Усі матеріали нумеруються і вкладаються до відповідної теки, залежно від типу документа. Усім допитам свідків присвоюється однаковий номер римською цифрою, а ще додатково проставляють нумерацію арабськими цифрами.

— Ніде немає. Я все перевірив. Можу гарантувати, що протоколу в матеріалах справи нема. Можеш не гаяти даремно часу ще раз.

Але Сюнне вже гортала теку з допитами свідків.

— Гм… Маєш радію. Немає принаймні тут. Але…

— Що — але?

— Ось поглянь сам.

Я відставив набік філіжанку з кавою, обійшов круглий стіл і зазирнув їй через плече на список документів. Не побачив нічого цікавого.

— Що… — почав було я, але вона мене урвала.

— Глянь ось тут, — Сюнне схопила іншу теку, що лежала на столі. — Якщо порівняєш зі списком протоколів обшуків, відразу помітиш…

Список обшуків був значно коротший, та не це було найхарактернішою відмінністю. Впадало в око, що складали його різні особи і в різний час, різним почерком і навіть різними ручками. Реєстр протоколів свідчень мав цілком інший вигляд. Усі записи однакові. Зроблені однією рукою. Однією ручкою.

— Хтось переписав його наново.

— Справді.

— Навіщо?

Я стенув плечима.

— Не знаю, Сюнне. Причина може бути яка завгодно. Оригінал випадково порвався або хтось хляпнув на аркуш кавою чи джемом. Хтозна? Направду не вбачаю у цьому нічого серйозного.

— Можливо. Але воно дивно…

Сюнне потягнулася руками поза голову, позіхнула, а тоді з невдоволеним виразом на обличчі глянула на стоси документів.

— Господи, як мені надокучив увесь цей мотлох. Нам бракує місця на такі справи. Буду щаслива, коли нарешті зможу відіслати це сміття назад до поліції.

У кишені завібрував мобільний телефон. На дисплеї висвітився дзвінок від Сонцесяйного. Я підвівся, щоб поговорити з ним у своєму кабінеті.

— Привіт, Карле Петтере! Чого тобі?

— Чого мені? Це ж ти просив мене перевірити, чи не мав Мортен Олішер незакритих за своїми діяннями кримінальних справ. Ти геть повередився розумом?

— Ні-ні, вже згадав… Щось знайшов?

— Так. Щось дивне. Ось послухай…

Коли він закінчив оповідати, я подякував і поклав слухавку. Потім довго сидів, втупившись поглядом у простір поперед себе. Сонцесяйний повідомив мені таке, на що я не мав жодного пояснення і не знав куди ту інформацію втулити. Мої думки перенеслися на розмову з Сюнне про зниклий протокол допиту й переписаний реєстр документів. Десь на дні черепної коробки шалено чухалося. Щось мордувало мене. Щось, чого я не міг вловити. Щось іще вона мені казала. Я знову подався до Сюнне.

— Що ти мені щойно казала?

— Га? Про дивну притичину з допитом?

— Ні, не це. Останнє, перед тим, як задзвонив мобільний.

Сюнне замислилася.

— А! Та воно неважливе! Я казала, що дуже зрадію, коли позбудуся оцього паперового мотлоху з контори…

Я завмер, витріщившись на неї з роззявленим ротом.

Ніби квітка розпустилася. Таке було відчуття. Ніби розпустилися пелюстки, показавши світові таємний візерунок, доти схований і невидимий. То було майже як одкровення, несподіване осіяння.

— Що таке, Мікаелю? — стурбувалася Сюнне. — Щось лихе трапилося? Тобі погано?

Я лише мовчки похитав головою, такий приголомшений відкриттям, що й не відразу зміг їй відповісти. А коли спромігся нарешті на слово, вона глянула на мене, ніби я несповна розуму.

— Наче магія, — мовив я. — Тупо дивишся на передній план і не бачиш, що відбувається на задньому тлі.

— Га? — Сюнне ніяк не могла допатрати, але я вже не мав часу щось пояснювати.

— Знаєш якогось лікаря? Мені потрібний лікарняний. Лише на один день… Треба дещо зробити.

Розділ 61

— Ви вже одужали, пане Бренне? — ввічливо поцікавилася Єва Ґрангейм.

— Так, то була всього лиш якась шлункова інфекція. Неприємно, але швидко минулося.

Я сидів за невеличким столом для свідків посеред судової зали, готовий давати покази після одноденної перерви в судових засіданнях з причини мого нездужання. Минулий день видався для мене шаленим. Живіт скрутило від нервового збудження.

— Пане адвокате, будь ласка, — ваш свідок, — оголосила суддя.

Рюне Сейм теребив пальцями полу мантії — він теж нервувався, бо було чого. Я не мав часу ввести його в курс справи. Він не знав, що його чекає. Я встиг лише написати на клаптику паперу перше запитання, яке він мав мені поставити.

— Е-е… учора, ні, позавчора, ви відповіли на запитання прокурора, що… — Рюне зиркнув на стіл, мабуть, звірився з цидулкою, — … що не знаєте, хто насправді стояв за побиттям Ґерд Ґарсгол.

— Це правда.

— Дозвольте ще раз поставити вам це запитання. Чи знаєте ви, хто стояв за нападом на Ґерд Ґарсгол?

— Так! Тепер знаю.

У залі запала німотна тиша. Шерехи, шаркання ніг, шепотіння — усе стихло.

— Розкажіть, будь ласка, — попросив він, відхилився на спинку стільця, чекаючи відповіді. Уся зала завмерла в очікуванні.

— Усе почалося, — спроквола заговорив я, але таким невиразним, скрипучим голосом, що довелося почати знову. — Усе почалося, власне кажучи, багато років тому. Для мене ж — лише сім місяців тому, коли я взявся за справу Арона Сьорвіка. Його, як відомо, засудили за подвійне вбивство, скоєне 1985 року. Моїм завданням було з'ясувати, чи існують підстави для перегляду справи.

— Ваша честь, — тихо втрутився Ульв Ґарман. — Це не…

Єва Ґрангейм не дивилася на нього, вона дивилася на мене.

— Даю вам дві хвилини, пане Бренне, аби довести мені, що ваш пасаж має хоч якесь значення для суду.

Я раптом дуже спітнів під сорочкою.

— Поліція без зволікань надіслала мені матеріали, — вів я далі. — Чимало пачок з документами, але взятися до роботи негайно я не зміг, бо саме почав працювати з іншою справою, справою Ганса Міккельсена. Дуже важкою і складною для захисника справою. Усі ви знаєте, чим це скінчилося. Саме тому ми тут. На Ґерд Ґарсгол напали, а мене арештували й звинуватили в цьому нападі. Три місяці я просидів у камері попереднього ув'язнення. Після звільнення отримав роботу в адвокатській конторі Сюнне Берґстрьом. Коли я прийшов до моєї колишньої фірми за матеріалами вестьойської справи, виявилося, що вони зникли. Поліція забрала їх відразу після мого арешту, так мені сказали. Більше я про цей факт якось не замислювався.

Ульв Ґарман підвівся.

— Ваша честь, так не годиться. Бренне може тут цілими днями розводитися про славні сторінки своєї блискучої кар'єри. Я чудово розумію, навіщо він витягнув на білий світ оту вестьойську справу. Вона репрезентує його успіх, а мою поразку. Я ж змушений наполягати на певній релевантності. Ми повинні зосередитися на звинуваченні. Сьогодні йдеться саме про це.

— Пане Бренне? — грізно озвалася Єва Ґрангейм. Вона мала б звертатися до Рюне Сейма, бо ж він був моїм адвокатом, але Рюне Сейм самоусунувся, зайняв позицію спостерігача, і всі це розуміли.

— Я знаю, що багато прошу, — стиха мовив я. — Я дуже добре розумію, як нелегко вгледіти зв'язок моєї розповіді з нинішнім судовим розглядом. Але моє свідчення матиме вирішальне значення, і ви самі в цьому скоро переконаєтеся, якщо матимете дрібку терпіння.

Я перехопив погляд судді і вже не відпустив.

— Я був правником майже двадцять років, переважно адвокатом, і дозволю собі сподіватися, що виконував свої професійні обов'язки чесно й сумлінно. Мої процеси в цьому суді годі перелічити, та я ніколи не мав звички вдаватися до дешевих трюків чи безглуздих маневрів, які відволікають. За моїми плечима двадцять років зразкового поводження, ваша честь, і я тут борюся за своє життя. За своє професійне й приватне життя. Мені потрібні десять хвилин, ваша честь, оце й усе. Дайте мені цих десять хвилин…

Ульв Ґарман усе ще стояв. Він уже було розтулив рота, але суддя Ґрангейм випередила його.

— Можете продовжувати, пане Бренне. Ми слухаємо…

— Ваша честь!

Ґарман був лютий, як дідько. Я ще ніколи не бачив його таким. Але суддя лише відмахнулася від нього.

— Ви чули, що я сказала, пане прокуроре. Сядьте!

— Як вже було сказано, я не надто замислювався над тим, що документи забрала поліція. Мені їх знову надіслали, тож я почав працювати. Результат вам відомий. Не буду довго розводитися про це, а перейду до нинішньої справи, до розгляду моєї справи.

— Давно вже час, — тихо буркнув Ульв Ґарман, але я проігнорував його.

— Я був цілком переконаний, що за всім стояв Ганс Міккельсен, який зробив з мене цапа-відбувайла. Мені здавалося, лише він і ніхто інший мав мотив покалічити Ґерд Ґарсгол. І хоч я не мав жодних сумнівів у його винуватості, не мав я також і щонайменших доказів. Нещодавно я бачився з коханкою Мортена Олешера і мав з нею ґрунтовну розмову. Вона розповіла, що на початку червня до Олешера приїжджав незнайомий чоловік, який дуже відрізнявся від тих типів, що зазвичай тинялися на їхньому хуторі. Я показав їй фотокартку Ганса Міккельсена, але вона не зуміла його ідентифікувати. Я вже готовий був опустити руки, — я відпив води зі склянки, що стояла переді мною на столі. — Та ось кілька днів тому з'явилися нові факти. Як усім відомо, Мортен Олешер був закоренілим злочинцем з численними відсидками за плечима. Востаннє він був засуджений 2004 року, і таке тривале його перебування на волі видалося мені підозрілим. Я провів таке-сяке розслідування і з'ясував, що відтоді за ним числиться щонайменше дванадцять незавершених карних справ. Вони наявні в судочинній системі, деякі навіть до кінця розслідувані, але з якихось причин не передані до суду. Складалося враження, ніби справи Олешера десь застрягли. Мені це видалося дивним, — я змінив положення, відкашлявся, перш ніж продовжувати. — Дивували мене й інші речі. У вестьойській справі бракувало протоколу допиту, головного допиту. Я виявив, що список документів, реєстр, де мав би бути й цей протокол допиту, пізніше замінили іншим, переписаним заново. А тут ще пригадалися матеріали, забрані з мого кабінету відразу після арешту. Такого я не зазнавав за всю свою кар'єру. Якщо матеріали надовго затримуються, поліція надсилає письмове нагадування, щоб їх повернули, а не вривається до чужих кабінетів й забирає усе, що там лежить. Навіщо, скажіть мені на ласку, поліції так поспішати з вилученням матеріалів старої, давно завершеної справи? Одним словом, не давали мені спокою численні дивні загадки, які начеб і не мали на перший погляд жодного значення чи внутрішнього взаємозв'язку… — я нахилився вперед над столом, — … аж доки раптом почала вимальовуватися картина. І тоді я збагнув, що, імовірно, існує інший мотив побиття Ґерд Ґарсгол, мотив, який не має нічого спільного з Гансом Міккельсеном. Бо ніколи, власне кажучи, і не йшлося про Ганса Міккельсена та його кримінальну справу. Ганс Міккельсен, Ґустав Німан і Ґерд Ґарсгол завжди були персонами другого плану, проте вони заважали розгледіти істину. А істина в тому, що йшлося увесь час про подвійне вбивство на Вестьой.

Я роззирнувся залою. Рюне Сейм, здавалося, був цілковито заворожений моєю історією. Судді зайняли вичікувальну позицію, але слухали уважно. Ульв Ґарман ховався за непроникною маскою на обличчі, за якою годі було щось відчитати.

— Минуло двадцять п'ять років від моменту вбивства Анни Вестьой і Сірі Єнсен. Розслідування провадили двоє чоловіків, поліцейський інспектор Ґюннар Скейє та молодий, старанний і амбіційний поліційний ад'ютант на ім'я Ульв Ґарман. Арон Сьорвік, доволі дивакуватий хлопчина, мав тоді вісімнадцять років. Місцеве населення поквапилося вказати на нього як на потенційного вбивцю. Поступово слідчі дедалі більше впевнювалися, що взяли того, кого треба. Лише чотири дні інтенсивних допитів знадобилося для того, щоб розколоти Арона Сьорвіка і домогтися від нього зізнання в обох убивствах. Тріумфували всі, але найбільше тоді ще відносно молодий Ульв Ґарман. То була його перша велика справа. Він розкрив злочин у рекордні терміни, про нього писали в газетах, його щодня показували по телебаченню. Було, мабуть, від чого запаморочитися в голові. Та й не лише це, зовсім скоро йому натякнули, що він сам міг би представляти сторону звинувачення на суді. Ульв Ґарман розпочав свій шлях до вершини. І хоч справа вважалася розкритою усього лиш за якийсь тиждень, це зовсім не означало, що розслідування доведено до кінця. Попереду чекала кропітка робота. Убивства завжди розслідуються до самого кінця. Ніхто не спокушається короткими шляхами чи легкими здобутками. Тому всі допити проводилися за планом, незважаючи на зізнання Арона. І тоді…

Позад мене почувся гуркіт. Я затнувся, повернув голову. Розгублений, засоромлений фотограф нахилився за чимось, що впало на підлогу. На одній з лав я раптом побачив Сюнне. Поряд з нею сидів Фінн. Залою прокотився гомін, скрипіння і шарудіння, люди заворушилися, завовтузилися на твердих лавах. Так, ніби всі довго сиділи, затамувавши подих, а тепер скористалися нагодою розправити заціпенілі кінцівки. Я дочекався, доки в залі знову стихло, а тоді підхопив обірвану нитку розповіді.

— …і тоді з'явилося у полі зору подружжя Вііґ-Сьоренсів. Вони саме таборували в наметі на північному мисі острова Вестьой, коли сталися вбивства. Чоловік був орнітологом з нашого університету, досліджував морських орлів. Вони фотографували птахів. Назнімали масу світлин з орлами, з датами й часом зйомки. Поліція забрала світлини, вочевидь, задля підтвердження непричетності подружжя до злочину. Однак на задньому плані однієї зі світлин можна побачити в човні на веслах Арона Сьорвіка, хлопця, який зізнався в убивствах. Дата і час зйомки давали йому алібі на одне з убивств, — я трохи стишив голос. — Уявляєте, який шок і розчарування для Ульва Ґармана й Ґюннара Скейє. Яка катастрофа для них! Вони вже давно спочили на лаврах і святкували перемогу в засобах масової інформації, а тут раптом уся їхня справа розсипається, мов картковий будиночок. Усе нанівець! То як вони вчинили?

Я зробив паузу, дозволив секундам поволі цокати в тиші. Ніхто не поворухнувся. Навіть Ульв Ґарман. А тоді я повів далі.

— Я розкажу вам, як вони вчинили. Вони запротоколювали допит, але замовчали факт існування світлин. Виправдальний доказ тихо опинився на самому дні котроїсь з пачок, більше про нього ніхто не згадував.

Уперше за довгий час Рюне Сейм подав голос. Не думаю, що це було якимсь тактичним чи хитромудрим маневром, просто його цілковито захопила моя розповідь.

— Але… але чому тодішній адвокат Арона Сьорвіка не шукав тих світлин?

— А навіщо це йому? Подружжя Вііґ-Сьоренсів ніколи не викликали в ролі свідків, до того ж, я припускаю, на допиті мова йшла винятково про морських орлів на тих світлинах. Адвокат не мав жодних підстав брати їх до уваги. Для захисту Арона цей факт не мав на той час жодного значення.

— Так, розумію, — озвався Рюне Сейм. — Але як вони зважилися піти на це? Як могли поліцейський і юрист приховати виправдальні докази? Це ж свідомий юридичний злочин!

— Цього я не знаю, — мовив я. — Однак, гадаю, вони щиро були переконані у винуватості Арона.

— А світлина…

— Припускаю, на той момент вони вже стільки зусиль вклали у доведення вини Арона, що психологічно були неспроможні визнати свою помилку. Крім того, йшлося про їхнє професійне майбутнє, хіба ні? Обидва були амбіційними чоловіками, а вестьойська справа давала старт їхнім кар'єрам. Скейє став старшим інспектором, а Ульв Ґарман — головним прокурором.

— Я ніяк не розумію, як те, що ви сказали, пов'язується з нашою справою, — раптом втрутилася Єва Ґрангейм.

Я помітив, що, кажучи це, вона уникала звертатися чи навіть дивитися на прокурора.

— Можу пояснити. Припускаю, після оголошення вироку Аронові, Ґарман і Скейє постаралися якнайшвидше забути про ту справу, аж доки на горизонті з'явивсь я. Я переконаний, що і світлини, і свідчення Вііґ-Сьоренсів були на місці, у своїх пачках, коли поліція передавала мені навесні матеріали. Не знаю, у який спосіб Ульв Ґарман довідався про передачу документів. Скоріш за все випадково, а довідавшись, запанікував. Я славлюся своєю скрупульозністю, тож він знав, що пройдуся усіма документами ледь не з лупою. Зненацька ризик викриття давніх гріхів розрісся до непомірних розмірів. Таке розвінчання означало б кінець його кар'єрі, а ще безчестя і, ймовірно, ув'язнення.

Урятувала його насамперед моя зайнятість, я саме повним ходом займався підготовкою захисту Ганса Міккельсена. Ґарман розраховував, що я не матиму можливості взятися, за вестьойську справу до закінчення процесу. Він мав достатньо часу на укладання плану й на змову з Мортеном Олешером, якому доручалося провернути цю оборудку.

План був простий. За велінням Ґармана, Мортен Олешер напав на Ґерд Ґарсгол. Він подбав, аби його помітили сусіди, коли він утікав з місця злочину, й, само собою, аби його арештували, а вже тоді він вказав на мене, як на замовника. Як адвокат, я мав своєрідний мотив. Про всяк випадок, Олешер зателефонував на мій мобільний телефон перед самим нападом. Напередодні, святіванського вечора, він стежив за мною, щоб мати змогу описати, де я перебував і в що був одягнений під час вигаданої ним зустрічі. Простий і дуже елегантний план спрацював, як годинник. Мене арештували і так прибрали з дороги, а Ульв Ґарман спокійно подбав, щоб документи забрали назад до поліції, ось тільки перед тим він вилучив небезпечні докази й сфальшував реєстр документів.

Я похитав головою.

— Божевілля, скажу я вам. Він міг нічого не чіпати, поклавшись на шанс, що я не помічу світлин. А якщо й помітив би, Ґарман завжди міг сказати, що прогледів Арона на одній з них, що то був прикрий недогляд. Ніхто не зміг би довести злого умислу. Але Ульв Ґарман — людина великих амбіцій. Він рвався до кар'єрних висот. Він склав подання на посаду генерального прокурора і знав — подібний скандал зруйнує усі шанси одержати цю роботу. Тож замість сподіватися на удачу, зробив те, що зробив. Гадаю, йому перевернулося у голові…

Після моєї промови в залі ще довго панувала тиша.

Очі Рюне Сейма округлилися від зачудування і неймовірності того, що відбувалося. Ульв Ґарман сидів, відхилившись на стільці й понуривши голову. Я не мав цілковитої певності, він тільки опустив голову чи й очі заплющив. Єва Ґрангейм кілька разів розтулила й знову стулила рота.

— Ви прагнете донести до мене, що саме прокурор стоїть за побиттям Ґерд Ґарсгол? — запитала вона недовірливо, нарешті спромігшись на слово.

— Так.

Суддя знову замовкла, ніби намагаючись віднайти щойно втрачене опертя у звичному й безпечному для неї світі.

— Маєте ще запитання, пане адвокате? — запитала вона.

Рюне Сейм здригнувся, якусь мить не міг отямитися, тоді потрусив головою і сказав, що запитань більше не має.

— Пане прокуроре? — звернулася суддя до Ґармана. — Маєте запитання до свідка? Пане прокуроре!

Минула ціла вічність, доки Ульв Ґарман підняв голову й глянув мені просто в вічі. Щось дивне було в його очах. Безвиразні, порожні провалля на тлі блідого обличчя.

— Так. Звичайно, я маю запитання, — процідив він і знову замовк.

— Пане прокуроре! — запитала суддя знову. — Ви маєте запитання до свідка?

— Так. Я хотів би лише… підсумувати, — він раптом коротко реготнув, і від його сміху заворушилося волосся на потилиці. — Послухай-но, Бренне, чи ти маєш хоч якийсь доказ… цієї байки?

— Ясна річ, — відповів я. — Старший інспектор на пенсії Ґюннар Скейє чекає в коридорі. Він готовий під присягою дати свідчення ваших тодішніх діянь. Гадаю, нечисте сумління муляло його багато років.

Ульв Ґарман вибалушив на мене очі, ніби побачив представника якоїсь нової, досі невідомої раси.

— А ще є поліцейський на прізвище Кнутсен. Він підтвердить, що саме ти попросив забрати пачки з документами вестьойської справи з мого кабінету й перевезти до твоєї контори. Аналіз також підтвердить, що реєстр переписували зовсім недавно, хоча навряд чи можливо буде встановити точну дату.

Я випив до дна воду з склянки перед собою.

— Усі незавершені справи Мортена Олешера лежать у твоїй конторі, роками припадають пилюкою, замість лежати в суді. Ти фактично тримав у руках його долю. Маніпулювати ним було зовсім неважко. До того ж, учора ввечері я ще раз провідав Ранді, подружку Мортена Олешера, і показав їй нову світлину. Ти знаєш, яку саме. Оту зі статті, де написано, що ти головний претендент на посаду генерального прокурора. Вона відразу впізнала в тобі незнайомця, який пізньої весни якось навідався до Олешера. Ось поки всі докази на цей момент, але, не сумніваюся, у процесі розслідування виринуть ще й нові. Ти ж знаєш, як воно буває…

Ульв Ґарман одержав своє сповна. Він поволі підвівся зі стільця, під прикипілими до нього поглядами всієї зали почав Гудзик за ґудзиком розстібати чорну прокурорську мантію. Ґудзиків було багато, часу це забрало чимало, але, наскільки я міг бачити, руки йому не тремтіли. Він охайно склав мантію, повісив її на спинку стільця, потім взяв піджак, що лежав зверху на кейсі за стільцем, одягнув його на себе. Ковзнув поглядом по моєму обличчі, та навряд чи мене бачив. Думками, здавалося, був десь ген далеко. Ґарман ще раз провів рукою по волоссі, ніби щоб переконатися, чи охайно зачесаний. А тоді, не дивлячись по боках, повільним виваженим кроком рушив до дверей.

Нарешті фотографи наче зі сну прокинулися. Їм вже байдуже було, що судове засідання ще не закінчилося, і заборона фотографувати діє і надалі. Клацали й зумкотіли фотоапарати. Ульв Ґарман був білий, мов стіна, темно-сині очі почорніли на тлі блідої шкіри, однак під спалахами фотобліців він простував з незворушною міною на обличчі. Не знаю, чи щось таке було в виразі його очей, чи може, всі перебували в закляклості від шоку, але ніхто навіть спроби не зробив його зупинити, ніхто не кинувся за ним услід, коли він вийшов з зали й тихо зачинив за собою двері.

Раз чи двічі серед хаосу, що постав, суддя Єва Ґрангейм намагалася оголосити про закінчення суду, але ніхто на неї не зважав. Я ліктями проклав собі шлях крізь юрбу журналістів, які оглушливо репетували, перебиваючи одні одних, до Рюне й міцно його обійняв. Потім до нас проштовхалася Сюнне з Фінном, вони щось радісно вигукували, плескали мене по плечах.

— Я знала, що так буде, — говорила Сюнне з сльозами на очах. — Я знала, що ти викрутишся, придумаєш щось несусвітне і викрутишся. Я це знала!

Потім настала черга Фінна.

— Я й не сумнівався, що ти впораєшся, Мікаелю.

— А я сумнівався. Зовсім не мав такої впевненості! — мовив я.

Усі засміялися. Але це було правдою.

— Ти бачив його, коли він ішов залою? — тріумфувала Сюнне. — Бачив його очі? Він ніби геть повередився розумом. Мені майже його шкода…

— Мені нітрохи не шкода. Ульв Ґарман посадив мене за ґрати й зганьбив на публічному суді. І готовий був зробити це вдруге. Він зруйнував Аронове життя і намагався зруйнувати моє. Мені ані на крихту його не шкода. Я бажав би, щоб його знеславлення відбувалося при відчинених дверях, з публікою та прямою трансляцією.

Сюнне дивилася на мене з трохи скривленою, дивною усмішкою.

— Іноді ти мене просто лякаєш. Ти мстива людина, Мікаелю Бренне…

— Око за око, зуб за зуб. Мабуть, я надто часто відвідував дім молитви останнім часом.

Потім я давав інтерв'ю. Сюнне організувала чергу й подбала, щоб усі мали свій призначений час.

— Берґстрьом & Бренне, — чув я, як вона казала нетерплячій юрбі журналістів, — Берґстрьом & Бренне, запам'ятайте цю назву!

Я перехопив її погляд і всміхнувся.

Інтерв'ю забрали купу часу, але нарешті і їм настав край. Ми стояли самі у величезному вестибюлі окружного суду. Люди, не знаючи, хто ми такі, квапливо минали нас дорогою до своїх справ або додому. Я вийняв свій мобільний телефон, увімкнув його і з відсутності повідомлень зрозумів, що новина ще не поширилася містом. Прийшло тільки одне-єдине повідомлення, і я механічно відкрив його.

— Ти радий, Мікаелю? — запитала Сюнне.

Я чув, що вона сказала, але не розумів, про що це вона, бо очима вже прочитав коротке послання на дисплеї.

— Петер помер, — промовив я.

Розділ 63

У каплиці було нестерпно душно. І стільки люду, що й яблуку ніде впасти. Я зняв пальто, але для нього не знайшлося місця поряд на лаві, тож довелося покласти собі на коліна. По один бік від мене сидів Фінн, по інший — Сюнне. Я шалено пітнів під сорочкою.

Змовкли звуки самотньої скрипки, і ми заспівали. То був нерівний, трохи кульгавий хор людей, які не звикли співати псалми. Я мимрив стиха, а Фінн високо виводив ледь дрижачим старечим голосом. Я крадькома зиркнув на Сюнне. Вона й зовсім не співала, просто сиділа, схиливши голову. У руках тримала похоронну пам'ятку з поганою світлиною Петера на першій сторінці.

Усе тут було дивним. Вибір музики, псалми, священик, який виголошував некролог, щось на кшталт короткої біографії Петера. Він був талановитим юристом, сказав священик. Добрим мужем і добрим батьком.

Усе це докупи правда, та все ж не мало нічого спільного з людиною, яку я знав. Він був талановитим юристом, але бував і добрим скурвим сином. Сардонічним, зарозумілим, нахабним. Нещадним у суді. Не надто зважав на слабкості інших, зате чудово вживався з власними. Ненавидів самодостатніх людей. Був добрим мужем, коли мав на це час, зате надто багато працював. Добрим батьком теж був тоді, коли мав на це час. Любив випити. Любив добиватися правди, а ще попихкати самокруткою — звичка, яка залишилася з юних років, коли він був трохи екстравертом. Іноді йому подобалося курити дорогі сигари. Любив гарних секретарок. Був дуже дотепний, та, на жаль, тільки в глузуваннях. Був добрим другом, коли не зраджував дружби.

Священик все говорив і говорив. Не так мали б ми пом'янути Петера, як на мене. Унн, напевно, прибита горем. Треба було комусь іншому доручити організацію похорону, можливо, родині Петера. Він ніколи не милував власної родини, окрім хіба брата, який помер молодим. Я бачив голову Унн у першому ряду, де вона сиділа з іншими двома братами Петера та їхніми дружинами й, здавалось, навіть не ворушилася.

Церемонія затягувалася, ставала поступово для мене дедалі іррелевантнішою та абсурднішою. Я шукав порятунку в роздратуванні на священика, на літургію, на псалми, однак, коли повернувся до Фінна пошепотітися про це, побачив сльози в його очах й уста, що ворушилися у тихій молитві.

Мені не хотілося плакати. Я зібрав усю силу в кулак, щоб не плакати. Скоро все мало скінчитися. Залишився ще останній псалом, ще трохи скрипкової музики, а тоді труну поволі опустили вниз, під підлогу. «Який абсурд, — думав я. — Бліда подобизна справдишнього прощання. Чого вже тепер сумувати. Петер помер чотири дні тому, він уже давно не з нами. Усе це лише театральна вистава.»

Я відчув, як здригалася від плачу Сюнне. Хтось голосно, непогамовно схлипував, але я не бачив, хто саме. У мені всередині засіла тверда грудка, вона розросталася, давила на діафрагму, на груди, на очі. Я намарно намагався її проковтнути.

— Мої співчуття.

— Дякую, що прийшли…

Я стояв десь посередині довгої черги, бачив розгублену усмішку, наче тінь, на обличчі Унн, коли вона механічно приймала одноманітні слова співчуття від людей, які потискали їй руку або обіймали, залежно від близькості з нею. Трохи попереду стояли Ганс Улав і Стейнар. Ганс Улав відвернувся убік, безнастанно надсилаючи повідомлення з свого мобільного.

Коли підійшла моя черга, Унн глянула на мене, мов на чужого. Зблизька видно було темні кола в неї під очима, яких майже не приховувала косметика, і глибокі складки навколо рота, яких я не пам'ятав, щоб бачив раніше. Очі блискучі й якісь далекі. Які пігулки і скільки їх випила вона, щоб протриматися…

— Співчуваю, Унн, — її щока була холодною на дотик, ніби з пластику.

— Дякую, що прийшов.

Потім були поминки в домі Унн. Ми пішли, бо відчували себе зобов'язаними піти. Подруги й родина наготували купу наїдків. Ми пили каву, їли макаронний салат і тістечка. Колеги стиха розмовляли між собою. Спершу я стояв з Фінном та Сюнне, але поступово почали підтягуватися до мене інші правники, щось мимротіли, які вони раді, що мене виправдали, мовляв, завжди знали, що я невинний, і як усі тішаться, що я знову повернувся у їхні лави. Я відповідав на рукостискання, дякував, запевняв, що маю намір невдовзі повернутися до роботи. Сюнне скривила кутик рота.

— О, набігли шакали, — тихо мовила вона. — Де вони були зі своєю підтримкою, коли ти її найбільше потребував?

— Пусте! — відмахнувся я. — Іншого годі було й сподіватися. Це ж не близькі друзі, а лише колеги й знайомі.

Сюнне кивнула, та я бачив, що вона зі мною не згідна.

Ганс Улав не підійшов, як, зрештою, і Стейнар. Вони були присутні на поминках, але цілком мене ігнорували.

Унн ніде не було видно. Я запитав, де вона, її сестра сказала, що Унн лягла трохи відпочити. Тоді я запитав про дітей, і сестра сказала, що діти в бабусі, матері Унн, разом з рештою двоюрідних сестер та братів.

— З ними все гаразд? — поцікавився я, і вона глянула на мене, наче на ідіота.

— Ні, звісно! Вони сумують… Але ми велика родина, близька й щира. Разом здолаємо горе.

Я вийшов на терасу подихати трохи свіжим повітрям. Там диміли курці, серед них — Рюне Сейм, хоч і намагався покинути курити. Він прикликав мене помахом руки до невеличкого гурту, що стояв осторонь, хапаючи дрижаки від холоду. Я помітив, як грудка тютюнової пастили відстовбурчила його верхню губу.

— Як справи, Рюне? — запитав я.

— Ти чув про Ульва Ґармана?

— Ні. А що, є новини?

— Так. Його знайшли на дорозі до Квамскоґена. З'їхав з шосе й зірвався униз з п'ятдесятиметрової скелі. Нелегко було помітити покалічене авто з дороги.

Між нами запала тиша.

— Нещасний випадок? — втрутився молодий адвокат з бізнесових питань.

Рюне знизав плечима.

— Кажуть, на асфальті не було гальмівного сліду, але хтозна…

— Навіщо він це зробив? — запитав адвокат. — Я мав на увазі, навіщо сфальшував докази? Він був чудовим юристом, хіба ні? Однаково його кар'єра на тому б не припинилася…

Усі погляди звернулися до мене, наче я знав відповідь. Але я тільки похитав головою.

— Не знаю. Він був амбіційною людиною. Може, занадто квапився видертися кар'єрною драбиною нагору. У кожному разі готовий був переступити мій труп, аби врятувати свою репутацію і кар'єру. А може, усе починалося зовсім інакше. Можливо, він так само, як і Ґюннар Скейє, щиро був переконаний у винуватості Арона й будь-якою ціною прагнув завадити йому вбивати знову. Усе могло бути саме так…

На мить усі замовкли, а тоді знову заговорив молодий адвокат-економіст. Видно, ніяк не міг втримати язика на припоні.

— Але ж яке падіння! З вершин влади в дослівно найглибше провалля. Як у стародавній грецькій трагедії. Бідолаха!

Я знову похитав головою.

— Він собі на це заслужив. Якщо не за наругу наді мною, то принаймні за те, що без тіні вагань вчинив з Ґерд Ґарсгол.

— З ким?

Ніхто вже не пригадував, хто це така.

— Байдуже, — відповів я.

Розділ 64

На власному досвіді я переконався, як легко втратити адвокатську ліцензію і як важко її повернути. Усі медїі тільки й говорили про моє професійне воскресіння і про ганьбу Ульва Ґармана та його безславну загибель. Не було, мабуть, в усій країні людини, яка б не знала, що я став жертвою змови, і вже ніхто не сумнівався у моїй невинуватості. Та, видно, цього було недостатньо для асоціації адвокатів. Вони вимагали формального завершення судового процесу, перш ніж розглядати питання про повернення мені адвокатського титулу.

А справа моя ще не була завершена. Спершу вона мала повернутися з суду до прокуратури. На це потрібен час. Підозрюю, суддя Єва Ґрангейм не дуже добре уявляла собі, що робити з карною справою, на розгляді якої прокурора було викрито як злочинця, і той собі мовчки почимчикував з судової зали.

Потрапивши нарешті до прокуратури, справа відлежувалася ще там. Вочевидь, ніхто з колишніх колег Ульва Ґармана не бажав або не міг взятися за неї. Я дзьобав їх і штрикав, спершу нагадуваннями телефоном, потім — у письмовій формі. Намарно. Зрештою, зателефонував Рюне Сеймові і наскаржився.

— Зустрінемося завтра о дванадцятій перед прокуратурою, — сказав він.

Обличчя головного прокурора Кільберґа мало цілком нейтральний вираз, але розмовляв він винятково з Рюне Сеймом, не зі мною.

— Звісно, ми опрацюємо справу якнайшвидше, — сказав він. — Але спершу треба її відіслати в поліцію для дорозслідування, а ваш клієнт повинен змиритися з тим, що його справа така, як і всі інші, і не є пріоритетною.

Я пообіцяв Рюне тримати язика на припоні, однак слова не дотримав і відразу зірвався.

— Чому ви не відповідали на мої звернення? А ще мені цікаво, якого дідька ви, пане Кільберґ, у розмові уникаєте дивитися на мене чи називати мене на ім'я, звертаючись у третій особі, ніби мене тут і не існує зовсім. Можна подумати, я вчинив якийсь переступ, але нічого подібного не було. Це прокурор вашої контори стільки разів порушував закон, що годі собі й уявити, виваляв мене в болоті, намагався зруйнувати моє життя і кар'єру, і йому це майже вдалося! То, може, спуститеся з небес до елементарної людської порядності! Га?

Доки я говорив, Кільберґ поступово наливався багрянцем, якоїсь миті я навіть злякався, що він лусне. Тоді б принаймні вперше хтось побачив, як він втрачає самовладання. Але цього не сталося. Натомість Кільберґ схилив голову й процідив крізь зуби:

— Даруйте, пане Бренне. Звісно ж, ви маєте рацію…

Рюне повернувся до мене.

— Ти обіцявся не пащекувати, Мікаелю. Я, до речі, сам збирався усе це сказати. Послухайте, пане Кільберґ, я наполягаю, щоб ви відкликали звинувачення проти Мікаеля завтра ще до дванадцятої…

— Я ніяк не можу…

— …якщо ваша контора не хоче знову красуватися на перших шпальтах усіх газет країни з звинуваченнями у затягуванні процесу як акту помсти Мікаелеві Бренне. А ще я вимагатиму компенсації за моральну шкоду, яка сягне астрономічних розмірів.

— Усе зовсім не так, як…

— Можливо, й не так, але журналістам сподобається, — Рюне підвівся, я — теж. — І, пане Кільберґ… ваша контора в боргу перед Бренне. Не кажу, що я підозрюю вас у затягуванні справи, але мій клієнт зазнав великої несправедливості, і ви зобов'язані, і морально, і юридично, врегулювати цю справу, — Рюне говорив так авторитетно, з такою гідністю, якої я від нього навіть не чекав. — Отже, завтра, до дванадцятої. Анулювання справи як такої, що не містить складу злочину. Дванадцята, ані хвилиною пізніше!

Рішення прокуратури про відкликання звинувачення кур'єр приніс до мого офісу наступного ранку рівно об одинадцятій. А ще за тиждень мені повернули адвокатську ліцензію.

— Вітаю! — зраділа Сюнне.

— Ти серйозно сказала оте в окружному суді? — запитав я. — Про Берґстрьом & Бренне?

— Звісно, серйозно! Але ти можеш знайти собі ліпшу, прибутковішу компанію, ніж моя, Мікаелю.

— Може, й прибутковішу, та не ліпшу. Але я пропоную назву Бренне & Берґстрьом.

— Е ні! Це моя фірма. Я засновник, так би мовити, а тебе можу з ласки своєї взяти партнером. Беручи до уваги, що результати останніх місяців твоєї роботи як юрисконсульта можна вважати задовільними. Тому залишиться Берґстрьом & Бренне.

Прийшла зима з мрякою, пронизливими західними вітрами й іноді — задля розмаїття — мокрим снігом з дощем. Кілька разів сніжило, надто ввечері, і довколишній світ на часину ставав чистим, м'яким і гарним. А тоді знову тепліло. Сніг танув, під ногами квацяла мокреча, щоб невдовзі стужавіти від морозцю, вкритися тонким шаром криги й обернутися ковзанкою для перехожих. З моря знову накочувався новий циклон, дощ змивав ожеледь, і весь цикл повторювався. Одного дня у моєму кабінеті звідкись взявся лист. Я розпечатав його, з конверта без адреси випали два звичайні аркушики паперу.

«Дорогий Мікаелю, — було написано охайним почерком на одному з аркушів. — Вітаю тебе з виправданням і реабілітацією твого доброго імені. Я весь час думала про тебе. Просто хочу, аби ти про це знав. Так сумно за Петером. Він телефонував мені за кілька днів до смерті, просив знайти один потрібний тобі додаток. Я виконала його прохання, але за всіма похоронними клопотами забула той документ тобі надіслати. Сподіваюся, ти не мав через це неприємностей. У кожному разі надсилаю його тепер.

Щиро,

Єва

P.S. Я так зрозуміла, що ви з Петером помирилися перед його смертю. Я дуже цьому рада.»

Табличка Ула & Со ще висіла на своєму місці, хоч Петера більше й не було. Може, не квапилися її знімати, сподіваючись ще покористуватись його реноме. Попри те, що табличка була відносно новою, вона вже втратила глянець, стала матовою з нальотом патини, ніби на неї теж наклала своє тавро зима. Я знав замковий код вхідних дверей, але цього разу подзвонив.

— Це — Мікаель Бренне. Я хотів би ввійти.

— Мікаелю! — широкими обіймами зустріла мене Єва. — Я така рада тебе бачити.

— Навзаєм, Єво! Дякую за листа. Як вам тут ведеться?

Жінка посмутніла.

— Та, знаєш… без тебе й Петера воно якось не те…

— Вони в себе? Я питаю про Ганса Улава й Стейнара.

— Так… — завагалася Єва. — Ти з ними домовлявся про зустріч?

Я заперечно похитав головою.

— Це займе лишень п'ять хвилин їхнього часу. Скажи, справа важлива.

— Зараз запитаю.

За мить Єва повернулася.

— Якщо можеш трішки зачекати, вони приймуть тебе за кілька хвилин.

Я зручно вмостився на дивані, заходився гортати свіжі газети, ні секунди не сумніваючись, що ті хлопці змусять мене начекатися. Такими вже вони були, полюбляли вказувати всім на місце, насолоджувались самозамилуванням від дрібних тріумфів, утішались щоденним приниженням інших. Я мав рацію. Чекати довелося добрих півгодини.

— Доброго дня, Мікаелю! — привітався Ганс Улав. — Чим можемо прислужитися?

Він не підвівся, щоб подати руку. Я з цікавістю роззирнувся. Ганс Улав перебрався до мого колишнього кабінету в торці будинку. Усе замінив, окрім письмового стола. Конторський стілець з чорної шкіри мав дорогий вигляд, як і картини на стінах. Тепер тут було, безперечно, більше порядку, ніж за моїх часів.

— Привіт, Мікаелю! — кивнув Стейнар.

Він примостився своїм надто широким задом на підвіконні.

Я кивнув обом.

— Чув, тобі повернули ліцензію, — озвався Ганс Улав. — Вітаю, але, сподіваюся, ти не прийшов проситися назад. Я ніколи не був шанувальником твоїх адвокатських здібностей, та у фірмі тепер зовсім інший профіль. Тут немає більше місця для… так би мовити, ковбоїв.

Стейнар пирхнув.

Я поволі похитав головою.

— Ні, я не з тим прийшов. Гадаю, ти маєш рацію, Гансе Улаве, я не надто добре зумів би вписатися у ваш новий профіль.

Мій тон змусив Стейнара насупити брови, він не мав певності, чи не з них я оце кепкую. Зате Ганс Улав залишався незворушним. Він демонстративно глянув на годинника на руці.

— То чого тобі треба, Мікаелю?

— Скоро суд над Греком, чи не так?

— Так, за три тижні, — усмішка його зблідла. — Ти ж не розраховуєш на те, що він захоче поміняти захисника й знову перекинутися до тебе? Досі він був задоволений своїм адвокатом.

— Не сумніваюся. Але справа складна. Гадаєш, матимеш хоч шанс її виграти?

— Така ймовірність існує, — тепер він щосили демонстрував свою знудьгованість. — Послухай, Мікаелю, я, справді, не маю часу на…

— Єдина можливість виграти цю справу — якщо гратимеш не за правилами.

— Про що ми говоримо?

— Одного вечора я простежив за Гансом Міккельсеном, коли він зустрічався з Ґуставом Німаном. Опісля я мав довгу розмову з Німаном. Тому знаю про план. Я знаю, що Німанові заплатили півмільйона за зміну свідчень.

Запала тягуча, німотна тиша. Стейнар мав ошелешений вигляд. Ганс Улав ледь порожевів на обличчі. Нарешті він таки розтулив рота.

— Якщо те, що ти кажеш, правда, Мікаелю. Наголошую, якщо… То це означає, що Міккельсен вигадав щось таке, про що мені нічогісінько невідомо.

Я знову похитав головою.

— Німан виклав мені всі деталі. Хтось так припасував його свідчення, що вони ідеально збігатимуться з рештою фактажу в справі. Це витвір не Ганса Міккельсена. Хтось зі знанням юриспруденції та кримінального права криється за цим.

Усмішка знову повернулася на обличчя Ганса Улава, ба, стала навіть ширшою.

— Ти вільний думати, що завгодно, Мікаелю. Може, навіть маєш рацію. Хтозна… У кожному разі, це не я.

— Того вечора на набережній, окрім авт Міккельсена та Німана, стояло ще одне авто. Темний автомобіль. Гадаю, ще одна особа перебувала на яхті. Хтось невидимий мені сидів у каюті, навчав Німана давати нові свідчення, — я примовк, уважно вивчаючи його вираз обличчя. — Шкода, не мав часу ближче приглянутися до авта чи записати його номер.

— Дійсно, шкода.

Я кивнув.

— Так, шкода. Та виявилося, що це й не важливо. Німан одержав половину обіцяної суми авансом у вигляді чеку з банківського рахунку на Кайманових островах.

— То щасти тобі знайти власника того рахунку, Мікаелю.

Я засміявся.

— Еге ж, твоя правда. Завдання майже непосильне. Але шукати зайве, — я вийняв з внутрішньої кишені аркуш паперу. — Навіщо, якщо я знаю, хто поклав на той рахунок гроші. Це — копія витягу з їхнього клієнтського рахунку. Тут видно, що чверть мільйона крон було переведено з Норвегії на конто, з якого Ґустав Німан повинен зняти цю суму. Перевів гроші ти, Гансе Улаве.

— Ти скористався клієнтським рахунком фірми, щоб заплатити хабар свідкові?! — скрикнув Стейнар, якому нарешті сяйнуло, що ж відбувається. Голос його зірвався на фальцет. — Наш клієнтський рахунок? Та яким же бовдуром треба бути!

— Цілковитим бовдуром, — підтвердив я. — Дурість часто взаємопов'язана з жадібністю. Я надіслав одну копію до поліції, іншу — в асоціацію адвокатів, разом з письмовим зізнанням Ґустава Німана. Вони неодмінно з тобою зв'яжуться, за день чи два.

Масивне шкіряне крісло стало вмить наче завеликим для Ганса Улава. Він весь зсутулився і ніби аж зіжмакався у мене на очах. Раптом постав у своїй природній іпостасі розпещеного, егоцентричного маленького хлопчика. Я обернувся до Стейнара.

— Скидається на те, Стейнаре, що скоро ти зостанешся тут сам, як палець. Хай тобі щастить втримати фірму на плаву після цього! Бувай!

— То як, одержав сатисфакцію? — запитала Сюнне.

— О, то було шалене задоволення!

— Таке ж шалене, як ти його собі вимріяв, доки сидів у в'язниці, плекаючи мрії про помсту?

— Ні, можливо, не таке повне. Дуже зрідка втілені мрії виправдовують сповна сподівання. Але відчуття сатисфакції таки було…

— Чудово, — усміхнулася Сюнне. — Хотілось би при тому бути… Але мені ось не дає спокою запитання. Якби жив Петер, ти б так вчинив?

— Не знаю. Петера немає…

Через кілька днів я прийшов на роботу раніше, стояв, спостеріагаючи, як небалакучий юнак з кислою міною прикручував латунну табличку з написом «Адвокатська контора Берґстрьом & Бренне». Я замовив її потай від Сюнне. Коли вона прийшла, я саме начищав табличку кухонним рушником.

— Маленька плямка, — сказав я. — Наша репутація має бути блискуча й незаплямована.

Сюнне усміхнулася, але була та усмішка якась не зовсім радісна. Я почимчикував за нею до її кабінету, приніс каву й поцікавився, у чому річ.

— Пусте.

— Так ти могла відкрутитися, коли я ще був нікчемним найманим рабом на зарплату, але не тепер. Тепер я твій партнер. Розповідай, що трапилось. Я гадав, ти зрадієш, побачивши табличку.

— Та я й зраділа. Звісно, зраділа.

— То що не так?

— Нічого, що б стосувалося тебе, Мікаелю, — Сюнне трохи роздратовано зиркнула на мене, відпила ковток кави, обпекла язика й довго та голосно лаялася. Я утримався від коментарів.

— Це все Свейн, — озвалася за якийсь час.

— Той ідіот тебе покинув?

— Та ні, посватався.

— Хіба це зле?

— Ні. Так… Не в тому справа. Він одержав нову роботу. Добру роботу, значне підвищення, а це означає, що йому доведеться переїхати до Стокгольма.

Мені засмоктало всередині.

— І?..

— Він вирішив, що я, само собою, маю поїхати з ним. Прийняв запрошення, навіть не запитавши моєї згоди. Запросто потрактував, що його кар'єра важливіша за мою.

— То ти переїжджаєш чи ні?

Сюнне витріщилася на мене.

— Чи ти при своєму розумові, Мікаелю? Може, ця фірма й маленька, але вона моя! Чи радше, наша! Я важко гарувала, аби здобути те, що маю нині. Спершу роками на тебе, потім берегла кожну крону, ледве зводила кінці з кінцями, і ось тепер, коли вже можна побачити перші плоди своєї праці, пакувати манатки і мчати до Стокгольма із зарозумілим… торгашем акцій!

— Що ж тепер буде?

— Я його послала… далеко, ясна річ. А ти що думав! Який бовдур!

І Сюнне розплакалася.

— Ми собі помандруємо, — сказав я, коли найгірша криза минула.

— Що? Куди? Нам немає за що мандрувати!

— Подамося на кілька днів на північ. Я майже закінчив з клопотанням про перегляд справи Арона. Можемо поїхати туди і все обговорити ще раз з ним. Він буде радий. А ми в такий спосіб зможемо оплатити поїздку з коштів на відрядження. Потім я покажу тобі Вестьой. Переночуємо в номері над ресторанчиком. Там, на півночі, гарно. Я певен, тобі сподобається.

Вона трохи розгублено подивилися на мене почервонілими очима й тихо шморгнула носом.

— Може, й твоя правда, Мікаелю. Ми собі на це заслужили, хіба ні? Ми обоє заслужили на перепочинок. Коли їдемо?

— Завтра вранці. За прогнозом погоди, високий тиск протримається ще кілька днів. То буде розкішна мандрівка!

Розділ 65

Море було гладеньке й спокійне, білосніжне шумовиння рівною доріжкою стелилося за кормою. Навколо вкриті снігом розсипи островів, острівців, скель і камінних громад, оторочені при самій воді чорними смугами, там, де прибій злизав сніг. Усе довкола мерехтіло в крижано-холодному сонячному сяєві.

Я зателефонував до Конрада Сеґлема, і він зустрів нас моторкою-таксі.

— Он там, — звернувся Конрад до Сюнне, — лежить Острів-Гора. Бачите посередині острова дивну гірську формацію? Острів схожий на капелюха.

Сюнне кивнула — підтвердила, що бачить.

— Пришвартуйтеся біля камінного причалу, — попросив я. — Там, правда, доволі мілко, але…

— Я вже бував тут раніше, — заспокоїв мене Сеґлем і підвів моторку до самісінького краю причалу.

Я закинув наші речі на суходіл, а тоді й ми самі вистрибнули з катера.

— Дякуємо за доставку, — мовила Сюнне.

— Я так розумію, вас звідси заберуть?

— Так, — кивнув я. — Франк Ланде з'явиться за нами за кілька годин.

Ми трохи постояли, дивлячись услід Конрадові та його моторці, а тоді рушили далі. На причалі було слизько. Тонка крига між камінними плитами ламалася під ногами з тихим хрускотом. Коли ми ступили на землю, виявилося, що біла вона не від снігу. Вочевидь, тут, у захистку островів не сніжило, але було мокро й вогко напередодні настання холодів, тож усе навколо вкрилося товстим шаром паморозі.

— Ти попередив про наш приїзд? — запитала Сюнне.

— Так, вчора розмовляв з Ароном. Він знає, що ми будемо.

Минулого мого приїзду теж так було: ніхто не вийшов назустріч, але присутність людей відчувалася.

Я показав рукою на житловий будинок, з димаря курилося. Але з будівлями було щось не так, а я не міг второпати, що ж саме. Лише підійшовши ближче, побачив, що не тільки земля, але й будинки мерехтіли від інею, який білим, напівпрозорим, морозяним кожушком вкривав стіни й дах. Хутірець нагадував морозильну камеру зсередини, помальовані на червоно будиночки господарської забудови видавалися не такими вже й червоними. Навколо панувала глибока тиша, хрумтіла від наших кроків замерзла трава. Раптом тишу урвав лютий гавкіт, з-за кута будинку вилетів чорний вівчур, послизнувся на ожеледі, але швидко віднайшов твердь і помчав просто на нас. Сюнне схопила мене за руку.

— Я не дуже люблю собак, — пробурмотіла вона.

Однак собака різко загальмував десь за п'ять метрів до нас. Стояв і гавкав, доки з-за будинку не з'явився Арон.

— Фу, Фальку! — крикнув він. — Фу! Іди сюди! На місце!

Пес ігнорував усі Аронові команди й надсаджувався від гавкоту. Коли Арон підійшов ближче, собака шалено застрибав, заметлявся навколо нього і врешті вгомонився.

— Ласкаво просимо, — мовив Арон, беручи за руку спершу Сюнне, а потім мене. — Ласкаво прошу до нашого хутора й вибачте за собаку, він зовсім некерований. Але ходімо до хати, надворі страх як холодно.

Грубка в кутку вітальні рівно гуготіла, від тепла аж дрижало повітря. Сам не знаю, від чого, може, від різкої зміни температури, але мені враз заболіла голова, спершу гостро, мов від удару ножа, однак дуже скоро гострий біль змінився тупою, пульсуючою мукою. Я потер долонею чоло. Сюнне помітила мій рух, здивовано звела брови.

— Голова болить, — відповів я на її німе запитання.

— Кави? — поцікавився Арон.

Ми радо пристали на каву, і він зник у кухні. Я, трохи здивований, роззирнувся довкола. Востаннє, коли я тут був, господа сяяла чистотою, ніде ні пилиночки, усе на своїх місцях, усе вимите до блиску. Нині ж на журнальному столику валялися журнали, брудні філіжанки з-під кави стояли на підвіконні, а в одному кутку начеб кублилася пилюка.

— Де твоя мати, Ароне?

Арон визирнув з кухні.

— Що? Моя мама? Пішла на прогулянку, сьогодні така чудова погода. Захотіла вийти на Капелюха.

— На капелюха?

Арон показав великим пальцем собі за плече.

— Он та гора позаду. Хіба не бачите, як вона схожа на капелюха? — він безпричинно голосно зареготав, і я згадав його схильність до дивацтва. — Там гарно такої днини, як нині, — знову сміх. — Звідти вона може зазирнути у вічність.

Сюнне запитально глянула на мене. Я знизав плечима.

— Його мати трохи дивна, — притишив я голос. — І не надто мене любить, або ж мою роботу. Я тобі про неї розповідав. Можу закластися, стара подалася геть з дому, лиш би не бачитися зі мною.

— Мала б тішитися, що її сина виправдали, хіба ні?

— Бог її знає… Може, скоро повернеться, то ми її запитаємо.

— Кава готова, — оголосив Арон. — Я маю домашнє печиво.

Він запалив свічки, налив у філіжанки кави, був веселий, жвавий і балакучий, як завжди. Кава була надто міцною, а печиво в'язнуло на зубах. Головний біль ставав нестерпним.

Згодом Сюнне вийняла товсту теку з підшитими документами.

— Ось, Ароне, клопотання про перегляд вашої справи.

Арон простягнув руку, торкнувся паперів, майже побожно.

— Гадаєте, це мене виправдає?

— Я навіть можу майже гарантувати вам. Правда ж, Мікаелю?

— Правда, — погодився я, щосили стискаючи руками скроні. — Може, ознайомтеся обоє з клопотанням. Мені так навіжено болить голова, що я просто мушу вийти трохи на повітря. Ви не проти?

— Звичайно, ідіть, — погодився Арон. — Сідайте ось тут поряд зі мною на канапу, Сюнне. Покажете мені, чого ви зуміли досягти.

Аронові очі блищали, щоки гарячково паленіли. Тепер його нарешті виправдають, аж через двадцять п'ять років.

Я одягнув пухову куртку, плетену шапку й вийшов надвір. Надворі було так само пронизливо холодно. Сонце сховалося за Капелюха, тінь від гори впала на крихітний хуторець. Свіже повітря допомогло, біль трохи попустив. Я рушив навмання. Під черевиками хрумтіло з кожним кроком. За кілька хвилин знову примчав собака, уже не гавкав, лише витанцьовував навколо мене, підстрибував і час до часу тихо скавулів. А тоді знову зник десь за кутом.

Я обійшов подвір'я з будівлями, зробив чималий гак. Дихання білою хмаринкою вихоплювалося з рота й зависало перед обличчям. Мені думалося про пані Сьорвік, про те, що вона подалася погуляти на гору, замість приймати гостей. Пригадав, як несхитно вона вірила у непомильність законів Божих і у винуватість сина, ніби це були два боки однієї медалі. Я не сподівався, що жінка повернеться додому ще до нашого від'їзду. Але ж надворі холодно. Вона, напевно, мерзне.

Я обійшов колом увесь хутір і знову звернув на подвір'я. Чорний пес лежав перед найменшою з господарських будівель. З хліва праворуч долинало блеяння овець. Я відчинив двері, і в ніс мені вдарив сопух овечого посліду й мокрої вовни. Тварини збилися докупи, гріючись. Побачивши мене, вівці заблеяли голосніше, затривожилися, зашкряботіли ратичками по бетонній підлозі. Я знову вийшов надвір.

Помітивши мене, собака підвівся, почав скавчати й шкрябати лапами двері, перед якими лежав. Я підійшов, відчинив двері, подумавши, що пес замерз і проситься досередини. Він прослизнув у прочинені двері. Я теж зазирнув у напівтемне приміщення. Пес сів посеред підлоги й жалібно заскавулів.

Я переступив поріг і відчув запах.

То був солодкавий, нудкий сморід. Мене занудило. Щось там здохло. Мабуть, вівця, яку не змогли закопати при такій холоднечі. Земля промерзла, стала твердою, мов камінь. Я вже повернувся до виходу, бо сморід стояв нестерпний, але інша думка стримала мене, струмом пустила тривогу моєю нервовою системою.

На подвір'ї не було людських слідів.

Я обійшов увесь хутір, але єдиними слідами були наші з Сюнне сліди — виразні відбитки на білій, замерзлій траві. Жодних слідів пані Сьорвік.

Я підійшов до собаки. Той усю свою увагу спрямував на безформну масу далеко в кутку. Роздивившись довкола, я надибав залізні граблі, схопив їх обома руками. Нудота знову підкотила до горла, на очах виступили сльози, та я намагався не зважати і рівно дихати. Я підходив до кутка, так ніби там лежала бомба, граблями порозтягував на боки накидані купою старі ізоляційні матеріали, руберойд. Розгорнув ветхе ганчір'я. Зачепив металевими зубцями те шмаття й обережно підняв. Нахилився, щоб ліпше бачити.

Не можу сказати, що я її упізнав, настільки було спотворене обличчя. Одна половина закривавлена, інша — суцільне місиво. Вирване око звисало на щоку. Скроні розколоті, розтрощені, з глибоких ран видніються білі скалки кісток і щось сіре, вочевидь, мозок. Один кутик рота роздертий, зламана щелепа, вишкірені жовті зуби на тлі багряної плями. Сиве волосся просочене кров'ю. Начеб її волосся. Та я і так знав, що це вона — пані Сьорвік. Не міг бути хтось інший. Я підвівся, відвернувся убік і виблював. Зробив кілька кроків до дверей, мене знову вирвало.

Загарчав собака, грізним утробним риком.

Коли я підвів голову, побачив на порозі Арона.

— Бачу, ти її знайшов. Я помітив з вікна, як ти сюди зазирав.

Я хотів щось сказати, але голос не слухався мене. Я відкашлявся, сплюнув і почав знову.

— Навіщо? — запитав хрипко.

— Навіщо? Вона відмовлялася переїжджати. Після усіх цих років, спершу у в'язниці, потім — тут, лише з нею та вівцями, ми заслужили собі нарешті на повернення додому. Я казав це їй, а вона сказала — ні. Я навіть показав їй листа від Сюнне, де писалося, що мене виправдають, але вона й тоді сказала «ні». Вона казала, що ми ніколи звідси не поїдемо. Що я мушу назавжди залишитися тут з нею.

— Чому вона відмовлялася переїжджати?

Арон не відповів, та я раптом сам здогадався. Іншої причини бути не могло.

— Вона знала, так? Вона знала, що ти винний. Що це ти вбив Сірі.

— Я не хотів, — відповів Арон, тональність його голосу дуже змінилася. — Вона сама винна. Ми мали цілуватись, ми домовилися про зустріч, та раптом вона не захотіла більше. Я розсердився… якби з нею не було так важко, цього ніколи б не сталося.

— Розумію… Та ми однаково доб'ємося виправдання, Ароне. Ти вже відсидів за вбивство, тож тепер це не має жодного значення.

— Ви нікому не розкажете?

— Та ні, що ти! Попри все, ти ж наш клієнт, — запевнив я його. — Ми зв'язані обітницею нерозголошення таємниць клієнта.

— А про маму? Про неї теж нікому не розкажете?

— Ні, — намагався я зберегти твердість голосу. — Ми тобі потрібні, без нас тебе не виправдають, Ароне. Без нашої допомоги тобі ніколи не вибратися звідси.

Арон завагався. Мені погано було видно його обличчя проти світла, але завважив білий полиск — він усміхався.

— Ти брешеш, — мовив Арон.

Моя рука все ще стискала граблі. Я хотів замахнутися ними, але надто вже незграбною зброєю виявився садовий реманент, до того ж, Арон був молодший, сильнішій і прудкіший. Набагато прудкіший.

Не знаю, чим він мене вдарив, але поцілив збоку в обличчя з приголомшливою, звірячою силою. Перш ніж я зреагував, ба, перш ніж долетів до підлоги, він поцілив мене вдруге майже в те саме місце; почувся звук, ніби щось тріснуло. Звук пролунав начеб з-під черепа, і я ледь не умлів від страху, миттю пригадавши обличчя під ганчір'ям. Я ще подумав, що не хочу так скінчити своє життя, не хочу мати такий відразний, бридкий вигляд.

Я лежав на підлозі. Арон чорною тінню навис наді мною. Істерично заходився гавкотом пес. Арон рикнув на нього, але той не відступав, хоч і тримався на безпечній віддалі. Арон замахнувся на нього, однак схибив, я чув, як клацнули зуби, коли собака люто огризнувся. Арон вилаявся. Раптом він кудись зник. Замість його силуету я бачив яскраво-білий, прямокутний просвіт дверей, вихід з темряви в світло, і подумав, що будь-якою ціною мушу вийти звідси. Але я й поворухнутися не міг. Просвіт дедалі віддалявся, малів, аж доки став крихітною цяткою у нескінченній далині, а тоді й цятка зникла, ніби погас екран телевізора.

Розділ 66

Коли я прийшов до тями, собака шарпав і тягнув мене, лизав обличчя. Може, тому я й опритомнів. Я намагався пригадати собаче ім'я, розумів, що тільки-но недавно чув його, а згадати не міг. Потім мені стало холодно, навалився біль. Одна половина обличчя ритмічно бухала, ніби від вселенського зубного болю. Морозило так, що я весь дрижав і цокотів зубами, а нерівномірне стукотіння щелепами посилало загрозливі червоні хвилі в мозок.

Я спробував підвестися в сидяче положення, мені це вдалося. Потім — на коліна. Теж зумів, однак накотилася нудота, і я так і застиг навкарачки, як поранена тварина, з похиленою головою і розкритим ротом. Кров, скрапуючи з голови, змішувалася з блювотинням на бетонній підлозі піді мною.

«Струс мозку, — подумав я. — Тому нудить. Це лише струс мозку.»

За якийсь час я зіп'явся на ноги, дійшов до дверей. Біль трохи попустив, нудота — теж, але щось сталося з зором. Світ двоївся, ніби на розмитій світлині. Я потер очі, але краще не стало, тільки розболілася голова.

Переді мною білою, неторканою пеленою простиралося подвір'я, на протилежному боці стояв будинок, де зараз перебував Арон. Я не мав бажання туди йти. Анітрохи не хотілося виходити в білий світ з тіні хліва, де я принишк, — там не було де заховатися. Не хотілося, але я мусив.

Сюнне в будинку з ним.

Раптом я відчув, що треба спішити, відчув, що часу зовсім мало. Якщо Арон визирне з вікна, він побачить мене. Але я не дивився на будинок, не приглядався до вікон, чи не майнула за освітленими шибками його постать. Я й не біг. Цілеспрямовано ступав з похиленою головою, рахував, дивлячись у землю, крок за кроком, доки звернув за кут хати й тоді знову зміг дихати. За коротку часину рушив далі, обігнув ще один кут, зоставалося піднятися трьома сходинками до вхідних дверей. Я на мить зупинився, озирнувся навкруги. Тінь гори стала темнішою. Увесь світ заполонила біла паморозь і тиша. Здавалося, ніби весь острів замерз, замерз час і рух. Як мені хотілося, щоб так воно й було…

Двері стояли широко прочинені. Я обережно штовхнув їх, і вони безгучно відхилилися на завісах. Я зробив крок досередини, потім ще один. Головний біль повернувся без попередження, як і нудота. Я притулився до стіни, заплющив очі, зібрав усі сили в кулак, що не виблювати. За кілька секунд найгірша нудота минулася. А тоді почув голоси, один низький, інший — дзвінкий, збагнув, що вони обоє у вітальні, і мені стало легше. Ні криків, ні стогонів, жодних звуків паніки чи боротьби. Мене раптом мов паралізувало.

Я боявся увійти.

Боявся Арона.

Боявся бути знову побитим.

На столику в коридорі стояв латунний підсвічник з майже згорілою свічкою. Я вийняв свічку, зважив підсвічник у руці, відчув його вагу. Прислухався до голосів за тонкими дверима.

— … а тому я гадаю, ні, я цілком впевнена, що все буде гаразд.

Говорила Сюнне. Невже вчувається легке тремтіння в голосі? Можливо.

— Так, ви вже казали, — це — Арон. — Ви добре зробили свою роботу.

— Це ми добре зробили свою роботу. Я і Мікаель. Більшу частину зробив він, я лише дала йому прикриття фірми. Це йому ви повинні дякувати.

— Ви мені більше подобаєтесь. Ви така солоденька…

— Спасибі, — голос таки ледь тремтить. Майже нечутно, та все ж помітно для чутливого вуха. — А де Мікаель? Куди він подівся?

Мене знову занудило.

— Скоро прийде. Ви маєте коханого, Сюнне?

— Що? Коханого? А чого… так, маю хлопця.

— Ви дозволяєте йому дивитись на себе голою?

— Припиніть, Ароне, — Сюнне заговорила високим, суворим голосом. Спроба підняти свій авторитет, взяти контроль над розмовою, але тремтіння зраджувало її, робило вразливою. — Піду поглянути, де Мікаель…

— Не вийде.

— Що?

— Йому болить голова. Мікаелеві розболілася голова, йому треба трохи полежати, — сміх Арона був голосний, від нього мені аж мурашки по спині сипонули. Млість стояла вже в горлі.

— Що ви маєте на увазі? Відійдіть, я мушу вийти і…

Ляск прозвучав ніби пістолетний вистріл.

— Ні! Ти залишишся тут!

Почувся стогін, а тоді знову Аронів голос.

— Зніми светра!

— Ні… Я не хочу…

Новий виляск. Не пістолетний вистріл. Так б'є долоня по обличчю, подумав я. Гостро й раптово. Я згадав, який він прудкий і сильний. Людина фізичної праці. Селянин. Хоча, як не дивно, з виду він таким не був.

— І блузку. Розстібни блузку!

— Ароне… будь ласка, не роби цього. Я не хочу…

Ляпас.

— Я тільки хочу бути твоїм коханим. Ну, чому з тобою так важко? Чому ви завжди такі непоступливі? Я від цього… я від цього навіснію, — голос його ставав вищим, зривався на фальцет, лють бульбашками здіймалася на поверхню. Поганий знак. Небезпечний.

Знову ляпас. Тихий зойк.

— Добре, Ароне! Не бий більше! — Сюнне плакала. — Будь ласка, не бий!

Млоїть. Як же млоїть.

Я глибоко вдихнув, відчинив двері й зайшов до кімнати.

Рухався швидко й, наскільки міг, тихо, але мені все ще двоїлося перед очима, ноги ледве тримали. Арон стояв до мене спиною, та він одразу мене б почув, якби не був такий зосереджений на Сюнне. Сюнне стояла перед ним, плутаючись пальцями в ґудзиках. Одна половина її обличчя почервоніла й підпухла, сльози котилися щоками. Я заніс підсвічник і що мав сили вдарив Арона по потилиці.

Може, він мене почув або відчитав щось у погляді Сюнне, кола вона мене побачила, бо зреагував миттєво. Моя рука не відчула достатнього опору, як це буває, коли влучаєш. Підсвічник зісковзнув з голови й поцілив Арона в плече. Та все ж удар був доволі відчутний, він завив від болю й припав на коліно. Я спробував зібратися для нового удару, але відчуття було таке, немов рухаєшся під водою. Усе відбувалося дуже повільно. Надто повільно.

Арон накинувся на мене, я навіть руку не встиг підняти. Я втримався на ногах, але заточився під його вагою. Він схопив мене за зап'ясток і вивернув. Тепер вже я закричав. Латунний підсвічник випав з розчепіреної долоні. Арон блискавично нагнувся, підняв його з підлоги. А тоді вхопився однією рукою за мою куртку, замахнувся підсвічником.

— Бог бачить тебе, Ароне! — крикнув я.

Не знаю, звідки воно взялося, але спогад про те, як Арон потягнувся за останнім тістечком на тарілці, і його спинив гострий оклик матері: «Бог бачить тебе!» пронизливо-виразно сплив у пам'яті.

Удару не було. Занесена рука завмерла на півдорозі, Арон зробив дивний порух, ніби заслонявся, захищаючись від чогось згори. Його обличчя спотворилося від люті й страху водночас. Так тривало недовго, він отямився і знову підніс руку. Я мимоволі заплющив очі.

Тому й не бачив, як вдарила Сюнне. Помітив лише пляшку бренді, що поцілила Аронові в обличчя, мовби з'явилася невідь звідки й сама по собі пролетіла в повітрі. Але то Сюнне послала пляшку, вона вклала в кидок всю інерцію свого тіла, бо потім я бачив, як розліталися осколки, і кров фонтаном била з ока Арона. Він відпустив мене, заточився назад, затуляючи однією рукою обличчя, а іншою змахнувши в повітрі.

Розбита пляшка була ще майже повна, бренді залило Арона з голови до ніг. Воно було на його долонях, рукавах, увесь светр просяк алкоголем. Навіть на волоссі й обличчі. Розмахуючи рукою, він зачепив полум'я свічки. Почувся тихий звук, ніби хтось швидко й глибоко вдихнув повітря, і його рука загорілася. Тоді з'явився інший звук, злісніший і зажерливіший, ніби роззявилася паща звіра, і спалахнув увесь Арон.

Він заверещав, завертівся дзиґою, затуляючи обличчя руками. Блакитні язички вогню прослизали між пальцями. Він з гуркотом ввалився у стіну, заточився просто в палаючу грубку. Знову заревів, упав на стіл, що проломився під ним. Раптом спалахнули фіранки й килим на підлозі. Арон ще раз рикнув, тепер до його голосу домішалися інші звуки, верескливіші й розпучливіші, наче й не людські зовсім.

Я схопив Сюнне й потягнув до дверей. Вона була настільки притямна, що дорогою прихопила свій верхній одяг. На подвір'ї я впав навкарачки й знову почав блювати. Сюнне невтримно дрижала на крижаному вітрі, натягаючи на себе одяг, потім допомогла мені підвестися. Ми озирнулися. Вогонь вже поширився до порогу. За дверима стояла стіна високого, червоного полум'я. Арон не вийшов за нами. Якщо він і досі кричав, то його крик заглушало гоготіння вогню, яке весело тріскотіло, сиплючи іскрами, у морозному повітрі.

Ми поволі брели замерзлими луками до моря. На березі, при самій воді, лежала дерев'яна колода, вибіліла й гладка від води. Ми сіли на неї. Почало сутеніти. Сині тіні видовжилися, небо стало бездонно глибоким, на південному небокраї зблиснули перші зірки. Ми довго сиділи мовчки, тримаючи одне одного в обіймах, лише згодом я розповів, що знайшов пані Сьорвік. І про Сірі сказав.

— Не розумію, — мовила Сюнне. — То це Арон убив Сірі? Але ж Саломонсен зізнався!

— Саломонсен убив Анну, Сірі він не вбивав. Він детально розповів, як позбавив життя Анну. Про Сірі навіть не згадав. Доки я сам не запитав.

— Але ж зізнався у її вбивстві також. Навіщо йому було зізнаватися, якщо…

— Не забувай, як усе відбувалося. Ще до його зізнання я сказав, що йому ніколи не буде прощення за безневинно засудженого Арона. Так, я знаю, відповів він, а тоді визнав за собою і вбивство Сірі. Я тоді не зрозумів, зате розумію тепер. Саломонсен знав, що то справа рук Арона. Можливо, Арон сам зізнався йому на сповіді, або ж його мати витягла з сина правду й переповіла душпастиреві. Як би там не було, Саломонсен взяв на себе не лише вбивство Анни, але й вбивство, скоєне Ароном. Щоб спокутувати свій злочин.

— Гм, — озвалася Сюнне. — Цілком імовірно. А пані Сьорвік… вона, мабуть, знала. Знала, що син убивця і що покладатися на нього не можна. Знала, що Арон знову може вбити за сприятливих обставин. Тому й не хотіла звідси виїжджати. Щоб захистити від нього інших.

— І щоб захистити його від нього ж самого. Мусила його, певно, дуже любити. Я гадав, що вона просто релігійна фанатичка, то й не надто прислухався до її слів. А треба було…

— Я думала… — стиха мовила Сюнне. — Я думала, що він… Я так злякалася, Мікаелю.

— Знаю. Я також злякався. Я так боявся, що гадав, ніколи не змушу себе увійти до кімнати, де були ви обоє.

Сюнне глянула на мене.

— Господи, який у тебе вигляд, Мікаелю! Як ти почуваєшся?

— Кров цабенить уже менше, та, мабуть, щось там, у головешці, таки зламалося, — я підніс руку до вилиці, але подумав, що ліпше її не чіпати. — Та й болить уже не так сильно. Може, більше від холоду…

Ми мовчки сиділи поруч, кожен занурений у свої спогади, свій страх і біль. За якийсь час я помітив у морі червоні й зелені світляки, згодом у сутіні, що дедалі більше гусла, з'явилися обриси яхти.

— Іронія долі, — озвалася Сюнне. — Ульв Ґарман і Ґюннар Скейє мали рацію, попри все…

— Ні, не мали рації, — заперечив я. — Вони не мали права чинити так, як вчинили. Ніхто не має такого права.

— Я не про те.

— Я знаю, що ти подумала про інше. І все ж ти помиляєшся. У кримінальному судочинстві не йдеться про вину чи невинуватість. Не може про це йтися. Це справа Бога. Тут мова ведеться про докази і ні про що інше. Або докази вагомі для винесення вироку, або ж ні.

— Але…

— Не існує жодних «але». Якось я сказав Ґарманові, що всі ми гравці в одній грі. Буває, виграємо, буває, програємо, та єдине, що має значення, — гра за правилами. Не шахрувати! Оце й усе, Сюнне.

— Можливо…

Від непорушного сидіння стало холодно, і ми рушили на причал чекати Франка. За спиною почулося швидке талапання лап. Я озирнувся. Нарешті я згадав, як звуть собаку, і потрактував це за добрий знак.

— Ходи сюди, Фальку! Ходи! Тобі ліпше піти з нами. Тут тобі більше нічого робити.

Я відчув доторк холодного носа, а тоді теплий, живий подих на своїй долоні.

Епілог

Від кожного дзвінка в двері вона ціпеніла від страху. Так відбувалося щоразу. Навіть коли чекала гостей і заздалегідь була готова до деренчання дзвоника, не вміла стримати хвилі паніки, яка сковувала все тіло.

— Опануй себе, Ґерд, — бурмотіла сама до себе. — Треба позбуватися цього безглуздого переляку.

Але вона знала, що не позбудеться. Ішлося не про самовладання, не про розсудливу, раціональну поведінку. Той напад щось зруйнував у ній, і вона й гадки не мала, коли її єство знову полагодиться. Ланцюжок на дверях встановила новий, значно міцніший, ніж зазвичай ставлять. Представник фірми гарантував, що він витримає будь-який натиск ззовні. Вічко в дверях також нове, і, хоч лінза спотворювала обличчя відвідувача, вона відразу його впізнала. То був адвокат. Той, що його поліція підозрювала в нападі на неї. Вона мимоволі прихилилася до дверей. Від нового нападу страху затремтіла, їй підігнулися ноги. Але вона закусила уста. Його ж виправдали! Про його невинуватість писали в усіх газетах. Правду кажучи, Ґерд так до пуття й не збагнула, що трапилося і чому. Їй достатньо було знати, що злочинця вже немає і він більше ніколи не загрожуватиме їй.

— Опануй себе, Ґерд, — мовила сама до себе ще раз, відчиняючи двері на шпарку й визираючи з-поза ланцюжка.

— Ґерд Ґарсгол? — запитав чоловік. — Доброго дня. Я — Мікаель Бренне. Ви, напевно, мене пригадуєте з суду.

— Чого вам треба? — запитала вона, і миттю відчуття нечистого сумління шпигнуло її. Суворий, стриманий тон був їй невластивий. Не її то був тон. Нерви диктували їй поведінку.

— Даруйте, якщо завадив… Можна увійти? — а коли вона не відразу відповіла, додав: — Вам не треба мене боятися. Ви ж, мабуть, уже знаєте, що до нападу на вас я непричетний?

Він стояв, чекаючи. У руках тримав пластикову торбинку. Він мав карі, трохи сумовиті очі, і їй раптом стало його шкода. Він зовсім не скидався на небезпечного злочинця, а радше на трохи невпевнену в собі, розгублену людину. Ґерд причинила двері, а тоді гостинно відчинила їх.

— Заходьте, будь ласка, — запросила вона.

Вона виставила на стіл свою найліпшу порцеляну. Він сидів на канапі, дмухаючи на гарячу каву, перш ніж пригубити філіжанку.

— Ой, як пече! — мовив він. — Ліпше трохи зачекати. Я, тим часом, скуштую печива.

Він вибрав собі одне, усміхнувся до неї, поклав печиво до рота. Вона розглядала його. Чоловікові десь добре за сорок, а може, й ближче до п'ятдесяти. Кучеряве волосся колись було темним, а тепер геть посивіло. Аж ніяк не красень, подумала вона. Надто довгий гострий ніс, надто глибоко посаджені очі, надто схудле обличчя з запалими щоками і глибокими складками навколо рота. Але це було обличчя з характером, коли він усміхався, воно набувало хлопчачого шарму, який дуже приваблює деяких жінок. А ще він мав гарні руки з довгими, чутливими пальцями. Однак худий. Надто худий.

— Смачно, — мовив він, витираючи рота серветкою. — Я вам щось приніс.

Він вийняв з торбинки маленьку коробочку, простягнув Ґерд. Вона розпакувала її і, на своє превелике здивування, побачила там маленького рожевого порцелянового котика.

— Дрезденська порцеляна, — сказав він. — Я знаю, ви такі колекціонуєте.

Її очі враз наповнилися слізьми.

— Чому ви плачете? Я гадав, вам подобаються…

— Вибачте, — Ґерд схлипнула. — Я так по-дурному поводжуся. Дуже дякую, він надзвичайно милий. Не варто було…

— Ви докупите ще котиків. Створите нову колекцію. Завжди можливо почати все спочатку.

— Мабуть, ваша правда…

Він трохи помовчав, ніби вагався, що казати далі, а тоді заговорив знову:

— Я прийшов сьогодні, щоб упевнитися, що ви все розумієте.

Вона трохи розгублено глянула на гостя.

— Перепрошую?

— Те, що на вас напали… Я хотів упевнитися, що ви розумієте — то було випадковістю. Ніяк не пов'язане з вами. Ви стали випадковою жертвою, як і я. Нас просто засмоктало. Розумієте, правда?

Вона обережно кивнула головою.

— Гадаю, так.

— Ми лише опинилися не в той час і не в тому місці. З Ґуставом Німаном це теж ніяк не пов'язано. Ніхто не намагався заткнути йому рота. Так мало тільки здаватися…

Його очі, щойно лагідні й сумовиті, збуджено заблищали, він перехилився через стіл до неї.

— Ви можете, не боячись, бути разом з Ґуставом. Для вас, Ґерд, немає жодного ризику. Я розумію, вам лячно після того, що сталося, але ви спокійно можете повернутися до нього. Якщо захочете, звісно.

— Ви так вважаєте?

— Так, цілком.

Вона похитала головою.

— Він злочинець.

— Був злочинцем, але, на мою думку, Ґустав Німан непогана людина, лише трохи слабовольна.

— Може, він не хотів…

— Я з ним розмовляв, він сумує за вами. Йому потрібний хтось, хто б за ним наглядав, — адвокат усміхнувся кутиком уст. — Усі цього потребують…

Хвиля ніжності несподівано залила все її єство. Він її потребує. Ґустав потребує її.

Мікаель Бренне підвівся. Вона провела його до дверей, ще раз подякувала за подарунок, а душа її повнилася несказаними словами. Може, ще не запізно. Може, вони попри все ще мають спільне майбуття, вона і Ґустав.

Надворі почався дощ, дрібна, безрадісна мжичка. Він підняв комір, запхав руки до кишень пальта, відразу став наче стомленим, старшим і сивішим при мерхлому світлі дня.

— Бувайте і хай вам щастить, — сказав на прощання. — Що б ви не вирішили, сподіваюся, будете щасливою.

Вона дивилася йому вслід, як він простував садовою доріжкою. На коротку мить задумалася, а чи щасливий він, чи має коло себе рідну душу, однак думки розвіялися так само швидко, як і прийшли. Успішний адвокат, чоловік в розквіті сил. Звісно, має когось. Вона поквапилася до хати. Щоб зателефонувати Ґуставові.

Післяслово

Пісня Dead flowers походить з альбому Роллінґ Стоунз Sticky Fingers 1971 року. Версію Таунес ван Зандта можна почути в альбомі Roadsongs 1993 року. А також у фінальних сценах чудового фільму Когена The Big Lebowski.

У цій книзі я дозволяю Франкові Ланде приписати авторство пісні ван Зандтові. Укупі з версією, нібито Ґрам Парсон написав пісню Wild Horses, це один з сумнівних, однак невмирущих міфів, які живуть своїм життям в інтернеті. Мало що свідчить про те, ніби обидві пісні не належать авторству Міка Джеґґера і Кейта Річардса.

Берґен, 8 червня 2010

Кріс Тведт

Примітки

1

Округу. — Тут і далі прим, перекладача.

2

Можеш слати мертві квіти щоранку. Пришли мені мертві квіти поштою — англ.

3

Не гасни, доступаючись пітьмі, Хай старість спалахне ще світлом ясним. Не йди, не покидай веселих днів… — англ.

4

Прогулянкова доріжка в околицях Бергена протяжністю понад 4 км.

Content

Кріс Тведт
Коло смерті

Пролог

Частина I

Розділ 1

Розділ 2

Розділ З

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Частина II

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Розділ 24

Розділ 25

Розділ 26

Розділ 27

Розділ 28=

Розділ 29

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 32

Розділ 33

Розділ 34

Розділ 35

Розділ 36

Розділ 37

Розділ 38

Розділ 39

Розділ 40

Розділ 41

Розділ 42

Розділ 43

Розділ 44

Розділ 45

Розділ 46

Розділ 47

Частина III

Розділ 48

Розділ 49

Розділ 50

Розділ 51

Розділ 52

Розділ 53

Розділ 54

Розділ 55

Розділ 56

Розділ 57

Розділ 58

Розділ 60

Розділ 61

Розділ 63

Розділ 64

Розділ 65

Розділ 66

Епілог

Післяслово

Примітки