Кид Сью Монк

Paslaptingas bičių gyvenimas

iš anglų kalbos vertė

Renata Endzelytė

Turinys

Padėka

1 skyrius

2 skyrius

3 skyrius

4 skyrius

5 skyrius

6 skyrius

7 skyrius

8 skyrius

9 skyrius

10 skyrius

11 skyrius

12 skyrius

13 skyrius

14 skyrius

Pastaba

Išnašos

Su meile skiriu

savo sūnui Bobui,

Anai ir Sendziui

PADĖKA

Nuoširdžiai dėkoju visiems šiems asmenims: agentei Virdžinijai Barber už nepaprastą išmintį, palaikymą ir kompetenciją; redaktorei Pamelai Dorman, kurios taiklios pastabos ir pataisymai visiškai pakeitė mano kūrinį. Esu dėkinga visiems Viking Press leidyklos žmonėms, stropiai dirbusiems prie šios knygos: Sjuzen Petersen Kenedi, Klerei Feraro, Nensei Šepard, Kerolainai Koulburn, Polui Slovakui, Ly Barler, Holui Fesendenui, Karlai Bolte, Polui Bakliui, Rosanai Serą, Briusui Gifordsui, Moryn Sugden, Anai Mah ir visam pardavimų skyriui, kuris labai mane palaikė. Deivui ir Dženisei Grynams, prisiekusiems bitininkams iš Pot o’Gold medaus kompanijos Hemingvėjuje, Pietų Karolinoje, dėkoju už tai, kad įsileido mane į savąjį bičių pasaulį ir suteikė neįkainojamų žinių. Dėkoju Poets & Writers organizacijai už puikią Rašytojų mainų programą, kuri suteikė man galimybę parašyti šitą romaną.

Esu dėkinga literatūros žurnalui Nimrod, kuris išspausdino mano apsakymą „Paslaptingas bičių gyvenimas“ (1993 ruduo/ žiema), virtusį pirmojo skyriaus motyvais, ir kuris padrąsino mane iš apsakymo parašyti romaną.

Už įžvalgius pasiūlymus dėkoju savo draugei ir rašytojai Debei Daniel, skaičiusiai pirmuosius mano knygos apmatus.

Nuoširdus ačiū už šiltus atsiliepimus ir visokeriopą paramą rankraštį skaičiusiai Anai Kid Teilor.

Dėkoju Terei Helvig, Trišai Harel, Kerolainai Rivers, Sjuzen Hal, Kerolei Graf, Donai Farmer ir Linei Ravenel — nepaprastai moteriai, matančiai mane kiaurai.

Džiaugiuosi turėdama nuostabią šeimą, kuri mane visada palaiko — ačiū Bobui, Anai, Skotui, Kelei, tėveliams (kurie niekuo neprimena aprašytųjų romane).

O labiausiai, labiau nei galiu apsakyti, esu dėkinga savo vyrui Sendžiui.

PIRMAS SKYRIUS

Motinėlė, savo ruožtu, yra bendruomenę vienijanti jėga. Bitės darbininkės labai greitai pajunta, vos tik ji pajuda iš avilio. Po kelių valandų, ar net greičiau, bitės ima rodyti aiškius ženklus, kad nėra motinėlės.

„Žmogus ir vabzdžiai“

Gulėjau naktį lovoje ir stebėjau reginį, kaip bitės spraudžiasi pro mano miegamojo sienos įskilimus, sukasi po kambarį ratais skleisdamos tokį ausį rėžiantį propelerių garsą zzzzzz, kad galų gale pradeda dūgzti mano kūnas. Mačiau jų sparnelius, tamsoje švytinčius it chromo lapeliai, ir pajutau krūtinėje kylantį ilgesį. Tai, kaip skraidė šios bitės, visai neieškodamos žiedų, o tik blaškėsi keldamos vėją, plėšė mano širdį.

Dieną girdėjau jas skverbiantis pro mano miegamojo sienas, zvimbiant lyg kitame kambaryje įjungtas radijas ir įsivaizdavau sienas virstant koriais su iš jų varvančiu medumi man paragauti.

Bitės atskrido 1964-ųjų vasarą. Tą vasarą man sukako keturiolika, ir visas gyvenimas ėmė skrieti nauja orbita, turiu galvoje, visai nauja orbita. Dabar, žvelgdama į praeitį, noriu pasakyti, kad bitės buvo man atsiųstos. Kitaip tariant, jos pasirodė man, kaip angelas Gabrielius apsireiškė Mergelei Marijai ir išpranašavo neįtikėtiną ateitį. Suprantu, kad šventvagiška lyginti savo menką gyvenimą su Marijos, tačiau manau, kad ji neprieštarautų; bent jau tikiuosi. Dabar pakaks pasakyti, jog nesvarbu, kas nutiko tą vasarą, aš vis tiek lieku prielanki bitėms.

1964-ųjų liepos 1-oji. Guliu lovoje laukdama atskrendančių bičių ir galvodama, ką sakė Rozalina, kai papasakojau jai apie nakties viešnias.

— Bitės spiečia prieš mirtį, — pasakė ji.

Rozalina dirbo pas mus nuo tada, kai mirė mano mama. Mano tėtis — vadinau jį T.Rėjumi, nes „tėtis“ jam niekada nelipo — parsivedė ją iš persikų sodo, kur ši dirbo rinkėja. Rozalinos veidas buvo didelis ir apskritas, kaip ir kūnas, kuris nuo kaklo žemyn buvo nusklembtas tartum maža palapinė. Ji buvo tokia juoda, jog atrodė, kad naktis sunkiasi iš jos odos. Rozalina gyveno viena mažučiame namelyje, įsispraudusiame pamiškėje, netoli nuo mūsų ir kiekvieną dieną ateidavo išvirti valgio, sutvarkyti namų ir pabūti man mama. Rozalina neturėjo savo vaikų, todėl pastaruosius dešimt metų buvau jos augintinė jūrų kiaulytė.

Bitės spiečia prieš mirtį. Rozalina kupina beprotiškų minčių, į kurias stengiausi nekreipti dėmesio. Tačiau dabar gulėjau galvodama, kad bitės atnešė man mirtį. Sakau atvirai, šita mintis manęs visai nejaudino. Visos šios bitės galėjo nutūpti ant manęs kaip angelų pulkas ir gelti tol, kol numirsiu. Ir tai nebūtų buvęs pats blogiausias dalykas. Žmonės, kurie galvoja, kad mirtis — blogiausias dalykas, visai nesupranta, kas yra gyvenimas.

Mano mama mirė, kai man buvo ketveri. Tokia tikrovė. Tačiau vos tik žmonės tai sužinodavo, apsimesdavo manęs negirdį ir tuojau pat imdavo krapštyti savo šerpetas ar nagus arba ieškoti danguje kokių nors skrajojančių objektų. Tačiau vieną vienintelį kartą viena užjaučianti siela ištarė:

— Lile, mesk tai iš galvos. Taip jau įvyko. Tu nenorėjai to padaryti.

Tą naktį gulėjau lovoje ir mąsčiau, kaip numirti ir nukeliauti pas mamą į rojų. Sutikčiau ją ir pasakyčiau: „Mamyte, atleisk man. Labai prašau — atleisk.“ Ji bučiuotų mane, kol supleišėtų oda, ir ištartų, kad aš nekalta. Ir kartotų man tai pirmuosius dešimt tūkstančių metų.

Kitus dešimt tūkstančių metų ji šukuotų man plaukus. Sudėtų tokį įspūdingą kuodą, kad visi žmonės danguje susižavėję išmestų arfas iš rankų. Sakykite, kiek mergaičių ilgisi savo mamų tik dėl to, kad būtų sušukuotos? Mano plaukai nuolatos šiaušėsi bent į vienuolika skirtingų pusių, o T.Rėjus, be jokios abejonės, nesutiko nupirkti šerinių suktukų, todėl visą laiką juos turėjau sukti ant Velso vynuogių sulčių skardinių, kurios bemaž įvarė man nemigą. Taigi visada turėjau rinktis: arba tvarkingi plaukai, arba ramus miegas.

Nutariau, kad man prireiks keturių ar penkių amžių, kad papasakočiau mamai visus gyvenimo su T.Rėjumi vargus. Jis kiaurus metus nestokodavo bjaurumo, bet ypač subjaurėdavo vasarą, kai nuo aušros iki sutemų dirbdavo persikų sode. Į mane jis dažniausiai nekreipdavo jokio dėmesio. Maloniai elgdavosi tik su Snupe, savo paukštšuniu, tai yra kale, kuri galėjo miegoti jo lovoje ir kuriai pakasydavo pilvą bet kada, kai tik ši virsdavo aukštielninka. Mačiau, kaip ji šlapinosi ant T.Rėjaus batų, ir tai jo visai neerzino.

Kelis kartus klausiau Dievo, ką daryti su T.Rėjumi. Keturiasdešimt metų jis ėjo į bažnyčią, tačiau darėsi tik blogesnis. Atrodė, kad tai turėtų Dievą kažkaip įspėti.

Nuspyriau antklodę. Kambaryje buvo tylu tylu, nebuvo girdėti jokios bitės. Kas minutę žiūrėjau į laikrodį ant komodos ir stebėjausi, kur jos prapuolė.

Pagaliau beveik vidurnaktį, kai mano akys jau visai merkėsi, kampe pasigirdo kažkoks parpimas, silpnas ir vibruojantis — beveik galėjai pagalvoti, kad tai katė. Po akimirkos išilgai sienos judėjo dažų purslus primenantys šešėliai, kurie tarytum atgijo lango šviesoje, tad galėjau įžiūrėti sparnelių kontūrus. Garsas tvino tamsoje tol, kol visas kambarys ėmė pulsuoti, kol oras atgijo ir susiliejo su bitėmis. Jos siuvo aplink, paversdamos mane uraganinio debesies centru. Per bičių gaudimą negirdėjau savo minčių.

Taip stipriai sugniaužiau kumščius, kad nagai susmigo į delnus, o oda priminė eglute išsiuvinėtą drobę. Mirtinai žmogui sugelti užtektų ir pusės kambaryje buvusių bičių.

Tačiau ženklas buvo tikras reginys. Ūmai pajutau negalinti ištverti kam nors to neparodžiusi. Net jeigu vienintelis žmogus yra T.Rėjus. Vis dėlto būtų visai gaila, jeigu jį sugeltų kokie du šimtai bičių.

Nusikepurnėjau nuo lovos ir per bičių debesį prasibroviau prie durų. Paliečiau T.Rėjaus ranką vienu piršteliu, iš pradžių švelniai, paskui stipriau ir stipriau, kol pagaliau smeigiau į jo raumenis iš visų jėgų. Nustebau, kaip sunku jį pažadinti.

T.Rėjus išsirito iš lovos vienais apatiniais. Nusitempiau jį į savo kambarį šaukiantį, kaip būtų gerai, kad tas prakeiktas namas sudegtų, o Snupė lojo, tartum eitume medžioti balandžių.

— Bitės, — šaukiau. — Mano kambaryje bičių spiečius!

Tačiau kol atėjome, bitės pradingo sienoje tartum jausdamos, kad jis ateina, tartum nenorėdamos jam veltui rodyti savo skraidymo triukų.

— Po velnių, Lile, tai visai nejuokinga.

Dairiausi aukštyn ir žemyn į sienas, palindau po lova ir maldavau sluoksnio dulkių bei susisukusių lovos spyruoklių, kad pasiųstų nors vieną bitelę.

— Jos čia buvo, — tvirtinau. — Jos čia visur skraidžiojo.

— Taigi, ir dar čia buvo prakeikta buivolų banda.

— Tu tik paklausyk, — prašiau, — ir išgirsi jas dūzgiant.

T.Rėjus tariamai rimtai atgręžė ausį į sieną.

— Negirdžiu jokio dūzgimo, — tarė jis ir pasukiojo pirštą prie smilkinio. — Tikriausiai jos išskrido iš to laikrodžio su gegute, kurį vadini smegenine. Jeigu dar kartą mane pažadinsi, aš atnešiu Martą Vaits, supratai, Lile?

Marta Vaits buvo bausmė, kokią tik T.Rėjus galėtų sugalvoti. Akimirksniu užsičiaupiau.

Tačiau negalėjau taip palikti šito reikalo — T.Rėjus galvoja, jog aš esu tokia beviltiška, kad galėčiau prasimanyti bičių antpuolį jo dėmesiui pelnyti. Staiga man toptelėjo puiki mintis: prigaudyti bičių į stiklainį, parodyti jį T.Rėjui ir pasakyti: „Na, tai kas prasimano?“

Pirmasis ir vienintelis prisiminimas apie mamą — jos mirties diena. Ilgai stengiausi ją įsivaizduoti iki tos dienos, sudėlioti prisiminimus tarsi šukes, kaip ji apkamšo mane lovoje, skaito dėdės Viglio1 nuotykius arba šaltais kaip ledas rytais prie šildytuvo šildo mano apatinius. Man net būtų patikę prisiminti, kaip ji laužia rykštę nuo forzitijos krūmo ir šmaukšteli man per kojas.

Mama mirė 1954-ųjų gruodžio trečiąją. Krosnis taip įkaitino orą, kad mama nusitraukė megztinį ir stovėjo tik su trumparankoviais marškinėliais, nuolat trūkčiodama miegamojo langą, grumdamasi su pridžiūvusiais dažais.

Pagaliau ji pasidavė ir tarė:

— Tiesiog nuostabu. Mes čia iškepsime kaip pragare.

Mamos plaukai buvo juodi ir vešlūs, tamsiomis garbanomis įrėminę jos veidą. Veidą, kurio niekada negalėjau sudėti į visumą, nors visa kita ryšku iki skausmo.

Ištiesiau rankas, ji mane pakėlė sakydama, kad esu per didelė mergaitė taip laikyti, tačiau vis tiek laikė mane ant rankų. Tą akimirką mane persmelkė jos kvapas.

Kvapas visam laikui įsismelkė į mane su visa cinamono aromato precizija. Nuolatos vaikščiojau į Silvano parduotuvę ir uosčiau kiekvieną kvepalų buteliuką, stengdamasi atpažinti tą kvapą. Kai tik pasirodydavau, kvepalų pardavėja vaidindavo nustebusią ir sakydavo:

— Dievulėliau, tik pažiūrėkit, kas atėjo!

Tarsi ne aš čia būčiau buvusi prieš savaitę ir apuosčiusi visą buteliukų eilę: Shalimar; Chanel Nr. 5, White Shoulders.

— Gal turite ką nors nauja? — klausdavau.

Deja. Nieko nauja nebūdavo.

Buvau pritrenkta, kai penktoje klasėje užuodžiau lygiai taip pat kvepiančią mokytoją, o ji pasakė, kad tai tik paprasčiausias Ponds kremas nuo šalčio.

Tą popietę, kai mirė mama, ant grindų prie uždžiūvusio lango gulėjo atidarytas lagaminas. Ji vaikščiojo pirmyn ir atgal prie spintos ir tai šį, tai tą svaidė į lagaminą nesivargindama sulankstyti.

Nusekiau paskui ją į spintą ir įsitaisiau tarp kabančių suknelių ir kojinių, tamsoje tarp dulkių ir negyvų muselių, kur tvyrojo sodo purvo ir priplėkusių persikų kvapas, prikibęs prie T.Rėjaus batų. Prisimenu, kad sukišau rankutes į porą baltų aukštakulnių ir suplojau vienu į kitą.

Spintos apačia sudrebėdavo, kai tik kas nors apačioje lipdavo laiptais. Pažinau T.Rėjaus žingsnius. Virš galvos girdėjau, kaip mama nukabina drabužius nuo pakabų, kaip jie šlama, kaip dzingsi vielos.

— Paskubėk, — pasakė ji.

Kai jo batai įrioglino į kambarį, mama giliai atsiduso. Atrodė, kad jos plaučiai staiga supliuško. Tai paskutinis dalykas, kurį prisimenu visu ryškumu — jos atodūsis nusileido ant manęs lyg plonytis parašiutas ir be pėdsako pranyko batelių šūsnyje.

Neatmenu, ką jiedu kalbėjo, — tik žodžių įtūžį, nuo kurio oras sužvarbo ir sueižėjo. Vėliau tai man priminė kambaryje uždarytus paukščius, kurie daužosi į langus ir į sienas, į vienas kitą. Dar giliau įsikniaubiau į spintą, jutau burnoje savo pirštus, batų ir kojų skonį.

Iš karto nesupratau, kieno rankos mane ištraukė. Paskui pajutau atsidūrusi mamos glėbyje, užuodžiau jos kvapą. Ji glostė man plaukus ir sakė:

— Nesijaudink.

Vos tik mama tai ištarė, T.Rėjus išplėšė mane jai iš rankų, nunešė iki durų ir išstūmė į koridorių.

— Eik į savo kambarį, — paliepė.

— Nenoriu, — šaukiau mėgindama pro jį prasmukti atgal į kambarį, pas mamą.

— Nešdinkis į savo prakeiktą kambarį! — suriko jis ir stumtelėjo mane.

Atsitrenkiau į sieną ir pargriuvau kniūpsčia. Pakėlusi galvą ir žvelgdama jam pavymui pamačiau per kambarį bėgančią mamą. Bėgančią prie jo ir klykiančią:

— Palik! Ją! Ramybėje!

Susiriečiau ant grindų priešais duris ir žvelgiau į viršų tartum pro rūką. Mačiau, kaip jis suėmė mamą už pečių ir purtė. Mačiau, kaip jos galva šokinėjo į visas puses. Mačiau išbalusias jos lūpas.

O tada — nors ir dabar mano galvoje viskas ima lietis — mama palinksta prie spintos, toliau nuo jo piktų rankų ir kažko ieško viršutinėje lentynoje.

Pamačiusi mamos rankose pistoletą, klupdama ir griūdama bėgau prie jos, norėdama išgelbėti ją, išgelbėti mus visus.

Tada viską apglėbė laikas. Visa, kas liko, tarsi atskiros šukės mėtosi mano galvoje. Pistoletas kaip žaisliukas žiba jos rankose, kaip jis išplėšia ir juo mojuoja. Pistoletas ant grindų. Lenkiuosi jo paimti. Sprogimo garsas aplink mus.

Tiek ir žinau apie save. Ji buvo viskas, ko man reikėjo. O aš ją nužudžiau.

Mudu su T.Rėjumi gyvenome prie pat Silvano, Pietų Karolinos, miestelyje, kuriame gyvena 3 100 gyventojų. Dar galima pridėti persikų derlių ir baptistų bažnyčias.

Prie įėjimo į mūsų ūkį stovėjo didelė medinė lenta, išilgai kurios bjauriausia oranžine spalva buvo iškeverzota „Ouvensų persikų įmonė“. Nekenčiau tos iškabos. Tačiau ji buvo niekai palyginti su milžinišku persiku, užtupdytu aukštai, ant 60 pėdų stulpo. Mokykloje visi jį vadino Didžiąja Fane2, o aš visaip bandžiau pagražinti. Beveik natūralios kūno spalvos, jau nekalbant apie raukšlę per patį vidurį, akivaizdžiai priminė užpakalį. Rozalina sakė, kad čia T.Rėjaus būdas visam pasauliui parodyti savo užpakalį. Toks buvo T.Rėjus.

Jis nepasitikėjo pižamų vakarėliais arba basakojų šokiais, nors šie dalykai niekada nekėlė jokių rūpesčių, kadangi manęs niekas niekur nekviesdavo. Jis atsisakydavo nuvežti mane į miestą pažiūrėti futbolo varžybų, į mokyklos komandos palaikymo susirinkimus ar Beta klubo automobilių plautynių. Jam nerūpėjo, kad aš vilkiu savo pačios per namų ruošos pamoką susikurptais drabužiais, ilgomis margomis medvilninėmis palaidinėmis su kreivai įsiūtais užtrauktukais ir sijonais žemiau kelių, kokiais dėvi tik mergaitės sekmininkės3. Tai buvo tas pat tarsi ant nugaros nešiočiau plakatą: „Aš nepopuliari ir visada tokia būsiu.“

Man reikėjo pagalbos, kad atrodyčiau madingai, nes niekas, nė vienas žmogus nebuvo pasakęs: „Lile, tu esi labai graži mergaitė“, tik vienintelė mis Dženings bažnyčioje, tačiau ji buvo pripažinta akla.

Apžiūrinėdavau savo atspindį ne tik veidrodyje, bet ir parduotuvių vitrinose, televizoriuje, kai jis būdavo išjungtas, ir bandydavau įsivaizduoti, kas man tiktų. Mano plaukai buvo juodi, kaip ir mamos, tačiau tikras varnų lizdas. Labai neramino, kad neturiu didesnio smakro. Vis galvodavau, kad užaugsiu tada, kai atsiras krūtys, tačiau nieko nebuvo. Mano akys buvo gražios, jas galėtum pavadinti Sofi Loren akimis. O ir berniukai, kurie nešiojo anties kuodo šukuosenas ir tepė jas Vitalis kremu bei marškinių kišenėlėse turėjo šukas, neatrodė man patrauklūs, jie manė, kad sunkiai verčiuosi.

Mano drabužių iškirptės būdavo visai palei kaklą ne todėl, kad negalėčiau rodyti šios savo kūno dalies. Tais laikais labai madingi buvo kašmyriniai komplektai — palaidinė ir megztukas — bei languoti, klostyti iki pusės šlaunų sijonai. Tačiau T.Rėjus pasakė, kad greičiau pragaras užšals, negu aš išeisiu iš namų taip apsirengusi. Gal aš norinti pasigauti vaiką kaip Bitsė Džonson, kurios sijonas vos dengė užpakalį? Dievas žino, iš kur jis sužinojo apie Bitsę, tačiau ji tikrai nešiojo trumputėlius sijonus ir tikrai laukėsi vaikelio. Tačiau visa tai buvo tik nelaimingas sutapimas.

Rozalina apie madą išmanė dar mažiau negu T.Rėjus. Tačiau orams atšalus, padėk man, Jėzau Kristau, ji privertė mane po sekmininkišku apdaru apsiauti ilgas kelnes ir taip eiti į mokyklą.

Mane labiausiai erzindavo mergaičių šnabždesiai, kurie nutildavo man einant pro šalį. Pradėjau krapštyti šašus nuo kūno, kai neliko nė vieno, kramčiau odeles aplink nagus, kol virtau kraujuojančia išgverėle. Labai išgyvenau dėl to, kaip atrodau ir kaip elgiuosi, pusę laiko praleidau vaidindama mergaitę, užuot iš tikrųjų ja buvusi.

Maniau, kad tikra išeitis būtų paskutinį pavasarį — šešias savaites kiekvieno penktadienio popietėmis — Moterų klube lankyti grožio mokyklą. Tačiau susidūriau su kliūtimi: aš neturėjau nei mamos, nei senelės, nei kokios nors varganos tetulės, kuri su balta rože būtų palydėjusi mane į uždarymo ceremoniją. Vestis Rozaliną neleido taisyklės. Prisimenu, tąkart taip verkiau, kad net privėmiau kriauklę.

— Tu visai graži, — kalbėjo Rozalina, valydama vėmalus nuo kriauklės dugno. — Ir tau nėra jokio reikalo eiti į kažkokią kvailą mokyklą, kad pagražėtum.

— Reikia, — prieštaravau. — Ten visko išmoko. Kaip vaikščioti ir sukiotis, kaip atsisėdus susidėti rankas, suglausti kulkšnis, kaip įlipti į automobilį, kaip pilstyti arbatą, kaip nusimauti pirštines...

Rozalina papūtė lūpas ir prunkštelėjo.

— Viešpatie Dieve, — sumurmėjo ji.

— Pamerkti gėles į vazą, kalbėtis su berniukais, pešioti antakius, skustis kojas, dažytis lūpas...

— O šveisti privemtą kriauklę? Ar ten moko, kaip elegantiškai šveisti kriauklę? — paklausė ji.

Kartais tiesiog jos nekęsdavau.

Kitą rytą (kai naktį prižadinau T.Rėjų) pabudusi išvydau Rozaliną, stovinčią mano kambario tarpduryje ir apžiūrinėjančią stiklainį su sumedžiota bite. Jos lūpa taip atvipusi, kad burnoje galėjau matyti mažą rausvą ryto žarą.

— Kam tau šitas stiklainis? — paklausė.

— Gaudau bites, kad parodyčiau T.Rėjui. Jis mano, kad aš jas išsigalvoju.

— O Viešpatie, suteik man stiprybės!

Ji prieangyje lukšteno Limos pupas, todėl jos plaukuose palei kaktą it perliukai blizgėjo prakaito lašeliai. Rozalina timptelėjo suknelės priekį įleisdama oro į savo užantį, didelį ir minkštą kaip sofos pagalvės.

Bitė nutūpė ant valstybės žemėlapio, kurį buvau prikabinusi ant sienos. Žiūrėjau, kaip 17-uoju greitkeliu ji keliauja per visą Pietų Karoliną. Prispaudžiau stiklainį prie sienos tarp Čarlstono ir Džordžtauno. Kai užsukau dangtelį, bitė supanikavo, ėmė blaškytis, daužytis į stiklainio sieneles, primindama man krušos kruopeles, kurios kartais atsimuša į langus.

Išpuošiau stiklainį kaip mokėjau: apkaišiau nukritusiais žiedeliais, dar pilnais žiedadulkių, dangtelyje nagais pribadžiau daugiau negu reikia skylučių, kad bitutės neuždustų, nes žinojau, kad žmonės yra užmaršūs.

Pakėliau stiklainį prie nosies.

— Pažiūrėk, kaip ji stengiasi, — pakviečiau Rozaliną.

Kai ji įžengė į kambarį, į mane plūstelėjo jos kvapas, tamsus ir aromatingas kaip uostomasis tabakas, kurį ji buvo užsikišusi už žando. Rozalina laikė mažą ąsotėlį su monetos dydžio kakliuku ir maža ąsele, pro kurią lindo tik vienas pirštas. Žiūrėjau, kaip ji prispaudžia ąsotėlį prie smakro, kaip jos lūpos prasiskleidžia it gėlės žiedlapiai, kaip į jį įlekia juoda seilių čiurkšlė.

Rozalina stebeilijosi į bitę ir papurtė galvą.

— Jeigu tau įgels, neik pas mane skųstis, — tarė man, — nes aš tikrai tavęs neguosiu.

Melas.

Aš vienintelė žinojau, kad po griežto būdo kiautu slypinti jos širdis švelnesnė už gėlės žiedą ir ji myli mane be jokios priežasties.

Iki aštuonerių metų šito nežinojau. Tą kartą ji man iš parduotuvės nupirko dažytą Velykų viščiuką. Radau jį, mėlynųjų vynuogių spalvos, virpantį aptvaro kampe, mažomis liūdnomis akutėmis, kurios dairėsi aplink ieškodamos motinos. Rozalina leido jį parsinešti namo, tiesiog į svetainę. Ant grindų jam išbarsčiau avižinių dribsnių dėžutę, o ji neištarė nė vieno žodžio.

Skystais, violetinės spalvos dryžuotais dribsniais viščiukas priteršė visą kambarį, manau, dažai prasiskverbė ir į jo trapų organizmą. Mes kaip tik buvom pradėjusios valyti, kai staiga įgriuvo T.Rėjus, grasindamas išvirti paukščiuką pietums ir sudeginti Rozaliną, kad ji tokia besmegenė. Purvinomis rankomis jis puolė gaudyti viščiuko, tačiau priešais išdygo Rozalina.

— Namuose yra daug blogesnių dalykų už vištašūdį, — pasakė ir nužvelgė jį nuo galvos iki kojų. — Nedrįskite liesti šito viščiuko.

Jo batai visą kelią koridoriumi atsiprašomai girgždėjo „pasiduodu“. O aš pagalvojau: „Ji mane myli.“ Pirmą kartą į galvą man atėjo tokia keista mintis.

Rozalinos amžius buvo nenuspėjamas, kadangi ji neturėjo gimimo liudijimo. Ji man sakydavo, kad gimė 1909-aisiais ar 1919-aisiais. Tai priklausydavo nuo to, ar labai sena jausdavosi tą akimirką. Tačiau visai neabejodavo, kad gimė Maklelanvilyje, Pietų Karolinoje. Jos mama iš stumbražolių pynė krepšius ir pardavinėjo pakelėje.

— Taip kaip aš dabar pardavinėju persikus, — pasakiau jai.

— Tai ne tas pat, — atsakė ji. — Tu neturi septynių vaikų, kuriuos reikia išmaitinti.

— Tu turi šešis brolius ir seseris? — nustebau. Maniau, kad ji pasaulyje viena, kaip ir aš.

— Turėjau. O dabar nežinau, kur bent vienas yra.

Praėjus trejiems metams po vestuvių Rozalina išvarė savo vyrą už lėbavimą.

— Jeigu paukščiui įdėtum jo smegenis, tai skraidytų atbulas, — mėgdavo sakyti.

Dažnai svarstydavau, ką paukštis darytų, jeigu turėtų Rozalinos smegenis. Paskui nutariau, kad pusę laiko šiktų ant kieno nors galvos, o kitą pusę — plačiai išskėtęs sparnus vienišas tupėtų lizde.

Kartais fantazuodavau, kad ji — baltaodė, ištekėjusi už T.Rėjaus, ir yra tikroji mano mama. Kai kada svajonėse aš būdavau našlaitė negriukė, kurią ji rado kukurūzų lauke ir įsidukrino. Retkarčiais mes gyvendavome kur nors užsienyje, pavyzdžiui, Niujorke, ji mane įsidukrindavo ir mudvi abi galėdavome pasilikti savo tikrąją spalvą.

Mano mamos vardas buvo Debora. Maniau, kad tai pats gražiausias kada nors girdėtas vardas, tačiau T.Rėjus nenorėdavo su manimi apie tai kalbėti. Jeigu ką nors užsimindavau, jis elgdavosi taip, kad atrodydavo, jog turi eiti tiesiai į virtuvę ir ten ką nors nusmeigti. Kai sykį paklausiau, kada mamos gimtadienis ir kokį pyrago glaistą ji mėgo, T.Rėjus liepė man užsičiaupti. Kai paklausiau antrą kartą, jis pakėlė gervuogių drebučių indelį ir sviedė į virtuvės spintelę. Iki šios dienos virtuvėje mėlynuoja dėmės.

Tačiau man pavyko iš jo išpešti keletą nuotrupų: pavyzdžiui, kad mama palaidota Virdžinijoje, nes iš ten kilusi jos šeima. Jaudinausi galvodama, kad galėčiau rasti močiutę. Ne, pasakė jis, mano mama buvo vienintelis vaikas, o jos motina mirusi prieš daugelį metų. Na, žinoma. Sykį virtuvėje jis numynė tarakoną. Po to papasakojo, kad mano mama ištisomis valandomis viliodavo tarakonus laukan visuose namuose išbarsčiusi zefyrų ir kvietinių sausainių trupinių takelių, kad ji buvo pamišėlė, nes imdavosi gelbėti visus vabalus.

Neįprasčiausi dalykai vertė mane jos pasigesti. Kad ir sportinė liemenėlė. Ko aš galėjau pasiklausti? Kas, jeigu ne mama, galėtų suprasti, kaip svarbu nuvežti mane į jaunųjų aistruolių treniruotes? Galiu jus užtikrinti, kad T.Rėjui tai buvo nesuvokiama. Žinote, kada labiausiai jos pasigedau? Kai būdama dvylikos vieną dieną pabudau ir kelnaitėse išvydau raudoną dėmę. Labai ja didžiavausi, tačiau kam galėjau pasigirti? Niekam. Nebent Rozalinai.

Netrukus po to mansardoje užtikau susegtą popierinį krepšį. Jame radau paskutiniuosius mamos pėdsakus.

Ten buvo moters fotografija. Šypsodamasi ji stovėjo prie seno automobilio, vilkėjo šviesia suknele pakeltais petukais. Jos išraiška sakyte sakė: „Nedrįsk fotografuoti“, — tačiau aiškiai matyti, kad ji to norėjo. Nepatikėsite, kiek istorijų mačiau šioje nuotraukoje. Kaip ji prie automobilio šono laukia ateinančios meilės, kaip nekantrauja.

Pasidėjau jos fotografiją prie savo aštuntosios klasės nuotraukos ir tyrinėjau kiekvieną įmanomą panašumą. Jos smakras irgi buvo kiek mažokas, tačiau vis tiek ji buvo graži. Tai man teikė vilčių dėl ateities.

Krepšyje dar buvo nuo laiko pageltusių baltų medvilninių pirštinaičių pora. Išėmusi jas pagalvojau: „Čia tikrai buvo jos rankos“. Dėl to dabar jaučiuosi kvailai, bet tada prikišau į pirštines vatos ir per naktį laikiau jas apsikabinusi.

Paskutinė krepšio paslaptis buvo mažas medinis Marijos, Jėzaus Motinos, paveikslėlis. Iškart ją atpažinau, nors jos oda ir buvo juoda, tik vos vos šviesesnė už Rozalinos. Man atrodė, kad kažkas iš knygos iškirpo juodosios Marijos paveikslėlį, priklijavo prie smėlėtos maždaug dviejų colių skersmens lentelės ir nulakavo. Atvirkščioje pusėje nepažįstama ranka buvo užrašyta: „Tiburonas, P. K.“

Dvejus metus laikiau šiuos jos daiktus skardinėje dėželėje, kurią užkasiau sode. Ten buvo ypatinga vieta ilgoje medžių alėjoje, apie kurią niekas nieko nežinojo, netgi Rozalina. Pradėjau ten vaikščioti dar nemokėdama užsirišti batų raištelių. Iš pradžių tai buvo vietelė, kurioje galėjau pasislėpti nuo T.Rėjaus ir jo niekšybių arba nuo tos popietės prisiminimų, kai pistoletas iššovė. Vėliau ten nueidavau, kai T.Rėjus užmigdavo, ir tiesiog ramiai gulėdavau po medžiais. Tai buvo mano žemės lopinėlis, mano slėptuvė.

Sudėjau jos daiktus į skardinę dėželę ir vieną tamsią naktį pasišviesdama žibintuvėliu užkasiau, nes bijojau ilgiau juos laikyti savo kambaryje, netgi stalčiaus gilumoje. Bijojau, kad T.Rėjus gali užlipti į mansardą ir pastebėjęs, kad dingo jos daiktai, apversti mano kambarį aukštyn kojomis. Vengiau ir pagalvoti, ką jis galėtų padaryti, jeigu pas mane rastų mamos daiktus.

Taigi eidavau į sodą ir atsikasdavau dėžutę. Gulėdavau ant žemės, virš galvos ošdavo medžiai, aš mūvėdavau mamos pirštinaitėmis ir šypsodavausi jos fotografijai. Kitoje juodosios Marijos paveiksliuko pusėje tyrinėdavau įrašą „Tiburonas, P. K.“, juokingai pakrypusias raides ir galvodavau, kaip atrodo ta vieta. Kartą ieškojau jos žemėlapyje — iki Tiburono ne daugiau kaip dvi valandos kelio. Ar mama ten buvo ir nusifotografavo? Prisiekiau sau, kad vieną dieną, kai užaugsiu, sėsiu į autobusą ir ten nuvažiuosiu. Norėjau aplankyti kiekvieną vietą, kur tik buvo mano mama.

Rytą gaudžiusi bites, popietę praleidau prie greitkelio pardavinėdama T.Rėjaus persikus. Tai buvo vienišiausias vasaros darbas, kurį galėjo dirbti mergaitė, tūnanti kelkraščio pašiūrėje su trimis sienomis ir plokščiu skardiniu stogu.

Sėdėjau ant kokakolos dėžės ir žiūrėjau, kaip pro šalį zvimbia visureigiai, kol beveik ėmiau merdėti nuo išmetamųjų dujų ir nuobodulio. Ketvirtadienių popietės paprastai būdavo didžiosios persikų pardavimo dienos, kadangi moterys ruošdavosi kepti sekmadienio vaisių pyragus, tačiau šįkart nestabtelėjo nė viena gyva dvasia.

T.Rėjus man uždraudė čionai neštis knygų ir skaityti. O jeigu užsikišusi po marškiniais paslapčiomis nusinešdavau kad ir „Dingusį horizontą“4, tai kokia nors misis Vatson iš kaimyninio ūkio sekmadienį sutikusi jį bažnyčioje suokdavo: „Mačiau jūsų mergaitę persikų pašiūrėje įsikniaubusią į knygą. Turėtumėte labai ja didžiuotis.“ Po tokių komplimentų jis galėdavo mane bemaž užmiršti.

Koks žmogus gali pykti už skaitymą? Man atrodo, kad jis norėjo ištrinti mano svajones apie koledžą, nes, jo manymu, mergaitės koledže — tik pinigų švaistymas, net jeigu jos, kaip aš, gauna geriausius gimtosios kalbos kontrolinių darbų įvertinimus. Matematiniai sugebėjimai — jau kitas reikalas. Bet juk nėra žmogaus, kuris būtų gabus viskam.

Buvau vienintelė mokinė, kuri nedejavo ir nesiskundė, kai misis Henri uždavė perskaityti dar vieną Šekspyro pjesę. Tiesa, aš apsimečiau, kad dūsauju, tačiau viduje džiūgavau, lyg būčiau buvusi karūnuota Silvano Persikų karaliene.

Kol nebuvo pasirodžiusi misis Henri, tikėjau, kad grožio mokykla — aukščiausias mano karjeros laiptelis. Kartą, žiūrėdama jai į akis, paklausiau, ar ji sutiktų būti mano klientė. Aš jai susukčiau prancūzišką kuodą, tiesiog stebuklingo grožio kriauklę. Tada ji pasakė — cituoju: „Lile, tu neįvertini savo gabumų. Ar nutuoki, kokia protinga esi? Galėtumei būti profesorė arba rašytoja, galėtumei rašyti tikroviškas knygas, atnešiančias tau pripažinimą. Grožio mokykla. Eikjau.“

Man prireikė mėnesio, kad atsigaučiau nuo šoko dėl gyvenimo teikiamų galimybių. Juk žinote, kaip suaugusieji mėgsta klausinėti: „Na... tai kuo ketini būti užaugusi?“ Negaliu jums apsakyti, kaip nekęsdavau šitų klausimų. Tačiau ūmai viskas pasikeitė, aš neprašoma pasakojau žmonėms, kuriems nė nebuvo įdomu, kad aš ketinu tapti profesore arba tikroviškų knygų rašytoja.

Rinkau visus savo rašinius. Netrukus turėjau prirašiusi tiek, kad viskam pakelti būtų reikėję arklio. Po to, kai klasėje perskaitėme Ralfą Valdą Emersoną5, parašiau „Mano gyvenimo filosofiją“. Maniau tai būsiant mano knygos įžanga, tačiau tesugebėjau išspausti vos tris puslapius. Misis Henri pasakė, kad turiu nugyventi gerokai daugiau negu keturiolika metų, kad galėčiau turėti savo filosofiją.

Dar ji pasakė, kad stipendija bus vienintelė mano ateities viltis ir paskolino vasarai keletą asmeninių knygų. Vos tik aš vieną atsiverčiau, T.Rėjus paklausė:

— Kuo tu save laikai? Julijumi Šekspyru?

Žmogus nuoširdžiai manė, kad Šekspyro vardas buvo Julijus. Tačiau jeigu galvojate, kad jį pataisiau, visai nieko neišmanote apie meną išgyventi. Jis dar mane pavadino mis Braun, Knygų Žiurke, arba mis Emile Didžiagalve Dikšn. Šiuo atveju jis turėjo galvoje Dikinson6, bet ir vėl kai ką reikėtų praleisti pro ausis.

Jeigu persikų pašiūrėje neskaitydavau knygų, tai kurdavau eiles. Tačiau tą nuobodžią popietę neturėjau kantrybės rimuoti žodžių. Tiesiog sėdėjau ir galvojau, kaip nekenčiu šitos persikų pašiūrės, kaip tikrai ir neabejotinai jos nekenčiu.

Kai ruošiausi eiti į pirmąją klasę, T.Rėjus atėjo į persikų pašiūrę ir rado mane vinimi badančią vaisius. Jis artinosi nuo šviesos pusiau prisimerkęs, rankas susikišęs į kišenes. Stebėjau jo šešėlį, besiartinantį per dulkes ir piktžoles, ir galvojau, kad jis ateina manęs nubausti už tai, kad baksnoju persikus. Nors nė pati nežinojau, kodėl tai darau.

Tačiau jis pasakė:

— Lile, rytoj pradėsi lankyti mokyklą, todėl turi kai žinoti. Apie savo motiną.

Akimirksniu viskas nuščiuvo, tarytum vėjas būtų nurimęs, o paukščiai liovęsi skraidę. Kai jis pritūpė priešais mane, pasijutau it sučiupta įkaitusioje tamsoje, iš kurios niekaip negalėjau ištrūkti.

— Atėjo laikas sužinoti, kas jai nutiko, ir noriu, kad tai išgirstum iš manęs, o ne iš svetimų žmonių.

Mudu niekada taip nesikalbėjome. Jaučiau, kaip manimi perbėgo šiurpuliukas. Tos dienos prisiminimas aplankydavo mane netikėčiausiomis akimirkomis. Uždžiūvęs langas. Jos kvapas. Pakabų dzingsėjimas. Lagaminas. Kaip jiedu grūmėsi ir barėsi. O aiškiausiai mačiau ant grindų gulintį pistoletą, jutau jo sunkumą, kai pakėliau.

Žinojau, kad ją nužudė tas sprogimas, kurį tądien girdėjau. Nustebau, kai jis vėl nuaidėjo mano ausyse. Kartais atrodydavo, kad man pakėlus pistoletą nebuvo girdėti jokių garsų, kad jie pasigirdo gerokai vėliau. O kartais viena sėdėdama ant užpakalinių laiptų, nuobodžiaudavau norėdama ką nors nuveikti arba lietingą dieną įkalinta savo kambaryje jausdavau, kad tai mano kaltė, kad trenksmas perskrodė kambarį ir suspaudė mūsų širdis tada, kai aš pakėliau ginklą.

Tai buvo mano žinojimo paslaptis, kuri priartėdavo ir prislėgdavo mane. Tada aš imdavau bėgti — net ir lietui lyjant — stačiai prie kalvos į savo slaptąją vietelę persikų sode. Krisdavau ant žemės ir taip nusiramindavau.

O dabar T.Rėjus pasėmė saują dulkių ir pamažu leido pro pirštus.

— Tą dieną, kai mirė, ji tvarkė spintą, — pasakė.

Negalėjau nepastebėti jo keisto balso ir virpančio tono, kuris buvo beveik — nevisiškai! — švelnus.

Tvarkė spintą. Niekada nesvarsčiau, ką ji veikė paskutinėmis savo gyvenimo minutėmis, kodėl ji rausėsi spintoje, dėl ko jiedu kivirčijosi.

— Prisimenu, — ištariau. Mano balsas skambėjo lyg iš po žemių.

T.Rėjaus antakiai pakilo, o veidas priartėjo prie manęs. Nuostabą išdavė tik akys.

— Ką tu pasakei?

— Prisimenu, — pakartojau. — Judu šaukėte vienas ant kito.

Jo veidas įsitempė.

— Tikrai? — paklausė.

T.Rėjaus lūpos ėmė blykšti, o šito dalyko visada vengiau. Pasitraukiau per žingsnį atatupsta.

— Po velnių! Tau tebuvo ketveri! — suriko. — Tu pati nežinai, ką prisimeni.

Stojusioje tyloje svarsčiau, gal pameluoti jam ir pasakyti: „Tiek to. Nieko aš neprisimenu. Papasakok, kas tada nutiko.“ Tačiau mane užvaldė toks galingas poreikis, taip ilgai slopintas, pasikalbėti apie tai, ištarti tuos žodžius.

Žiūrėjau į savo batus, į vinį, kurią nuleidau jį pamačiusi.

— Ten buvo pistoletas.

— Kristau! — tarė.

Jis ilgai žiūrėjo į mane, paskui nužingsniavo į pašiūrės galą prie suverstų vaisių pintinės. Sutrikęs stovėjo ten minutėlę, nežinodamas kur dėti rankas, paskui apsisuko ir grįžo.

— Ką dar prisimeni? — paklausė. — Papasakok man tiksliai, ką prisimeni.

— Ant grindų gulėjo pistoletas...

— O tu jį pakėlei, — tarė. — Spėju, kad ir tai prisimeni. Sprogimo garsas vėl ėmė aidėti mano galvoje. Žvelgiau į vaismedžių sodą trokšdama iš čia pabėgti.

— Prisimenu, kaip jį pakėliau, — atsakiau. — Tik tiek.

Jis pasilenkė, suėmė mano pečius ir lengvai krestelėjo.

— Ir daugiau nieko neprisimeni? Ar tikrai? Na, pagalvok. Matyt, ilgokai tylėjau, nes jis kilstelėjo galvą ir įtartinai į mane pažiūrėjo.

— Ne, sere, daugiau nieko neprisimenu.

— Paklausyk, — kalbėjo T.Rėjus, o jo pirštai smarkiai spaudė mano rankas. — Kaip ir sakei, mudu ginčijomės. Ir visai tavęs nematėm. Staiga atsisukom ir pastebėjom tave su pistoletu rankose. Tu pakėlei jį nuo grindų. O tada jis tiesiog iššovė.

Jis mane paleido ir susibruko rankas į kišenes. Girdėjau, kaip kišenėje rankos barškina raktus ir smulkias monetas. Baisiausiai troškau įsikibti jam į koją, kad jis pasilenktų, pakeltų mane ir priglaustų prie krūtinės, tačiau abu stovėjome it sustingę. Jis spoksojo kažkur virš mano galvos. Ir tai jam buvo labai svarbu.

— Policija labai atidžiai viską ištyrinėjo. Tačiau tai buvo vienas iš tų baisių, nepataisomų dalykų. Tu padarei tai netyčia, — švelniai tarė jis. — Štai kaip viskas buvo, jeigu kas nors klausinės.

Ir pasuko namų link. Žengęs kelis žingsnius atsigręžė:

— Ir daugiau nebadyk ta vinimi mano persikų.

Buvo jau po šešių, kai parkeliavau namo iš persikų pašiūrės taip ir nieko, nė vieno persiko, nepardavusi. Rozaliną radau svetainėje. Paprastai tokiu metu ji jau būdavo išėjusi namo, tačiau dabar kovojo su „triušio ausimis“, t. y. televizoriaus antena, kad iš ekrano dingtų sniegelis. Prezidentas Džonsonas tai atsirasdavo, tai vėl išnykdavo pūgoje. Dar niekada nebuvau mačiusi, kad Rozalina taip domėtųsi televizijos laidomis, kad joms eikvotų savo energiją.

— Kas nutiko? — paklausiau. — Ar vėl kur nors numetė atominę bombą?

Nuo tada, kai mokykloje pradėjome karinių pratybų kursą, niekaip negalėjau liautis galvojusi, kad mano dienos suskaičiuotos. Ruošdamiesi pasaulio pabaigai, žmonės savo kiemuose įsirengė priešatomines slėptuves, pasistatė vandens talpyklas.

Norėdami parodyti, kad nėra dėl ko jaudintis, trylika mano klasiokų atliko mokslinį projektą: sukonstravo priešatominių slėptuvių modelius. Mes visi buvom apsėsti pono Chruščiovo ir jo raketų.

— Ne, bombos nenumetė, — atsakė ji. — Tiesiog atėjau pažiūrėti, ar galėtum pataisyti televizorių.

Jos kumščiai buvo taip giliai įremti į šonus, kad jų nė nebuvo matyti.

Apvyniojau anteną aliuminio folija. Reikalai truputį pasitaisė ir mes matėme, kad prezidentas Džonsonas sėdasi prie stalo, aplink jį susirinkusią daugybę žmonių. Man nelabai rūpėjo prezidentas dėl to, kaip jis prie ausų laiko ausines. Grožėjausi jo žmona Boružėle7, nes ji visada atrodė nenorinti nieko, tik išskleisti sparnus ir nuskristi.

Rozalina atsitempė suolelį kojoms ir atsisėdo taip, kad šis po ja tartum išnyko. Ji pasilenkė į priekį laikydama sijono kraštą ir juo vėduodamasi.

— Kas čia vyksta? — paklausiau. Tačiau ji buvo taip įnikusi į veiksmą, kad man neatsakė. Ekrane prezidentas bent dešimčia rašiklių ant popieriaus lapo parašė savo vardą.

— Rozalina...

— Ššš, — mojuodama ranka nutildė mane.

Turėjau klausytis, ką šneka žmogus televizoriuje.

— Šiandien, 1964-ųjų liepos antrą dieną, — kalbėjo jis, — Jungtinių Valstijų prezidentas Baltųjų rūmų Rytiniame kambaryje pasirašė „Pilietinių teisių deklaraciją“...

Žiūrėjau į Rozaliną. Ji sėdėjo, purtė galvą, murmėjo: „Viešpats pasigailėjo“ ir atrodė negalinti patikėti savo akimis. Tačiau buvo be galo laiminga kaip žmogus, atsakęs į 64 tūkstančių dolerių vertės klausimą.

Nežinojau, ar džiaugtis dėl jos, ar jaudintis. Po pamaldų visi žmonės tik ir kalbėdavo apie negrus ir ar jiems pagaliau bus suteiktos pilietinės teisės. Kas laimės? Baltieji ar juodieji? Lyg tai būtų buvęs „Gyvenk arba mirk“ konkursas. Kai praėjusį mėnesį Floridoje buvo areštuotas Alabamos dvasininkas tėvas Martinas Liuteris Kingas už tai, kad norėjo pavalgyti restorane, žmonės bažnyčioje elgėsi taip, tarytum baltųjų komanda būtų laimėjusi rasių čempionatą. Žinojau, kad jie nepritars šioms naujienoms nė po milijono metų.

— Aleliuja, Jėzau, — paskelbė Rozalina nuo savo suolelio. Viską pamiršusi.

Rozalina paliko ant viryklės pietus — savo įžymųjį troškintą viščiuką. Kroviau T.Rėjaus lėkštę ir vis mąsčiau, kaip čia užvedus kalbą apie tokį subtilų reikalą — savo gimtadienį. Visus mano gyvenimo metus T.Rėjus niekada nekreipė dėmesio į tokias smulkmenas, tačiau kiekvienais metais kaip kvailė vis tikėjausi, kad jau šiemet bus kitaip.

Savo gimtadienį švęsdavau tą pačią dieną, kaip ir šalis8. Todėl tai būdavo dar viena priežastis jį pamiršti. Vaikystėje galvojau, kad žmonės laido raketas ir petardas tik dėl manęs — valio, gimė Lilė! Paskui atsivėrė tikrovė, kaip visada.

Norėjau pasakyti T.Rėjui, kad visoms mergaitėms patinka sidabrinės apyrankės su karuliais, kad pernai buvau vienintelė mergaitė Silvano vidurinėje mokykloje, kuri jos neturėjo. Kad pietų pertraukos esmė yra stovėti kavinės eilėje ir žvanginti apyrankių karuliais, kad žmonės pastebėtų ant tavo rankos šį grožį.

— Taigi, — pradėjau kalbą ir pastūmiau jam lėkštę, — šį šeštadienį mano gimtadienis.

Žiūrėjau, kaip jis šakute tampo mėsą nuo kaulo.

— Pagalvojau, kad labai norėčiau vienos iš tų sidabrinių apyrankių, kurias parduoda mūsų parduotuvėje.

Namas sugirgždėjo. Už durų tyliai amtelėjo Snupė, o tada stojo tokia tyla, kad girdėjau, kaip T.Rėjus kramto maistą.

Jis suvalgė viščiuko krūtinėlę ir ėmėsi šlaunelės žiūrėdamas į mane savo sunkiu žvilgsniu.

Jau norėjau klausti: „Tai kaip apyrankė?“ — tačiau jo akyse išvydau įprastą atsakymą. Man pasidarė liūdna ir aišku, kad iš tikrųjų neturėsiu ką veikti su ta apyranke. Pagalvojau, kaip graudžiai šakutė braižo lėkštę, kaip mudu toli vienas nuo kito, lyg manęs nė nebūtų kambaryje.

Tą naktį gulėjau lovoje klausydamasi spragsinčių, zvimbčiojančių ir brazdančių stiklainyje bičių ir laukiau, kol bus pakankamai vėlu, kad galėčiau išslinkti į sodą ir išsikasti skardinę dėžutę, kurioje laikiau mamos daiktus. Troškau atsigulti sode ir pasinerti į juos.

Kai tamsa išstūmė mėnulį į dangaus vidurį, atsikėliau iš lovos, apsimoviau šortais, apsivilkau berankoviais marškinėliais ir tyliai praslinkau pro T.Rėjaus kambarį kaip čiuožėja ant ledo judindama rankas ir kojas. Nepastebėjau, kad koridoriaus viduryje guli jo batai. Kai pargriuvau, bildesys sudrebino orą, ir ramus T.Rėjaus šnopavimas pakeitė ritmą. Iš pradžių jis nutilo, tačiau tuojau pat vėl ėmė knarkti kaip trys paršeliai.

Nusėlinau laiptais, perėjau virtuvę. Kai naktis padvelkė man į veidą, širdyje nusijuokiau. Švietė puiki mėnulio pilnatis, kiekvieno daikto pakraščiai įgavo gintarinį atspalvį. Pakirdo cikados. Basomis bėgau per žolę.

Iki savo vietelės turėjau perbėgti aštuonias traktoriaus paliktas vėžes, paėjėti į priekį ir suskaičiuoti 32 medžius. Skardinė dėžutė buvo užkasta į minkštą žemę po medžiu, gana negiliai, kad galėčiau atkapstyti rankomis.

Kai nuo dangtelio nubraukiau žemes ir atidariau dėžutę, pirmiausia pamačiau boluojančias jos pirštinaites, paskui į vaškuotą popierių susuktą fotografiją, kaip ir buvau palikusi. O tada — keistasis medinis paveiksliukas su tamsiaveide Marija. Viską susirinkau, išsitiesiau tarp nukritusių persikų ir susikroviau turtą ant pilvo.

Pro medžių šakų raizginį pažvelgiau į dangų, mane apgaubė naktis, akimirkai peržengiau pažinimo ribas jausdama, kad dangus virto mano kūnu, o mėnulis — širdimi, plakančia tamsoje. Plykstelėjo žaibas, ne zigzagais, bet švelniais, auksiniais liežuviais per dangų. Atsisegiau marškinėlių sagas ir atlapojau juos, kad naktis nusileistų ant mano odos. Taip ir užmigau su mamos daiktais, drėgnas oras glostė mano krūtinę, o dangų raižė žaibai.

Mane pažadino garsas, tarytum kažkas brautųsi pro medžius. T.Rėjus! Atsisėdau panikuodama ir skubiai ėmiau segiotis marškinėlius. Girdėjau jo žingsnius, greitą ir sunkų šnopavimą. Pažvelgiau žemyn ir pamačiau mamos pirštines ir du atvaizdus. Lioviausi segiotis, stvėriau juos, nesugraibydama negalėjau sugalvoti, ką daryti, kad tik paslėpčiau. Įmečiau skardinę dėžutę į duobelę, kuo toliau, kad niekas nepasiektų.

— Lileeee! — šaukė jis.

Mačiau, kaip pažemiu artinasi jo šešėlis.

Užsikišau pirštines ir nuotraukas už šortų juosmens ir drebančiais pirštais užsisegiau paskutines sagas.

Dar nespėjus susisegioti į mane plūstelėjo šviesa. Tai buvo jis: be marškinių, su žibintu rankose. Šviesos spindulys akino mane šokinėdamas zigzagais mano veidu.

— Su kuo čia buvai? — šaukė jis, nutaikęs šviesą į mano pusiau susegiotą palaidinę.

— S-su n-niekuo, — atsakiau. Susiriečiau ir apkabinau kelius išsigandusi to, ką jis galėjo pagalvoti. Negalėjau ilgai žiūrėti jam į veidą — jis buvo toks didelis ir toks ryškus, panašus į Dievo veidą.

T.Rėjus nukreipė šviesą į tamsą.

— Kas ten yra? — suriko.

— T.Rėjau, atsiprašau. Čia nieko nėra, tik aš.

— Kelkis, — suriaumojo jis.

Nusekiau paskui jį namo. T.Rėjaus kojos taip giliai smigo į dirvą, kad man pagailo juodos žemės. Jis neištarė nė žodžio, kol įėjome į virtuvę. Tada iš sandėliuko ištraukė Martos Vaits kruopų maišelį.

— Žinai, Lile, iš berniukų galima šito laukti — ir negali jų dėl to kaltinti, — tačiau iš tavęs tikėjausi daugiau. Elgiesi ne geriau už šliundrą.

Jis pribėrė ant pušinių grindų krūvelę kruopų, dydžio sulig skruzdėlynu.

— Ateik čia ir klaupkis.

Klūpėdavau ant kruopų nuo šešerių, tačiau iki šiol niekaip negalėjau priprasti prie to stiklo pudros jausmo po mano oda. Smulkiais žingsniukais lyg japonė tipenau prie krūvelės, atsiklaupiau ant grindų stengdamasi neverkti, tačiau skausmas jau veržėsi pro akis.

T.Rėjus sėdėjo krėsle ir kišeniniu peiliuku krapštėsi nagus. Kraipiausi nuo vieno kelio ant kito tikėdamasi sekundėlę ar dvi pailsėti, tačiau skausmas giliai smigo į mano odą. Prikandau lūpą ir jutau už juosmens užkištą medinį juodosios Marijos paveikslėlį. Jaučiau, kaip pirštinės ir vaškuotas popierius su mamos nuotrauka įsirėmė į skrandį. Atrodė, kad mama staiga atsidūrė ten, prie manęs, tarytum ji būtų prie mano odos prilipintas pleistras, padėsiantis man iškęsti visas jo niekšybes.

Kitą rytą pabudau vėlai. Vos tik nuleidusi kojas, patikrinau čiužinį — ten laikinai paslėpiau mamos daiktus, kol vėl galėsiu juos užkasti sode.

Patenkinta, kad jie ten saugiai guli, nuslinkau į virtuvę, kur radau Rozaliną, šluojančią kruopas.

Ant Sunbeam duonos gabalėlio užsitepiau sviesto. Rozalina keldama vėją smarkiai mojavo šluotą.

— Kas čia nutiko? — paklausė.

— Šiąnakt išėjau į sodą, o T.Rėjus mano, kad susitikinėju su kokiu nors berniuku.

— O ar susitikinėji?

— Ne, — išverčiau akis.

— Kiek laiko klūpojai ant šitų kruopų?

— Gal valandą, — gūžtelėjau pečiais.

Rozalina žvilgtelėjo į mano kelius ir liovėsi šlavusi; jie atrodė tarsi subraižyti smeigtuku, nusėti šimtais mažyčių raudonų taškelių, ant mano odos virstančių mėlynėmis.

— Vaike, pažiūrėk, kaip tu atrodai. Ką jis tau padarė! — ištarė ji.

Mano keliai per gyvenimą buvo šitaip kankinami, todėl ėmiau tai laikyti įprastu dalyku. Tai buvo kažkas pastovaus ir neišvengiama — kaip koks peršalimas. Tačiau Rozalinos veido išraiška staiga viską pakeitė: „Pažiūrėk, ką jis tau padarė.“

Kai T.Rėjus įžengė pro galines duris, aš kaip tik įdėmiai apžiūrinėjau savo kelius.

— O, pažiūrėkite, kas teikėsi atsikelti! — Jis ištraukė duonos riekę man iš rankų ir numetė į Snupės dubenį. — Ar neįsižeisite, jeigu paprašysiu keliauti padirbėti į persikų pašiūrę? O gal manai esanti Dienos karalienė?

Gal skambės juokingai, bet iki tos dienos galvojau, kad T.Rėjus galbūt nors kiek mane myli. Galėčiau niekada nepamiršti tos akimirkos, kai bažnyčioje jis šypsojosi man giedant iš apverstos maldaknygės.

Dabar vėl žvelgiau jam į veidą. Jis buvo kupinas neapykantos ir pykčio.

— Kol gyveni po mano stogu, darysi viską, ką pasakysiu, — riktelėjo.

„Tada susirasiu kitą stogą“, — pagalvojau.

— Ar supratai, ką pasakiau? — paklausė jis.

— Taip, sere, supratau, — atsakiau. Tikrai supratau. Supratau, kad naujas stogas virš mano galvos padarys stebuklus.

Tą pačią popietę pagavau dar dvi bites. Gulėjau skersai lovos ant pilvo ir žiūrėjau, kaip jos zuja stiklainyje, vis ratu ir ratu, lyg ieškodamos išėjimo.

Tarpduryje pasirodė Rozalinos galva.

— Kaip jautiesi?

— Gerai.

— Aš jau išeinu. Pasakyk tėčiui, kad rytoj neateisiu, nes važiuosiu į miestą.

— Važiuosi į miestą? Ar gali pasiimti ir mane? — paklausiau.

— Ko tau ten?

— Rozalina, labai prašau.

— Tau reikės visą dieną vaikščioti.

— Nesvarbu.

— Beveik viskas bus uždaryta. Dirbs tik fejerverkų ir bakalėjos parduotuvės.

— Nesvarbu. Aš tik noriu per savo gimtadienį kur nors dingti iš šitų namų.

Rozalina, sukrypusi ant savo didelių kulkšnelių, atidžiai žiūrėjo į mane.

— Gerai. Bet turi atsiklausti tėčio. Rytą ateisiu čia.

Ir išnyko už durų. Šūktelėjau jai pavymui:

— O ko tau reikia mieste?

Rozalijos nugara akimirką sustingo. Kai atsisuko, veidas atrodė švelnus, tarsi tai būtų buvusi visai kita Rozalina. Jos ranka paniro į kišenę, o pirštai krutėjo lyg kažko ieškodami. Suradę ištraukė popieriaus lapelį. Rozalina atsisėdo ant lovos šalia manęs. Patryniau savo kelius, kol ji sterblėje išlygino popierėlį.

Jos vardas — Rozalina Deizė — mažiausiai dvidešimt penkis kartus buvo užrašytas ant lapelio didelėmis, tvarkingai pakrypusiomis raidėmis, kaip rašo pradinukai.

— Čia — mano pratybų lapelis, — tarė ji. — Liepos ketvirtąją juodųjų bažnyčioje vyks rinkėjų susitikimas. Eisiu užsiregistruoti, kad galėčiau balsuoti.

Negeras jausmas suspaudė man skrandį. Vakar vakare per televiziją pranešė, kad Misisipėje už registravimąsi balsuoti buvo nužudytas vyras. Aš pati nugirdau, kaip vienas iš diakonų, misteris Busėjus, sakė T.Rėjui: „Nesijaudinkite, juos privers tvarkingu kursyvu parašyti savo vardus ir neduos kortelės, jeigu jie pamirš tokius svarbius dalykus, kaip uždėti tašką ant „i“ arba parašyti ilgąją „y“ su kilpele.“

Atidžiai apžiūrėjau Rozalinos „R“ išraitymus.

— Ar T.Rėjus žino, ką ruošiesi daryti?

— T.Rėjus, — atsakė ji, — T.Rėjus nieko nežino.

Saulei leidžiantis jis parsirado namo, nuo darbo visas permirkęs prakaitu. Pasitikau jį virtuvės tarpduryje sukryžiavusi rankas ant krūtinės.

— Norėčiau rytoj su Rozalina eiti į miestą. Man reikia nusipirkti higienos priemonių.

T.Rėjus be žodžių sutiko: jis moterų lytinio brendimo nekentė labiau už viską.

Tą naktį žiūrėjau į bičių stiklainį savo spintoje. Vargšai vabzdžiai vos judėjo dugne, greičiausiai ilgėdamiesi skrydžio. Tada prisiminiau, kaip jos išlindo iš sienos plyšių ir džiaugsmingai skraidė. Prisiminiau, kaip mama geriau barstydavo sausainių ir zefyrų trupinius, kad tarakonai išeitų iš namų ir kad nereikėtų jų mindžioti. Suabejojau, ar ji būtų leidusi laikyti bites stiklainyje. Atsukau dangtelį ir padėjau jį šalia.

— Skriskite, — pasakiau.

Tačiau bitės liko — kaip lėktuvai ant pakilimo tako, laukdami leidimo išskristi. Jos ropinėjo indelyje gležnomis kojytėmis, tarsi visas pasaulis būtų virtęs tuo stiklainiu. Pabarbenau į stiklą, paverčiau jį ant šono, tačiau tos beprotės bitės nesiruošė iš ten kraustytis.

Kitą rytą, kai pasirodė Rozalina, bitės tebebuvo ten pat. Ji atėjo nešina angeliškai baltu tortu su keturiolika žvakučių.

— Prašom. Smagaus gimtadienio, — tarė ji.

Mudvi susėdome ir užsigerdamos pienu suvalgėme po du gabalus. Ant tamsios Rozalinos odos nuo pieno liko balti ūsai, tačiau ji nesivargino jų nusivalyti. Vėliau dažnai prisimindavau ją tokią, nuo pradžių paženklintą moterį.

Silvanas buvo toli. Ėjome greitkelio krašteliu, Rozalina judėjo lėtai kaip banko saugyklos durys, jai ant piršto kabėjo spjaudyklė. Po medžiais kabėjo migla, kiekvienas oro gurkšnis dvelkė pernokusiais persikais.

— Tu šlubuoji? — paklausė Rozalina.

Mano kelius vėrė skausmas, nes iš visų jėgų stengiausi neatsilikti.

— Truputuką.

— Tai gal sėskim palei kelią ir pailsėkim?

— Nereikia, — atsakiau. — Aš puikiai jaučiuosi.

Pro šalį prašvilpė automobilis blokšdamas į mus smarvės bei dulkių debesį. Rozalina visa blizgėjo nuo karščio. Ji šluostėsi veidą ir sunkiai kvėpavo.

Artinomės prie Ebenezerio baptistų bažnyčios, kurią mudu su T.Rėjumi lankėme. Varpinės bokštas kyšojo iš už medžių guoto, raudonos plytos atrodė šešėliuotos ir vėsios.

— Eime, — pasakiau sukdama į kelią.

— Kur tu eini?

— Mes galime bažnyčioje pailsėti.

Viduje buvo tamsu ir ramu, blausi švieselė skverbėsi pro langus — ne pro vitražus, o pro paprastus apsiblaususius langelius, pro kuriuos ir taip beveik nieko nebuvo matyti.

Nuėjau į patį priekį ir atsisėdau į klauptą antroje eilėje. Palikau vietos ir Rozalinai. Ji išsitraukė lapelį iš giesmyno laikiklio ir pasivėdavo juo, o paskui atidžiai apžiūrėjo paveiksliuką — balta bažnyčia ir tarpduryje besišypsanti baltoji moteris.

Rozalina vėdavosi, o aš klausiausi, kaip vėjelis švilpčioja nuo jos rankų. Ji pati niekada neidavo į bažnyčią, bet T.Rėjus kelis kartus leido man nueiti į jos namelį pamiškėje. Ten mačiau jos ypatingąją lentynėlę, ant kurios stovėjo apdegusi žvakė, šaltinio akmenukai, rausva plunksna ir batato šaknies gabalėlis, o pačiame centre — atremta moters nuotrauka be rėmelių.

Kai pirmą kartą ją pamačiau, paklausiau Rozalinos: „Ar čia tu?“ Ta moteris atrodė labai panaši į ją: daugybė kasyčių, mėlynai juoda oda, siauros akys, plati apatinė dalis — kaip baklažano. „Čia mano mama“, — atsakė ji.

Nuotraukos šonai buvo apsitrynę nuo Rozalinos pirštų. Lentynėlė jai atstojo altorėlį, gamtos ir senojo garbinimo mišinį. Jau daugybę metų ji nevaikščiojo į „Pilnosios Evangelijos“ bažnyčią, nes mišios prasidėdavo dešimtą ryto ir nesibaigdavo iki trečios popiet. Tiek tikėjimo gana pribaigti ir suaugusiam žmogui, sakydavo ji.

T.Rėjus sakė, kad Rozalinos tikėjimas yra gryna nesąmonė, ir liepė man laikytis kuo toliau. Tačiau mane traukė tai, kad jai patinka šaltinių akmenukai ir genio plunksnos, kad ji teturi vieną vienintelę mamos fotografiją, kaip ir aš.

Prasivėrė viena bažnyčios durų pusė ir į šventovę įžengė mūsų pastorius brolis Džeraldas.

— Dėl Dievo meilės, Lile, ką tu čia veiki?

Pastebėjęs Rozaliną, jis susijaudinęs ėmė taip trinti savo pliką galvą, kad pagalvojau, jog tuojau pamatysiu kaukolę.

— Mudvi einam į miestą ir sustojom čia atsipūsti nuo karščio.

Pastoriaus burna be garso ištarė „aaa“. Tačiau jis labai dėmesingai apžiūrinėjo Rozaliną, atėjusią į jo bažnyčią, Rozaliną, kuri kaip tik ruošėsi spjauti į savo ąsotėlį.

Juokinga, kaip galima pamiršti taisykles. Ji negalvojo, kad čia užeisime. Kai kiekvieną kartą kildavo triukšmas, ar sekmadienių rytais priimti negrus į bažnyčią, diakonai stovėdavo ant slenksčio sukryžiavę rankas ir neleisdavo jų į vidų. Brolis Džeraldas sakė, kad mes mylime juos kaip brolius ir seseris Kristuje, tačiau jie privalo žinoti savo vietą.

— Šiandien mano gimimo diena, — ištariau tikėdamasi pakreipti pokalbį kita linkme.

— Tikrai? Linkiu smagaus gimtadienio, Lile. Tai kiek metų tau suėjo?

— Keturiolika.

— Paklausk jo, ar galime tavo gimtadienio proga pasidovanoti porą vėduoklių, — šnipštelėjo Rozalina.

Pastorius išleido tylų garsą, kurį galima buvo palaikyti juoku.

— Na, jeigu kiekvienam norinčiam leistume skolintis vėduokles, tai bažnyčioje nė vienos nebeliktų.

— Ji juokauja, — pasakiau stodamasi.

Pastorius patenkintas nusišypsojo ir palydėjo mudvi su Rozalina iki durų.

Danguje plaukiojo balti debesėliai, viskas aplink spindėjo, dulkės lindo į akis. Kai perėjome klebonijos kiemą ir grįžome į kelią, Rozalina iš užančio ištraukė dvi bažnytines vėduokles, nutaisė saldų veidą ir mėgdžiodama mane ištarė:

— Tikrai, tėve Džeraldai, ji tik pajuokavo.

Silvaną pasiekėme iš baisiausios miesto pusės: seni šlakbetonio blokų namukai, languose įsprausti ventiliatoriai, purvini kiemai, moterys su rausvais suktukais plaukuose, palaidi šunys.

Už kelių kvartalų, ties Vakarų turgaus ir Parko gatvių kampu, pasiekėme Eso stotį, visuotinai laikomą vieta, kurioje renkasi žmonės, turintys daugybę laisvo laiko.

Pastebėjau, kad nė vienas automobilis neužsuka piltis degalų. Prie garažo durų ant mažų kėdučių sėdėjo trys vyrai ir ant kelių pasidėję faneros gabalus lošė kortomis.

— Kirsk mane, — pasakė vienas. Kortų dalytojas, dėvintis firminę Seed & Feed kepuraitę, tėškė prieš jį kortą. Tasai apsidairė ir pamatė mudvi. Rozalina vėdavosi, krypavo ir lingavo į šonus. — Tik pažiūrėkit, kas pas mus atėjo! — sušuko jis. — Kur išsiruošei, negre?

Tolumoje ėmė pokšėti fejerverkai.

— Eime, — sušnibždėjau. — Nekreipk į juos dėmesio.

Tačiau Rozalina turėjo gerokai mažiau sveiko proto negu tikėjausi. Tarsi aiškindama darželinukams kažką labai sudėtinga, ji atsiliepė:

— Einu užsiregistruoti, nes turiu teisę balsuoti. Va kaip.

— Paskubėkim, — kumštelėjau ją, tačiau ji ėjo savo įprastu lėtu žingsniu.

Kitas šalia kortų dalytojo sėdėjęs vyras į viršų sulaižytais plaukais padėjo kortas ir tarė:

— Girdėjot? Turim pavyzdingų piliečių.

Gatvėje už mūsų tyliai suošė vėjas ir nuskubėjo nutekamaisiais vamzdžiais. Mudvi nuėjome toliau, o vyrai atidėjo savo stalą ir lūkuriavo mūsų prie šaligatvio, tarytum būtų parado žiūrovai, o mes — dalyvės.

— Ar kada nors matėt tokią juodą? — paklausė dalytojas.

— Ne, nei tokios juodos, nei tokios storos, — atsakė tas kitas, sulaižytais plaukais.

Trečiasis vyras tiesiog privalėjo kažką pasakyti, todėl žiūrėjo į Rozaliną, kuri ramiai ėjo pro šalį rankoje laikydama baltosios moters vėduoklę, ir paklausė:

— Negre, iš kur gavai šitą vėduoklę?

— Pavogiau iš bažnyčios, — atsakė ji.

Tiesiai šviesiai.

Kartą su mano bažnyčios grupe plaukėm plaustu Čatogos upe, taigi dabar mane suėmė tas pats jausmas — patekau į srovę, į veiksmų sūkurį ir negaliu nieko pakeisti.

Eidama pro vyrus, Rozalina pakėlė savo spjaudyklę, pilną juodų seilių, ir išpylė vyrams ant batų — apšlakstė jų batus judindama ranką lyg rašytų savo vardą — Rozalina Deizė — kaip ir mokėsi.

Sekundę jie spoksojo į seiles, tartum ant jų batų būtų užtiškusi automobilio alyva. Jie mirksėjo lyg norėdami užfiksuoti įvykį. O kai pakėlė akis, nuostabą veiduose pakeitė pyktis ir įsiūtis. Jie puolė Rozaliną, ir tada viskas ėmė suktis. Čia Rozalina, susiėmusi už šono, siūbuojanti į visas puses, suko vyrus rankose kaip pinigines, čia vyrai reikalavo atsiprašyti ir nuvalyti batus.

— Nuvalyk!

Tai viskas, ką girdėjau. Staiga medyje virš galvos išgirdau aštrų kaip adata paukščių riksmą, sklindantį nuo apatinių medžių šakų; jis dvelktelėjo kartu su pušų aromatu. Jaučiau, kad dabar visą gyvenimą krūpčiosiu kaskart užuodusi šitą kvapą.

— Kviesk policiją, — suinkštė kortų dalytojas žmogui viduje.

Rozalina gulėjo ant žemės, sudaužyta, saujoje gniauždama žolę. Pro prakirstą paakį tekėjo kraujas. Raudonas lašas nuslinko per jos smakrą kaip ašara.

Atvažiavęs policininkas liepė mums lipti į automobilio galą.

— Jūs suimta: užpuolimas, vagystė, ramybės drumstimas, — pasakė Rozalinai. — Kai nuvažiuosime į policijos nuovadą, paskambinsiu tavo tėčiui ir tegu jis aiškinasi, — tarė man.

Rozalina įsiropštė į vidų, slydinėdama ant sėdynės. Įlipau paskui ją, kaip ir ji slydinėdama, ir įsitaisiau greta.

Trinktelėjo durelės. Buvo taip ramu, kad atrodė, jog viskas aplink užmigo, ir keista, kaip toks garsas gali nuaidėti per visą pasaulį.

ANTRAS SKYRIUS

Palikdamas senąjį lizdą, spiečius paprastai nuskrenda kelis metrus ir nutupia. Bitės ieško patogios vietos naujai kolonijai. Galiausiai jos išrenka tinkamiausią, ir visas spiečius pakyla į orą.

„Pasaulio bitės“

Policininkas, vežęs mus į nuovadą, buvo vardu Everis Gastonas, tačiau vyras Eso stotyje vadino jį Batu. Keista pravardė, atrodė, nebuvo susijusi nei su jo batais, nei su kojomis. Vienintelis dalykas — jo ausys buvo visai mažos: kaip vaiko, kaip du mažučiai sudžiūvę abrikosai. Sėdėdama galinėje sėdynėje niekaip negalėjau atitraukti nuo jų akių ir galvojau, kodėl jo nevadina Ausimis.

Visi trys vyrai sekė mus žaliu pikapu. Jie važiavo visai šalia bamperio ir kas kelias sekundes spaudė signalą. Kiekvieną kartą pašokdavau, o Rozalina plekšnodavo man per koją. Priešais vakarietiškų automobilių parduotuvę vyrai sugalvojo pramogą: išlįsdavo pro langelį ir šūkaliojo mums visokius dalykus, daugiausia tokius, kokių mes nebūtume galėjusios padaryti per uždarytą langą. Pastebėjau, kad policijos automobilio galinėje sėdynėje sėdintys žmonės patys negalėtų atsidaryti nei durelių, nei langų, nes ten nebuvo rankenų. Taigi mums teko palaima važiuoti į kalėjimą troškiame karštyje žiūrint, kaip žmonių burnos už lango kažką žiopčioja — ir džiaugiantis, kad jų negirdime.

Rozalina žiūrėjo į priekį apsimesdama, kad tie vyrai yra tik niekingos kambarinės musės, zvimbiančios už lango. Tačiau aš vienintelė jutau, kaip tirta jos šlaunys ir kaip sėdynė darosi panaši į vibruojančią lovą.

— Misteri Gastonai, — paklausiau, — nejaugi ir tie vyrai keliauja su mumis?

Veidrodėlyje pasirodė jo šypsena.

— Nepasakyčiau, kad kažkokie vyrai kelia mums kažkokių sunkumų.

Netoli Pagrindinės gatvės vyrai pavargo smagintis ir sulėtino greitį. Lengviau atsikvėpiau, tačiau, kai įsukome į policijos nuovados kiemą, išvydau juos stovinčius ant kiemo laiptų ir laukiančius mūsų. Kortų dalytojas delne gniaužė žibintuvėlį. Kiti du laikė mūsų bažnyčios vėduokles ir jomis vėdavosi.

Mums išlipus iš automobilio misteris Gastonas sunėrė Rozalinos rankas ant nugaros ir uždėjo antrankius. Ėjau taip arti, kad jaučiau nuo jos odos sklindantį karštį.

Rozalina sustojo per dešimt jardų nuo vyrų ir atsisakė pajudėti.

— Ei, neversk manęs išsitraukti ginklo, — tarė misteris Gastonas.

Paprastai Silvano policininkai ginklus išsitraukdavo tik tada, kai žmonės savo kiemuose pamatydavo barškuoles ir kviesdavo policiją, kad jas nušautų.

— Eime, Rozalina, — paraginau ją. — Jie nieko negali tau padaryti. Juk čia yra policija.

Tuo metu kortų dalytojas pakėlė žibintuvėlį ir smogė Rozalinai į galvą. Ji suklupo ant kelių.

Neprisimenu savo klyksmo, tačiau prisimenu, kad Gastonas užčiaupė man burną.

— Ša, nutilk, — sudraudė mane.

— Įsivaizduok, kad čia tavo atsiprašymas, — tarė kortų dalytojas.

Rozalina bandė atsistoti, tačiau negalėjo, nes rankos buvo surakintos. Mudu su Gastonu turėjome jai padėti.

— Tavo juodas užpakalis vis tiek vienaip ar kitaip atsiprašys, — burbtelėjo dalytojas ir vėl žengė Rozalinos link.

— Baik, Franklinai, — tarė Gastonas ir stumtelėjo mus prie durų. — Dabar ne laikas.

— Aš nenurimsiu, kol ji atsiprašys.

Daugiau nieko nebegirdėjau, nes įėjome į vidų. Neapsakomai troškau atsiklaupti ir pabučiuoti kalėjimo grindis.

Kalėjimą įsivaizdavau taip, kaip rodoma vesternuose. Šitas atrodė visai kitoks. Pirmiausia, jis buvo išdažytas rausvai, ant langų kabojo gėlėtos užuolaidos. Tačiau paaiškėjo, kad šiame gale gyveno kalėjimo prižiūrėtojas. Jo žmona, tepdama riebalais bandelių skardą, žvilgtelėjo iš virtuvės.

— Atvedžiau dar dvi alkanas burnas, — tarė Gastonas, tačiau ji nė nešyptelėjusi grįžo prie savo darbo.

Jis praleido mus į priekį koridoriumi, kurio abiejose pusėse rikiavosi kalėjimo kameros. Visos jos buvo tuščios. Gastonas nuėmė Rozalinai antrankius ir padavė rankšluostį iš vonios kambario. Rozalina prispaudė rankšluostį prie galvos, o Gastonas atsisėdęs prie stalo ėmė pildyti dokumentus. Paskui žvangindamas raktais pasikuitė spintos stalčiukuose.

Kalėjimo kameros dvokė girtų žmonių kvapais. Gastonas uždarė mus pirmoje eilėje į pirmą kamerą, kurioje per visą sieną buvo išbraižyta: „Sušikta valdžia“. Viskas atrodė kažkaip nerealu. „Mes kalėjime“, — pagalvojau, — mes kalėjime.“

Kai Rozalina atitraukė rankšluostį, ištinusiame veide virš antakio pamačiau colio ilgio žaizdą.

— Ar labai skauda? — paklausiau.

— Šiek tiek, — atsakė ji.

Rozalina du ar tris kartus apėjo kamerą ir susmuko ant suolo.

— T.Rėjus ištrauks mus iš čia, — pasakiau.

— Ojojoi.

Gerą pusvalandį ji neištarė nė žodžio. Pagaliau Gastonas atidarė duris.

— Eime, — tarė.

Akimirką Rozalinos akyse švystelėjo viltis. Ji bandė atsikelti. Tačiau Gastonas papurtė galvą.

— Tu niekur neisi. Tik mergaitė.

Tarpduryje stabtelėjau ir įsikibau į kameros grotas, lyg jos būtų ilgi Rozalinos rankų kaulai.

— Aš grįšiu. Supratai?.. Ar girdi, Rozalina?

— Tu eik. Aš susitvarkysiu.

Pasiduodanti jos veido išraiška mane pribloškė.

T.Rėjaus sunkvežimiuko spidometro rodyklė taip pasiutiškai šokinėjo, kad niekaip negalėjau įžiūrėti, kokiu greičiu važiuojame: septyniasdešimt ar aštuoniasdešimt. Palinkęs prie vairo T.Rėjus mygo akceleratorių, atleisdavo ir vėl mynė. Vargšas sunkvežimiukas visas braškėdamas skriejo keliu, ir aš tik laukiau, kada atitrūkęs stogas nušnios keletą pušų.

Įsivaizdavau, kad T.Rėjus taip skuba namo, kad greičiau galėtų įrengti kankinimo kameras — kiekviename namų kambaryje supilti kruopų piramides. Man tereikės eiti iš vieno kambario į kitą, nuo vienos krūvos prie kitos ir valandų valandas klūpoti. Turėsiu teisę tik nueiti į tualetą. Tačiau man buvo nesvarbu. Galvoje sukosi tik viena mintis — Rozalina liko kalėjime.

Žvilgtelėjau į jį iš šono.

— Kas bus Rozalinai? Turi ją kaip nors iš ten ištraukti...

— Džiaukis, kad tave iš ten ištraukiau, — suriaumojo.

— Bet ji negali ten likti.

— Ji supylė savo spjaudalus ant trijų baltųjų vyrų! Ką, po velnių, ji sau galvojo? Vardan Kristaus, ir dar ant Franklino Posio! Nejaugi ji negalėjo pasirinkti ko nors normalesnio? Silvane niekas labiau už jį nekenčia negrų. Ji jau negyva nuo tada, kai jis į ją pažiūrėjo.

— Dar ne visai, — sumurmėjau. — Juk nemanai, kad jis tikrai ją nužudys.

— Manau, kad nesistebėsiu, jeigu jis tikrai ją nužudys.

Mano rankos visai nusviro. Franklinas Posis — tai vyras su žibintuvėliu, kuris ruošiasi nužudyti Rozaliną. Bet ar to pati nesuvokiau dar prieš T.Rėjui pasakant?

Jis palydėjo mane laiptais į viršų. Tyčia ėjau lėtai, nes manyje staiga sukilo pyktis. Kaip jis galėjo štai taip palikti Rozaliną kalėjime?

Įėjau į savo kambarį, o T.Rėjus liko tarpdury.

— Turiu išrašyti rinkėjams atlyginimus, — tarė jis. — Niekur neik iš savo kambario. Supratai? Sėdėk ir galvok, ką man pasakysi, kai grįšiu. Labai rimtai pagalvok.

— Negąsdink manęs, — ištariau vos kvėpuodama.

T.Rėjus jau sukosi eiti, bet vėl atsigręžė:

— Ką pasakei?

— Negąsdink manęs, — pakartojau šįkart garsiau. Manyje kilęs įžūlus jausmas išlaisvino kažką, kas buvo giliai užrakinta krūtinėje.

Jis žengtelėjo artyn ir pakėlė ranką tarsi ruošdamasis man smogti į veidą.

— Galvok, ką šneki.

— Nagi, pabandyk. Trenk man, — sušukau.

Jis užsimojo. Pasukau veidą. Smūgis pro šalį.

Nubėgau prie lovos ir sunkiai alsuodama užsikniaubiau ant jos.

— Mama niekada neleistų manęs mušti! — šūktelėjau jam.

— Tavo mama? — jo veidas skaisčiai išraudo. — Manai, kad nors kiek rūpėjai tai prakeiktajai?

— Mano mama mane mylėjo, — sušukau.

Jis atmetė galvą ir garsiai bei karčiai nusikvatojo.

— Tai... tai nejuokinga, — išstenėjau.

Jis puolė prie lovos, įsikibo į čiužinį ir pasilenkė taip arti, kad mačiau net smulkias poras, iš kurių augo žandenos. Atatupsta pasitraukiau tolyn ant pagalvių ir atsirėmiau į lovos galvūgalį.

— Nejuokinga? — rėkė jis. — Nejuokinga’? Kodėl? Prakeikimas! Tai juokingiausias dalykas, kokį girdėjau: tu manai, kad tavo motina yra tavo angelas sargas. — Jis vėl nusikvatojo. — Tai moteriai tu mažiausiai rūpėjai.

— Netiesa, — pasakiau. — Tai netiesa.

— O iš kur žinai? — paklausė jis ir dar arčiau pasilenkė. Veidą perkreipė kažkas panašaus į šypseną.

— Nekenčiu tavęs, — sušukau.

T.Rėjaus šypsena akimirksniu išnyko. Jis sustingo.

— Kodėl, tu maža kalaite? — paklausė jis. Jo lūpos pabalo.

Ūmai pajutau ledinį šaltį, tarytum į kambarį būtų įslinkęs kažkoks pavojus. Pažvelgiau į langą ir pajutau, kaip nugara nuėjo pagaugais.

— Dabar paklausyk, ką tau pasakysiu, — mirtinai ramiu balsu ištarė T.Rėjus. — Tiesa tokia: tavo apgailėtina motina pabėgo ir paliko tave. Tą dieną, kai mirė, ji buvo grįžusi susirinkti daiktų. Ir viskas. Dabar gali kiek nori manęs nekęsti. Tačiau ji tave paliko.

Kambarį užliejo tyla. Jis kažką nusivalė nuo marškinių krūtinės ir nuėjo prie durų.

Jam išėjus nepajudėjau, tik pirštu vedžiojau ant lovos krentančios šviesos kontūrus. Žingsniai nudundėjo laiptais ir nutolo. Ištraukiau visas pagalves iš užvalkalų ir pasidariau iš jų urvą, kuris atskirtų mane nuo pasaulio. Galėjau suprasti, kodėl mama paliko jį. Tačiau kodėl ji paliko mane? Šita mintis amžinai mane persekios.

Bičių stiklainis stovėjo prie stalo krašto. Dabar tuščias. Bitės pagaliau sugalvojo, kaip iš jo išskristi. Pasilenkiau ir paėmiau indelį, ašaros pačios ėmė riedėti; atrodė, kad laikiau jas metų metus.

Tavo apgailėtina motina pabėgo ir paliko tave. Tą dieną, kai mirė, ji buvo grįžusi susirinkti daiktų. Ir viskas.

„Dieve, Jėzau Kristau, kad tik jis galėtų atsiimti tuos žodžius“.

Mane užplūdo prisiminimai. Lagaminas ant grindų. Jiedu pykstasi. Mano pečiai keistai ir nevaldomai ėmė virpėti. Prispaudžiau indelį prie krūtinės tikėdamasi, kad jis mane apramins. Tačiau nesilioviau drebėjusi ir verkusi. Mane tai gąsdino. Jaučiausi, lyg gulėčiau pakelėje partrenkta automobilio, kurio nepastebėjau, ir bandyčiau suvokti, kas nutiko.

Sėdėjau ant lovos kraštelio ir vis kartojau jo žodžius. Ir kiekvieną kartą skausmas man suspausdavo širdį.

Nežinau, kiek laiko taip sėdėjau jausdamasi sudužusi į šukes. Pagaliau atsistojau ir priėjau prie lango. Žiūrėjau į persikų medžius, plytinčius iki pusės kelio į Šiaurės Karoliną, žvelgiau į jų lapuotas šakas, tarytum elgetų atkištas rankas. Aplink buvo tik dangus, oras ir vieniša erdvė.

Pažvelgiau žemyn — bičių stiklainį tebespaudžiau rankose, o jo dugne tyvuliavo šaukštelis ašarų. Pravėriau langą ir išpyliau jas. Vėjas sugriebė lašelius ir išbarstė ant išdžiūvusios žolės. Kaip ji galėjo mane palikti? Kelias minutes stovėjau ir žiūrėjau į pasaulį. Bandžiau suprasti. Paukščiukai čiulbėjo tiesiog tobulai.

Tada man šovė mintis: o jeigu netiesa, kad mama mane paliko? Gal T.Rėjus tai pasakė, kad nubaustų mane?

Pajutau palengvėjimą. Taip ir buvo. Taip ir turėjo būti. Tai yra mano tėvas buvo tikras Tomas Edisonas, jeigu reikėdavo sugalvoti kokią nors bausmę. Vieną kartą, kai ginčijausi su juo, jis man pasakė, kad mano triušę Madmuazelė nugaišo. Verkiau visą naktį, o kitą rytą pamačiau narvelyje ją sveikutėlę. Dabar jis irgi galėjo viską išgalvoti. Šiame pasaulyje negali būti tokių baisių dalykų. Abu tėvai negali nemylėti savo vaikų. Tiek jau to, vienas gali, bet, dėl Dievo meilės, tikrai ne abu.

Tikriausiai buvo taip, kaip jis anksčiau pasakojo: nelaimės dieną mama tvarkė spintą. Juk žmonės visą laiką tvarko spintas.

Giliai įkvėpiau, kad nusiraminčiau.

Galima sakyti, kad niekada neišgyvenau tikro tikėjimo akimirkos, tokios, kai kalbiesi su kažkuo, kai girdi kažkieno balsą, kalbiesi taip nuoširdžiai, kad gali perskaityti žodžius medžių šakose ar debesyse.

Stovėdama savo kambarėlyje dabar išgyvenau kaip tik tokią akimirką. Girdėjau balsą, kuris sakė: Lile Melisa Ouvens, tavo stiklainis atviras.

Tą pačią sekundę supratau, ką turiu daryti: išeiti. Turiu palikti T.Rėjų, kuris gali grįžti kiekvieną akimirką, ir tik Dievas žino, ką tada man padarys. Ir dar privalau kaip nors ištraukti Rozaliną iš kalėjimo.

Laikrodis rodė 14.40. Man reikėjo rimto plano, tačiau negalėjau sau leisti prabangos sėdėti ir galvoti. Išsitraukiau rausvą drobinį krepšį, kurį laikiau kelionei, jeigu mane kas nors kur nors pakviestų. Pasiėmiau trisdešimt aštuonis dolerius, kuriuos užsidirbau pardavinėdama persikus, ir įgrūdau į krepšį kartu su septyniomis geriausiomis savo kelnaitėmis, ant kurių kiekvieno užpakalio buvo užrašyta savaitės diena. Sumečiau kojines, penkerius šortus, palaidines, naktinius marškinius, šampūną, šukas, dantų pastą, dantų šepetėlį, plaukų gumeles. Visą laiką žiūrėjau į langą. Ką dar? Akys užkliuvo už žemėlapio, prismeigto prie sienos. Nuplėšiau jį su visais smeigtukais negaišdama laiko jiems ištraukyti.

Iš po čiužinio išsitraukiau mamos fotografiją, pirštinaites, medinį juodosios Marijos paveikslą ir juos taip pat įsidėjau į krepšį.

Iš praėjusių metų anglų kalbos pratybų sąsiuvinio išplėšiau lapą ir trumpai drūtai parašiau: „Brangusis T.Rėjau, nesivargink ir manęs neieškok. Lilė. P. S. Tokie melagiai, kaip tu, turi degti pragare.“

Pažvelgusi pro langą, pamačiau T.Rėjų, grįžtantį namo iš sodo: kumščiai sugniaužti, galva nulenkta kaip buliaus, kuris ruošiasi kažką pulti.

Padėjau raštelį ant komodos, akimirką pastovėjau kambario viduryje ir pagalvojau, ar dar kada nors čia grįšiu.

— Sudie, — tariau, ir širdį pervėrė lengvas liūdesys.

Tvoroje, kuri ėjo aplink namą, radau skylę. Prasispraudusi išnykau violetinės šviesos ir voratinkliais apraizgytoje erdvėje.

Prieangyje pasigirdo T.Rėjaus žingsniai.

— Lile! Lii-leee!

Jo balsą atkartojo kiekviena namo grindų lenta.

Staiga pastebėjau, kad Snupė uostinėja skylę, pro kurią išlindau. Dar giliau nėriau į tamsą, tačiau kalė užuodė mano kvapą ir pradėjo loti atsukusi savo nusususią galvą.

T.Rėjus atskubėjo suspaudęs rankoje mano raštelį, riktelėjo Snupei pagaliau po velnių nutilti ir nurūko savo sunkvežimiuku, palikdamas paskui save išmetamųjų dujų debesį.

Šiandien jau antrą kartą eidama tuo pačiu piktžolėmis apaugusiu greitkelio krašteliu galvojau, keleriais metais tapau vyresnė per vieną dieną. Per kelias valandas iš keturiolikmetės tapau keturiasdešimtmete.

Kiek akys aprėpė, kelias buvo tuščias, tik tviskėjo nuo karščio ir vietomis atrodė banguojantis it vanduo. Jeigu man pavyktų išlaisvinti Rozaliną — tas „jeigu“ didžiulis kaip Jupiterio planeta — kur mudvi keliausim?

Staiga sustojau. „Tiburonas, Pietų Kalifornija“. Na, žinoma. Miestas, užrašytas ant juodosios Marijos paveiksliuko. Aš juk planavau kada nors ten nukeliauti! Tai atrodė tiesiog idealu: mano mama kažkada taip pat ten buvo. Arba ji pažinojo ten gerų žmonių, kurie atsiuntė jai Jėzaus Motinos paveiksliuką. Ir kam šaus į galvą ten mūsų ieškoti?

Atsitūpiau prie griovio ir ištiesiau žemėlapį. Tiburonas buvo taškelis šalia didelės raudonos žvaigždės, kuri žymėjo Kolumbiją. T.Rėjus patikrins autobusų stotį, todėl mums su Rozalina teks keliauti autostopu. Argi tai labai sunku? Stovi ištiesusi ranką, o žmonės tavęs pasigaili ir sustoja.

Buvau netoli bažnyčios, kai baltu fordu prazvimbė brolis Džeraldas. Mirktelėjo stabdžių žibintai ir automobilis pavažiavo atbulas.

— Taip ir pamaniau, kad čia tu, — tarė man per langelį. — Kur keliauji?

— Į miestą.

— Ir vėl? O kam krepšys?

— Aš... kai ką nešu Rozalinai. Ji kalėjime.

— Taip, žinau, — tarė jis ir pravėrė keleivio dureles. — Lipk, aš irgi ten važiuoju.

Dar niekada nevažiavau dvasininko automobiliu. Gal ir nesitikėjau ant galinės sėdynės pamatyti rietuvės Biblijų, tačiau labai nustebau, kad viduje šis automobilis lygiai toks, kaip ir bet kuris kitas.

— Važiuojate aplankyti Rozalinos? — paklausiau.

— Policija man paskambino ir paklausė, ar apkaltinsiu ją dėl bažnyčios turto vagystės. Man pranešė, kad ji pasiėmė kelias vėduokles. Ką apie tai žinai?

— Tai kad tik dvi vėduokles...

Pastorius prakalbo tokiu balsu kaip iš sakyklos:

— Dievo akyse visai nesvarbu, ar dvi vėduoklės, ar du šimtai. Vagystė yra vagystė. Ji paklausė, ar galėtų pasiimti vėduokles, o aš tikriausia anglų kalba atsakiau, kad ne. Tačiau ji vis tiek jas pasiėmė. Taigi, Lile, tai yra nuodėmė.

Šventuolėliai visada veikia mano nervus.

— Tačiau ji kurčia viena ausimi, — pasakiau. — Manau, kad ji tiesiog supainiojo jūsų atsakymą. Ji visuomet taip elgiasi. T.Rėjus jai sako: išlygink man dvejus marškinius, o ji išlygina melsvus marškinius.

— Klausos negalia? Aš šito nežinojau, — tarė pastorius.

— Rozalina gyvenime nėra nieko pavogusi.

— Man sakė, kad Eso stotyje ji užpuolė keletą vyrų.

— Buvo visai ne taip, — pasakiau. — Matot, ji giedojo savo mėgstamiausią giesmę „Kur tu buvai, kai jie nukryžiavo mano Viešpatį?“ Broli Džeraldai, netikiu, kad tie žmonės yra krikščionys, nes jie rėkė ant jos, liepė užsičiaupti kartu su tuo nelaimingu Jėzumi. Rozalina pasakė: „Galit keikti mane, bet neburnokit prieš Viešpatį Jėzų.“ Tačiau jie vis tiek nesiliovė. Tada ji ir aplaistė jų batus. Gal ji ir blogai pasielgė, tačiau, jos manymu, ji užstojo Jėzų. Prakaitas išmušė mane nuo galvos iki kojų.

Brolis Džeraldas prikando lūpą. Galėjau prisiekti, kad jis svarstė mano žodžius.

Gastonas nuovadoje buvo vienas. Kai mudu su broliu Džeraldu įėjome, jis sėdėjo prie savo stalo ir valgė virtus žemės riešutus. Ponas Gastonas buvo tikras nevala — ant grindų visur voliojosi kevalai.

— Tavo juodosios bobulės nėra, — tarė jis žiūrėdamas į mane. — Nuvežiau į ligoninę susiūti žaizdos: ji pargriuvo ir susitrenkė galvą.

Pargriuvo, kurgi ne. Panorau tėkšti jo virtus riešutus į sieną. Nesusilaikiau ir sušukau:

— Kaip suprasti: ji pargriuvo ir susitrenkė galvą?

Gastonas suokalbiškai žvilgtelėjo į brolį Džeraldą, kaip vyras žiūri į vyrą, kai moteris ima isterikuoti.

— Nusiramink, — tarė man.

— Nenusiraminsiu, kol nesužinosiu, kad ji gerai jaučiasi, — atsakiau ramesniu, dar truputį drebančiu balsu.

— Ji jaučiasi gerai. Tai tik lengvas smegenų sukrėtimas. Tikiuosi, kad šįvakar ji grįš čia. Gydytojai norėjo keletą valandų ją stebėti ir viskas.

Brolis Džeraldas ėmė aiškinti negalįs rašyti pareiškimo, kol neįsitikins Rozalinos kurtumu, o aš ėmiau slinkti durų link. Gastonas griežtai žvilgtelėjo į mane.

— Ligoninėje prie jos budi sargybinis ir nieko pas ją neįleis. Taigi gali grįžti namo. Supratai?

— Taip, sere. Aš einu namo.

— Taip ir padaryk, — tarė jis. — Jeigu sužinosiu, kad slankioji aplink ligoninę, vėl paskambinsiu tavo tėčiui.

Silvano senosios ligoninės — žemo plytinio pastato — vienas sparnas buvo skirtas baltiesiems, o kitas — juodiesiems.

Įžengiau į apleistą koridorių, kuriame tvyrojo daugybė visokiausių kvapų: gvazdikų, senų žmonių, kamparo spirito, tualeto gaiviklių, sukrešėjusio kraujo. Languose buvo įstatytos baltos oro kondicionieriaus sekcijos, tačiau iš tikrųjų tai buvo tik elektriniai ventiliatoriai, varinėj antys karštą orą iš vienos vietos į kitą.

Slaugytojų poste prie stalo rymojo policininkas. Jis panėšėjo į jaunikaitį, neseniai baigusį mokyklą, neišlaikiusį fizinio lavinimo egzaminų ir per pertraukas dažnai rūkiusį su pardavėjais. Jis kalbėjosi su baltai apsirengusia mergina. Spėjau, kad tai buvo slaugytoja, nors ji neatrodė daug vyresnė už mane.

— Baigsiu šeštą valandą, — išgirdau policininką. Mergina stovėjo šypsodamasi ir nuolat kaišiojo plaukų sruogą už ausies.

Kitame koridoriaus gale prie palatos stovėjo kėdė. Ant jos gulėjo policininko skrybėlė. Nuskubėjau ten ieškodama ant durų kokio nors ženklo. „Lankyti draudžiama.“ Įėjau nesidairydama.

Palatoje stovėjo šešios lovos. Visos, išskyrus toliausią prie lango, buvo tuščios. Jos apklotai buvo pakilę lyg stengdamiesi prisijaukinti naująją gyventoją. Numečiau krepšį ant grindų.

— Rozalina?

Vaikiško vystyklo dydžio tvarstis buvo apsuktas aplink galvą, riešai pririšti prie lovos kraštų. Pamačiusi mane prie durų, Rozalina pravirko. Visus tuos metus, kai mane prižiūrėjo, ant jos skruostų niekada nebuvau mačiusi nė ašarėlės. Ir štai užtvanka griuvo. Glosčiau jos petį, koją, skruostą. Kai ašarų šaltinis pagaliau išseko, paklausiau:

— Kas tau nutiko?

— Kai išėjai, tas policininkas, vadinamas Batu, įleido tuos vyrus išgauti mano atsiprašymo.

— Ir jie vėl tave mušė?

— Du laikė už rankų, o trečias mušė — tas su žibintuvėliu. Ir vis kartojo: „Negre, sakyk, kad atsiprašai.“ Aš neatsiprašiau, tai jis ir daužė. Mušė tol, kol policininkas liepė liautis. Tačiau aš vis tiek neatsiprašiau.

Troškau, kad tie vyrai sudegtų pragare maldaudami ledinio vandens, tačiau pykau ir ant Rozalinos. Kodėl negalėjai tiesiog atsiprašyti? Tada Franklinas Posis gal būtų tik primušęs ir palikęs ją ramybėje? Tačiau ji pasistengė, kad jie sugrįžtų.

— Tau reikia bėgti iš čia, — kalbėjau raišiodama jos riešus.

— Aš negaliu tiesiog imti ir išeiti, — paprieštaravo ji. — Aš vis dar esu suimta.

— Jeigu čia liksi, tie vyrai sugrįš ir tave užmuš. Aš rimtai. Jie tikrai tave užmuš, kaip buvo nužudyti tie juodaodžiai Misisipėje. Net T.Rėjus taip sako.

Rozalina atsisėdo. Ligoninės marškiniai užsikėlė iki šlaunų. Ji stengėsi paslėpti kelius, tačiau drabužis kaip guminis slydo aukštyn. Spintoje radau suknelę ir padaviau jai.

— Tai beprotybė, — tarė ji.

— Renkis suknelę. Girdi? Tuoj pat.

Rozalina užsitraukė suknelę per galvą. Tvarstis nusmuko ant kaktos.

— Tvarstį reikia nuimti, — pasakiau.

Nuėmiau tvarstį ir pamačiau dvi siūles. Liepiau Rozalinai sėdėti ramiai, o pati pravėriau girgždančias duris pažiūrėti, ar policininkas sėdi ant kėdutės.

Policininkas sėdėjo savo vietoje. Buvo naivu tikėtis, kad jis taip ilgai flirtuos su slaugytoja ir mes spėsim pro juos prasmukti. Porą minučių stovėjau stengdamasi suregzti planą, tada atsidariau krepšį, pasirausiau savo piniginėje ir suradau kelias dešimties centų monetas.

— Einu. Pabandysiu jo atsikratyti. O tu gulkis į lovą, jeigu jis sumanytų pasižiūrėti.

Rozalina prisimerkusi pažvelgė į mane, iš akių beliko du taškučiai.

— Kūdikėli Jėzau, — sudejavo.

Išėjau į koridorių. Policininkas pašoko kaip įgeltas.

— Tau negalima čia būti.

— Aš to nežinojau, — atsakiau. — Ieškau savo tetos. Galiu prisiekti, kad man sakė, jog ji guli šimtas antroje palatoje. Tačiau ten yra tik juodaodė moteris. — Ir papurčiau galvą, kad atrodyčiau visai sutrikusi.

— Viskas aišku, tu pasiklydai. Tau reikia eiti į kitą pastato pusę. Čia tamsiaodžių sparnas.

— Aišku, — nusišypsojau jam.

Ligoninės baltųjų pusėje prie laukiamojo pamačiau telefono automatą. Informaciniame lapelyje radau ligoninės numerį, surinkau jį ir paprašiau, kad sujungtų su juodųjų galo slaugytojų postu. Atsikrenkščiau.

— Esu kalėjimo prižiūrėtojo žmona, — pasakiau merginai, kuri pakėlė ragelį. — Misteris Gastonas liepė parsiųsti policininką atgal į nuovadą. Pasakykit, kad atvažiuoja dvasininkas pasirašyti kelių dokumentų, o misteris Gastonas turi netrukus išvykti ir negali jo sulaukti. Gal galite jam perduoti, kad jis tuojau pat grįžtų čia...

Viena mano dalis tarė šiuos svarbius žodžius, o kita klausėsi ir mąstė, kad būčiau tinkama kandidatūra į pataisų mokyklą ar į nepilnamečių nusikaltėlių koloniją ir kad tikriausiai netrukus ten atsidursiu.

Mergina viską pakartojo, kad įsitikintų, jog teisingai mane suprato. Ragelyje išgirdau atodūsį:

— Aš jam perduosiu.

Ji jam perduos. Negalėjau patikėti savo ausimis.

Parslinkau į juodųjų galą ir susiriečiau už fontanėlio. Mergina baltu drabužiu mosikuodama rankomis viską persakė policininkui. Stebėjau, kaip jis užsidėjo skrybėlę, nuėjo koridoriumi ir išnyko už durų.

Kai su Rozalina išėjome iš palatos, pirma pažvelgiau į kairę, paskui į dešinę. Kad pasiektume laukujas duris, mums reikėjo praeiti pro slaugytojų postą. Mergina baltu chalatu atrodė labai susirūpinusi, sėdėjo nuleidusi galvą ir kažką rašė.

— Eik kaip lankytoja, — šnipštelėjau Rozalinai.

Buvom beveik pusiaukelėje iki stalo. Mergina nustojo rašyti ir atsistojo.

— Šūdo krūva, — sumurmėjau, sugriebiau Rozaliną už rankos ir įsitempiau į pirmą pasitaikiusią palatą.

Ant lovos sėdėjo į paukštį panaši sena liesa moteriškė gervuogių spalvos veidu. Mus pamačiusi, ji išsižiojo, o liežuvis susigarbanojo kaip ne vietoje padėtas kablelis.

— Aš noriu gerti, — ištarė.

Rozalina priėjo artyn, pripylė iš ąsočio vandens ir padavė moteriškei stiklinę, o aš, prispaudusi prie krūtinės savo drobinį krepšį, tykojau prie durų.

Stebėjau, kaip mergina, nešdamasi stiklinį butelį vandens, išnyko palatoje už kelių durų.

— Eime, — linktelėjau Rozalinai.

— Jau išeinate? — paklausė liesoji moteriškė.

— Taip, bet manau, kad grįšiu dar dienai nesibaigus, — atsakė Rozalina — greičiau man negu jai.

Dabar jau nėjome kaip paprastos lankytojos, o kuo greičiausiai nešėme kudašių lauk.

Lauke paėmiau Rozaliną už rankos ir timptelėjau šaligatviu paskui save.

— Kadangi esi labai supratinga, tikiuosi, jau žinai, kur keliaujame, — tarė ji savo įprastu tonu.

— Mes einame į Keturiasdešimtąjį greitkelį, pasigausime mašiną ir keliausime į Tiburoną, į Pietų Karoliną. Ar bent jau bandysime ten nusigauti.

Ėjome aplinkkeliu. Trumpindamos kelią, pasukome per miesto parką, paskui maža alėja pasiekėme Lankasterio gatvę, paskui tris kvartalus ėjome Gegužės Tvenkinio Keliu ir įslinkome į tuščią aikštelę prie Gleno bakalėjos parduotuvės.

Praėjome pro karalienę Aną, apkaišytą vešliastiebėmis purpurinėmis gėlėmis, pro laumžirgių jūrą ir Karolinos jazminų aromato debesį, tokį sodrų, kad bemaž mačiau jį raibuliuojantį ore it auksinę miglą. Rozalina neklausė, kodėl mes keliaujame į Tiburoną, o aš jai ir neaiškinau. Ji tik pasidomėjo:

— Kada pradėjai sakyti „šūdo krūva“?

Aš pati niekada negražiai nekalbėjau, nors dažnai girdėdavau, kaip keikiasi T.Rėjus, arba pasiskaitydavau viešuosiuose tualetuose.

— Man jau keturiolika. Manau, kad galiu keiktis, jeigu noriu, — pasakiau. Tą akimirką kaip tik labai panorau tai padaryti. — Šūdo krūva.

— Šūdo krūva, eik peklon, prakeikimas, kalės vaikas, — pratęsė Rozalina. Kiekvieną žodį ji tarė pasimėgaudama, tarytum burnoje laikytų saldžiąją bulvę.

Stovėjome Keturiasdešimtojo greitkelio pakraštyje. Nuo Lucky Strike cigarečių reklamos stendo ant mūsų krito šešėlis. Laikiau suspaudusi kumštį, tačiau mus pamatę automobiliai tik padidindavo greitį.

Mūsų pasigailėjo tik vienas juodaodis vyriškis, vairavęs senutėlį nutriušusį Chevy sunkvežimį, prikrautą kantalupų rūšies melionų. Įsiropščiau pirmoji ir čiauškėjau tol, kol prie langelio įsitaisė Rozalina.

Vyriškis pasakė važiuojąs į Kolumbiją aplankyti sesers, o drauge vežąs melionus į valstybinį ūkininkų turgų. Pasakiau jam, kad važiuoju į Tiburoną aplankyti savo tetos, o Rozalina keliauja kartu tvarkyti tetos namų. Pasiaiškinimas buvo nevykęs, tačiau vairuotojas daugiau nesigilino.

— Iki Tiburono jums teliks trys mylios, — tarė jis.

Saulėlydis mums skleidė liūdniausią šviesą. Ilgai važiavome jo nušviesti, buvo visiškai tylu, tik svirpė svirpliai ir kvarkė varlės, dar labiau išryškindami prietemą. Pro langelį stebėjau, kaip ugninė pašvaistė užlieja visą dangų.

Fermeris įjungė radiją ir sunkvežimio kabinoje pasklido The Supremes9 garsai: „Mano mielasis, kur dingo mūsų meilė?“ Tai buvo tik daina apie pasibaigusią meilę, primenanti, kad reikia ją branginti, kad brangūs dalykai netikėtai gali ištrūkti iš įtvarų, kuriuose, atrodė, taip rūpestingai įtaisei. Priglaudžiau galvą Rozalinai prie rankos. Norėjau, kad įprastas plekšnojimas grąžintų gyvenimą į vėžes, tačiau jos rankos ramiai ilsėjosi ant kelių.

Nuvažiavome maždaug devyniasdešimt mylių. Fermeris pasuko sunkvežimį į šalikelę ir sustojo prie ženklo „Tiburonas — 3 mylios“. Ženklas rodė į kairę, kur sidabrinėje prieblandoje vingiavo kelias. Ropšdamasi iš sunkvežimio, Rozalina paklausė, ar galėtume vakarienei pasiimti vieną kantalupą.

— Imkite du, — atsakė vairuotojas.

Palaukėme, kol galinių žibintų šviesos virto ne didesnėmis už jonvabalius. Tik tada įstengėme prakalbėti ir pajudėti. Stengiausi negalvoti, kokios apgailėtinos ir sutrikusios iš tikrųjų esame. Nebuvau tikra, kad visa tai geriau, nei gyventi su T.Rėjumi ar sėdėti kalėjime. Niekur nebuvo nė gyvos dvasios, kuri galėtų mums padėti. Tačiau vis dėlto jaučiausi skausmingai gyva, tarsi kiekviena mano kūno ląstelė degtų mažute, iki skausmo svilinančia ugnele.

— Na, bent jau mėnulio pilnatis, — pasakiau Rozalinai.

Pajudėjome. Jeigu manote, kad kaime ramu, vadinasi, niekada negyvenote kaime. Vien trijų varlių kvarkimas gali priversti svajoti apie ausų kištukus.

Ėjome į priekį ir kalbėjomės, tarytum tai būtų paprasta diena. Rozalina pasakė, kad mus pavežęs fermeris nuėmė gerą kantalupų derlių. Aš pasakiau, kaip nuostabu, kad nėra moskitų.

Netrukus priėjome tiltą, po kuriuo kunkuliavo vanduo. Nutarėme nusileisti žemyn prie upokšnio ir ten pernakvoti. Apačioje radome visai kitą pasaulį: vanduo švytėjo nuo tekančios šviesos, kudzu vijokliai10 išsidrabstę kabojo tarp pušų tarytum milžiniški hamakai. Visa tai man priminė nervus tampantį brolių Grimų pasakų mišką, į kurį patekau išmokusi skaityti, kuriame gali nutikti neįtikėtinų dalykų, kuriame niekada negali žinoti, kas tavęs laukia.

Rozalina trinktelėjo kantalupas į upokšnio akmenis. Suvalgėme juos iki odelės, rankomis pasisėmėme vandens ir atsigėrėme. Negalvojome nei apie dumblius, nei apie buožgalvius, nei apie karves, kurios upokšnį naudoja kaip tualetą. Tada susėdome ant kranto ir pažvelgėme viena į kitą.

— Man tik įdomu, kodėl iš visų pasaulio vietų tu pasirinkai Tiburoną? — paklausė Rozalina. — Aš niekada nieko apie jį negirdėjau.

Tamsoje iš rankinės išsitraukiau juodosios Marijos paveiksliuką ir padaviau Rozalinai.

— Jis mano mamos. Nugarėlėje parašyta: „Tiburonas, Pietų Karolina“.

— Leisk spėti: tu pasirinkai Tiburoną dėl to, kad tavo mama turėjo paveiksliuką, ant kurio užrašytas to miesto pavadinimas. Ir viskas?

— Na, pati pagalvok, — paaiškinau. — Ji ten kažkada buvo, nes parsivežė šitą paveiksliuką. O jeigu buvo, tenykščiai žmonės gali ją prisiminti. Kaip manai?

Rozalina pakėlė paveikslėlį, kad geriau matytųsi mėnulio šviesoje.

— Ir kas gi čia?

— Mergelė Marija, — atsakiau.

— Na taip. Tačiau ar pastebėjai, kad ji juoda? — paklausė Rozalina.

Paveiksliukas jai padarė didžiulį įspūdį — Rozalina net išsižiojusi jį apžiūrinėjo. Galėjau perskaityti jos mintis: „Jeigu Jėzaus Motina yra juodoji, kodėl mes pažįstame tik baltąją Mariją?“ Atrodė, lyg moteriškė pagaliau būtų išsiaiškinusi, jog Jėzus turėjo dvynę seserį, tokios pačios dieviškos prigimties, tačiau nešlovingą.

Rozalina atidavė man paveiksliuką.

— Dabar galiu mirti, nes jau viską pamačiau.

Įgrūdau paveiksliuką gilyn į kišenę.

— Žinai, ką T.Rėjus pasakė apie mamą? — paklausiau netverdama kuo greičiau jai viską papasakoti. — Jis sakė, kad mama paliko mane ir jį dar prieš mirtį. Kad tą dieną, kai nutiko nelaimė, ji tik grįžo pasiimti daiktų.

Laukiau, kad Rozalina pasakytų, jog tai juokinga, tačiau ji tik prisimerkė, lyg svarstydama tokią galimybę.

— Tačiau tai netiesa, — tęsiau. Mano balsas kilo, tarytum kažkas apačioje jį sugavo ir stūmė aukštyn. — O jeigu jis galvoja, kad patikėsiu ta pasaka, tai jo vadinamosiose smegenyse didžiulė skylė. Jis tik norėjo mane nubausti. Esu visai tikra.

Dar pridėjau, kad motinos turi instinktus ir hormonus, kurie neleidžia joms palikti savo vaikų, kad net kiaulės ir oposumai nepameta savo mažylių. Rozalina pagaliau apsvarstė reikalą ir pasakė:

— Tikriausiai tu teisi. Gana gerai pažįstu tavo tėtį: jis galėtų taip pasielgti.

— O mano mama niekada nepasielgtų taip, kaip jis sakė, — pridūriau.

— Nepažinojau tavo mamos, — tarė Rozalina, — tačiau kartais iš tolo ją matydavau, kai ateidavau į sodą rinkti vaisių. Ji džiaustydavo skalbinius arba laistydavo savo augalus. Tu visada būdavai šalia jos ir žaisdavai. Tik vieną kartą nemačiau tavęs su ja.

Nemaniau, kad Rozalina kada nors matė mamą. Staiga pasijutau lengvai apsvaigusi, tik nežinojau, iš alkio ar iš nuovargio. Ar iš nuostabos, išgirdusi tokias naujienas.

— O ką ji veikė tąkart, kai matei ją vieną? — paklausiau.

— Ji sėdėjo ant žemės prie traktoriaus ir žiūrėjo į vieną tašką. Mes praėjome pro šalį, o ji mūsų nė nepastebėjo. Prisimenu, tada pagalvojau, kad ji atrodo kiek liūdna.

— O kas neliūdėtų gyvendamas su T.Rėjumi? — atrėžiau.

Rozalinos veide švystelėjo kažkas panašaus į supratimą.

— Ak, — tarė ji, — supratau. Tu pabėgai dėl to, ką tavo tėtis pasakė apie mamą. Ir tai visai nesusiję su tuo, kad aš buvau kalėjime. O dabar tu verti mane rūpintis sergančia savimi ir tavimi, nes tu pabėgai ir per mane turėsi nemalonumų. Tu vis tiek būtum pabėgusi. Žinai, nėra gražu iš tavo pusės mane į tai įtraukti.

Ji suspaudė lūpas ir nukreipė žvilgsnį į kelią. Man toptelėjo mintis, kad ji žada grįžti tuo pačiu keliu.

— Tai ką ruošiesi daryti? — paklausė Rozalina. — Keliauti iš miesto į miestą ir klausinėti žmonių apie savo mamą? Tai tokia tavo nuostabi mintis?

— Jeigu norėčiau, kad kas nors mane dieną naktį kritikuotų, paprašyčiau T.Rėjaus, — surikau. — Jeigu nori žinoti, aš neturiu jokio plano.

— Kurgi ne! Ligoninėje tikrai turėjai. Juk atėjai ir pasakei, kad darysim taip ir taip, ir aš nusekiau iš paskos kaip šunelis. Elgeisi kaip mano globėja. Tarytum aš būčiau kvaila juočkė, kurią reikia išgelbėti.

Rozalinos akys susitraukė ir piktai žybtelėjo. Pašokau ant kojų.

— Tai nesąžininga, — sušukau. Mano plaučiai tiesiog supliuško nuo pykčio.

— Tavo norai buvo geri ir aš džiaugiuosi iš ten pasprukusi. Bet ar nepagalvojai, kad reikėtų ir manęs pasiklausti? — tarė ji.

— Taip, tu tikra kvailė, — suniurzgiau. — Tau užteko kvailumo aplaistyti tiems vyrams batus. O paskui kvailai užsispirti ir neatsiprašyti, nors tai galėtų išgelbėti tavo gyvybę. Jie būtų grįžę ir užmušę tave arba dar blogiau. Tu turėjai dingti iš ten. O dabar štai taip man dėkoji. Ką gi, puiku.

Nusispyriau kedus, čiupau krepšį ir įbridau į upokšnį. Šaltis tarsi replėmis surakino man kojas. Nenorėjau būti toje pačioje planetoje, netgi tame pačiame upelio krante kartu su ja.

— Dabar pati ieškokis sau kelio, — šūktelėjau per petį.

Kitame krante šleptelėjau į samanotą purvynę. Žiūrėjome viena į kitą iš skirtingų upelio pusių. Tamsoje Rozalina atrodė kaip didžiulis riedulys, penkis šimtus metų tašytas audrų ir liūčių. Atsiguliau aukštielninka ir užsimerkiau.

Sapnavau, kad vėl esu persikų ūkyje ir sėdžiu prie traktoriaus pašiūrės. Diena buvo giedra, tačiau danguje švietė didžiulė apskrita pilnatis. Iš apačios ji atrodė tiesiog tobula. Kurį laiką stebėjau mėnulį, paskui atsišliejau į stoginę ir užsimerkiau. Ūmai pasigirdo garsas, tarytum aižėtų ledas. Pakėlusi akis išvydau, kad krenta atskilęs mėnulio kraštas. Reikėjo sprukti, kad likčiau gyva.

Pabudau su skausmu krūtinėje. Ėmiau ieškoti mėnulio ir pamačiau, kad jis sveikutėlis šviečia virš šaltinio. Pažvelgiau į kitą krantą ieškodama Rozalinos. Jos nebuvo.

Mano širdis apsivertė.

Dieve, maldauju! Aš visai nenorėjau elgtis su ja kaip su šunyčiu. Tik norėjau ją išgelbėti. Tik tiek.

Apgraibomis maudamasi batus jaučiau tą pačią seną širdgėlą, kokią kasmet patirdavau bažnyčioje per Motinos dieną. Mamyte, atleisk man.

Rozalina, kurtu? Pakėliau krepšį ir nukūriau paupiu tilto link vos suvokdama, jog verkiu. Persiritusi per nudžiūvusią šaką, kritau į tamsą ir neskubėjau atsikelti. Įsivaizdavau, kad Rozalina jau toliausiai nuo čia, traukia greitkeliu ir murma: „Šūdo krūva, biaurybė, kvaila mergiotė.“

Pažvelgusi aukštyn pastebėjau, kad medis, prie kurio parpuoliau, bemaž be lapų. Šen bei ten žaliavo maži lopinėliai, iki pat žemės kabaldavo daugybė pilkų kerpių. Netgi tamsoje aiškiai matyti, kad jis džiūsta — miršta vienišas tarp tų abejingų pušų. Toks jau gyvenimas. Anksčiau ar vėliau netektis kiekvieną aplanko ir sunaikina.

Iš tamsos atsklido kažkoks niūniavimas. Tai tikrai nebuvo gospelo11 melodija, labiau priminė vieno žmogaus esybę. Sekiau paskui garsus ir upelio vidury radau Rozaliną, nuogutėlaitę. Vanduo karoliukais nusagstė jos pečius šviesdamas tarsi pieno lašai, krūtys plūduriavo srovėje. Tokio vaizdo bet kur nepamatysi. Mane užvaldė noras būti ten ir nulaižyti jai nuo pečių pieno karoliukus.

Išsižiojau. Kažko norėjau. Tačiau pati nesupratau ko. Mamyte, atleisk man. Tik tai jaučiau. Šitas senas ilgesys apsivijo aplink mane tarsi didžiulis ritinys ir nenorėjo paleisti.

Nuspyriau batelius, nusimoviau šortus, nusivilkau palaidinę. Padvejojau dėl apatinių, vėliau išsivadavau ir iš jų.

Vanduo buvo toks šaltas, tarsi ledynas tirptų prie mano kojų. Tikriausiai cyptelėjau nuo šalčio, nes Rozalina apsižvalgė ir, pamačiusi mane nuogutėlę vandenyje, ėmė kvatotis.

— Nestypčiok kaip strutis. Tūpk ir viskas.

Pritūpiau šalia jos, nuo vandens gėlimo man užgniaužė kvapą.

— Atsiprašau, — ištariau.

— Taigi, — atsakė. — Aš irgi.

Ji ištiesė ranką ir paplekšnojo mano raudonus kelius tarsi bandelių tešlą.

Mėnulio šviesoje aiškiai mačiau upelio dugną, nuklotą akmenukų kilimu. Pakėliau vieną — rausvą, apskritą, glotnią vandens širdelę. Įsidėjau į burną įtraukdama bet kokią esmę, kuri jame buvo.

Atsirėmusi alkūnėmis, panirau į vandenį iki kaklo. Sulaikiusi kvapą, klausiausi, kaip prie pat mano ausų čiurlena upė, tviskančia šviesa užliejusi visą matomą tamsų pasaulį. Tačiau negalėjau liautis galvojusi apie lagaminą ant grindų, apie veidą, kurio nelabai prisimenu, apie tą saldų kremo nuo šalčio kvapą.

TREČIAS SKYRIUS

Naujieji bitininkai pasakoja, kad nesugaunamą motinėlę galima rasti pagal tai, pirmiausia apsistoja palydovių būrys.

„Karalienė turi mirti: ir kitos bičių ir žmonių istorijos“

Po Šekspyro labiausiai mėgau Toro12. Misis Henri mums liepė perskaityti ištraukas iš „Voldeno tvenkinio“13. Po to fantazavau, kaip keliauju į nuošalų sodą, kuriame T.Rėjus niekada manęs neras. Ėmiau vertinti Motiną Gamtą, tai, ką ji padarė pasauliui. Mano mintyse ji buvo panaši į Eleonorą Ruzvelt14.

Apie ją galvojau ir kitą rytą, pabudusi kudzu vijoklių lovoje prie upelio. Rūko barža plūduriavo pavandeniui, o visais mėlynais atspalviais žaižaruojantys laumžirgiai zujo pirmyn ir atgal lyg siuvinėtų orą. Tai buvo toks nuostabus regėjimas, kad akimirką pamiršau tą sunkų jausmą, kurį sukėlė T.Rėjaus žodžiai apie mamą. Dabar buvau prie Voldeno tvenkinio. „Štai tokia pirmoji mano naujojo gyvenimo diena, — tariau sau. — Štai kokia ji.“

Rozalina miegojo išsižiojusi, o per lūpos kamputį buvo nusidriekusi ilga seilė. Galėjau lažintis, kad po vokais jos akys vartosi, o žydrajame ekrane sapnai ateina ir išeina. Patinęs veidas jau atrodė sveikesnis, tačiau dienos šviesoje ant rankų ir kojų pastebėjau purpurines mėlynes. Nė viena iš mūsų neturėjo laikrodžio, tačiau sprendžiant pagal saulę pramiegojome daugiau kaip pusę ryto.

Nenorėjau žadinti Rozalinos, todėl išsitraukiau iš krepšio medinį juodosios Marijos paveiksliuką, atrėmiau į medžio kamieną ir ėmiau įdėmiai apžiūrinėti. Ant Dievo Motinos skruosto nutūpė boružė. Nutariau, kad tai pats gražiausias ženklas. Pagalvojau, kad Marija tikriausiai labai mylėjo gamtą ir jai būtų labiau patikusi medžių bei vabaliukų, o ne dangiškoji, aureolė.

Atsiguliau ir bandžiau suregzti istoriją, kodėl mano mama turėjo juodosios Marijos paveiksliuką. Deja, galvoje buvo visiškai tuščia, greičiausiai dėl to, kad buvau abejinga Marijai, nes mūsų Bažnyčia jai neskyrė daug dėmesio. Pasak brolio Džeraldo, pragaras buvo tik laužas katalikams deginti. Silvane nebuvo nei baptistų, nei metodistų, tačiau žinojome, ką daryti, jeigu susitiktume juos kelionėse: pasiūlyti penktadalį išgelbėjimo plano, su kuriuo jie galėjo sutikti arba nesutikti. Bažnyčia padalijo mums po plastikinę pirštinę, ant kurios kiekvieno piršto buvo užrašytas kiekvienas žingsnis. Pradedi nuo mažylio ir baigi nykščiu. Kai kurios moteriškės gelbėjimosi pirštines nuolatos nešiojosi rankinėse, jeigu sutikti „kitatikiai“ netyčia sugalvotų atsiversti į katalikybę.

Apie Mariją žinojome tik tiek, kiek ji dalyvavo toje vestuvių istorijoje, kai įkalbėjo savo sūnų, beveik prieš paties valią, vandenį paversti vynu. Buvau šokiruota, kad mūsų Bažnyčia netiki vynu arba, dar svarbiau, netiki moterimi, kuri gali pasakyti tiek daug svarbių dalykų. Tegalėjau suprasti, kad mano mama buvo kažkaip susijusi su Katalikų bažnyčia ir — reikia pasakyti — tai slapta jaudino mane.

Kol Rozalina tebemiegojo pūsdama orą pro krutančias lūpas, įkišau paveiksliuką į kišenę. Nutariau, kad ji galės miegoti rytoj, todėl tol purčiau jos ranką, kol ji atsimerkė.

— Viešpatie, aš visa sustingusi, — tarė ji. — Jaučiuosi lyg primušta su pagaliu.

— Tu ir buvai primušta, prisimeni?

— Bet ne su pagaliu, — atsakė Rozalina.

Palaukiau, kol ji atsistojo — tai buvo ilgas neįtikėtino pūkštimo, aimanavimo ir svyravimo procesas.

— Ką sapnavai? — paklausiau, kai ji išsitiesė.

Rozalina dėbtelėjo į medžių viršūnes ir pasitrynė alkūnes.

— Palauk, tuoj prisiminsiu. Sapnavau tėvą Martiną Liuterį Kingą jaunesnįjį. Jis klūpėjo ir lakavo mano kojų nagus su seilėmis iš savo burnos. Visi mano nagai buvo raudoni, tarytum įkaitinti.

Galvojau apie tai, kai susiruošėme keliauti į Tiburoną. Rozalina ėjo tarsi jos kojos būtų pateptos, tarsi jos rubino spalvos kojų nagai valdytų visus kaimo gyventojus.

Klaidžiojome tarp pilkų pastatų, perdžiūvusių kukurūzų laukų ir Herefordo15 karvių bandos, kurios patenkintos gyvenimu sau lėtai atrajojo. Prisimerkusi apžvelgiau lauką ir mačiau tik fermerių sodybas su erdviomis verandomis bei iš traktoriaus padangų padarytas sūpynes, pritvirtintas prie medžių šakų; greta jų dygo vėjo malūnai, kurių didžiuliai sidabriniai sparnai tyliai girgždėjo nuo švelnių vėjelio gūsių. Saulė viską galutinai iškepino — netgi patvoryje augantys agrastai buvo virtę razinomis.

Asfaltas baigėsi. Toliau ėjome žvyrkeliu. Klausiausi, kaip po mūsų batais girgžda žvyras. Grioveliu, kuris jungė Rozalinos raktikaulius, upeliais tekėjo prakaitas. Nežinau, mano ar jos skrandis garsiau reikalavo maisto. Tik tada suvokiau, jog šiandien sekmadienis ir visos parduotuvės uždarytos. Baiminausi, kad nenusibaigtume valgydamos kiaulpienes, rinkdamos laukines ropes ir maisto atliekas nuo žemės.

Iš laukų atsklidęs šviežio mėšlo kvapas šiek tiek numalšino mano apetitą. Tačiau Rozalina tarė:

— Dabar galėčiau suvalgyti asilėną.

— Jeigu nukakusios į miestą rasime atidarytą nors vieną skylę, parūpinsiu mums maisto, — pasakiau.

— O kur nakvosime? — paklausė ji.

— Jeigu ten nėra motelio, išsinuomosime kambarį.

Rozalina man nusišypsojo.

— Lile, vaikeli, nėra tokios vietos, į kurią įleistų tamsiaodę moterį. Tebūnie ji Mergelė Marija, bet jeigu ji bus juoda, niekas jai neleis apsistoti.

— Na, gerai. Tai kokia Pilietinių teisių akto prasmė? — sustojau vidury kelio. — Argi tai nereiškia, kad žmonės privalo leisti tau apsistoti savo moteliuose ar pietauti jų restoranuose, jeigu tu to nori?

— Teisingai. Tačiau turi žmogų primušti ir priversti taip elgtis.

Mylią ėjau smarkiai sunerimusi. Neturėjau jokio plano ir jokių minčių. Iki šiol tikėjau, kad, netyčia radusios atvirą langą ir įlipusios į vidų, pateksime į visiškai naują gyvenimą. Kita vertus, Rozalinos laukė kamera. Tarkime, čia kalėjimo vasaros atostogos.

Man reikėjo ženklo. Norėjau išgirsti balsą, kurį vakar savo kambaryje išgirdau: Lile Melisa Ouvens, tavo indas atviras.

Paėjėsiu devynis žingsnius ir apsidairysiu. Kad ir ką pamatysiu, tai bus ženklas. Apsidairiusi virš lauko išvydau mažą lėktuvėlį, tręšiantį augalus. Paskui jį driekėsi pesticidų debesis. Negalėjau apsispręsti, kuriai paveikslo daliai atstovauju aš: augalams, kuriuos reikia gelbėti nuo vabalų, ar vabalams, kurie žus nuo purškalo. Deja, neturėjau jokio šanso būti lėktuvėliu, kuris kaip gelbėtojas suka ratus virš žemės ir smerkia kiekvieną mano žingsnį.

Pasijutau labai nelaiminga.

Mums keliaujant oras įkaito, ir prakaitas vėl žliaugė Rozalinos veidu.

— Gaila, kad netoliese nėra bažnyčios, kur galėtume nukniaukti keletą vėduoklių, — tarė ji.

Iš tolo parduotuvė miesto pakraštyje atrodė šimto metų senumo. Tačiau kai priėjome arčiau, pasirodė, kad ji dar senesnė. Iškaba virš durų skelbė: „Frogmoro universalinė parduotuvė ir restoranas. Nuo 1854 m.“16.

Pro šalį tikriausiai jojo generolas Šermanas ir nutarė pasigailėti šios pašiūrės tik dėl jos pavadinimo. Esu tikra, kad ji ir tada nebuvo patraukli. Pastato priekinė dalis — seniai pamirštų skelbimų lenta: „Studebaker“17 paslaugos, Gyvas jaukas, Žvejų bičiulių turnyras, Brolių Reifordų šaldymo įranga, Šautuvai elniams medžioti — 45 doleriai, kepuraitę su kokakolos buteliu dėvinčios merginos atvaizdas. Iškaba norintiems žinoti skelbė, kad 1957-aisiais į Siono kalno Baptistų bažnyčią vėl grįžo gospelų giedojimas.

Man labiausiai patikdavo apžiūrinėti gražiai suklijuotas automobilių iš įvairių valstijų etiketes. Jeigu būčiau turėjusi laiko, būčiau mielai kiekvieną apžiūrėjusi.

Kiemo pakraštyje tamsiaodis vyras nukėlė dangtį nuo kepsninės, pagamintos iš aliejaus statinės. Actu ir pipirais kvepiančios kiaulienos aromatas tvokstelėjo taip stipriai, kad man net seilės ištiško ant palaidinės.

Priekyje stovėjo keli automobiliai ir sunkvežimiai, greičiausiai priklausantys žmonėms, kurie praleido mišias ir atėjo tiesiai iš sekmadieninės mokyklos.

— Einu pažiūrėti, ar galima nusipirkti ką nors valgyti, — pasakiau Rozalinai.

— Ir tabako. Man reikia uostomojo tabako, — tarė ji.

Rozalina šleptelėjo ant suolo netoli kepsninės, o aš įžengiau pro duris su tinkleliu į marinuotų kiaušinių ir pjuvenų kvapų maišalynę, virš galvos kabėjo daugybė cukruje konservuotų kumpių. Priekinėje pastato dalyje buvo parduotuvė, kurioje galėjai nusipirkti visko nuo cukranendrių stiebų iki terpentino, o gale buvo įsikūręs restoranas.

— Kuo galiu padėti, panele? — paklausė nedidukas vyriškis su peteliške po kaklu. Jo beveik nebuvo matyti iš už medinio prekystalio, apkrauto skapernongo18 vynuogių drebučiais ir Sweet Fire marinuotomis daržovėmis. Jo balsas buvo aukštas, o man skirtas žvilgsnis švelnus ir malonus. Niekaip negalėjau įsivaizduoti, kad jis galėtų pardavinėti medžioklinius šautuvus. — Man atrodo, kad dar nesu tavęs matęs.

— Aš nevietinė. Atvažiavau aplankyti senelės.

— Labai gražu, kai anūkai lanko senelius, — tarė jis. — Iš senimo galima išmokti daug dalykų.

— Taip, sere, — atsakiau. — Iš savo senelės išmokau daugiau negu per visus aštuonerius metus mokykloje.

Jis nusijuokė, tarsi seniai būtų girdėjęs tokį juokingą dalyką.

— Nori priešpiečių? Turime specialų sekmadienio patiekalą — ant ugnies keptos kiaulienos.

— Norėčiau išsinešti dvi porcijas, — atsakiau. — Ir dar prašyčiau du kokakolos.

Laukdama mūsų pietų, pavaikštinėjau tarp lentynų ir apsirūpinau vakariene: sūdytų riešutų pakeliais, sviestiniais sausainiukais, dviem sumuštiniais su pimento sūriu plastikinėse pakuotėse, rūgščiais ledinukais ir dėžute „Raudonosios Rožės“ uostomojo tabako. Viską sukroviau ant prekystalio.

Grįžęs su lėkštėmis ir gėrimo buteliais, šeimininkas papurtė galvą.

— Labai gaila, bet šiandien sekmadienis. Iš parduotuvės nieko negaliu parduoti. Tik iš restorano. Tavo senelė turėtų tai žinoti. Beje, kuo ji vardu?

— Rouzė, — atsakiau perskaičiusi tabako pavadinimą.

— Rouzė Kempbel?

— Taip, sere. Rouzė Kempbel.

— O aš maniau, kad jos anūkai — vieni berniukai.

— Ne, sere, ji dar turi ir mane.

Jis palietė ledinukų pakelį.

— Palik viską čia. Aš išdėliosiu į vietas.

Zvimbtelėjo kasos aparatas ir atsidarė stalčiukas. Pasirausiau krepšyje pinigų ir sumokėjau.

— Ar galėtumėt man atidaryti kokakolos butelius? — paklausiau. Kol vyriškis ėjo į virtuvę ir atgal, švystelėjau „Raudonąją Rožę“ į krepšį ir greitai užsegiau.

Rozalina baisiausiai nusivylusi: keliavo be maisto, miegojo ant plikos žemės. Ir niekas nežino, kada ją grąžins į kalėjimą arba nužudys. Ji tikrai nusipelnė tabako.

Galvojau, kaip po kažkiek metų vieną dieną atsiųsiu šiai parduotuvei voką su pinigais, kad atlyginčiau šitą nuostolį, aiškindama, kaip kiekvieną dieną mane graužė sąžinė žiūrint į juodosios Marijos paveikslą. Ne bet kokios juodosios Marijos paveikslą, bet į tokį patį, kaip ir mano mamos. Tokia Marija žvelgė į mane iš daugybės medaus indelių etikečių. „Juodoji Medaus Madona“, — skelbė jie.

Atsidarė durys, ir į vidų tiesiai iš bažnyčios įėjo šeima — mama ir duktė, apsirengusios tokiais pačiais tamsiai mėlynais drabužiais su baltomis Piterio Peno apykaklėmis. Pro duris įsiveržė gelsvas blausios šviesos pluoštas. Mergytė nusičiaudėjo, o mama tarė:

— Eikš, išpūskim tavo nosytę.

Dar kartą žvilgtelėjau į medaus indelius, į juose mirguliuojančią gintarinę šviesą ir prisiverčiau lėčiau kvėpuoti.

Pirmą kartą gyvenime tai suvokiau: tai tik pasaulio stebuklas, ir jį slepia mūsų skurdžių ir bauginančių dienų skraistė, šviečiantis skaisčia šviesa, o mes to nė nežinome.

Prisiminiau bites, kurios naktį atskrido į mano kambarį ir buvo viso to dalis. Ir balsą, kurį girdėjau anądien man sakant: Lile Melisa Ouvens, tavo indelis atviras; kalbantį paprastai ir aiškiai, kaip moteris tamsiai mėlynais drabužiais kalbėjosi su savo dukrele.

— Prašom, tavo kokakola, — tarė vyras su peteliške.

— Iš kur juos gavote? — paklausiau rodydama į medaus indelius.

Nuostabą mano balse jis palaikė pasibaisėjimu.

— Žinau, ką galvoji. Daugelis žmonių jų nepirktų tik todėl, kad Mergelė Marija pavaizduota kaip tamsiaodė. Bet matai, taip yra dėl to, kad moteriškė, kuri kopinėja medų, pati irgi tokia.

— Kuo ji vardu?

— Augusta Bautrait, — atsakė vyras. — Jos bitės gyvena visoje apygardoje.

Kvėpuok, nepanikuok.

— Ar žinote, kur ji gyvena?

— Taip, žinoma. Tokio baisaus namo niekur kitur nepamatysi. Jo spalva tarsi peptobismolo19. Tavo senelė tikrai jį matė — reikia eiti per miestą Pagrindine gatve iki greitkelio į Florenciją.

Pasisukau durų link.

— Ačiū.

— Perduok senelei nuo manęs linkėjimų, — pridūrė vyras.

Suolo lentos tratėjo nuo Rozalinos knarkimo. Priėjusi papurčiau ją.

— Kelkis. Štai tavo tabakas. Tik greičiau kišk į kišenę, nes aš už jį kaip ir nesumokėjau.

— Tu jį pavogei? — apstulbo Rozalina.

— Turėjau pavogti, nes sekmadieniais prekių iš parduotuvės neparduoda.

— Tu keliauji tiesiai į pragarą, — tarė.

Išdėliojau mūsų priešpiečius ant suolo kaip per iškylą, tačiau negalėjau praryti nė kąsnio, kol papasakojau Rozalinai apie juodąją Mariją ant medaus indelių ir bitininkę, vardu Augusta Bautrait.

— Kaip manai, gal mama ją tikrai pažinojo? — paklausiau. — Negali būti toks keistas sutapimas.

Rozalina neatsiliepė, todėl paklausiau garsiau:

— Kaip manai?

— Nežinau ką ir galvoti, — tarė. — Tik nenoriu, kad per daug tikėtumeisi, ir viskas. — Ji pasilenkė ir paglostė man skruostą. — O Lile, kur mudvi eisim, ką darysime?

Tiburonas priminė Silvaną, tik be persikų. Į priešais kupoluotus teismo rūmus stovinčią patranką kažkas įsmeigė konfederacijos20 vėliavą. Pietų Karolina pirmiausia buvo Diksilandas21, o jau paskui — Amerika. Tiesiog negalėjai nesididžiuoti Samterio fortu22.

Klaidžiodamos Pagrindine gatve, praėjome du didelius mėlynus šešėlius, per visą gatvę nutįsusius nuo dviejų parduotuvių pastatų. Pro tamsintus vaistinės langus įsispoksojau į gazuoto vandens fontanėlį su chromo papuošimais, ten buvo galima nusipirkti vyšninės kolos ir bananų gėrimo buteliukų, ir mąsčiau, kad greitai visos prekės bus ne tik baltiesiems.

Praėjome turto draudimo agentūrą, Tiburono apygardos žemės ūkio elektros tinklų valdybą, „Doleriui amen“ parduotuvę, kurioje už vieną dolerį buvo galima nusipirkti gimnastikos lankų, pripučiamų plaukimo ratų ir bengališkų ugnelių dėžučių. Ant parduotuvės lango aerozoliniais dažais buvo užrašyta: „Vasaros linksmybės“. Keliose vietose, pavyzdžiui, Fermerių kredito banko languose, švietė plakatai „Goldvoteris — prezidentas“, kai kur apačioje buvo prilipdyti automobilių bamperių lipdukai „Pritariame Vietnamui“.

Prie Tiburono pašto palikau Rozaliną ant šaligatvio, o pati užėjau į vidų ir susiradau automatus su sekmadienio laikraščiais. Perverčiau juos, tačiau neradau nė menkiausios žinutės apie save ir Rozaliną. Pirmajame Kolumbijos laikraščio puslapyje buvo straipsnis, kad Kastro sesuo dirba CŽV. Ir nė žodžio, jog baltoji mergaitė padėjo pabėgti negrei moteriai iš Silvano kalėjimo.

Įmečiau dešimties centų monetą į automatą ir pasiėmiau vieną laikraštį pamaniusi, kad straipsnis galėtų būti kur nors viduje. Su Rozalina pritūpėme alėjoje ant šaligatvio ir išskleidėme laikraštį. Atidžiai pervertėme kiekvieną puslapį. Daugybė straipsnių apie Malkolmą X23, Saigoną, bitlus, Vimbldono teniso turnyrą bei apie motelį Džeksone, Misisipės valstijoje, kuris verčiau užsidarys, negu priims juodaodžius svečius. Tačiau apie Rozaliną ir mane — nieko.

Kartais norisi atsiklaupti ir padėkoti Dievui, kuris yra danguje, už visas blogas naujienas, kurios nutinka pasaulyje.

KETVIRTAS SKYRIUS

Naminės bitės yra bendruomeniniai vabzdžiai ir gyvena kolonijomis. Kiekviena kolonija yra šeima, sudaryta iš vienos kiaušinėlius dedančios patelės, arba motinėlės, ir daugybės nevaisingų jos dukterų, vadinamų darbininkėmis. Bitės darbininkės kartu renka nektarų, lipdo korius ir rūpinasi palikuonimis. Patinėliai auginami tik motinėlei apvaisinti.

„Pasaulio bitės“

Išilgai baltų dėžių eilių, kurios skyrė giraitę nuo rausvojo namo, vaikščiojo moteris. Namas buvo toks rausvas, kad žiūrint net įskaudo akis. Moteris buvo aukšta, apsirengusi baltai, ant galvos užsidėjusi skrybėlę su tinkleliu, kuris dengė jos veidą, gaubė pečius ir krito ant nugaros. Ji atrodė kaip Afrikos nuotaka.

Kilnodama dėžių dangčius, ji įdėmiai žiūrėjo į vidų, aplink leisdama dūmų kamuolius. Bičių debesys kilo ir skraidė aplink jos galvą. Dukart ji išnyko rūke ir lėtai išniro kaip sapnas iš nakties gilumos.

Mudvi su Rozalina stovėjome kitapus keliuko akimirkai praradusios amą. Aš — apimta pagarbios baimės dėl vykstančios misterijos, o Rozalinos burną laikė užspaudęs „Raudonosios Rožės“ tabakas.

— Ji — ta pati moteris, kuri gamina „Juodosios Madonos“ medų, — pasakiau.

Negalėjau atitraukti nuo jos akių — Bičių Valdovė, vartai į mano mamos gyvenimą. Augusta.

Rozalina bejėgiškai išspjovė juodas seiles ir pūstelėjusi virš lūpų nusivalė ūsus.

— Tikiuosi, kad jos medus geresnis už meninį skonį. Už tai, kaip pasirenka paveiksliukus.

— O man patinka, — atsakiau.

Luktelėjome, kol ji įėjo į vidų, tada perėjome greitkelį ir atvėrėme baltos medinės tvorelės, kurią juosė Karolinos jazminų krūmai, vartelius. Įkvėpus aplink terasą augančių laiškinių česnakų, krapų, melisų skleidžiamų aromatų mišinio, galėjai griūti ten, kur stovi.

Sustojome prieangyje, rausvoje namo šviesoje. Aplink skraidė birželio vabalai, iš vidaus sklido muzikos garsai, primenantys smuiką, tik gerokai liūdnesni.

Mano širdis suspurdėjo. Paprašiau Rozalinos pasiklausyti, ar ne per garsiai ji daužosi.

— Nieko negirdžiu. Tačiau viešpats Dievas manęs klausia, ką aš čia veikiu, — atsakė Rozalina ir nusispjovė. Tikėjausi, kad tai buvo tabako likučiai.

Aš pabeldžiau į duris, o ji be atvangos bambėjo: Suteik man stiprybės... Kūdikėli Jėzau... Apsaugok nuo blogų minčių.

Muzika nutilo. Akies krašteliu pagavau šešėlį lange, venecijietiškos žaliuzės prasiskleidė ir vėl užsisklendė.

Atsivėrė durys. Tarpduryje stovėjo moteris, bet ne baltu, o raudonu apdaru. Jos plaukai taip trumpai nukirpti, kad priminė ant galvos uždėtą pilką maudymosi kepuraitę su raitytais pakraščiais. Ji įtariai ir griežtai žvelgė į mus. Pastebėjau, kad rankoje laiko stryką it botagą. Galvoje sukirbėjo mintis, kad jis gali būti skirtas mums.

— Klausau jūsų.

— Ar jūs esate Augusta24 Bautrait?

— Ne, aš Džunė25 Bautrait, — atsakė ji ir įsmeigė akis į siūles Rozalinos kaktoje. — Augusta Bautrait — mano sesuo. Norite ją pamatyti?

Linktelėjau ir akimirksniu atsirado dar viena basa moteris. Ji vilkėjo medvilnine berankove suknele žaliais ir baltais dryžiais, o galvoje styrojo daugybė trumpų kasyčių.

— Aš esu Mėja26 Bautrait, — tarė ji. — Aš — irgi Augustos sesuo.

Ji mums nusišypsojo ta savotiška šypsena, kuri leidžia suprasti, kad žmogus nėra visiškai normalus.

Norėjau, kad Džunė su stryku irgi šyptelėtų, bet ji tik žvelgė suirzusi.

— Ar Augusta jūsų laukia? — paklausė ji kreipdamasi į Rozaliną.

Žinoma, Rozalina jau buvo bepuolanti pasakoti visą istoriją:

— Ne, matot, Lilė turi paveikslėlį...

— Parduotuvėje mačiau medaus indelį ir pardavėjas man sakė... — nutraukiau ją.

— A, jūs atėjote medaus. Tai kodėl iš karto nesakėte? Užeikite į svetainę. Tuojau pakviesiu Augustą.

Mečiau Rozalinai žvilgsnį, kuris sakė: Ar pakvaišai? Nė žodžio apie paveikslėlį. Mes išklosime savo istorijas, kai neliks jokios abejonės.

Vieni žmonės turi šeštąjį jausmą, o kiti — ne. Manau, kad jį turiu, nes įžengusi į tuos namus suvirpėjau, šiurpuliukai perbėgo mano nugara, nusileido rankomis ir dilgtelėjo pirštų galiukuose. Beveik spinduliavau. Kūnas pažįsta tai, ką protas suvokia daug vėliau. Galvojau, ką dar žino mano kūnas, ko nežinau aš.

Visur kvepėjo baldų vašku. Erdvioje svetainėje ant grindų gulėjo kutuoti kilimėliai, kampe stovėjo senas pianinas, užtiestas nėriniuotu takeliu, o nendriniai supamieji krėslai buvo uždengti vilnoniais megztais apklotais. Priešais kiekvieną krėslą stovėjo mažutis aksomu trauktas suolelis kojoms. Aksomas. Prisiartinau ir vieną perbraukiau ranka.

Paskui priėjau prie sudedamojo stalo ir pauosčiau vaškinę žvakę, kuri kvepėjo lygiai taip pat, kaip ir baldų vaškas. Žvaigždės formos žvakidė stovėjo šalia pradėtos dėlionės, nors negalėčiau pasakyti, koks turėtų būti paveikslas. Ant kito stalo prie lango žydėjo kardeliai, pamerkti plačiakakliame pieno butelyje. Langus dengė muslino užuolaidos, tačiau ne baltos, o sidabriškai pilkos, todėl pro jas patenkanti šviesa buvo dulsva.

Įsivaizduokite sienas, ant kurių nieko nėra — tik veidrodžiai. Suskaičiavau penkis. Dideliuose žalvariniuose rėmuose.

Tada apsigręžiau ir apsistojau prie durų, pro kurias įėjau. Kampe stovėjo maždaug trijų pėdų aukščio medinė moters skulptūra. Tai buvo viena iš tų figūrų, kurios senais laikais puošdavo laivų pirmagalius. Tad ji galėjo būti tokia sena, kad galėjo puošti Kolumbo „Santa Mariją“, kiek aš žinau.

Ji buvo tokia tamsi, kokie būna išsiklaipę į krantą išmesti vandenyje išmirkę medžiai, veidas — tarsi patirtų audrų ir kelionių žemėlapis. Dešinioji ranka ištiesta lyg rodytų kelią, tačiau pirštai sugniaužti į kumštį. Tai teikė jai rimties: tarsi prireikus ji galėtų tave padrąsinti.

Nors jos apranga ir nepriminė Marijos, ir ji neatrodė panaši į tą paveikslėlį ant medaus indelio, tačiau iš karto ją pažinau. Ant krūtinės raudonavo išblukusi širdis, o toje vietoje, kur jos kūnas buvo pritvirtintas prie laivo — nupieštas geltonas mėnulio pjautuvas, nudilęs ir kreivas. Kūno viduje aukštame raudono stiklo inde žibėdama mirksėjo žvakė. Tai buvo didybės ir kuklumo derinys. Nežinojau nė ką galvoti, tačiau pajutau, kaip kažkokia didžiulė magnetinė jėga tartum mėnulis pervėrė mano krūtinę ir pripildė jausmo.

Tam galėjo prilygti tik vienintelis dalykas: sykį grįždama namo iš persikų pašiūrės, pamačiau saulę, jau netoli laidos. Sodas buvo nutviekstas raudonos šviesos, kol viską pasiglemžė tamsa. Mano galvą apgaubė ramybė, ore daugėjo grožio, medžiai buvo tokie permatomi, kad atrodė, jog matau juose kažką tyra. Tąkart mano krūtinę pervėrė toks pat jausmas, kaip ir dabar.

Statulos lūpos šypsojosi sustingusia švelnia, gražia šypsena, kuri privertė mane abiem rankomis prisidengti burną. Atrodė, kad šypsena sako: Lile Ouvens, aš pažįstu tave iki širdies gelmių.

Jaučiau, kad ji žino, kokia esu melagė, žudikė, kaip nekenčiu T.Rėjaus ir mergaičių mokykloje, o labiausiai — savęs, kad praradau mamą.

Norėjau verkti, tačiau sykiu panorau juoktis, nes statula pavertė mane Besišypsančia Lile, tarsi ir aš savyje turėčiau gerumo bei grožio. Tarytum tikrai turėčiau puikių galimybių, kaip sakė misis Henri.

Stovėdama ten, mylėjau save ir nekenčiau savęs. Štai ką su manimi padarė juodoji Marija — privertė mane sykiu jausti savo didybę ir gėdą.

Žengtelėjau artyn ir užuodžiau nuo medžio sklindantį silpną medaus kvapą. Prisiartino Mėja ir sustojo greta manęs. Dabar užuodžiau tik jos plaukų pomadą, svogūnais kvepiančias rankas, vanile dvelkiantį kvėpavimą. Mėjos delnai buvo rausvi, kaip ir kojų padai, alkūnės tamsesnės už ją visą, ir mane kažkodėl užvaldė švelnumas.

Įėjo Augusta Bautrait. Ji buvo užsidėjusi akinius be rėmelių, o ant juosmens užsirišusi žaliosios citrinos spalvos šifoninę skarelę.

— Kas gi mus aplankė? — paklausė ji, ir jos balsas grąžino mane į tikrovę.

Jos oda buvo migdolų sviesto spalvos, veidas išvagotas tūkstančių karamelinių raukšlelių, plaukai tarsi nubarstyti miltais. Bet pati ji atrodė keliomis dešimtimis metų jaunesnė.

— Aš esu Lilė, o čia — Rozalina, — neryžtingai ištariau, nes už jos tarpduryje pasirodė Džunė. Prasižiojau nė nenumanydama, ką pasakysiu: mano žodžiai nustebino ir mane pačią. — Mes pabėgom iš namų ir neturime kur pasidėti, — pridūriau.

Bet kurią kitą savo gyvenimo dieną be vargo būčiau galėjusi laimėti melagių konkursą, bet šitas, šitas mano ėjimas buvo graudi tiesa. Stebėjau jų visų veidus, ypač Augustos. Ji nusiėmė akinius ir pasitrynė nuspaustą paraudusią nosį. Buvo taip tylu, kad galėjau girdėti, kaip kitame kambaryje tiksi laikrodis.

Augusta pasitaisė akinius, priėjo prie Rozalinos ir apžiūrėjo siūles jos kaktoje, prakirstą akį, nubrozdintą smilkinį ir rankas.

— Atrodo, lyg būtumėte sumušta.

— Mums išeinant ji pargriuvo ant laiptų, — leptelėjau atgavusi įprastą įprotį prasimanyti.

Augusta ir Džunė susižvalgė, o Rozalina prisimerkė duodama man suprasti, kad vėl elgiuosi, tarytum jos čia nė nebūtų.

— Gerai, galite likti pas mus, kol sugalvosite, ką daryti. Juk neleisime jums gyventi pakelėje, — tarė Augusta.

Džunė taip giliai įkvėpė, kad atrodė, jog susiurbė visą kambario orą.

— Augusta...

— Jos pasiliks čia, — pakartojo tokiu tonu, kuris neleido suabejoti, kuri sesuo vyresnė, o kuri jaunesnė. — Viskas bus gerai. Medaus namelyje turime sulankstomųjų lovelių.

Džunė išrūko laukan, tarpduryje tik sušmėžavo jos raudonas sijonas.

— Labai jums ačiū, — tariau Augustai.

— Sveikos atvykusios. Sėskitės. Atnešiu apelsinų gėrimo.

Įsitaisėme supamosiose kėdėse nendrinėmis sėdynėmis, o Mėja stovėjo sargyboje ir šypsojosi savo kvaišelės šypsena. Pastebėjau itin galingus jos rankų raumenis.

— Kaip čia taip nutiko, kad jūsų visų vardai kaip iš kalendoriaus? — paklausė jos Rozalina.

— Mūsų mamai labai patiko pavasaris ir vasara, — atsakė Mėja. — Buvo ir Eiprilė27, bet... ji mirė dar visai mažutė. — Mėjos šypsena išnyko ir nelauktai ji ėmė niūniuoti: „O, Siuzana!“, tarsi nuo to priklausytų jos gyvenimas.

Mudvi su Rozalina spoksojome į ją, kol beniūniuodama ši pravirko. Mėja raudojo taip, lyg Eiprilė būtų ką tik numirusi.

Pagaliau grįžo Augusta nešdama padėklą su keturiomis desertinėmis taurėmis, kurių kraštai buvo itin gražiai papuošti apelsinų skiltelėmis.

— Mėja, mieloji, gal eik prie sienelės ir išsiverk, — tarė ji mostelėjusi į duris ir niuktelėjo seserį. Augusta elgėsi taip, tarytum tai būtų normalu kiekvienuose Pietų Karolinos namuose. — Štai, prašom — apelsinų gėrimas.

Gurkštelėjau. Rozalina savąją stiklinę taip greitai ištuštino ir atsiraugėjo, kad berniukai iš žemesniųjų mano senosios vidurinės mokyklos klasių galėtų tik pavydėti. Tiesiog neįtikėtina.

Augusta apsimetė visai nieko negirdėjusi, o aš vėpsojau į aksominius suolelius kojoms pasidėti ir troškau, kad Rozalina elgtųsi truputį kultūringiau.

— Taigi judvi esate Lilė ir Rozalina, — pradėjo Augusta. — O kokios jūsų pavardės?

— Rozalina... Smit ir Lilė... Viljams, — pamelavau ir užsivedžiau: — Mano mama mirė, kai aš buvau dar visai maža, o praėjusį mėnesį mūsų ūkyje Spartanburgo apygardoje po traktoriumi žuvo tėtis. Čia neturiu jokių giminaičių, todėl valdžia nori mane išsiųsti į prieglaudą.

Augusta papurtė galvą. Rozalina irgi papurtė, tačiau dėl visai kitų priežasčių.

— Rozalina buvo mūsų namų prižiūrėtoja, — pasakojau toliau. — Jos šeima esu tik aš, todėl nutarėme keliauti į Virdžiniją ieškoti mano tetos. Tačiau neturime pinigų. Gal galėtume pas jus gauti kokio nors darbo, kad galbūt šiek tiek užsidirbtume ir galėtume keliauti toliau. Iš tikrųjų mes nelabai skubame į Virdžiniją.

Rozalina dėbtelėjo į mane. Akimirką tik ledas dzingsėjo mūsų stiklinėse. Nesuvokiau, kaip tvanku kambaryje, kaip intensyviai veikia mano prakaito liaukos. Beveik užuodžiau savo kvapą. Šaudžiau akimis tai į juodąją Mariją kampe, tai vėl į Augustą.

Ji nusiėmė akinius. Dar niekada gyvenime nebuvau mačiusi tokių gryniausio imbiero atspalvio akių.

— Aš pati iš Virdžinijos, — tarė Augusta ir kažkodėl tai vėl sukėlė elektros srovę, kuri mane persmelkė tik įėjus į kambarį. — Na, gerai. Rozalina gali padėti Mėjai tvarkytis namuose, o tu padėsi man ir Zakui prie bičių. Zakas — mano didžiausias padėjėjas, todėl negalėsiu tau mokėti, bet bent jau būsi soti ir turėsi stogą virš galvos, kol pranešime tavo tetai, kad atsiųstų pinigų autobusui.

— Bet aš tiksliai nežinau jos vardo, — pasakiau. — Tėtis ją vadindavo teta Berne. Aš jos niekada nemačiau.

— Vaikeli, tai ką ruošeisi daryti Virdžinijoje? Vaikščioti iš kiemo į kiemą?

— Ne, ponia, tik Ričmonde.

— Suprantu, — atsakė Augusta. Ji tikrai suprato. Ji viską kiaurai permatė.

Tą popietę virš Tiburono tvyrojo karštis. Pagaliau prasidėjo audra. Augusta, Rozalina ir aš stovėjome verandoje, kuri buvo išsikišusi iš virtuvės, ir žiūrėjome į iki mėlynumo patamsėjusius purpurinius debesis virš medžių viršūnių ir vėjo šėlsmą medžių šakose. Laukėme, kol viskas liausis, kad Augusta galėtų parodyti mums naująją pastogę medaus namelyje, kuriuo buvo paverstas garažas kiemo kampe, nudažytas tokia pačia rožinio flamingo spalva, kaip ir visas namas.

Kartkartėmis lietaus purslai tėkšdavosi tiesiai į mus ir sudrėkindavo veidus. Visai nenorėjau nusišluostyti drėgmės: jaučiau, kad pasaulis man tarsi atgijo. Negalėjau nepavydėti audrai to, kaip ji susiglemžia visų dėmesį.

Augusta nuėjo į virtuvę, grįžo su trimis pyragų skardomis ir padalijo mums visoms.

— Štai, pasislėpkime po jomis. Jos bent apsaugos mūsų galvas nuo lietaus.

Mudvi su Augusta nėrėme į liūtį iškėlusios virš galvų skardas. Atsigręžusi pamačiau Rozaliną, laikančią kepimo skardą rankose ir visai suglumusią.

Pribėgusios medaus namelį, su Augusta turėjome jos palaukti tarpduryje. Rozalina šiaip taip atkurnėjo, rinkdama lietų į skardą ir pilstydama jį kaip vaikas. Ji ėjo per balas tarsi persišku kilimu, kai virš mūsų nugriaudėjo griaustinis, Rozalina pakėlė akis į lietumi plūstantį dangų, išsižiojo ir laukė, kol jai prilis į burną. Nuo tada, kai tie vyrai ją primušė, Rozalinos veidas buvo toks sumenkęs ir pavargęs, akys apsiblaususios, tarsi tie bjaurybės būtų išmušę iš jų visą šviesą. Dabar ji vėl buvo tokia kaip anksčiau, panaši į Orų karalienę, kurios niekas negali paliesti.

Jeigu tik ji galėtų išmokti gražiau elgtis.

Medaus namelyje tebuvo vienas didelis kambarys, kuriame stovėjo keista medaus gaminimo įranga: didelės cisternos, dujų degikliai, loveliai, svertai, baltos dėžės ir lentynos, prikrautos vaško korių. Mano šnervės beveik paniro į saldų kvapą.

Kol Augusta subėgiojo rankšluosčių, nuo Rozalinos ant grindų privarvėjo didžiulės balos. Žiūrėjau į gretimą sieną — vien lentynos, prikrautos užsukamų stiklainių. Ant vinių prie paradinių durų kabėjo minkštos skrybėlės su tinkleliais, įrankiai ir žvakės. Viską dengė plonas medaus sluoksnis. Mano batų padai vaikštant šiek tiek lipo.

Augusta nuvedė mus į mažutį kampinį kambarėlį pastato gale. Jame buvo kriauklė, didelis veidrodis, langas be užuolaidos ir dvi baltai paklotos sulankstomosios medinės lovelės. Ant pirmosios pasidėjau savo krepšį.

— Mudvi su Mėja kartais miegame čia, kai dieną naktį sukame medų, — tarė Augusta. — Gali būti karšta, todėl prireikus įsijunkite ventiliatorių.

Ventiliatorius stovėjo ant lentynos palei sieną, Rozalina priėjo ir įjungė. Nuo sparnų nupleveno voratinkliai ir pasklido po kambarį. Rozalinai teko brauktis juos nuo skruostų.

— Jums reikia sausų drabužių, — tarė jai Augusta.

— Aš ir taip išdžiūsiu, — atsakė Rozalina ir išsitiesė ant lovelės, kurios kojos išlinko į šonus.

— Jei norėsite į tualetą, turėsit ateiti į namą, — pasakė Augusta. — Mes nerakiname durų, todėl galėsite laisvai vaikštinėti.

Rozalinos akys užsimerkė. Ji jau snūduriavo ir lengvai pūkštė.

— Tai ji nuvirto nuo laiptų? — tyliau paklausė Augusta.

— Taip, miela ponia, žemyn galva. Viršuje užkliuvo už kilimėlio, kurį nunėrė mano mama.

Įtikinamo melo paslaptis: per daug neaiškinti, tik paminėti vieną konkrečią smulkmeną.

— Gerai, mis Viljams, rytoj galite pradėti dirbti, — tarė Augusta.

Stovėjau ir galvojau, kam ji tai sako, kas toji mis Viljams.

Staiga prisiminiau — juk tai aš dabar esu Lilė Viljams. Dar viena teisingo melo paslaptis: sąžiningai prisiminti visas savo pasakas.

— Zakas grįš po savaitės, — tęsė Augusta. — Jis su šeima išvažiavo aplankyti savo mamos sesers į Polis Ailendą.

— Ar galiu paklausti: ką aš turėsiu daryti?

— Tu dirbsi su Zaku ir manimi. Suksi medų, darysi, ką prireiks. Eime, aš tau viską parodysiu.

Grįžome į didįjį kambarį prie visų aparatų. Augusta nusivedė mane prie baltų dėžių, sukrautų viena ant kitos.

— Jos vadinamos meduvėmis28, — tarė ji padėdama vieną dėžę prieš mane ant grindų ir nukeldama dangtį.

Iš pažiūros dėžė buvo panaši į paprastą seną virtuvės spintelę, tačiau viduje eilėmis vienas prie kito buvo pririkiuota korių. Visi koriai buvo pilni medaus ir užlipinti vašku.

— Štai čia yra atakiavimo peilis, su juo atveriame korių akutes. Paskui korius perleidžiame per vaško lydytuvą, va čia, — pirštu rodė Augusta.

Sekiau paskui ją žengdama per korių trupinius ir liekanas kaip per kokius dulkių gumulus. Augusta sustojo kambario viduryje prie didelės metalinės statinės.

— Čia medsukis, — pasakė ji glostydama šoną, lyg tai būtų didelis geras šuo. — Užlipk ir pažiūrėk.

Palypėjau per du kopėtėlių skersinius ir pažvelgiau per viršų. Tuo tarpu Augusta paspaudė mygtuką. Ant grindų gulintis senas variklis nusičiaudėjo ir užsivedė. Medsukis ėmė lėtai suktis. Jis sukosi vis greičiau ir greičiau kaip cukraus vatos dariklis mugėje skleisdamas aplink saldų kvapą.

— Jis išpurto medų iš korių, — paaiškino Augusta. — Atskiria medų ir korių liekanas. Visada galvojau, kaip būtų nuostabu, jeigu ir žmones galėtų atsijoti koks nors panašus aparatas. Tik sumeti, o jis padaro savo darbą.

Nustebusi atsigręžiau — Augusta žiūrėjo į mane imbierinių sausainių spalvos akimis. Kai ji ištarė „žmones“, pagalvojau, kad turi galvoje mane. Nejaugi man jau paranoja?

Augusta išjungė variklį. Keletą kartų kvaktelėjęs, variklis nutilo. Pasilenkusi prie rudo vamzdžio, esančio priešais medsukį, Augusta tarė:

— Medsukio sienelėmis medus nuteka žemyn į talpyklą, paskui — į kaitinimo indą. Ir galiausiai — į indą, kuriame medus nusistovi. Čia yra sklendė — medaus vartai, — pro kurią išpilstome medų į indelius. Netrukus viską suprasi.

Abejojau. Dar niekada gyvenime nebuvau patekusi į tokią sudėtingą padėtį.

— Manau, kad ir tu norėtumei pailsėti kaip Rozalina. Vakarienę valgome šeštą. Ar mėgsti saldžiųjų bulvių pyragėlius? Tai Mėjos firminis patiekalas.

Augustai išėjus išsitiesiau ant laisvos lovelės. Lietus barbeno į skardinį stogą. Pasijutau lyg jau kelias savaites būčiau keliavusi, tarsi džiunglėse per safarį slapstyčiausi nuo liūtų ir tigrų ar bandyčiau rasti Konge užpustytą dingusį Deimantų miestą. Paskutinis dieninis kino seansas, kurį mačiau Silvane prieš mūsų kelionę, kaip tik pasakojo panašią istoriją. Jaučiau, kad kažkaip esu susijusi su šia vieta, kad čia tikrai mano vieta, tačiau vis tiek buvau Konge. Gyvensiu rožiniame name su juodaodėmis moterimis, valgysiu jų gaminamą valgį, miegosiu jų lovoje — visa tai man nebuvo nemalonu, tai buvo man nauja. Ir mano oda dar niekada man neatrodė tokia balta.

T.Rėjaus nuomone, tamsiaodės moterys negražios. Tačiau aš noriu pasakyti visą tiesą: manau, kad jos gražios, tačiau gražios kitaip nei aš, baltaodė. Gulėjau ant lovelės medaus namelyje ir galvojau: Augusta tokia protinga, tokia kultūringa. Ir labai tuo stebėjausi. Supratau, kad ir manyje gyvena keletas prietarų.

Rozalina pagaliau pabudo. Jai dar nespėjus pakelti galvos nuo pagalvės paklausiau:

— Ar tau čia patinka?

— Manau, kad taip, — atsakė ji ir šiaip taip atsisėdo. — Kol kas.

— Žinai, man irgi patinka, — pasakiau. — Todėl nenoriu, kad ką nors leptelėtum ir viską sugadintum, gerai?

— Pavyzdžiui, ką? — Rozalina sukryžiavo rankas ant pilvo ir susiraukė.

— Neužsimink apie juodosios Marijos paveikslėlį, kurį turiu krepšyje. Ir neminėk mano mamos. Gerai?

Rozalina pakėlė ranką ir ėmė pinti išsileidusias kaseles.

— Tai kaip žadi išlaikyti savo paslaptį?

Neturėjau laiko išdėstyti visoms priežastims. Norėjau pasakyti: „Todėl, kad noriu nors šiek tiek pagyventi normalų gyvenimą. Ne kaip bėglė, ieškanti savo mamos, o kaip paprasta mergaitė, kuri vasarą nusprendė aplankyti Tiburoną Pietų Karolinoje. Noriu palenkti Augustą į savo pusę, kad ji neišsiųstų manęs namo sužinojusi, ką padariau.“ Visa tai buvo tiesa, tačiau suvokiau, kad tai visiškai nepaaiškina, kodėl man taip sunku Augustai pasakoti apie savo mamą.

Priėjau padėti Rozalinai susitvarkyti kaselių. Pastebėjau, kad mano rankos mažumėlę virpa.

— Tik pasakyk, kad nieko nepasakosi, — paprašiau.

— Tai tavo paslaptis, — atsakė Rozalina. — Elkis su ja kaip tinkama.

Kitą rytą pabudau anksti ir išėjau į lauką apsidairyti. Jau nelijo, ir iš už debesų virtinės švysčiojo saulė.

Kur tik pažvelgsi — aplink medaus namelį driekėsi pušynas. Galėjau suskaičiuoti apie keturiolika avilių, sustatytų po medžiais. Jų dangčiai švytėjo balta spalva.

Aną vakarą per vakarienę Augusta sakė, kad senelis jai paliko dvidešimt penkis akrus29 žemės. Tokiame miestelyje mergaitė su dvidešimt penkiais akrais žemės galėjo prapulti. Ji galėjo atidaryti liuką ir dingti.

Pro raudonai apjuosto debesies kraštelį švystelėjo saulė. Nuėjau takeliu nuo medaus namelio giraitės link. Praėjau vaikišką vežimėlį, prikrautą daržo įrankių. Šalia augo pomidorai, prie medinių kuoliukų priraišioti nailoninėmis kojinėmis. Pramaišiui šioje lysvėje žydėjo oranžinės gvaizdūnės ir iki žemės nulinkę šviesiai violetiniai kardeliai.

Akivaizdu, kad seserys myli paukščius. Jiems buvo išbetonuotos maudyklės ir visur išdėliota daugybė lesalo — išskaptuotų moliūgų, krūvos kankorėžių — kiekvienas apteptas žemės riešutų sviestu.

Pievelėje prie giraitės radau grubiai sumūrytą akmeninę sieną — aukščio maždaug iki kelių ir beveik penkiasdešimties jardų ilgio. Ji ribojo žemės valdą ir netikėtai baigėsi. Atrodė, lyg ir neturėtų taip baigtis. Plyšiuose pastebėjau prikaišiotų mažulyčių popieriaus gumulėlių. Ėjau palei tvorą ir visur tas pat — šimtai tokių popieriaus gniužulų.

Ištraukiau vieną ir išlyginau, tačiau nuo drėgmės raštas buvo visiškai išblukęs. Išsitraukiau antrą. Birmingemas, rūgs. 17, mirė keturi mažyčiai angeliukai. Sulanksčiau jį ir įkišau atgal jausdama padariusi kažką negera.

Perlipau per sieną ir pasukau į mišką skindamasi takelį tarp nedidukų paparčių, išskleidusių mėlynai žalias vėduokles. Žingsniavau atsargiai, kad nesutraukyčiau vorų kompozicijos, kurią jie taip sunkiai raizgė visą rytą. Atrodė, kad mudvi su Rozalina tikrai atradome dingusį Deimantų miestą.

Vaikštinėdama išgirdau vandens čiurlenimą ir nesusilaikiau nepaieškojusi šaltinio. Dar giliau nuklydau į mišką. Augmenija tankėjo, krūmai kabinosi man už kojų. Tačiau radau tai, ko ieškojau — mažą upeliuką, ne didesnį už tą, kuriame mudvi su Rozalina maudėmės. Žvelgiau į vagos vingį, tingius raibulius, kurie kartais sudrumsdavo vandens ramybę.

Nusiavusi batus, įbridau į vandenį. Dugnas buvo minkštas kaip košė, kuri skverbėsi pro pirštus. Tiesiai man prieš nosį nuo akmens į vandenį pliumptelėjo vėžlys. Iš išgąsčio vos nešūktelėjau Viešpaties Jėzaus. Niekas negalėjo man pasakyti, kiek dar nematomų gyvų būtybių bendravo su manimi — gyvačių, varlių, žuvų ir kitų besikandžiojančių upelio gyventojų bei vabalų — ir kad man reikėtų mažiau jaudintis.

Kai apsiavusi batus pasukau atgal, pro medžių kamienus jau skverbėsi šviesa. Troškau, kad taip visada būtų — nei T.Rėjaus, nei misterio Gastono, kad niekas nenorėtų mušti bejėgės Rozalinos. Tik lietaus išpraustas miškas ir kylanti saulė.

PENKTAS SKYRIUS

Akimirką įsivaizduokime, kad esame tokie maži, kad įlįstume paskui bitę į avilį. Pirmiausia, ką reikėtų padaryti — tai priprasti prie tamsos...

„Bendruomeninių vabzdžių pasaulio tyrinėjimai“

Pirmoji savaitė Augustos namuose buvo paguoda, tikras poilsis. Pasaulis kartais suteikia žmogui progą, trumpą pertraukėlę: nuaidi bokso ringo gongas ir eini į savo kampą, kur kas nors maloningai paplekšnoja per tavo apdaužytą gyvenimą.

Visą savaitę niekas neužsiminė apie mano tėvą, tariamai žuvusį per traktoriaus avariją. Arba apie seniai matytą mano tetą Bernę Virdžinijoje. Kalendoriaus sesės tiesiog priglaudė mus.

Pirmiausia jos pasirūpino Rozalinos drabužiais. Augusta sėdo į savo sunkvežimiuką ir nuvairavo į „Doleriui amen“ parduotuvę. Ten nupirko Rozalinai ketverias kelnaites, melsvus medvilninius naktinius, tris nepabrėžiančias liemens havajietiško stiliaus sukneles ir liemenėlę, kurioje tilptų ir akmenys rieduliai.

— Tai nebus labdara, — pasakė Rozalina, kai Augusta virtuvėje išdėliojo viską ant stalo. — Aš už viską susimokėsiu.

— Gali už tai atidirbti, — atsakė Augusta.

Įėjo Mėja, nešina hamameliu30, ir vatos gumulėliais ėmėsi valyti Rozalinos žaizdą.

— Neseniai kažkas tau vožė, — tarė ji ir po akimirkos vėl lėtai užniūniavo: „O, Siuzana“.

Džunė staiga kilstelėjo galvą nuo stalo, prie kurio atidžiai apžiūrinėjo pirkinius.

— Tu ir vėl niūniuoji šitą dainą, — papriekaištavo Mėjai. — Gal jau laikas savęs atsiprašyti?

Mėja metė ant stalo vatos gumulėlį ir išėjo iš kambario. Žvilgtelėjau į Rozaliną. Toji gūžtelėjo pečiais. Džunė pati apžiūrėjo ir baigė valyti žaizdą. Jai buvo nemalonu — tai aiškiai buvo matyti iš tvirtai viena linija suspaustų lūpų.

Išslinkau ieškoti Mėjos. Norėjau jai pasakyti: Padainuosiu su tavimi „O, Siuzana“ nuo pradžios iki pabaigos, tačiau niekaip negalėjau jos rasti.

Mėja išmokė mane medaus dainelę:

Ant mano kapo pastatyk avilį,

Ir tegu medus mane merkia.

Tai bus viskas, ko iš tavęs noriu,

Kai numirsiu ir išeisiu.

Dangaus gatvės auksinės ir šviesios,

Bet aš sulipsiu su žeme ir medaus puodu.

Ant mano kapo pastatyk avilį,

Ir tegu medus mane merkia.

Man patiko dainelės kvailumas. Ją dainuodama vėl jaučiausi normalus žmogus. Mėja dainuodavo šią dainelę virtuvėje kočiodama tešlą arba pjaustydama pomidorus, ir Augusta ją niūniuodavo ant medaus stiklainių klijuodama etiketes. Tai pasako viską apie gyvenimą šiuose namuose.

Mes gyvenome medumi. Rytą prarydavome šaukštelį medaus, kad pabustume, o vakare — kad užmigtume. Juo užsikąsdavome kiekvieną patiekalą, kad surikiuotume mintis, kad įgytume ištvermės ir atitolintume lemtingą ligą. Medumi tepdavome žaizdas ir suskilusias lūpas, kad greičiau užgytų. Jo būdavo vonioje, odos kreme, aviečių arbatoje ir pyragėliuose. Medus tiko viskam. Po savaitės mano liesos rankos ir kojos ėmė pilnėti, o pasišiaušę plaukai virto šilkinėmis garbanomis. Augusta sakė, kad medus buvo dievų ambrozija ir deivių šampūnas.

Aš savo laiką leisdavau medaus namelyje su Augusta, o Rozalina padėdavo Mėjai tvarkytis namuose. Išmokau, kaip garuose įkaitintu atakiavimo peiliu perbraukti per korius ir atverti jų akutes, kaip korių rėmus sustatyti į medsukį. Reguliavau liepsną po garų generatoriumi ir keičiau nailono kojines, per kurias Augusta filtruodavo medų į indą, kuriame jis turėdavo nusistovėti. Labai greitai viską perpratau, ji net sakė, kad aš esu tikras stebuklas. Tai tikrai buvo jos žodžiai: Lile, tu tikras stebuklas.

Man labiausiai patikdavo pilti vašką į žvakių formeles. Augusta vienai žvakei sunaudodavo svarą vaško ir dar įspausdavo smulkių žibučių, kurių aš pririnkdavau miške. Ji gaudavo užsakymų paštu iš tokių tolimų vietovių parduotuvių kaip Meinas ar Vermontas31. Tenykščiai gyventojai pirkdavo galybę Augustos žvakių ir medaus stiklainių, ji vos spėdavo paruošti užsakymus, o kur dar skardinės su Juodosios Marijos Stebuklinguoju bičių vašku ypatingiems užsakovams. Augusta sakydavo, kad nuo jo plūdė lengviau plūduriuoja, tvirčiau laikosi sagos, baldai labiau žvilga, langai lengviau darinėjasi, o suerzinta oda tampa švelni it kūdikio užpakaliukas. Bičių vaškas — tai tikras stebuklas visiems gyvenimo atvejams.

Mėja ir Rozalina tuojau susidraugavo. Mėja buvo naivoka. Turiu galvoje — ne protiškai atsilikusi, nes apie kai kuriuos dalykus ji labai protingai mąstė ir be perstojo skaitė kulinarines knygas. Norėjau pasakyti, kad Mėja buvo naivi ir kukli, suaugusi moteris ir vaikas tuo pačiu metu, be to, keistuolė. Rozalina sakydavo, kad Mėja — pati tinkamiausia kandidatė į pamišėlių namus, tačiau netrukus ją pamėgo. Man įėjus į virtuvę jos abi stovėdavo prie kriauklės laikydamos rankose neišlukštentas kukurūzų burbuoles, nes per kalbas neturėdavo tam laiko. Arba ant pušies kankorėžių tepdavo riešutų sviestą paukšteliams.

Rozalina perprato „O, Siuzana“ mistiką. Ji sakė, kad jeigu į viską žiūri su humoru, tai Mėja elgiasi puikiai. Tačiau susidūrusi su kokiu nors nemalonumu, pavyzdžiui, siūlių pilna Rozalinos galva arba pūvančiais pomidorais, Mėja pradeda niūniuoti „O, Siuzana“. Panašu, kad tai jos sugalvotas būdas kaip nepravirkti. Jis padėdavo, jeigu tai būdavo supuvęs pomidoras, bet ne daugiau.

Keletą kartų Mėja taip smarkiai raudojo, klykė, rovėsi plaukus, kad Rozalina net ėjo į medaus namelį ieškoti Augustos. O Augusta švelniai ją pasiųsdavo prie akmenų sienos. Tas vaikštinėjimas buvo vienintelis dalykas, kuris ją nuramindavo.

Mėja uždraudė namuose statyti žiurkių spąstus, nes užjausdavo visus besikankinančius gyvūnus. Tačiau Rozaliną baisiausiai erzino Mėjos potraukis gaudyti vorus ir šiukšlių semtuvėliu nešti juos iš namų. O man patiko šitas Mėjos bruožas, nes priminė mano mamą — vabalų mylėtoją. Aš padėdavau Mėjai gaudyti senuosius ilgakojus ne tik todėl, kad sutraiškytas vabalas sukeltų jai isterijos priepuolį, bet ir gerbdama mamos atminimą.

Kiekvieną rytą Mėja valgydavo bananą, tačiau ant jo neturėjo matytis nė menkiausios dėmelės. Vieną rytą mačiau, kaip ji nulupo septynis bananus, kol pagaliau rado vieną be priekaištų. Virtuvėje ji laikė tonas bananų, kimšte prikimštų moliniuose dubenyse. Po medaus, namuose jų buvo daugiausia. Kiekvieną rytą Mėja galėdavo apžiūrėti penkis ar daugiau bananų ieškodama nepriekaištingo, be trūkumų, to vienintelio, parduotuvėje nesudaužyto vaisiaus.

Rozalina gamindavo bananų pudingą, kepdavo bananų pyragą, virdavo bananų drebučių, tiekdavo bananų griežinėlius ant salotų lapų, kol Augusta pasakė, kad šiaip viskas gerai, tik reikėtų išmesti žiedų liekanas.

Sunkiausia buvo sutarti su Džune. Tamsiaodžių vidurinėje mokykloje ji dėstė istoriją ir anglų kalbą. Tačiau labiausiai mėgo muziką. Jeigu greitai susitvarkydavau medaus namelyje, eidavau į virtuvę stebėti, kaip Mėja ir Rozalina gamina valgį. Tačiau iš tikrųjų klausydavausi Džunės violončelės.

Ji grieždavo mirštantiems žmonėms, lankydavo juos namuose, o kartais eidavo ir į ligoninę pagiedoti iškeliaujantiems anapus. Dar nebuvau girdėjusi tokių dalykų, todėl sėdėdavau prie stalo gerdama saldžią arbatą su ledu ir galvodavau, kodėl Džunė taip retai šypsosi. Galbūt dėl to, kad per dažnai susiduria su mirtimi.

Ji vis dar tebesišiaušė, kad mudvi su Rozalina likome pas jas. Mūsų viešnagė jai buvo tikras skaudulys.

Vieną vakarą jau buvau nuėjusi per jardą iki rausvojo namo tualeto, kai išgirdau, kaip verandoje Džunė kalbasi su Augusta. Jų balsai sustabdė mane prie hortenzijos krūmo.

— Juk žinai, kad ji meluoja, — kalbėjo Džunė.

— Žinau, — atsakė Augusta. — Tačiau jos turi nemalonumų ir joms reikia kur nors apsistoti. Kas gi jas priims, jeigu ne mes? Baltoji mergaitė ir juodoji moteriškė. Niekas.

Sekundę truko tyla. Girdėjau, kaip naktiniai drugiai daužosi į terasos lempelę.

— Mes negalime slėpti bėglės mergaitės ir niekam nepranešti, — pradėjo Džunė.

Augusta pasisuko į sieną ir apsidairė priversdama mane dar giliau įlįsti į krūmą ir prisispausti prie namo sienos.

— O kam pranešti? — paklausė ji. — Policijai? Ją paprasčiausiai kur nors išgabens. Gal jos tėvas tikrai mirė. Jeigu taip, kur jai bus geriau negu pas mus?

— O kaip ta teta, kurią ji minėjo?

— Nėra jokios tetos, ir tu tai žinai, — atsakė Augusta.

— O jeigu jos tėvas nežuvo vadinamojoje traktoriaus avarijoje? Gal jis jos ieško? — Džunė kalbėjo susierzinusi.

Vėl tyla. Prisėlinau arčiau verandos kampo.

— Aš jaučiu, Džune. Kažkas man tarsi liepia nesiųsti jos atgal ten, kur ji nenori būti. Bent jau ne dabar. Ji turėjo priežasčių išvykti. Galbūt jis ją skriaudė. Esu tikra, kad mes galime jai padėti.

— Tai gal tiesiai šviesiai paklausk jos, kas nutiko.

— Viskam savas laikas, — atsakė Augusta. — Aš visai nenoriu jos išgąsdinti galybe klausimų. Ji pati papasakos, kai panorės. Būkim kantrios.

— Augusta, betgi ji baltoji.

Tai buvo didis atradimas — ne todėl, kad aš esu baltaodė, tačiau dėl to, kad Džunė tikriausiai nenori, jog likčiau tik dėl to, kad mano odos spalva kitokia. Nemaniau, kad taip gali būti — atstumti žmogų tik dėl to, kad jo oda yra balta. Mano kūną perliejo karščio banga. Brolis Džeraldas tai vadino „teisėtu pasipiktinimu“. Jėzus teisėtai piktinosi, kai šventykloje jis išvartė stalus ir išvaikė vagiliaujančius pinigų keitėjus. Norėjau išnirti joms prieš akis, apversti porą stalų ir pasakyti: Žinai ką, Džune Bautrait, tu visai manęs nepažįsti.

— Palaukime ir pamatysime, ar galime jai padėti, — tarė Augusta, o Džunė pranyko man iš akių. — Bent tiek mes jai skolingos.

— Nieko mes jai neskolingos, — suniurnėjo Džunė.

Trinktelėjo durys. Augusta užgesino šviesą ir išleido atodūsį, kuris paskendo tamsoje.

Jausdama gėdą, kad Augusta permatė mano apgaulę, grįžau į medaus namelį. Tačiau kartu jaučiau ir palengvėjimą, kad ji nesiruošia kviesti policijos ar siųsti manęs namo. Kol kas. „Kol kas“, — sakė ji.

Labiausiai mane žeidė Džunės nuostata. Atsitūpiau į pievą netoli giraitės, tarp mano kojų šilta srovele nutekėjo šlapimas. Žiūrėjau, kaip purvyne teška balutė, kaip į tamsą kyla jo kvapas. Juk nėra jokio skirtumo tarp mano ir Džunės šlapimo. Taip galvojau žiūrėdama į tamsų ratilą ant žemės. Myžalai yra myžalai.

Kasdien po vakarienės susėsdavome jų mažutėje svetainėje prie televizoriaus, ant kurio stovėjo molinis bitės formos vazonas. Per besiraizgančius filodendro lapus sunkiai galėjai matyti ekraną ir naujienų nuotrupas.

Man labai patiko Volteris Kronkaitas, jo tamsūs akiniai ir balsas, jaučiantis žinių vertę. Buvo akivaizdu, kad šis vyras nebuvo nusiteikęs prieš knygas. T.Rėjus buvo visiškai kitoks. Todėl Volteris Kronkaitas buvo gerokai pranašesnis.

Jis pasakojo mums apie integracijos paradą Sent Augustine, kurį atakavo baltaodžių minia, apie baltųjų ir budrumo komitetų narių, gaisrininkų žarnas ir ašarines dujas. Mes viską sužinojome. Žuvo trys kovotojai už pilietines teises. Sprogo dvi bombos. Trys juodaodžiai studentai sumušti su kirvių kotais.

Atrodė, kad kažkas sudraskė Amerikos gyvenimą po to, kai misteris Džonsonas pasirašė šį įstatymą. Žiūrėjome, kaip televizoriaus ekrane išsirikiuoja gubernatoriai ir prašo „kantrybės bei išminties“. Augusta užsiminė, jog ji baiminasi vieno dalyko — kad Tiburone išgyvensime tą patį, ir tai tik laiko klausimas.

Sėdėdama ten jaučiausi balta ir sutrikusi, ypač dėl to, kad kambaryje buvo Džunė. Sutrikusi ir susigėdusi.

Mėja paprastai nežiūrėdavo televizoriaus, bet vieną vakarą ji prisijungė prie mūsų ir laidos viduryje ėmė niūniuoti „O, Siuzana“. Ji nuliūdo dėl vieno juodaodžio, vardu misteris Reinsas, mirties: jį nušovė Džordžijoje iš pravažiuojančio automobilio. Laidoje parodė jo našlę su vaikais, ir Mėja staiga pravirko. Visos pašoko, tarsi Mėja būtų tiksinti bomba, ir puolė jos raminti. Deja, per vėlai.

Mėja lingavo pirmyn ir atgal pliaukšėdama rankomis ir draskydama veidą. Palaidinė suplyšo, gelsvos sagutės nusirito ant grindų it sproginėjantys kukurūzai. Dar nebuvau jos tokios mačiusi, todėl labai išsigandau.

Augusta ir Džunė suėmė Mėją už parankių ir išsivedė iš kambario. Jos elgėsi taip tiksliai, kad buvo aišku, jog tai ne pirmas kartas. Po kelių akimirkų išgirdau, kaip jos pila vandenį į vonią su kojomis, kurioje ir aš du kartus maudžiausi meduotame vandenyje. Kažkuri sesuo ant dviejų vonios kojų užmovė raudonas kojinaites — kas žino, kodėl? Manau, kad tai padarė Mėja, tiesiog šiaip sau, be jokios priežasties.

Mudvi su Rozalina prisėlinome prie vonios durų. Jos buvo gerokai praviros, todėl pamatėme Mėją putų debesyje. Ji sėdėjo vonioje apsikabinusi kelius, o Džunė rieškutėmis sėmė vandenį ir lėtai šlakstė jos nugarą. Mėjos klyksmas pamažu rimo ir virto šniurksėjimu.

Iš už durų pasigirdo Augustos balsas:

— Teisingai, Mėja. Tegul visos kančios nuslysta nuo tavęs. Paleisk jas.

Kiekvieną kartą po žinių visos klaupdavomės ant kilimėlio priešais juodąją Mariją ir melsdavomės jai, teisingiau — visos trys seserys ir aš klūpėdavome, o Rozalina sėdėdavo ant kėdės. Augusta, Džunė ir Mėja skulptūrą vadino „Mūsų Kančių Motina“. Nesupratau, dėl ko.

Sveika, Marija, malonės pilnoji. Viešpats su tavimi. Tu pagirta tarp moterų...

Seserys laikydavo rankose medinius rožinius ir vikriai leisdavo karoliukus tarp pirštų. Iš pradžių Rozalina atsisakė prisijungti, tačiau pamažu ir ji įsitraukė su mumis į maldą. Žodžius įsiminiau jau pirmąjį vakarą. Mes kartojome tą patį daugybę kartų. Net kai lioviausi žiopčioti, jie dar ilgai skambėjo mano galvoje.

Tai buvo katalikiška malda. Tačiau kai paklausiau Augustos, ar jos katalikės, ji atsakė:

— Ir taip, ir ne. Mano mama buvo tikra katalikė — dukart per savaitę dalyvaudavo mišiose Šv. Marijos bažnyčioje Ričmonde. Užtat tėvas buvo ortodoksas eklektikas.

Neturėjau nė menkiausio supratimo, kas yra „ortodoksas eklektikas“, tačiau vis tiek linktelėjau, tarytum Silvane būtų buvusi didžiulė jų bendruomenė.

— Mėja, Džunė ir aš priėmėme mamos katalikybę ir papildėme ją savais elementais. Nežinau, kaip pavadinti, tačiau mums tai patinka.

Kai kokius tris šimtus kartų sukalbėjome „Sveika, Marija“, dar tyliai pasimeldėme, kol mūsų keliai dar galėjo mus išlaikyti. Aš negalėjau skųstis, nes palyginti su Marta Vaits, tai buvo niekis. Pagaliau seserys persižegnojo nuo kaktos iki bambos, ir maldos buvo baigtos.

Vieną vakarą po visų maldų jos persižegnojo ir išėjo iš kambario, o Augusta man tarė:

— Lile, jeigu paprašysi pagalbos, Marija tau padės.

Nežinojau, ką atsakyti, todėl gūžtelėjau. Augusta mostelėjo prisėsti greta ant supamojo krėslo.

— Papasakosiu tau vieną istoriją, — pradėjo ji. — Mūsų mama ją pasakodavo mums, kai jausdavomės pavargusios nuo namų ruošos arba nuo viso gyvenimo.

— Aš nepavargau nuo namų ruošos, — atsakiau.

— Žinau. Bet tai graži istorija. Pasiklausyk.

Patogiai įsitaisiau ir sūpuodamasi pirmyn bei atgal klausiausi to supamiesiems krėslams būdingo girgždėjimo.

— Seniai seniai, kitame pasaulio krašte, Vokietijoje, gyveno jauna vienuolė, vardu Beatričė. Ji labai mylėjo Mariją. Tačiau ji pasiligojo ir pavargo nuo vienuolės pareigų, nes turėdavo nudirbti labai daug namų ruošos darbų bei laikytis daugybės taisyklių. Taigi vieną vakarą Beatričei trūko kantrybė, ji nusivilko vienuolės aprangą, sulankstė ir padėjo ant lovos. Paskui išsiropštė pro vienuolyno langą ir pabėgo.

Aišku. Supratau, kur mes lenkiame.

— Ji galvojo, kad dabar tai jau prasidės puikiausios dienos, — pasakojo toliau Augusta. — Tačiau pabėgusiai vienuolei gyvenimas nebuvo toks, kokio tikėjosi. Ji sutrikusi klajojo gatvėmis, prašinėjo išmaldos. Netrukus Beatričė tetroško grįžti į vienuolyną. Tačiau žinojo, kad ten niekada jos nepriims.

Aišku kaip ant delno — mes kalbame ne apie vienuolę Beatričę. Kalbame apie mane.

— Kas jai nutiko? — paklausiau apsimesdama susidomėjusi.

— Po daugelio klajonių ir kančių metų ji persirengė, kad jos nepažintų, ir paskutinį kartą grįžo aplankyti savo senojo vienuolyno. Įėjo į koplyčią ir paklausė vienos sesers: „Ar prisimenate pabėgusią vienuolę Beatričę?“ — „Ką turite galvoje? — nustebo vienuolė. — Sesuo Beatričė nepabėgo. Ji štai ana ten, prie altoriaus, šluoja.“ Ar gali įsivaizduoti, kaip tai pribloškė tikrąją Beatričę? Ji nubėgo prie šlavėjos ir pamatė, kad tai Marija. Marija nusišypsojo Beatričei, palydėjo ją į celę ir grąžino vienuolės abitą. Matai, Lile, visą tą laiką Marija apsimetė Beatriče.

Krėslas liovėsi girgždėjęs — nustojau suptis. Ką Augusta nori pasakyti? Kad Marija apsimes manimi, kol grįšiu į Silvaną, ir T.Rėjus nepastebės, kad buvau pabėgusi? Netgi katalikams tai per daug stebuklinga. Galvojau, kad ji norėjo man pasakyti: Žinau, kad pabėgai iš namą, kiekvienam kartais užeina toks noras. Tačiau anksčiau ar vėliau užsinorėsi sugrįžti. Tiesiog paprašyk Marijos tau padėti.

Apsidžiaugiau, kad žibintas nedega. Ir ėmiau melsti Marijos pagalbos — tačiau neprašiau grąžinti manęs namo, kaip vargšelės Beatričės. Ne. Meldžiau jos padaryti taip, kad namo niekada negrįžčiau. Meldžiau uždengti rausvąjį namą skraiste, kad niekas mūsų nerastų. Kiekvieną dieną šito prašiau ir negalėjau patikėti, kad tai tikrai veikia. Niekas nepasibeldė į duris, niekas nepasodino mūsų į kalėjimą. Marija tikrai apgaubė mus savo globos apsiaustu.

Pirmąjį penktadienį naujuosiuose namuose po maldų, kai danguje po saulėlydžio tebekybojo oranžiniai ir rausvi atšvaitai, su Augusta nuėjome į bityną.

Anksčiau niekada nebuvau buvusi prie avilių, todėl turėjau išklausyti paskaitą „Bityno etiketas“. Augusta priminė, kad pasaulis — tai didelis bitynas, juose abiejuose galioja tos pačios taisyklės. Nebijok, kad kokia gyvenimo nemylinti bitė nori tau įgelti. Tačiau nebūk vėpla, dėvėk ilgarankoviais marškinėliais ir avėk ilgomis kelnėmis. Nemušk bičių. Nedrįsk nė negalvoti apie tai. Jeigu jauti pyktį, švilpauk. Pyktis sukelia, o švilpavimas slopina bičių susierzinimą. Apsimesk, kad žinai, ką darai, net jeigu nė nenumanai, ką daryti. O svarbiausia — mylėk bites. Kiekviena, net ir pati mažiausia būtybė, nori būti mylima.

Augusta jau tiek kartų buvo sugelta, kad įgijo imunitetą. Ji beveik nejausdavo skausmo. Augusta sakė, kad iš tiesų bičių įgėlimai palengvino jos artritą; tačiau aš artrito neturinti, todėl turiu kaip reikiant apsirengti. Ji liepė man apsivilkti jos balta ilgarankove palaidine, tada uždėjo ant galvos vieną iš baltųjų skrybėlių ir pritaisė tinklelį.

Jeigu tai būtų vyro pasaulis, tinklelis paslėptų šiurkščią jo barzdą. Viskas atrodytų daug mieliau, švelniau. Kai vaikščiojau paskui Augustą pasislėpusi po tinkleliu, jaučiausi kaip mėnulis, plaukiojantis paskui tamsų debesį.

Augusta laikė 48 avilius, išmėtytus palei giraitę aplink rausvąjį namą, dar 280 buvo išdalyti įvairiems ūkiams paupiuose ir aukštikalnių pelkynuose. Fermeriams patiko Augustos bitės. Jos apdulkindavo augalus, todėl arbūzai prinokdavo raudonesni, o agurkai užaugdavo didesni. Jie mielai būtų priėmę jos bites ir už dyką, tačiau Augusta kiekvienam mokėjo po penkis galonus32 medaus.

Ji nuolatos tikrindavo savo avilius, važinėdavo plokščiastogiu sunkvežimiuku iš vieno apygardos galo į kitą. Tą daiktą Augusta vadino „medaus furgonu“. Su juo ji lankydavo bites.

Stebėdavau, kaip į raudoną furgoną, kuris stovėdavo galiniame kieme, ji kraudavo rėmus, tas siaurutes dėželes, kurias nuleisdavo į avilį, kad bitės prineštų medaus.

— Reikia patikrinti, ar motinėlei užtenka vietos padėti kiaušinėliams, ar mums teks leisti spiečių, — sakydavo ji.

— Ką reiškia spiečius?

— Jeigu yra motinėlė ir būrys savarankiškų bičių, atsiskyrusių nuo viso avilio, kurios ieško naujos gyvenamosios vietos, vadinasi, yra spiečius. Paprastai jos susitelkia kur nors ant šakos.

Akivaizdu, kad Augusta nemėgsta spiečių.

— Taigi, — tęsė ji kibdama į darbą, — mums reikia išimti pilnus medaus korius ir įdėti tuščius.

Augusta trūktelėjo furgoną, o aš ėjau greta rankoje nešdamasi dūminę, prigrūstą pušų spyglių ir tabako lapų. Zakas ant kiekvieno avilio uždėjo po plytą ir paaiškino Augustai, ką tai reiškia. Jeigu plyta priekyje, reiškia, koriai beveik pilni medaus ir reikia pakeisti meduvę. Jeigu plyta arčiau galo, reiškia, kažkas ne taip: yra vaško kandžių arba motinėlė serga. Pasukta šonu plyta sako, kad šeimyna yra laiminga ir sveika, kad avilyje Ožio nėra, tik Harieta33 ir jos dešimt tūkstančių dukterų.

Augusta brūkštelėjo degtuką ir uždegė žolę dūminėje. Žiūrėjau, kaip šviesa nutvieskė jos veidą ir nublanko. Augusta pamojavo kaušeliu, kad į avilį patektų daugiau dūmų. Dūmai, pasakė ji, veikia geriau už raminamuosius.

Vis dėlto, kai Augusta pakėlė dangtį, iš avilio pliūptelėjo ploni juodi bičių karoliai, susivijo į vėrinį ir, mojuodami plonyčiais sparneliais, ėmė zuiti aplink mūsų galvas. Bičių lietus. Mintimis siunčiau joms meilę, kaip Augusta ir liepė.

Ji ištraukė korių rėmą — judantį, pasidabruotą, juodai pilką paveikslą.

— Matai, Lile? Matai ją? — paklausė Augusta. — Ta didžioji yra bitė motinėlė.

Padariau reveransą, kaip žmonės lenkiasi Anglijos karalienei. Augusta nusijuokė. Labai norėjau, kad ji mane pamiltų ir leistų čia apsigyventi visam laikui. Jeigu Augusta mane pamiltų, gal pamirštų vienuolės Beatričės istoriją ir leistų man pasilikti.

Namo parėjome tik sutemus. Tamsoje aplink mus blykčiojo jonvabaliai. Pro virtuvės langą buvo matyti, kaip Rozalina ir Mėja baigia ruošti vakarienę.

Mudvi su Augusta susėdome ant sulankstomų sodo krėslų prie magnolijos krūmo. Aplink visa žemė buvo nuklota žiedlapiais. Iš namo sklido violončelės garsai, vis garsesni ir garsesni, kol atsiplėšė nuo žemės ir nuplaukė į Venerą.

Pajutau, kad ši muzika tikrai nuvaiko mirštančiųjų vaiduoklius, palengvina kelionę į kitą gyvenimą. Labai norėčiau, kad Džunės muzika būtų palydėjusi ir mano mamą.

Įsispoksojau į akmeninę sieną, juosiančią kiemą.

— Toje sienelėje prikaišiota popieriaus lapelių, — pasakiau, tarsi Augusta to nežinotų.

— Taip, žinau. Tai Mėjos siena. Ji pati ją susirentė.

— Mėja ją sukrovė? — pabandžiau įsivaizduoti, kaip Mėja maišo cementą, prijuostėje nešioja akmenis.

— Daug akmenų ji parsinešė iš upės, kuri teka, ana ten, per giraitę. Šitą sieną Mėja statė dešimt, o gal daugiau metų.

Štai kodėl jos tokie tvirti raumenys — nuo akmenų kilnojimo.

— O ką reiškia tos skiautelės, kurios ten sukaišiotos?

— O, tai ilga istorija, — atsakė Augusta. — Manau, pastebėjai, kad Mėja ypatinga?

— Ji labai greitai nuliūsta, — atsakiau.

— Todėl, kad Mėja viską supranta kitaip negu mes, — paaiškino Augusta, pasilenkė ir padėjo savo ranką ant manosios. — Matai, Lile, kai tu arba aš sužinome kokį nors nemalonų dalyką, mums gali pasidaryti negera, tačiau tai nesugriauna viso mūsų pasaulio. Mes tarsi atsitveriame savo širdis apsaugos siena, kuri sulaiko neįveikiamą skausmą. O Mėja jos neturi. Ji viską jaučia taip, lyg pati išgyventų tą skausmą. Ji nesugeba suvokti skirtumo.

Vadinasi, jeigu papasakosiu Mėjai apie T.Rėjaus supiltas krūvas kruopų, kitas smulkias žiaurybes, kad nužudžiau savo mamą, ji pajus tokį patį skausmą, kokį jaučiu ar jaučiau aš? Norėjau žinoti, kas nutinka, kai du žmonės jaučia tą patį. Ar skausmas irgi sumažėja perpus? Ar lengviau viską iškęsti? O džiaugsmas padvigubėja?

Pro virtuvės langą atsklido Rozalinos balsas, lydimas Mėjos juoko. Tuo metu Mėjos balsas atrodė visiškai normalus ir laimingas. Todėl niekaip negalėjau suprasti, kaip ji gali juoktis, o po akimirkos išgyventi kieno nors košmarus. Labiausiai nenorėjau būti tokia kaip ji. Bet nenorėjau būti panaši ir į T.Rėjų: viskam abejinga, susirūpinusi tik savo gyvenimu. Niekaip negalėjau apsispręsti, kas būtų blogiau.

— Ar ji tokia gimė? — pasiteiravau Augustos.

— Ne. Iš pradžių ji buvo labai laimingas vaikas.

— O kas jai nutiko?

Augusta įsmeigė akis į akmenų tvorelę.

— Mėja turėjo dvynę, mūsų sesutę Eiprilę. Jos buvo viena siela, gyvenanti dviejuose kūnuose. Niekada nemačiau nieko panašaus. Jeigu Eiprilei geidavo dantį, Mėjos dantenos ištindavo ir parausdavo lygiai taip pat. Vieną vienintelį kartą tėtis mostelėjo diržu Eiprilei. Ir galiu tau prisiekti, ant Mėjos kojos atsirado toks pat raudonas dryžis. Jos buvo neatskiriamos.

— Pirmąją dieną mums Mėja sakė, kad Eiprilė mirė.

— Ir nuo tada Mėja pasikeitė, — pridūrė Augusta ir pažiūrėjo į mane lyg abejodama, ar pasakoti toliau. — Tai nelabai linksma istorija.

— Manoji istorija taip pat, — ištariau. Augusta šyptelėjo.

— Eiprilei ir Mėjai buvo po vienuolika metų. Pasiėmusios po penkis centus, jos išėjo į parduotuvę nusipirkti ledų. Ten baltieji vaikai laižė tirpstančius ledus ir apžiūrinėjo komiksų knygutes. Parduotuvės savininkas pardavė joms ledų, bet liepė eiti juos valgyti į lauką. Eiprilė buvo užsispyrusi ir pasakė, kad irgi norėtų pavartyti komiksų knygutes. Ji susiginčijo su tuo žmogumi taip, kaip ginčydavosi su tėčiu. Galų gale vyriškis suėmė ją už rankos ir stumtelėjo per duris. Jos ledai iškrito ant grindų. Eiprilė grįžo namo piktindamasi, kad tai neteisinga. Mūsų tėtis buvo vienintelis tamsiaodis dantų gydytojas Ričmonde ir matė labai daug neteisybės. „Pasaulis labai neteisingas. Pati ką tik tuo įsitikinai“, — pasakė jis Eiprilei.

Pagalvojau, kad aš pati tai supratau gerokai anksčiau. Pūstelėjau orą sau ant veido ir kryptelėjau kaklą, kad matyčiau Didžiuosius Grįžulo Ratus. Džunės muzika liejosi ir gaubė mus.

— Manau, kad daugelis vaikų tiesiog praleistų tai pro ausis, tačiau Eiprilei kažkas nutiko, — pasakojo Augusta. — Tu turbūt pasakytum, jog ji nusivylė gyvenimu. Nors buvo dar vaikas, ji atkreipdavo dėmesį į tokius dalykus, kurių neturėtų pastebėti. Ji išsisukinėdavo, jeigu reikėdavo eiti į mokyklą arba ką nors padaryti. Trylikos metų Eiprilė jau sirgo gilia depresija. Be abejo, visą laiką Mėja jautė tą patį, ką jautė sesuo. O būdama penkiolikos, Eiprilė pasiėmė tėčio šautuvą ir nusižudė.

Šito nesitikėjau. Užgniaužiau kvapą ir pajutau, kaip ranka kyla prie burnos.

— Žinau, — tarė Augusta. — Baisu klausytis tokių dalykų, — akimirką ji patylėjo. — Eiprilei mirus mirė ir Mėjos dalis. Nuo to laiko ji nebebuvo tokia pati. Atrodo, kad pasaulis tapo Mėjos dvyne seserimi.

Augustos veidas išnyko medžio šešėlyje. Paslinkau krėsle, kad galėčiau ją matyti.

— Mūsų mama sakydavo, kad ji panaši į Mariją, kad jos širdis netelpa krūtinėje. Mama labai ja rūpinosi. O kai mirė mama, tai teko mudviem su Džune. Daugybę metų stengėmės padėti Mėjai. Ji matė daugybę gydytojų, tačiau nė vienas nežinojo, kaip jai padėti. Tiesiog nuleisdavo rankas ir viskas. Taigi mudviem su Džune atėjo mintis pastatyti maldų sieną.

— Kokią sieną?

— Maldų sieną, — pakartojo Augusta. — Panašią į tą Jeruzalėje. Žydai eina prie jos gedėti. Tai būdas susitaikyti su netektimi, kančia. Supranti, ant lapelio jie surašo savo maldas ir įkiša į sieną.

— Ir Mėja šitaip elgiasi?

Augusta linktelėjo.

— Tu matei tuos popieriaus gniužuliukus, sukaišiotus tarp akmenų. Mėja juose surašė viską — visus ją slegiančius jausmus. Atrodo, tai vienintelis dalykas, kuris jai padeda.

Žvilgtelėjau į sienos pusę. Tamsoje ji buvo nematoma. Birmingemas, rūgs. 15. Mirė keturi angeliukai.

— Vargšelė Mėja, — ištariau.

— Taip, — pritarė Augusta. — Vargšelė Mėja.

Valandėlę sėdėjome paskendusios liūdesy, kol aplink mus susirinko būrys moskitų ir privertė kraustytis į vidų.

Medaus namelyje Rozalina patamsyje gulėjo ant savo lovelės, ventiliatorius sukosi iš visų jėgų. Nusimoviau kelnes, nusivilkau berankovius marškinėlius, bet vis tiek buvo per karšta judėti.

Mano širdį gniaužė skausmas. Galvojau, ar T.Rėjus žingsniuoja po namus jausdamasis įskaudintas, kaip man norėtųsi. O gal jis nuoširdžiausiai atsiprašinėja savęs, kad buvo blogas tėvas, ir prisiekia daugiau manęs neskriausti? Abejojau. Jau greičiau jis pasiryžęs mane užmušti.

Ieškodama vėsos, sukiojau pagalvę. Galvojau apie Mėją ir jos sienelę ir kuo virto pasaulis, kad žmogui reikia štai tokių dalykų. Bijojau pagalvoti, ko gali būti prikaišiota tarp akmenų. Tvora man priminė Rozalinos kepamą kepsnį: prisiminiau, kaip ji prapjaudavo kruviną mėsą ir prismaigstydavo laukinių karčiųjų česnakų gabalėlių.

Blogiausia, kad gulėdama ten baisiausiai troškau, kad mama būtų šalia. Kaip būdavo visada. Jos ilgėtis visuomet imdavau gilią naktį, kai visai atsipalaiduodavau. Vartydavausi lovoje ir trokšdavau įslinkti į jos lovą, uosti jos kvapą. Svarstydavau: ar eidama miegoti ji vilkėdavo plonais nailoniniais naktiniais? Ar segdavo plaukus segtukais? Matydavau ją tik parimusią lovoje. Mano lūpos virpėdavo, kai įsivaizduodavau, jog lipu pas ją į lovą, priglaudžiu galvą jai prie krūtinės. Mamyte, — pasakyčiau. O ji žvilgtelėtų į mane ir ištartų: Vaikeli, aš čia.

Išgirdau, kaip Rozalina bando apsiversti savo lovelėje.

— Nemiegi? — paklausiau.

— O kas galėtų miegoti tokioje pirtyje? — atsiliepė ji.

Norėjau pasakyti: Tu gali. Mačiau tądien, kaip ji miegojo prie Frogmoro troškinių universalinės parduotuvės ir restorano, o buvo beveik taip pat karšta. Rozalinos kakta buvo aprišta nauju tvarsčiu. Mačiau, kaip Augusta puode ant viryklės virino pincetus ir nagų žirklutes, kuriais ištraukė siūlus iš Rozalinos žaizdos.

— Kaip tavo galva?

— Mano galva laikosi puikiai, — atsakė ji. Žodžiai staiga tarsi sukapojo orą.

— Tu dėl kažko pyksti?

— O kodėl turėčiau pykti? Dėl to, kad tu visą laiką praleidi su Augusta ir nekreipi į mane jokio dėmesio? Tu pati pasirinkai, su kuo norėtum bendrauti, tai ne mano reikalas.

Negalėjau patikėti savo ausimis. Rozalina pavydi.

— Aš ne visą laiką praleidžiu su ja.

— Beveik visą, — atsiliepė Rozalina.

— Na gerai, o ko tu tikiesi? Aš dirbu su ja medaus namelyje. Aš tiesiog privalau būti su ja.

— O šįvakar? Ar sėdėdama pievelėje irgi dirbai?

— Mes tiesiog kalbėjomės.

— Taip, žinau, — pasakė Rozalina ir nusisuko į sieną, palikusi man nebylią nugarą.

— Baik, Rozalina. Augusta norėjo kai ką sužinoti apie mano mamą.

Rozalina pasikėlė ant alkūnės ir pažvelgė į mane.

— Lile, tavo mamos nebėra, — švelniai ištarė, — ir ji niekada nebegrįš.

Atsisėdau kaip įdurta.

— Iš kur žinai, kad jos nebėra? O gal ji gyvena šiame mieste? T.Rėjus galėjo pameluoti, kad ji mirė. Jis juk pamelavo, kad ji mane buvo palikusi.

— Lile. Vaikeli. Liaukis.

— Aš jaučiu, kad ji čia, — pasakiau. — Žinau, kad ji čia buvo.

— Gal ir buvo. Kas žino. Bet žinau, kad kai kuriuos dalykus reikia palikti ramybėje.

— Ką nori pasakyti? Kad man nereikia nieko sužinoti apie savo mamą?

— O kas, jeigu... — Rozalina nutilo ir pasitrynė sprandą. — O kas, jeigu tau nepatiks tai, ką tu sužinosi?

Man pasigirdo, kad ji pasakė: Lile, tavo mama paliko tave. Daugiau nieko nebeieškok. Norėjau sušukti, kad ji kvaila, bet žodžiai įstrigo gerklėje. Užuot kažką pasakiusi, ėmiau žagsėti.

— Tai tu manai, kad T.Rėjus man nemelavo? Kad ji tikrai mane paliko?

— Aš nieko apie tai nemanau, — atsakė Rozalina. — Aš tik nenoriu, kad dar labiau save skaudintum.

Atsiguliau. Tyloje mano žagsulys rikošetu aidėjo kambaryje.

— Sulaikyk kvėpavimą, paplekšnok galvą ir patrink pilvuką, — patarė Rozalina.

Nekreipiau į ją dėmesio. Galiausiai išgirdau, kaip ji ėmė ramiai kvėpuoti.

Apsiaviau šortais ir sandalais ir nuslinkau prie stalo, kur Augusta pildo medaus užsakymus. Išplėšiau bloknoto lapą ir užrašiau mamos vardą. Debora Ouvens.

Kai išlindau į lauką, žinojau, kad žvaigždžių šviesoje lengvai rasiu takelį. Nutipenau per pievelę į pagirį, prie Mėjos sienelės. Visą kelią žagsėjau. Paliečiau rankomis akmenis: tik norėjau, kad ne taip labai skaudėtų.

Troškau nors trumpam paleisti savo jausmus, nutiesti tiltą per kančios griovį. Įspraudžiau lapelį su mamos vardu į plyšį, kuris atrodė kaip tik jai skirtas. Atidaviau mamą maldų sienai. Nė nepastebėjau, kada nustojau žagsėti.

Atsisėdau ant žemės ir atsirėmiau į akmenis. Atsilošusi galėjau stebėti žvaigždes ir visus danguje sklandančius palydovus. Galbūt kaip tik šią akimirką vienas jų mane fotografuoja. Netgi tamsoje jie galėtų mane pastebėti. Niekas niekur negali būti saugus. Reikia tai prisiminti.

Pagalvojau, kad turiu išsiaiškinti apie mamą viską, kol dar T.Rėjus ar policija mūsų nerado. Tačiau kaip pradėti? Juk negaliu išsitraukti juodosios Marijos paveikslėlį ir parodyti jį Augustai. Tiesa gali viską sugriauti, o Augusta nutars — gali nutarti, galėtų nutarti, — kad aš negaliu pasilikti, kad ji privalo pranešti T.Rėjui, jog mane pasiimtų. O kas, jeigu ji sužinos, kad Rozalina bėglė? Ar ji nepagalvos, kad privalo pranešti policijai?

Naktis buvo juoda kaip rašalas, kurį stengiausi permatyti. Sėdėjau ir žvelgiau į tamsą bandydama įžiūrėti bent giją šviesos.

ŠEŠTAS SKYRIUS

Bitė motinėlė išskiria tam tikrą medžiagą, kuri traukia bites darbininkes ir kurią ji perduoda tik tiesioginio kontakto būdu. Ta medžiaga stimuliuoja normalų bičių darbininkių elgesį avilyje. Šis cheminis darinys vadinamas „bitės motinėlės materija“. Eksperimentai parodė, kad bitės paima ją tiesiai nuo motinėlės kūno.

„Žmonės ir vabzdžiai“

Kitą rytą mane pažadino trenksmas kieme. Pašokau iš lovelės ir išbėgau iš medaus namelio į lauką. Pirmą kartą savo gyvenime mačiau tokį aukštą juodaodį. Jis susilenkęs krapštėsi prie sunkvežimiuko variklio, o aplink voliojosi išmėtyti įrankiai. Džunė purtydama galvą ir šypsodamasi padavinėjo jam veržliarakčius ir dar kažin ką.

Virtuvėje Mėja su Rozalina maišė blynų tešlą. Nelabai mėgau blynus, bet nutylėjau. Džiaugiausi, kad valgysim ne košę. Pusę savo gyvenimo praklūpojusi ant kruopų, negalėtum jos praryti nė kąsnio.

Šiukšliadėžė buvo pilna bananų žievelių, viršuje plono stiklo purkštuke burbuliavo elektrinis filtras. Burbt, burbt. Man patiko tas garsas ir tas kvapas.

— Kas tas vyras? — paklausiau.

— Čia Neilas, — atsakė Mėja. — Jis įsimylėjęs Džunę.

— Man atrodo, kad Džunė irgi jį įsimylėjusi.

— Taip. Bet ji niekada to nepasakys, — tarė Mėja. — Ji jau seniai tą vargšelį vedžioja už nosies. Nei išteka, nei paleidžia.

Mėja pašlakstė keptuvėje tešlos ir suformavo iš jos didžiąją L.

— Šitas bus tau, — pasakė. — L — Lilei.

Rozalina sėdėjo prie stalo ir karšto vandens dubenyje šildė medų. O aš į desertinę taurę įsipyliau apelsinų sulčių.

— Kodėl Džunė nenori už jo tekėti? — paklausiau.

— Labai seniai ji ruošėsi tekėti už vieno vyro, — atsakė Mėja. — Bet jis dingo prieš pat vestuves.

Pažvelgiau į Rozaliną baimindamasi, kad nuviltos meilės istorija vėl gali paveikti Mėją. Tačiau ji labai susikaupusi kepė mano blyną. Pirmą kartą man dingtelėjo, kad labai keista, jog nė viena iš jų neištekėjo. Kartu gyvena trys netekėjusios seserys.

Išgirdau, kaip Rozalina atsiduso: „Ah-mm“, ir supratau, kad ji galvoja, kaip būtų buvę gerai, jeigu ir jos nevykėlis vyras būtų neatėjęs į jų vestuves.

— Džunė atsižegnojo nuo visų vyrų ir prisiekė niekada netekėti. Ir tada sutiko Neilą. Jis buvo paskirtas naujuoju jos mokyklos direktoriumi. Nežinau, kas nutiko jo žmonai, bet nuo tada, kai jis čia atsikraustė, gyvena vienas. Jis visaip stengėsi įkalbėti Džunę tekėti, tačiau ji nepasiduoda. Mudvi su Augusta irgi nepajėgiame jos įkalbėti.

Iš Mėjos krūtinės ištrūko atodūsis ir pasigirdo „O, Siuzana“. Na štai ir vėl.

— O, Dieve, ir vėl, — ištrūko Rozalinai.

— Atsiprašau, — tarė Mėja. — Tiesiog negaliu susivaldyti.

— Gal nueik prie sienelės? — pasiūliau ir ištraukiau jai iš rankų mentelę. — Mes čia susitvarkysime.

— Taip, — pritarė Rozalina. — Daryk, ką turi daryti.

Pro praviras duris stebėjome, kaip Mėja praėjo pro Džunę ir Neilą. Po kelių minučių jiedu įėjo į virtuvę. Džunė akimis pasekė tarakoną, kuris nudūmė už šaldytuvo.

— Tikiuosi, nesutraiškei jai prieš nosį tarakono?

— Ne, — atsakiau. — Mes nematėme jokio tarakono.

Spintelėje po kriaukle Džunė pasirausė vabalų naikiklio. Pagalvojau, gal reikėtų jai papasakoti, kaip mama išradingai išprašė tarakonus iš mūsų namų: su sausainių trupiniais ir zefyrais. Bet paskui pagalvojau: Baik, juk čia Džunė.

— Tai kas ją nuliūdino? — paklausė ji.

Nenorėjau to sakyti esant Neilui, bet Rozalinai tai buvo nė motais.

— Jai liūdna, kad tu nenori tekėti už Neilo.

Iki tol niekada nebuvau pagalvojusi, kad juodaodžiai gali parausti. O gal iš pykčio Džunės veidas ir ausys pasidarė tamsios slyvų spalvos.

Neilas nusijuokė.

— Matai? Privalai tekėti už manęs ir neskaudinti savo sesers.

— Eik sau iš čia, — sumurmėjo ji ir stumtelėjo jį į lauką.

— Žadėjai pavaišinti mane blynais. Aš jų noriu, — paprieštaravo jis.

Neilas avėjo mėlynais džinsais ir vilkėjo riebaluotais marškinėliais. Ant nosies kabojo akiniai raginiais rėmeliais. Man jis buvo panašus į kruopštų mechaniką. Vyriškis nusišypsojo mudviem su Rozalina.

— Supažindinsi mane, ar taip ir būsim?

Pastebėjau vieną dalyką: jeigu pirmąsias penkias sekundes atsargiai žvelgsi žmonėms į akis, spėsi pastebėti tikruosius jų jausmus, kol jie sumirksės.

— Čia Lilė ir Rozalina, — tarė Džunė. — Jos pas mus vieši.

— Iš kur jūs? — paklausė manęs Neilas.

Šis klausimas dažniausiai užduodamas Pietų Karolinoje. Norime žinoti, ar tu vienas iš mūsiškių, ar tavo pusseserė pažįsta mano pusseserę, ar tavo jaunesnioji sesutė lankė mokyklą su mano vyresniuoju broliu, ar tu vaikštai į tą pačią baptistų bažnyčią, kaip ir mano buvęs viršininkas. Ieškome visokiausių sutapimų. Tačiau retai juodaodis klausia baltaodės, iš kur ji esanti. Nes nėra jokios prasmės, nes jie neras jokių pažįstamų.

— Iš Spartanburgo apygardos, — atsakiau patylėjusi, nes bandžiau prisiminti, ką pasakojau anksčiau.

— O jūs? — paklausė jis Rozalinos.

Ji spoksojo į varines drebučių formeles, kurios kabojo kitoje kriauklės pusėje prie lango.

— Iš ten pat, kaip ir Lilė.

— Kas čia svyla? — paklausė Džunė.

Iš keptuvės kilo dūmų stulpas. L formos blynas suanglėjo. Džunė išplėšė mentelę man iš rankos, iškrapštė degėsius ir išmetė į šiukšliadėžę.

— Ar ilgai čia viešėsite? — kamantinėjo Neilas.

Džunė įdėmiai pažvelgė į mane. Laukė. Tvirtai prispaudusi lūpas prie dantų.

— Dar šiek tiek, — atsakiau žiūrėdama į šiukšliadėžę. L Lilei. Jaučiau, ko jis dar nori paklausti, ir žinojau, kad nepajėgsiu atsakyti į jo klausimus.

— Aš nenoriu valgyti, — pasakiau ir išėjau pro duris.

Eidama per verandą išgirdau, kaip Rozalina jo paklausė:

— Ar jau užsiregistravote balsuoti?

Galvojau, kad sekmadienį jos eis į bažnyčią. Bet nėjo. Rausvajame name buvo surengtos specialios apeigos, į kurias prisirinko daug žmonių — grupė, vadinama Marijos Dukterimis, kurią subūrė Augusta.

Marijos Dukterys į svetainę pradėjo rinktis dar prieš dešimtą valandą. Pirmoji pasirodė sena moteriškė, vardu Kvinė, su dukterimi Violeta. Jos buvo apsirengusios vienodai: skaisčiai geltonais sijonais ir baltomis palaidinėmis. Vis dėlto jų skrybėlės skyrėsi. Vėliau atėjo Lunelė, Mabelė ir Kresė. Jų skrybėlaitės buvo pačios įmantriausios, tokių dar nebuvau mačiusi.

Paaiškėjo, kad skrybėles gamina Lunelė ir labai išmoningai. Kalbu apie purpurinį fetrinį daiktą, dydžio sulig sombreru, apkaišytą netikrais vaisiais. Šitą skrybėlę dėvėjo pati Lunelė. Mabelei ant galvos buvo kūrinys iš tigro kailio su auksiniais kutais. Tačiau neabejotinai įspūdingiausia buvo Kresė, kuri ant galvos nešėsi tamsiai raudoną kaminą su juodais nėriniais ir stručio plunksnomis.

Lyg to dar būtų buvę negana, ausyse tabalavo netikrų spalvotų briliantų auskarai, o ant rudų skruostų švietė raudonų skaistalų atšvaitai. Pagalvojau, kad jos žavingos.

Pasirodo, kad, be šitų Dukterų ir Jėzaus, Marija turėjo dar vieną sūnų. Jis buvo vardu Otis Hilas, smulkiais dantimis, kiek didoku tamsiai mėlynu kostiumu. Taigi iš tikrųjų tai buvo Marijos Dukterų ir Sūnaus grupė. Jis atėjo su žmona, visų vadinama Širdele. Ji vilkėjo balta suknele, mūvėjo turkio spalvos medvilninėmis pirštinaitėmis, o galvą buvo apsivyniojusi smaragdo spalvos turbanu.

Augusta ir Džunė šalia jų atrodė tikros nuskurėlės, nes buvo vienplaukės, nemūvėjo pirštinių ir nesegėjo auskarų. Užtat Mėja, geroji senoji Mėja, užsidėjo ryškiai mėlyną skrybėlę, kurios vienas kraštas buvo užriestas, o kitas nuleistas.

Augusta atnešė kėdžių ir sustatė jas pusračiu priešais medinę Marijos statulą. Kai visi susėdome, ji uždegė žvakę, o Džunė pagrojo violončele. Kartu sukalbėjome „Sveika, Marija“, o Kvinė ir Violeta rankose sukiojo medinius rožinius.

Paskui Augusta atsistojo ir pasakė, kad jai labai malonu, jog kartu su jais esame ir aš su Rozalina. Ji atsivertė Bibliją ir perskaitė:

— „Ir Marija pasakė... Nuo šiol visos kartos vadins mane Palaimintąja. Dėl Jo, kuris darė didžius darbus. Jis išsklaidė išdidumą... Jis nužemino galinguosius ir išaukštino silpnuosius. Jis pamaitino alkstančius ir atstūmė turtinguosius.“

Paskui, dėdama Bibliją ant savo kėdės, tarė:

— Taip buvo nuo tada, kai mes pasakojome savo Kančių Karalienės istoriją. Šiandien mes turime viešnių, kurios nėra girdėjusios mūsų statulos istorijos. Todėl pamaniau, kad galėtume ją dar kartą papasakoti.

Ėmiau suprasti vieną dalyką: Augusta mėgdavo pasakoti gražias istorijas.

— Tikrai, mums visiems bus malonu ją dar kartą išgirsti, — pasakė ji. — Istorijas reikia pasakoti, kitaip jos numirs. O kai istorijos miršta, mes galime pamiršti, kas esame ir kodėl esame čia.

Kresė linktelėjo. Kambaryje suplasnojo stručio plunksnos. Buvo galima pagalvoti, kad čia sėdi tikras paukštis.

— Labai teisingai. Papasakok tą istoriją, — pritarė ji.

Augusta prisitraukė kėdę arčiau juodosios Marijos statulos ir atsisuko į mus. Ji prašneko visai kitu balsu, atrodė, kad kalba ne Augusta, o kažkas iš kito laiko ir kito krašto. Visą laiką jos akys žvelgė pro langą, tarsi danguje ji matytų istoriją, kurią pasakoja.

— Tai įvyko tais laikais, kai dar gyvavo vergovė, kai žmones mušdavo ir kai juos laikė daiktais. Kiekvieną dieną ir naktį nelaimingieji meldė apreiškimo. Salose netoli Čarlstono stovėjo maldos namai, į kuriuos jie rinkdavosi giedoti ir melstis. Ir kiekvieną kartą prašydavo Dievo atsiųsti pagalbą. Atsiųsti paguodą. Atsiųsti laisvę.

Man atrodė, kad šias eilutes ji kartojo tūkstančius kartų, kad pasakojo lygiai taip pat, kaip buvo girdėjusi iš kokios nors vyresnės moters, kuri tai girdėjo iš dar vyresnės lūpų; ji tarsi dainavo dainą, kurios ritmas liūliavo mus, kol persikėlėm ten, į Čarlstono salas, ieškoti išsigelbėjimo.

— Vieną dieną, — kalbėjo Augusta, — vergas, vardu Obedajas, krovė plytas į laivą, kuris turėjo plaukti pasroviui Ešlio upe, ir pastebėjo, kad vanduo kažką išmetė į krantą. Priėjęs artyn, jis pamatė iš medžio kamieno išskobtą moters figūrą. Juodoji moteris laikė iškėlusi suspaustą kumštį.

Augusta nutilo ir pavaizdavo tą pozą. Iškėlusi dešinę ranką ir suspaudusi kumštį, ji buvo panaši į tą svetainėje stovinčią statulą. Taip ji stovėjo keletą sekundžių, o mes sėdėjome apstulbę.

— Obedajas ištraukė statulą iš vandens, — pasakojo ji toliau, — ir pabandė pastatyti. Staiga jis prisiminė, kad prašydavo Viešpaties atsiųsti pagalbą. Atsiųsti paguodą. Atsiųsti laisvę. Obedajas suprato, kad šią statulą atsiuntė Dievas, tačiau jis nežinojo, kas ji tokia. Jis atsiklaupė prieš ją į purvyną ir aiškiai kaip dieną savo širdyje išgirdo jos balsą. Ji sakė: „Nusiramink. Aš esu čia. Dabar aš jus globosiu.“

Šita istorija buvo dešimt kartų įdomesnė už vienuolės Beatričės istoriją. Augusta kalbėdama vaikščiojo po kambarį.

— Obedajas bandė pakelti vandenyje išmirkusią statulą, kurią Dievas atsiuntė jiems globoti, tačiau ji buvo per sunki. Jis atsivedė dar du vergus ir kartu jie nunešė statulą į maldos namus ir pastatė prie altoriaus. Iki kito sekmadienio jau visi žinojo, kad upė atplukdė statulą, kad ji kalbėjo Obedajui. Maldos namai buvo pilnutėliai, žmonės netilpo pro duris, sėdėjo ant palangių. Obedajas pasakė jiems žinąs, kad ją atsiuntė Viešpats Dievas, tačiau nežinąs, kas ji tokia.

— Jis nežinojo, kas ji tokia! — sušuko Širdelė nutraukdama pasakojimą.

Visos Marijos Dukterys ėmė kartoti: „Nė vienas šito nežinojo.“ Pažvelgiau į Rozaliną ir nustebau — ji kažkaip neįtikėtinai persikreipusi sėdėjo krėsle ir kartojo tą patį.

Kai visi nutilo, Augusta kalbėjo toliau:

— Pasiramsčiuodama lazda, į priekį išėjo vyriausia vergė, vardu Peria. Kai ji prakalbo, visi sukluso. Ji išsitiesė, numetė lazdą ir ištarė: „Tai yra Jėzaus motina.“ Visi žinojo, kad Jėzaus motina vardu Marija ir kad ji mato visus kenčiančius. Kad ji stipri ir maloninga, kad turi motinos širdį. Ir štai ji čia, ją atplukdė tas pats vanduo, kuris atplukdė ir juos, sukaustytus grandinėmis. Atrodė, kad ji žinojo, kaip jie kankinasi.

Žiūrėjau į statulą įsmeigusi akis ir jaučiau, kad kažkas trūko ten, kur buvo mano širdis.

— Taigi, — tęsė Augusta, — žmonės verkė ir šoko, ir plojo rankomis. Kiekvienas ėjo artyn ir ranka lietė jos krūtinę, kad priimtų jos širdies paguodą. Kiekvieną sekmadienį maldos namuose jie darydavo tą patį: šokdavo, liesdavo jos krūtinę, pagaliau toje vietoje nupiešė raudoną širdelę, kad žmonės galėtų paliesti ir jos širdį.

Mūsų Motina pripildė jų širdis drąsos ir pakuždėjo, kaip išsigelbėti. Drąsuoliai pabėgo į šiaurę, o tie, kurių širdyse nekilo kumštis, nusekė paskui. Jeigu kurio nors ryžtas susilpnėdavo, tereikėdavo paliesti jos krūtinę.

Ji tapo tokia galinga, kad apie ją sužinojo šeimininkas. Vieną dieną jis išvilko ją vežimu ir prirakino daržinėje. Tačiau, niekieno nepadedama, vieną naktį ji dingo ir vėl grįžo į maldos namus. Penkiasdešimt kartų šeimininkas buvo prirakinęs ją daržinėje ir penkiasdešimt kartų ji išsivadavo iš grandinių ir grįžo namo. Pagaliau šeimininkas pasidavė ir leido jai likti.

Kambaryje visi nuščiuvo, o Augusta stovėjo minutėlę ir leido kiekvienam viską suvokti. Ji vėl prabilo iškėlusi abi rankas:

— Žmonės praminė ją Kančių Dievo Motina. Ir ne todėl, kad ji buvo surakinta grandinėmis...

— Ne todėl, kad ji buvo surakinta grandinėmis, — kartojo Dukterys.

— Ją pavadino Kančių Dievo Motina dėl to, kad ji sutraukė tuos kančių pančius.

Džunė pasistatė violončelę tarp kojų ir užgrojo „Nepaprastą malonę“, o Marijos Dukterys sustojo ir ėmė siūbuoti drauge kaip spalvoti dumbliai vandenyno dugne.

Pagalvojau, kad tai jau didysis finalas. Tačiau Džunė atsisėdo prie pianino ir džiazo stiliumi užgrojo „Eik pas kalną tai pasakyti“. O tada Augusta ėmė šokti kažkokį šokį konga34 motyvais. Ji prisiartino prie Lunelės, o toji apkabino ją per juosmenį. Kresė įsikibo į Lunelę, o Mabelė apkabino Kresę. Ir taip visos apėjo kambarį. Kresė net turėjo prisilaikyti savo raudonąją skrybėlę. Kai jos apsisuko, prie jų prisijungė Kvinė su Violeta, paskui ir Širdelė. Labai norėjau būti šio šokio dalis, tačiau kartu su Rozalina ir Očiu tik stebėjau iš šalies.

Džunė ėmė groti vis greičiau. Vėdinausi veidą, norėdama sukelti nors mažiausią vėjelį, nes jutau, kad sukasi galva. Kai šokis baigėsi, Dukterys sustojo pusračiu priešais Kančių Dievo Motiną. Tai, ką jos darė, man užėmė kvapą. Vienu metu jos prisiartino ir palietė išblukusią statulos širdį.

Kvinė ir jos duktė priėjo kartu ir priglaudė delnus prie medžio. Lunelė prispaudė pirštus prie Marijos širdies ir lėtai juos pabučiavo. Nuo šito vaizdo mano akys pritvino ašarų.

Otis priglaudė savo kaktą Marijai prie krūtinės ir taip stovėjo ilgiau už jas, širdis prie širdies, tarytum pildydamas tuščią indą.

Džunė grojo tol, kol visi prisiartino prie Marijos. Likome tik mudvi su Rozalina. Mėja linktelėjo Džunei, kad ši grotų toliau, paėmė Rozaliną už rankos ir stumtelėjo prie Kančių Dievo Motinos. Taigi Rozalina galėjo paliesti Marijos širdį.

Ir aš labiau už viską pasaulyje troškau paliesti beišnykstančią raudoną širdį. Pakilau nuo kėdės, mano galva vis dar truputėlį sukosi. Artinausi prie Marijos iškėlusi ranką. Kai jau galėjau ją paliesti, Džunė nustojo groti. Ji tiesiog nutilo kūrinio viduryje, o aš sustingau tyloje iškėlusi ranką.

Nuleidau ją ir apsidairiau. Jaučiausi kaip traukinyje — vaizdas bėgo pro akis. Pro mane praplaukė tamsi dėmė. Judanti spalvota banga. Aš nesu jūsiškė, — pagalvojau.

Mano kūnas sustingo. Pagalvojau, kaip būtų nuostabu sumažėti — mažėti tol, kol visai išnyksiu. Išgirdau, kaip Augusta subarė Džunę: „Džune, kas tau darosi?“ — tačiau jos balsas skambėjo kažkur labai toli.

Pašaukiau Kančių Dievo Motiną, bet tikriausiai balsu neištariau jos vardo, kviečiau ją širdimi. Tai viskas, ką prisimenu. Jos vardas aidėjo tuščioje erdvėje.

Atsipeikėjau Augustos lovoje kitame koridoriaus gale. Ant kaktos man buvo uždėtas ledo kompresas, o Augusta ir Rozalina žvelgė iš viršaus. Rozalina pasikėlusi sijoną vėdavo mane nekreipdama dėmesio į nuogas šlaunis.

— Nuo kada pradėjai alpti? — paklausė ji ir prisėdo ant lovos krašto. Nuo svorio buvau priversta pasisukti į ją.

Rozalina apkabino mane. Kažkodėl tai pripildė mano krūtinę dar daugiau nepakeliamo liūdesio. Todėl atkakliai išsilaisvinau ir paprašiau vandens.

— Turbūt tai dėl karščio, — tarė Augusta. — Reikėjo įjungti ventiliatorius. Viduje tikriausiai buvo devyniasdešimt laipsnių35.

— Jaučiuosi gerai, — nuraminau jas, tačiau nesiryžau sakyti tiesos.

Netyčiomis aptikau nuostabų dalyką — galima užsimerkti ir išeiti iš gyvenimo, bet nenumirti. Tiesiog reikia nualpti. Tik nežinojau, kaip tai padaryti, kaip ištraukti kištuką iš lizdo, kad smigčiau tada, kai man to reikės.

Mano alpulys nutraukė Marijos Dukterų susiėjimą ir pasiuntė Mėją prie maldų sienos. Džunė užlipo į savo kambarį ir užsirakino, o Dukterys susibūrė virtuvėje.

Dėl visko kaltas karštis. Be abejo, karštis. Karštis verčia žmogų keistai elgtis.

Reikėjo pamatyti, kaip Augusta ir Rozalina visą vakarą tupinėjo aplink mane. Lile, gal nori žolelių antpilo? Gal plunksnų pagalvę? Štai, suvalgyk šaukštelį medaus.

Sėdėjome kambarėlyje, nes man kaip privilegijuotam asmeniui atnešė vakarienę ant padėklo. Džunė tebebuvo savo kambaryje ir neatsiliepė, kai Augusta beldėsi į duris. Mėja virtuvėje iš McCall’s laikraščio karpė receptus, nes tądien per ilgai išbuvo prie sienos ir jai neleido žiūrėti televizoriaus.

O per televiziją misteris Kronkaitas pasakojo, kad mes ruošiamės siųsti žmogų į Mėnulį.

— Liepos dvidešimt aštuntąją Jungtinės Amerikos Valstijos iš Kenedžio kyšulio Floridoje paleis Ranger 7.

Laivas turės nuskristi 25 3665 mylias, kol galės nusileisti Mėnulyje. Viso to esmė — nufotografuoti Mėnulio paviršių ir parvežti nuotraukas į Žemę.

— Kūdikėli Jėzau, — dūsavo Rozalina, — raketa skrenda į Mėnulį.

Augusta papurtė galvą.

— Paskui dar užsinorės tenai pasivaikščioti.

Mes visi galvojome, kad prezidentas Kenedis kvaištelėjo, kai pranešė, jog ruošiamės siųsti žmogų į Mėnulį. Silvano laikraščiai tai pavadino „Lunatiko vizija“. Nusinešiau straipsnį į mokyklą ir pakabinau į svarbiausių įvykių lentą. Visi kalbėjo: „Žmogus Mėnulyje. To betrūko.“

Tačiau negali neišbandyti skustuvo ašmenų. Mes troškome pralenkti Rusiją — tik tai vertė pasaulį suktis ratu. O dabar atrodė, kad tikrai tai padarysime.

Augusta išjungė televizorių.

— Man trūksta oro.

Išėjome iš kambario. Man vėl ėmė linkti kojos, todėl Augusta ir Rozalina prilaikė mane už alkūnių.

Buvo kaip tik ta akimirka, kai baigiasi diena ir prasideda naktis, laikas, kurio niekada nemėgau, nes būdavo liūdna, kad kažkas išeina todėl, jog kažkas turi ateiti. Augusta pašnairavo į dangų. Jau kilo mėnulis, didžiulis ir vaiduokliškai sidabrinis.

— Lile, gerai įsižiūrėk, — tarė ji, — tu matai kažko pabaigą.

— Tikrai?

— Taip, tikrai. Kol žmonės gyveno žemėje, mėnulis atrodė paslaptingas. Pagalvok. Jis toks stiprus, kad gali valdyti vandenynus. Jis nudyla ir vėl atauga. Mano mama pasakodavo, kad mėnulyje gyvena Dievo Motina, todėl reikia džiaugtis, kai jos veidas skaistus, ir liūdėti, kai jis apniukęs.

Augusta ilgai žiūrėjo į dangų, paskui pasisuko į namą ir ištarė:

— O dabar viskas keičiasi. Mes nusileisime ten, pasivaikščiosime ant jo. Jis tebus dar vienas didelis mokslininkų tyrinėjimo objektas.

Prisiminiau sapną, kurį sapnavau tą naktį, kai su Rozalina nakvojome prie upokšnio — kaip mėnulis suskilo į šipulius.

Augusta išnyko rausvajame name, o Rozalina nuėjo gulti į medaus namelį. Aš likau lauke ir žiūrėjau į dangų. Įsivaizdavau, kaip pakeliui Ranger 7 sprogsta.

Žinojau, kad vieną dieną įeisiu į svetainę, kai nieko ten nebus, ir paliesiu Motinos širdį. Tada parodysiu Augustai mamos nuotrauką ir pamatysime, ar mėnulis tikrai suskils ir nukris nuo dangaus.

SEPTINTAS SKYRIUS

Ar bitės turi lytį? Jos pačios negyvena lytinio gyvenimo. Avilys labiau primena vienuolyną, ne viešnamį.

„Motinėlė turi mirti: ir kitos bičių ir žmonių istorijos“

Kiekvieną kartą išgirdusi sirenas pašokdavau. Nesvarbu, ar kažkur kaukdavo greitosios pagalbos automobiliai, ar televizoriuje vykdavo policijos gaudynės. Dalis manęs nuolat budėjo ir laukė, kad atvažiuos T.Rėjus arba misteris Batas Gastonas ir pabaigs mano nuostabų gyvenimą. Augustos namuose jau praleidome aštuonias dienas. Nežinojau, kiek laiko juodoji Marija laikys virš mūsų savo apsiaustą.

Buvo liepos tryliktoji, pirmadienis. Rytą po pusryčių eidama į medaus namelį prie keliuko pastebėjau keistą juodą fordą. Akimirką pamiršau kvėpuoti, tačiau netrukus prisiminiau, kad šiandien į darbą grįžta Zakas.

Dabar jau būsime aš, Augusta ir Zakas. Man buvo gėda, bet pasipiktinau, kad atsiras trečias asmuo.

Zakas buvo visai kitoks, negu įsivaizdavau. Radau jį namelyje — jis laikė medaus šlakstyklę kaip mikrofoną ir dainavo „I found my thrill on Blueberry Hill“. Nematoma tyliai stovėjau tarpduryje ir stebėjau Zaką, tačiau, kai jis kraipydamasis kaip Elvis užtraukė „Viva Las Vegas“, neišlaikiau ir ėmiau kvatoti.

Jis atsisuko pasižiūrėti, besisukdamas apvertė rėmų padėklą, kuris nukrito ant grindų. Kambaryje pasidarė baisi netvarka.

— Aš tik dainavau, — pranešė, lyg tai būtų didžiausia naujiena. — O kas tu tokia?

— Lilė, — atsakiau. — Gyvenu pas Augustą ir kitas seseris.

— O aš — Zakaris Teiloras, — prisistatė.

— Zakaris Teiloras buvo prezidentas, — priminiau jam.

— Taip, girdėjau, — tarė jis. Iš po marškinių sužvejojo metalinį asmens ženklą, kabantį ant kaklo, ir kyštelėjo man po nosimi. — Matai, čia parašyta: Zakaris Linkolnas Teiloras. — Jis vėl nusišypsojo, o aš pastebėjau, kaip viename skruoste atsirado duobutė. Šitas bruožas visuomet mane traukė.

Zakas atsinešė semtuvėlį ir ėmė šluoti.

— Augusta man papasakojo apie tave, kad tu čia gyveni ir padedi mums, bet neužsiminė, kad tu... baltoji.

— Taip, teisingai, aš baltoji, — pasakiau. — Balta iš prigimties.

Zakaris Linkolnas Teiloras neturėjo nė šešėlio baltos spalvos.

Netgi akių baltymai buvo kažkokie nelabai balti. Jis buvo plačiapetis, lieknas, trumpai kirptais plaukais kaip daugelio juodaodžių berniukų. Tačiau jo veidas... negalėjau liautis spoksojusi į jį. Jis labai nustebo, kad aš esu baltaodė, o man jis pasirodė neapsakomai gražus.

Mano mokykloje vaikai dažnai šaipydavosi iš juodaodžių plačių lūpų ir nosių. Aš taip pat juokdavausi iš tų pokštų, kad neišsiskirčiau iš minios. O dabar labai norėjau parašyti laišką į savo mokyklą, kurį perskaitytų mokslo metų pradžios šventėje, ir pasakyti, kad mes klydome. Turėtumėte pamatyti Zakarį Teilorą, pridėčiau.

Svarsčiau, kaip Augusta galėjo pamiršti pasakyti jam tokį svarbų dalyką — kad aš esu baltoji. Ji man pripasakojo daugybę dalykų apie;;. Žinojau, kad ji — Zako krikštamotė. Kad jo tėtis paliko juos, kai jis buvo dar visai mažiukas, kad jo mama dirba tos pačios mokyklos valgykloje, kurioje dėsto Džunė. Jis buvo juodaodžių vidurinės mokyklos vyresniųjų klasių moksleivis, pirmūnas, futbolo komandos saugas. Augusta pasakojo, kad jis bėgioja kaip vėjas. Tai galėtų būti jo bilietas į kokį nors koledžą šiaurėje. Tai darė man didesnį įspūdį, negu galėjau įsivaizduoti nuo tada, kai svaičiojau apie grožio mokyklą.

— Augusta išvažiavo į Saterfildo fermą patikrinti avilių, — pasakiau. — Ir liepė tau čia padėti. Ką man daryti?

— Na, tai gal čiupk kelis rėmus iš tų avilių ir padėk man pakelti dangtį.

— O kas tau labiau patinka — Fats Domino ar Elvis? — paklausiau dėdama pirmąjį korį.

— Mailsas Deivisas, — atsakė jis.

— Nežinau, kas jis toks.

— Žinoma, kad nežinai. Bet jis geriausias trimitininkas pasaulyje. Viską atiduočiau, kad galėčiau groti kaip jis.

— Mestum futbolą?

— Iš kur žinai, kad žaidžiu futbolą?

— Žinau, — atsakiau ir nusišypsojau jam.

— Matau, — jis stengėsi būti rimtas.

Mes tikrai susidraugausime, — pamaniau.

Zakas paspaudė jungiklį ir aparatas ėmė suktis, vis greityn ir greityn.

— Tai kiek žadi čia gyventi?

— Mudvi su Rozalina keliaujam į Virdžiniją, ten gyvensime pas mano tetą. Mano tėtis žuvo traktoriaus avarijoje, o mama mirė, kai buvau dar visai mažytė. Todėl noriu susikurti šeimą, kad manęs neįkištų į našlaičių prieglaudą ar dar kur nors.

— Bet kaip jūs čia atsidūrėte?

— A, turi galvoje pas Augustą? Iš Tiburono mes atkeliavom autostopu. Pasibeldėme į Augustos namų duris ir ji leido mums pernakvoti. Štai ir viskas.

Zakas linktelėjo, lyg jam viskas būtų aišku.

— Ar seniai čia dirbi? — paklausiau patenkinta, kad galima pakeisti pokalbio temą.

— Kai pradėjau mokytis vidurinėje. Kai baigiasi futbolo sezonas, ateinu po pamokų, kiekvieną šeštadienį ir visą vasarą. Už praėjusių metų uždarbį nusipirkau mašiną.

— Ar tą fordą?

— Taip, tai 59-ųjų „Ford Fairlane“, — atsakė jis.

Jis dar kartą paspaudė jungiklį ir aparatas riaumodamas pamažu nurimo.

— Eime, parodysiu.

Automobilis blizgėjo kaip veidrodis. Pagalvojau, kad Zakas kiekvieną naktį jį blizgina savo marškinėliais. Apėjau aplinkui kaip Baltosios pirštinės36 inspektorė.

— Ar galėtum mane išmokyti vairuoti? — paklausiau.

— Tik ne su šita mašina.

— Kodėl?

— Todėl kad tu panaši į mergaitę, kuri tiesiog negali nieko nesugadinti.

Pažvelgiau į Zaką norėdama atsikirsti ir pamačiau, kad jis šypsosi. Ir vėl skruoste pasirodė duobutė.

— Be abejo, — pridūrė. — Tu būtinai turi ką nors sugadinti.

Kasdien dirbau su Zaku medaus namelyje. Augusta ir Zakas jau buvo išsukę daugumą medaus, tačiau ant lentynų dar buvo likusios kelios krūvos meduvių.

Mes pašildydavome ir palikdavome vašką lydytuve, paskui sudėdavome rėmus į medsukį ir perkošdavome medų per naujutėlę nailoninę kojinę. Augusta savo meduje palikdavo truputį duonelės, nes ji labai naudinga. Mes irgi pastebėjome. Kartais sulaužydavome korį gabaliukais, įmesdavome į indelį ir pripildavome medaus. Tačiau reikėdavo patikrinti, kad koriai būtų tikrai geri, kad juose nebūtų likę kiaušinėlių, nes juk niekas nenorėtų meduje rasti bitės lervos.

Jeigu reikėdavo daryti ką nors kita, tuomet į žvakių formeles pildavome vašką arba plaudavome stiklainius, kol mano rankos nuo ploviklių tapdavo kietos ir šiurkščios it grūdų luobelės.

Pati nemaloniausia dienos dalis būdavo vakarienė, kai reikėdavo susitikti su Džune. Atrodytų, kad žmogus, kuris groja mirštantiesiems, turėtų būti labai malonus. Niekaip negalėdavau suprasti, kodėl ji taip manęs nemėgo. Tai, kad buvau baltoji ir naudojausi jų svetingumu, man atrodė per menka priežastis.

— Kaip tau sekasi, Lile? — klausdavo ji kiekvieną vakarą prie stalo. Lyg repetuotų prieš veidrodį.

— Labai gerai, ačiū, — atsakydavau. — O kaip jums sekasi, Džune?

Ji žvilgtelėdavo į Augustą, kuri labai susidomėjusi stebėdavo mus, ir atsakydavo:

— Puikiai.

Išsiaiškinusios santykius, mes išskleisdavome servetėles ir iki valgymo pabaigos stengdavomės viena kitos nepastebėti. Žinojau, kad Augusta bandė palenkti Džunę į mano pusę. Taip ir norėjosi jai pasakyti: Juk žinote, kad man ir Džunei Bautrait visiškai tas pat, kaip mudviem sekasi. Palikite viską kaip yra.

Vieną vakarą po „Sveika, Marija“ Augusta pasakė:

— Lile, jeigu nori, gali paliesti Dievo Motinos širdį. Juk taip, Džune?

Žvilgtelėjau į Džunę, kuri šiaip taip prisivertė man nusišypsoti.

— Gal kitą kartą, — sumurmėjau.

Esu tikra, kad jeigu merdėčiau ant savo lovelės medaus namelyje ir mane galėtų išgelbėti tik Džunės širdies permaina, geriau numirčiau ir keliaučiau tiesiai į dangų. O gal į pragarą. Dabar jau nebuvau tikra.

Labiausiai man patikdavo priešpiečiai, kuriuos mudu su Zaku valgydavome pušų pavėsyje. Beveik kiekvieną dieną Mėja sutepdavo mums sumuštinių su Bolonės dešra. Kartais dar gaudavome salotų žvakidę. Taip vadindavome banano puselę, įsmeigtą ananaso griežinėlyje.

— Ar galiu uždegti tavo žvakę? — klausdavo Mėja ir braukdavo įsivaizduojamą degtuką. Paskui ant banano viršaus su dantų krapštuku prismeigdavo konservuotą vyšnią. Tarsi mudu su Zaku būtume darželinukai. Bet mes jai pritardavome ir kas kartą apsimesdavome sužavėti, kad ji moka uždegti bananą. O desertui triaukšdavom šaldytą žaliosios citrinos skonio KoolAid37, kurį ji šaldydavo ledų formelėse.

Vieną popietę sėdėjome ant pievelės ir klausėmės, kaip vėjas šnarina Rozalinos padžiautas paklodes.

— Kas tau labiausiai patinka mokykloje? — paklausė Zakas.

— Anglų kalba.

— Tai tau patinka rašyti rašinius, — pavartė akis Zakas.

— Tiesą sakant, taip. Norėjau būti rašytoja, o laisvalaikiu — anglų kalbos mokytoja.

— Kodėl norėjai? — nustebo jis.

— Nemanau, kad dabar manęs laukia šviesi ateitis. Aš juk našlaitė.

Tačiau turėjau galvoje, kad esu bėglė, besislapstanti nuo teisėsaugos. Ir apskritai abejotina, ar dabar galėsiu baigti vidurinę mokyklą.

Zakas apžiūrinėjo savo rankas. Galėjau užuosti aštrų jo prakaito kvapą. Medaus dėmės ant marškinėlių pritraukė vabzdžių armiją, ir dabar jis turėjo be paliovos mojuoti rankomis.

— Manęs taip pat, — patylėjęs tarė.

— Kas taip pat?

— Nežinau, kas manęs laukia ateityje.

— Kodėl? Tu juk nesi našlaitis.

— Ne, nesu, — ištarė. — Aš esu negras.

Pasijutau sutrikusi.

— Bet juk tu gali žaisti futbolą koledžo komandoje ir tapti profesionaliu žaidėju.

— Kodėl tik sportas yra vienintelė sritis, kurioje baltieji leidžia mums pasireikšti? Aš nenoriu žaisti futbolo. Aš noriu būti advokatas.

— Man vis tiek, — atsiliepiau susierzinusi. — Aš tik niekada nemačiau juodaodžio advokato, ir viskas. Gal tai įvyks greičiau negu įsivaizduoji.

— Nesąmonės. Kalbi apie tai, ko niekada nebus.

Užsimerkiau.

— Gerai, tada aš įsivaizduoju juodaodį advokatą. Tu esi juodaodis Peris Meisonas38. Į tave kreipiasi žmonės iš visos valstijos, neteisingai apkaltinti asmenys, o tu paskutinę akimirką iš liudininko ištrauki tiesą ir išaiškini tikrąjį nusikaltėlį.

— O taip, — prunkštelėjo jis, — su tiesa visiems suspardysiu užpakalius.

Kai Zakas nusijuokė, pamačiau jo liežuvį, žalią nuo Kool-Aid. Nuo tada ėmiau jį vadinti advokatu Zaku, užpakalių spardytoju.

— O, tik pažiūrėkit, kas atėjo — advokatas Zakas, užpakalių spardytojas, — sakydavau.

Galų gale Rozalina pradėjo manęs klausinėti, ką aš sau galvoju — stengiuosi, kad mane įdukrintų kalendoriaus seserys? Ji man sakė, kad aš gyvenu svajonių pasaulyje. „Svajonių pasaulis“ buvo du jos mėgstamiausi žodžiai.

Tai buvo gyvenimas svajonių pasaulyje apsimetant, kad gyvename normalų gyvenimą, kai aplink vyksta gaudynės, galvojant, kad galime čia likti visam laikui, ir tikintis sužinoti ką nors vertinga apie mamą.

Kiekvieną kartą jai atšaudavau:

— O kas bloga gyventi svajonių pasaulyje?

— Todėl, kad vieną kartą reikia atsipeikėti, — sakydavo ji man.

Vieną popietę ieškodama Augustos į medaus namelį užsuko Džunė. Bent jau ji taip sakė. Aš buvau viena. Ji sukryžiavo rankas ant krūtinės ir tarė:

— Taigi. Tu čia. Ir ką? Jau praėjo dvi savaitės, ar ne?

Kaip gerai skaičiuoji.

— Žinote ką, jeigu norite, kad aš su Rozalina iškeliaučiau, mes galime tuojau pat susirinkti daiktus, — pasakiau. — Aš tik parašysiu tetai, kad atsiųstų mums pinigų.

— Maniau, kad neprisimeni savo tetos pavardės, o dabar jau žinai ir jos vardą, ir adresą, — kilstelėjo antakį Džunė.

— Iš tiesų, tai visą laiką jį žinojau, — pasakiau. — Tik norėjau ilgėliau čia pabūti.

Man pasirodė, kad jos veidas sušvelnėjo, o gal aš labai norėjau, kad taip būtų.

— Garbė Dievui, kas čia kalba apie išvykimą? — tarpduryje išdygo Augusta. Nė viena nepastebėjome, kada ji atėjo. Augusta griežtai žvilgtelėjo į Džunę. — Lile, niekas nenori, kad išvyktumei. Gyvenk čia, kiek tik panorėsi.

Stovėjau prie Augustos stalo ir čiupinėjau krūvą popierių. Džunė atsikrenkštė.

— Na, man reikia eiti repetuoti, — tarė ir išskubėjo pro duris.

Augusta atsisėdo prie savo darbo stalo.

— Lile, juk žinai, kad visada gali su manimi pasikalbėti.

Aš neatsakiau. Tada ji paėmė mane už rankos ir prisitraukė artyn. Jos glėbys buvo kietas ir kaulėtas, o ne minkštas ir gilus, kaip Rozalinos.

Labai norėjau jai viską papasakoti. Išsitraukti iš palovės krepšį ir parodyti mamos daiktus. Norėjau išimti juodosios Marijos paveikslėlį ir pasakyti: Jis priklausė mano mamai. Jis visai toks, kokius jūs lipdote ant medaus stiklainių. Ant jo užrašyta: „Tiburonas, Pietų Karolina“. Žinau, kad ji buvo čia. Labai norėjau parodyti jai fotografiją ir paklausti: Ar kada nors ją matėte? Neskubėkite atsakyti. Gerai pagalvokite.

Bet dar nebuvau palietusi juodosios Marijos širdies svetainėje, ir kol nebuvau to padariusi, labai bijojau viską papasakoti. Prisiglaudžiau prie Augustos krūtinės, užgniaužiau savyje paslaptį labai bijodama, kad ji ištars: Ne, niekada gyvenime nemačiau šitos moters. O juk taip ir bus. Geriausia nieko nežinoti.

Sunkiai atsistojau.

— Gal eisiu padėti į virtuvę.

Ir neatsigręždama nudūmiau per kiemą.

Tą vakarą, kai kartu su tamsa ėmė svirpauti svirpliai, o Rozalina pritardama jiems knarkė lovelėje, kaip reikiant išsiverkiau. Nė pati nežinau kodėl. Turbūt dėl visko. Todėl, kad nenorėjau meluoti Augustai, nes ji man buvo tokia gera. Todėl, kad Rozalina tikriausiai buvo teisi dėl svajonių pasaulio. Todėl, kad buvo aišku, jog Mergelė Marija nepakeis manęs persikų pašiūrėje, kaip pakeitė Beatričę vienuolyne.

Neilas ateidavo dažniausiai vakare ir sėdėdavo su Džune svetainėje, o mes kambarėlyje per televiziją žiūrėdavome „Bėglius“. Augusta sakydavo norinti, kad bėgliai keliautų toliau, sutiktų ginkluotą žmogų ir tuo viskas baigtųsi.

Per reklamines pertraukėles apsimesdavau, kad einu vandens, tačiau tylomis sėlindavau į svetainę pasiklausyti, apie ką kalba Džunė ir Neilas.

— Būk gera, na, pasakyk, kodėl ne? — vieną vakarą išgirdau Neilą.

— Todėl, kad negaliu, — atsiliepė Džunė.

— Tai ne priežastis.

— Tai vienintelė priežastis.

— Žinai, aš negaliu amžinai laukti, — tarė Neilas.

Laukiau, ką pasakys Džunė. O Neilas, nesulaukęs atsakymo, atsistojo ir išėjo. Eidamas dar priplojo durimis prie sienos mane, besiklausančią jų pašnekesių. Akimirką jis žiūrėjo lyg aš būčiau ji ir išėjo trenkęs paskui save durimis.

Nuskuodžiau atgal į kambarėlį. Pakeliui dar išgirdau, kaip Džunė ėmė kukčioti.

Vieną rytą Augusta pasiuntė mudu su Zaku į kaimą, esantį už šešių mylių, parvežti paskutiniųjų šio medunešio meduvių. Viešpatie, kaip buvo karšta, o kur dar būriai mašalų aplink.

Zakas iš medaus furgono išspaudė visą greitį, maždaug trisdešimt mylių per valandą. Vėjas kedeno mano plaukus ir nešė ką tik nušienauto šieno kvapą.

Pakelės bolavo nuo medvilnės, kurią vėjas išpūtė iš sunkvežimių, važiuojančių į Tiburono valyklą. Zakas pasakė, kad šiemet ūkininkai anksti pasodino ir anksti nuėmė medvilnės derlių, nes augalus puolė sėkliniai straubliukai. Pakelė atrodė apsnigta kaip visas pasaulis, o aš baisiausiai užsinorėjau, kad kiltų pūga ir viską atvėsintų.

Paskui ėmiau fantazuoti, kaip Zakas sustabdo sunkvežimiuką, nes per sniegą jau nebematyti, kur važiuoti, ir prasideda sniego gniūžčių mūšis, mudu mėtomės baltu medvilnės sniegu. Įsivaizdavau, kaip kasame sniego urvą, miegame susiglaudę, kad nesušaltume, o mūsų rankos ir kojos primena juodas ir baltas juostas. Paskutinė fantazija mane taip šokiravo, kad net sudrebėjau. Susigūžiau ir pasijutau išpilta šalto prakaito.

— Kas tau? — paklausė Zakas.

— Nieko, o ką?

— Tu drebi.

— Viskas gerai. Man kartais taip būna.

Nusisukau ir žvelgiau pro langą. Bet nieko gero nepamačiau: laukuose šen bei ten buvo matyti griūvantys mediniai tvartai arba seni, apleisti dažyti namai.

— Ar dar toli? — paklausiau tikėdamasi, kad kelionė taip greitai nesibaigs.

— Tau liūdna ar šiaip kas?

Neatsakiau jam, tik vėpsojau pro purviną langelį.

Kai iš greitkelio išsukome į duobėtą keliuką, Zakas pasakė, kad įvažiavome į misterio Kleitono Foresto žemes. To misterio advokato kontoros laukiamajame klientai gali nusipirkti Juodosios Madonos medaus ir vaško žvakių. Zakas dar buvo atsakingas už medaus bei žvakių pristatymą. Pinigus atsiimdavo, kai prekės būdavo parduotos.

— Misteris Forestas leidžia man pasidairyti po savo kontorą, — paaiškino jis.

— Oho.

— Jis man papasakoja apie laimėtas bylas.

Mes patekome į provėžą, ir automobilį taip supurtė, kad trenkėmės galvomis į stogą. Tai visai sujaukė mano nuotaiką. Ėmiau juoktis, lyg kažkas kutentų pažastis. Kuo smarkiau trankiau galvą, kuo labiau ją skaudėjo, tuo linksmiau man buvo. Juokiausi lygiai taip, kaip Mėja verkia.

Iš pradžių Zakas taikė į provėžas norėdamas mane pralinksminti, o paskui susinervino, nes aš niekaip negalėjau liautis. Jis atsiduso ir sulėtino greitį, kad mūsų taip nepurtytų.

Pagaliau viskas praėjo. Prisiminiau, kaip malonu buvo nualpti per Marijos Dukterų susirinkimą ir pagalvojau, kaip labai norėčiau atsijungti čia, automobilyje. Pavydėjau vėžliams, kad jie turi šarvus ir gali pasislėpti, kada tik nori.

Jaučiau Zako kvėpavimą, marškinėliais aptemptą krūtinę, ant vairo uždėtą ranką. Aštrų, tamsų žvilgsnį. Jo odos paslaptingumą.

Buvo kvaila galvoti, kad už to kažkas slypi, kad galima susižavėti juodaodžiu. Aš nuoširdžiai tikėjau, kad to negali būti, kaip vanduo negali tekėti į kalną arba druska negali būti saldi. Tai gamtos įstatymas. Tikriausiai tai paprasčiausias susižavėjimas, kurio negali būti. O gal troškimas priešgyniauti, kai malonu nepaisyti taisyklių, pagal kurias gyvename ir mirštame. Kalbi apie tai, ko niekada nebus, — pasakė Zakas.

Jis sustabdė medaus furgoną netoli nuo dvidešimties avilių, sustatytų medžių tankumyne. Vasarą čia bitėms buvo pavėsis, o žiemą — užuovėja. Bitės buvo daug gležnesnės negu maniau. Jeigu jų nepražudydavo erkės, tai padarydavo pesticidai arba blogas oras.

Zakas išlipo ir iš sunkvežimiuko galo ištraukė visokių priemonių: skrybėlių, papildomų meduvių, naujų korių ir dūminę, kurią padavė man uždegti. Vaikščiojau tarp skirbenių ir laukinių azalijų, žirgliojau per sparnuotųjų skruzdėlių skruzdėlynus ir mojavau dūmine, kol Zakas kilnojo avilių dangčius ir žvilgčiojo į vidų ieškodamas pilnų korių.

Jis dirbo kaip žmogus, iš prigimties mylintis bites. Negalėjau patikėti, kad jis galėtų būti toks švelnus ir geraširdis. Zakas iškėlė vieną korį, iš kurio varvėjo slyvų spalvos medus.

— Jis purpurinis! — nustebau.

— Kai oras būna labai karštas, o gėlės išdžiūsta, bitės siurbia šeivamedžio uogas. Nuo jų medus tampa mėlynai raudonas. Už purpurinio medaus stiklainį žmonės mokės po du dolerius.

Zakas įkišo pirštą į korį, pakėlė mano tinklelį ir pridėjo man prie lūpų. Išsižiojau ir nučiulpiau jo pirštą. Nuoširdi šypsena nuslinko jo veidu, o karštis nutvilkė mano kūną. Zakas palinko prie manęs. Norėjau, kad jis nusiimtų nuo veido tinklelį ir pabučiuotų mane, žinojau, kad jis taip pat šito nori, nes negalėjome atitraukti vienas nuo kito akių. Taip ir stovėjome, kol bitės ėmė zvimbti aplink mūsų galvas it keptuvėje čirškanti bekoniena. Šitas garsas man jau neatrodė pavojingas. Supratau, kad pavojinga yra tai, prie ko esi pripratusi.

Tačiau, užuot mane pabučiavęs, Zakas nuėjo prie kito avilio ir sukosi toliau. Dūminė užgeso. Sekiojau paskui jį, tačiau nė vienas neištarėme nė žodžio. It liežuvius prariję, sukrovėme pilnus medaus korius į medaus sunkvežimiuką ir nesikalbėjome, kol privažiavome miesto ribas.

TIBURONAS, 6 502 gyventojai

Vilifredos Marčant namas

— Kas tokia Vilifreda Marčant? — paklausiau beviltiškai bandydama nutraukti tylą ir viską grąžinti į senas vėžes.

— Nori pasakyti, kad nieko nesi girdėjusi apie Vilifredą Marčant? — nustebo Zakas. — Ji — vienintelė rašytoja moteris, gavusi Pulicerio premiją už tris knygas apie Pietų Karolinos lapuočius medžius.

— Ji nelaimėjo jokios Pulicerio premijos, — sukikenau.

— Geriau jau patylėk. Tiburone Vilifredos Marčant knygos prilygsta Biblijai. Kiekvienais metais švenčiame Vilifredos Marčant dieną, mokyklos sodina medžius. Ji visuomet dėvi šiaudinę skrybėlę ir nešiojasi pintinėlę su rožių žiedlapiais, kuriuos dalija vaikams.

— Negali būti, — prieštaravau.

— Gali. Mis Vilė labai keista.

— Lapuočiai medžiai turbūt labai įdomi tema. Bet man labiau patiktų rašyti apie žmones.

— O taip, aš visai pamiršau, — šyptelėjo Zakas. — Tu busimoji rašytoja. Tu ir mis Vilė.

— Sakai taip, lyg netikėtum, kad sugebėčiau rašyti.

— Aš taip nesakiau.

— Bet taip galvojai.

— Ką čia šneki? Nieko aš negalvojau.

Nusisukau ir žvelgiau pro langą. Masonų ložė, Karšti pasiūlymai pirkti naudotus automobilius, Firestone padangų parduotuvė.

Zakas sustojo prie sustojimo ženklo šalia Diksi kavinės. Ji buvo įsikūrusi beveik priešais Trijų apygardų galvijų kompaniją. Kažkodėl tai mane supykdė. Įdomu, kaip žmonės gali pusryčiauti, pietauti ir vakarieniauti šitoje galvijų smarvėje — juk jie turi užsikišti nosis. Norėjau sušukti per langą: „Kodėl nevalgote savo nelaimingos pusryčių košės kur nors kitur? Juk čia visur dvokia galvijų mėšlu.“

Man pasidarė bloga nuo to, kad žmonės gyvena čia, valgo kukurūzų košę ir uosto mėšlo kvapą. Ėmė graužti akis.

Zakas pervažiavo sankryžą. Jaučiau į pakaušį įsmeigtas jo akis.

— Pyksti ant manęs? — paklausė.

Norėjau pasakyti: Taip, tikrai pykstu, nes tu manai, kad aš nieko neverta. Tačiau pasakiau visai ką kita, ir tai buvo neįtikėtinai kvaila.

— Aš niekada niekam nemėtyčiau rožių žiedlapių, — ištariau ir neišlaikiau nepravirkusi — panašiai kaip skęstantis žmogus, kuris gaudo orą ir prunkščia.

Zakas sustojo šalikelėje:

— Viešpatie šventas! Kas tau pasidarė?

Jis viena ranka mane apkabino ir prisitraukė per sėdynę artyn.

Galvojau, kad viskas dėl prarastos ateities, tos, kuria tikėti mane skatino misis Henri ir jos knygos, vasaros skaitiniai ir kalbos apie Kolumbijos universiteto stipendiją. Tačiau dabar, sėdėdama taip arti Zako, supratau, kad verkiu dėl to, kad jis turi tą žavingą duobutę ant skruosto, kuri man taip patinka, todėl, kad kas kartą į jį pažvelgus mane apima karštas mielas jausmas, tarsi suparalyžiuojantis nuo juosmens iki kelių, dėl to, kad buvau normali mergaitė ir dar jaučiau, jog grimztu į neviltį. Supratau, kad verkiu dėl jo, dėl Zako.

Padėjau galvą jam ant peties ir pagalvojau, kaip jis gali mane pakęsti. Per vieną trumpą rytmetį aš kvatojausi kaip beprotė, elgiausi kaip pasileidėlė, skystablauzdė, savigaila ir dar isteriška verksnė. Jeigu būčiau norėjusi parodyti jam savo blogiausias savybes, šįryt būčiau net persistengusi.

Zakas mane priglaudė ir prašneko į plaukus:

— Viskas bus gerai. Vieną dieną tu tapsi puikia rašytoja.

Pastebėjau, kad jis skubiai apsidairė.

— O dabar grįžk į savo vietą ir nusišluostyk ašaras, — paliepė ir įdavė grindų skudurą, atsiduodantį benzinu.

Kai grįžome į medaus namelį, radome tik Rozaliną. Ji rinkosi savo drabužius ir ruošėsi persikraustyti į Mėjos kambarį. Manęs nebuvo tik dvi valandas, tačiau ir per jas visas mūsų gyvenimas spėjo apsiversti.

— Kodėl tu turi ten miegoti? — paklausiau.

— Todėl, kad naktį Mėja ir savęs išsigąsta.

Rozalina gavo dvigulę lovą, jos daiktams teko Mėjos spintos apatinis stalčius, ir ji galėjo pirštų galais vaikštinėti į tualetą.

— Negaliu patikėti, kad paliksi čia mane vieną! — sušukau.

Zakas sugraibė rankeną ir skubiai nuvairavo sunkvežimiuką į pakraštį, kad galėtų kuo greičiau iškrauti medų. Manau, kad šiandien jam jau užteko moteriškų emocijų.

— Aš nepalieku tavęs. Aš tik pasiimu čiužinį, — aiškino Rozalina kišdama dantų šepetėlį ir „Raudonosios Rožės“ tabaką į kišenę.

Sukryžiavau rankas ant krūtinės. Palaidinė tebebuvo drėgna nuo visų mano ašarų:

— Na ir gerai. Ir eik. Man vis vien.

— Lile, šita lovelė netinka mano nugarai. O jeigu nepastebėjai, jos kojos visai sulinko. Dar savaitė ir ji subyrės. Tu puikiai išsiversi ir be manęs.

Mano širdis sustojo. Puikiai be jos apsieisiu. Apie ką čia ji šneka?

— Aš nenoriu pabusti iš svajonių pasaulio, — pasakiau. Nebegalėjau ištarti nė žodžio, jie vartėsi ir blaškėsi mano gerklėje.

Rozalina atsisėdo ant lovelės, kurios aš baisiausiai nekenčiau, nes tik dėl jos Rozalina dabar kraustosi į Mėjos kambarį. Rozalina apkabino mane.

— Žinau, kad nenori. Būsiu čia, kai tik tau manęs prireiks. Aš tik miegosiu Mėjos kambaryje, bet niekur nedingsiu.

Ji dar paplekšnojo man per koją kaip senais gerais laikais. Paplekšnojo ir nieko nesakė. Tylėjau ir aš. Dabar jaučiausi taip, kaip tada, kai policininkas susodino mudvi į savo automobilį ir vežė į nuovadą. Lyg be šių plekšnojimu aš nebūčiau aš.

Palydėjau Rozaliną su daiktais į rausvąjį namą ketindama apžiūrėti jos naująjį kambarį. Užlipome laiptais į verandą. Joje sūpynėse, kabančiose ant dviejų grandinių, sėdėjo Augusta. Ji sūpavosi gerdama apelsinų gėrimą ir skaitydama naują knygą, kurią parsinešė iš kilnojamosios bibliotekos — knygomobilio, kaip aš vadinau. Kryptelėjau perskaityti antraštės. „Džeinė Eir“.

Kitame verandos gale Mėja gręžė ką tik išskalbtus drabužius. Naujutėlė rausva Lady Kenmore gyveno verandoje, nes virtuvėje nebuvo laisvos vietelės. Televizijos reklamose moterys, skalbiančios su Lady Kenmore, vilkėdavo vakarinėmis suknelėmis ir atrodydavo patenkintos gyvenimu. O Mėja buvo sukaitusi ir pavargusi. Ji nusišypsojo, kai Rozalina su daiktais ėjo pro šalį.

— Ar nieko tokio, kad Rozalina persikrausto čia? — paklausė Augusta guldydama knygą ant pilvo.

Ji siurbtelėjo gėrimo, palietė ranka vėsų stiklą ir prispaudė delną prie kaklo.

— Manau, kad ne.

— Mėja geriau miegos, kai šalia bus Rozalina, — paaiškino ji. — Ar ne, Mėja?

Žvilgtelėjau į Mėją, tačiau atrodė, kad per skalbyklės riaumojimą ji neišgirdo klausimo.

Staiga labai panorau eiti paskui Rozaliną ir pažiūrėti, kaip ji sutalpins savo drabužius į Mėjos spintą. Pažvelgiau į Augustos knygą.

— Apie ką ta knyga? — paklausiau manydama, kad palaikau nereikšmingą pokalbį. Vargeli, kaip aš klydau.

— Apie mergaitę, kurios mama mirė, kai ji buvo visai mažytė, — atsakė Augusta. Ir taip pažiūrėjo į mane, kad net mano skrandis apsivertė; taip pat, kaip ir tąkart, kai pasakojo istoriją apie Beatričę.

— Kas nutiko tai mergaitei? — pasidomėjau stengdamasi atrodyti rami.

— Aš dar tik pradėjau skaityti, — atsakė Augusta. — Bet šiuo metu ji jaučiasi labai sutrikusi ir liūdna.

Pasisukau ir pažvelgiau į kiemą. Džunė ir Neilas skynė pomidorus. Žiūrėjau į juos, kol sucypė skalbyklės rankenėlė. Girdėjau, kaip drabužiai nuo volelių krenta į dubenį. Ji žino, — pagalvojau. — Ji žino, kas aš esu.

Ištiesiau rankas, lyg stumčiau kažkokias nematomas oro sienas, pažvelgiau žemyn ir sugavau ant grindų savo šešėlį: liesa mergaičiukė nuo drėgmės susiraičiusiais plaukais, ištiesusi rankas ir iškėlusi delnus tarsi norėtų sustabdyti abiejų krypčių eismą. Norėjau pasilenkti ir ją pabučiuoti, kad ji tokia maža ir ryžtinga.

Kai vėl pažvelgiau į Augustą, ji tebežiūrėjo į mane lyg lauktų, ką pasakysiu.

— Tai gal aš eisiu pažiūrėti, kaip atrodo naujoji Rozalinos lova, — sumurmėjau.

Augusta paėmė knygą į rankas. Taigi ir viskas. Akimirka praėjo, o man liko jausmas, kad ji viską žino. Taip ir nesupratau: iš kur Augusta Bautrait galėjo viską apie mane sužinoti?

Maždaug tuo pačiu metu Džunė ir Neilas kaip pirmokai pradėjo kieme mėtytis pomidorais. Kažką šaukė Džunė, kažką šaukė ir Neilas.

— Oho, — nustebo Augusta, pasidėjo knygą ir atsistojo.

— Kodėl nenori visko palikti taip, kaip yra? — riktelėjo Džunė. — Kodėl mes visada grįžtame prie to paties? Įsikalk sau į galvą: aš nesiruošiu tekėti! Nei vakar, nei šiandien, nei kitąmet!

— Ko tu bijai? — paklausė Neilas.

— Jeigu nori žinoti, aš nieko nebijau.

— Tuomet esi pati savanaudiškiausia kalė, kokią tik esu sutikęs, — metė Neilas ir nuėjo prie savo automobilio.

— O Viešpatie! — atsiduso Augusta.

— Kaip drįsti mane taip vadinti? — supyko Džunė. — Grįžk čia. Nenueik, jeigu kalbu su tavimi!

Tačiau Neilas nestabtelėjo, nė nežvilgtelėjo per petį. Pastebėjau, kad Zakas nustojo krovęs meduves į karutį ir žiūri purtydamas galvą, lyg negalėtų patikėti esąs liudininkas dar vienos scenos, atskleidžiančios žmonių ydas.

— Jeigu dabar išeisi, atgal kelio nebebus, — pagrasino Džunė.

Neilas įsėdo į automobilį, o Džunė staiga ėmė bėgti nešdamasi pomidorus. Metė vieną. Tekšt! Tiesiai į langelį. Antrasis ištiško į durelių rankenėlę.

— Niekada daugiau čia nesirodyk! — suriko ji. Neilas nuvažiavo palikęs sutraiškytus pomidorus.

Mėja susmuko ant grindų. Ji labai verkė ir atrodė tokia įskaudinta, kad aš beveik galėjau įžiūrėti švelniai rausvas dėmes po jos šonkauliais. Mudvi su Augusta nuvedėme ją prie sienelės, o Mėja šimtąjį kartą ant lapuko užrašė „Džunė ir Neilas“ ir įkišo jį tarp akmenų.

Likusią dienos dalį dirbome prie meduvių, kurias mudu su Zaku pargabenome. Sustatytos šešiais aukštais, medaus namelyje jos atrodė kaip miniatiūrinis medaus namelis. Augustos nuomone, tai buvo panašu į Bičių miestą.

Medsukiu išvarėme dvylika reisų — nuo atakiavimo iki pilstymo į talpyklą. Augusta nemėgo ilgai laikyti medaus, nes jis prarasdavo skonį. Ji sakė, kad turime baigti per dvi dienas. Periodą. Na, bent jau nereikėjo laikyti medaus specialioje šiltoje patalpoje, kad nesikristalizuotų. Čia karšta buvo visur. Kartais ir Karolinoje pasitaiko gerų dalykų.

Aš jau galvojau, kad šios dienos darbai baigti ir galėsime eiti vakarieniauti bei kalbėti vakarinių maldų su rožiniais. Tačiau pasirodė, kad tai tik pradžia. Augusta liepė sukrauti tuščias meduves ir nunešti į mišką, kad bitės suskristų ir atliktų didįjį valymą. Ji negalės laikyti meduvių per žiemą, kol bitės neišvalgė iš korių medaus likučių. Augusta sakė, kad medaus likučiai pritraukia tarakonus. Bet iš tikrųjų, aš galvojau, jai patiko lepinti savo bites, žiūrėti, kaip jos suskrenda į meduves kaip į naujai atrastą medaus rojų.

Visą laiką mums dirbant stebėjausi, kaip įsimylėję žmonės sukvailėja. Kad ir aš pati. Atrodė, kad dabar galvoju apie Zaką keturiasdešimt minučių per valandą. Nors Zakas buvo man nepasiekiamas. Pakartojau sau penkis šimtus kartų: Zakas man nepasiekiamas. Bet galiu atvirai pasakyti: tie žodžiai buvo pačios geriausios malkos meilės laužui.

Buvo labai keista naktį likti vienai medaus namelyje. Ilgėjausi Rozalinos knarkimo kaip ilgimasi vandenyno bangų ošimo, kai įpranti miegoti prie vandens. Nes supratau, kaip jis mane paguosdavo. Tyla keistai ir garsiai spengė, kad, rodėsi, tuojau sprogs ausų būgneliai.

Nežinau, ar dėl tuštumos, tvankumos ir karščio, ar dėl to, kad dar tebuvo devinta valanda, niekaip negalėjau užmigti, nors jaučiausi labai pavargusi. Nusiklojau antklodę, nusivilkau palaidinę ir atsiguliau nuoga ant drėgnų paklodžių. Mėgau nuogumo jausmą. Švelnus, malonus vėsos ir laisvės pojūtis.

Įsivaizdavau, kad girdžiu, kaip kieme sustojo automobilis. Įsivaizdavau, kad tai Zakas, ir dabar tamsoje jis artinasi prie medaus namelio. Nuo šios minties sutankėjo mano kvėpavimas.

Atsikėliau ir tamsoje nuslinkau prie sieninio veidrodžio. Blanki šviesa krito pro atvirą langą, glostė mano odą. Atrodė, kad šviesos aureolė juosia ne tik mano galvą, bet ir pečius, juosmenį bei kojas. Aš mažiausiai buvau verta aureolės, tačiau rankomis suėmusi krūtis atidžiai apžiūrinėjau save, studijuodama rausvai rudus spenelius, juosmens išlinkimą, švelnias ir ryškias linijas. Pirmą kartą pasijutau esanti daugiau nei susivėlusi mergiūkštė.

Užsimerkiau ir krūtinėje galiausiai pratrūko atviras jausmų kamuolys. Viskas taip susimaišė — vieną akimirką svajojau apie Zaką, o kitą jau ilgėjausi mamos, girdėjau ją sakant: Lile, mano mergaite. Tu mano gėlelė.

Kai atsisukau į langą, ten nieko nebuvo. Nieko, ko laukiau, kad būtų.

Po dviejų dienų, kai jau buvome galutinai nusivarę dorodami likusį medų, pasirodė Zakas ir padavė man gražiausią pasaulyje užrašų knygelę — žalią su rožių pumpuriukais. Jis pasitiko mane išeinančią iš rausvojo namo.

— Čia tau, — ištarė. — Gali pradėti rašytojos karjerą.

Tą akimirką supratau, kad gyvenime neturėsiu geresnio draugo už Zakarį Teilorą. Apsivijau jį rankomis ir prigludau prie jo krūtinės. Jis tik ištarė „Oooo“, bet po akimirkos ir jo rankos apglėbė mane. Taip ir stovėjome iš tikrųjų apsikabinę. Zako rankos slidinėjo mano nugara aukštyn ir žemyn, kol aš visai apsvaigau.

Pagaliau jis išsilaisvino iš mano glėbio.

— Lile, tu man patinki labiau už kitas mergaites, bet turi suprasti, kad yra žmonių, kurie užmuštų tokius berniukus kaip aš vien dėl to, kad žiūrime į tokias mergaites kaip tu.

Nesusivaldžiau nepalietusi jo veido, tos vietos, kurioje atsiranda duobutė.

— Man labai gaila, — ištariau.

— Taip. Man irgi, — atsakė jis.

Ištisomis dienomis visur nešiojausi knygutę ir nuolatos rašiau. Sukurpiau istoriją, kaip Rozalina sublogo aštuoniasdešimt penkiais svarais, kad dabar ji atrodanti liekna ir niekas negalėtų jos pastatyti policijos nuovadoje prie įtariamųjų linijos. Kita istorija buvo apie Augustą — kaip ji važinėja medomobiliu, panasiu į knygomobilį, tik ji dalija ne knygas, o stiklainius medaus. Bet man mieliausia istorija buvo apie Zaką — kaip jis tampa subinspardžiu advokatu ir televizija rodo apie jį serialą, kaip ir apie Perį Meisoną. Vieną dieną per priešpiečius ją perskaičiau Zakui. Jis klausėsi išsižiojęs kaip vaikas.

— Slėpkis, Vilifreda Marčant, — tepasakė.

AŠTUNTAS SKYRIUS

Bitės darbininkės priklauso ne tik nuo fizinio kontakto su šeima. Joms dar reikia socialinės partnerystės ir paramos. Atskirkite bitę darbininkę nuo jos seserų, ir ji netrukus mirs.

„Motinėlė turi mirti: ir kitos bičių ir žmonių istorijos“

Augusta nuplėšė liepos mėnesio lapelį nuo sieninio kalendoriaus, kabančio prie jos stalo medaus namelyje. Norėjau jai priminti, kad liepa tęsis dar penkias dienas, bet nusprendžiau, kad ji tai žino. Tiesiog Augusta norėjo, kad liepa kuo greičiau baigtųsi ir prasidėtų rugpjūtis, jos mėnuo. Kaip birželis priklausė Džunei, o gegužė — Mėjai.

Augusta man papasakojo, kad vaikystėje, kai ateidavo jų vardo mėnesiai, mama atleisdavo jas nuo namų ruošos, jos galėdavo valgyti mėgstamiausius patiekalus, net jeigu jie ir kenkė dantims, ir eiti miegoti visa valanda vėliau, o tą laiką leisti kaip širdis geidžia. Augusta pasakojo, kad jos širdis geisdavo skaityti, taigi ji visą mėnesį svetainėje tysodavo ant sofos tyloje skaitydama, o seserys eidavo miegoti. Pasiklausiusi Augustos pasakojimo, supratau, kad tai gražiausi jos jaunystės prisiminimai.

Paskui ilgai galvojau, kurio mėnesio vardu aš norėčiau būti pavadinta. Pagaliau išsirinkau spalį — galėčiau būti Oktobrė39.

Auksinis mėnuo, oras maloniai šiltas, o iš mano inicialų O. O. — Oktobrė Ouvens — išeitų įdomi monograma. Įsivaizdavau, kaip visą mėnesį pusryčiams valgau trisluoksnį šokoladinį pyragą, einu miegoti valandą vėliau ir visą tą laiką rašau intelektualius apsakymus bei eilėraščius.

Pažvelgiau į Augustą, stovinčią prie stalo ir rankoje laikančią liepos mėnesio kalendoriaus lapelį. Ji vilkėjo balta suknele, o dirželio vietoje ryšėjo žaliosios citrinos spalvos šalikėlį. Taip ji atrodė ir pačią pirmąją dieną, kai atėjome į šiuos namus. Šalikėlis buvo tiesiog skoningas akcentas ir viskas. Sau po nosimi Augusta niūniavo jų dainelę: „Ant mano kapo pastatyk avilį, tegu medus mane merkia.“ Galvojau, kad ji būtų gera, tiesiog nuostabi mama.

— Gerai, Lile, — tarė man, — reikia suklijuoti etiketes ant šių medaus stiklainių. O esam tik mudvi.

Zakas išvežė medų į miesto prekyvietes ir dar turėjo surinkti praėjusio mėnesio pelną. „Medaus pinigai“. Taip Zakas juos vadino. Nors didžioji medaus potvynio banga jau buvo nuslūgusi, bitės vis dar dirbo savo darbą ir siurbė nektarą. (Bandyk nebandęs, bet neuždrausi bitėms dirbti.) Zakas sakė, kad Augustos medus atneša penkiasdešimties centų pelną nuo svaro. Mano nuomone, ji turėtų maudytis piniguose. Bet nepastebėjau, kad gyventų kokiuose nors rausvuose rūmuose.

Lūkuriuodama, kol Augusta atidarys dėželę su naujomis Juodosios Madonos etiketėmis, tyrinėjau korio gabaliuką. Žmonės nė nenutuokia, kokios bitės protingos. Jos protingesnės ir už delfinus. Bitės puikiausiai išmano geometriją: be liniuotės iš kruopelyčių eilė po eilės tiksliai tiksliai sulipdo šešiakampius. Paprasčiausią gėlių nektarą jos paverčia stebuklu, kurį kiekvienas žmogui mielai tepa ant sausainio. Aš pati asmeniškai buvau liudininkė, kaip per penkiolika minučių penkiolika tūkstančių bičių surado Augustos paliktas išvalgyti tuščias meduves. Savąja bičių kalba jos perdavė viena kitai žinią. Bet svarbiausias dalykas — jos dirba, kol numiršta. Kartais taip ir norisi joms pasakyti: Atsipūskite, pailsėkite, jūs nusipelnėte poilsio.

Kol Augusta dėželėje ieškojo etikečių, aš perskaičiau atgalinį adresą: Šventosios Mergelės vienuolyno dovanų parduotuvė, pašto dėžutė Nr. 45, St. Polas, Minesota. Iš stalo stalčiaus Augusta dar ištraukė storą voką ir papylė krūvą dar kitokių, mažesnių etikečių, ant kurių buvo atspausdinta: JUODOSIOS MADONOS MEDUS — Tiburonas, Pietų Karolina.

Aš turėjau kempinėle sudrėkinti abi etiketes ir paduoti jas Augustai, o ši lipdė jas ant stiklainio. Akimirką dvejojau imti juodosios Marijos paveikslėlį, kurį tiek daug kartų apžiūrinėjau mamos priklijuotą prie medinės lentelės. Grožėjausi įmantriu auksiniu Marijos šalių, puoštu raudonomis žvaigždėmis. Jos akys buvo paslaptingos, švytinti oda — tamsiai ruda, tamsesnė už skrebutį ir atrodė lyg patepta sviestu. Kiekvieną kartą, kai pagalvodavau, kad mano mama žiūrėjo į tą patį paveikslėlį, mano krūtinėje kažkas suspurdėdavo.

Bijojau net įsivaizduoti, kas būtų nutikę, jeigu tą dieną Frogmoro troškinių universalinėje parduotuvėje ir restorane nebūčiau pamačiusi Juodosios Madonos paveikslėlio. Dabar tikriausiai nakvočiau visų Pietų Karolinos upelių pakrantėse. Gerčiau šaltinių vandenį kartu su karvėmis. Šlapinčiausi už kininių melijų krūmų ir svajočiau apie tualetinio popieriaus malonumus.

— Tikiuosi, kad teisingai mane suprasite, — pasakiau. — Bet aš niekada dar nebuvau mačiusi tamsiaodės Mergelės Marijos.

— Tamsiaveidė Marija nėra kažkas neįprasta, kaip tau atrodo, — atsakė Augusta. — Europoje — Prancūzijoje ir Ispanijoje — jų yra šimtai. Ta, kuria mes pavadinome savo medų, sena kaip kalnai. Tai Juodoji Madona iš Brezničaro Bohemijoje.

— Iš kur jūs viską žinote? — pasidomėjau.

Augusta pasirėmė rankomis ir nusišypsojo prisiminusi gražias, seniai praėjusias dienas.

— Tikriausiai viskas prasidėjo nuo mano mamos šventųjų paveikslėlių. Kaip gera katalikė, ji juos kolekcionavo; na, žinai, tuos paveikslėlius su šventųjų atvaizdais. Ji keitėsi jais, kaip berniukai keičiasi beisbolo kortelėmis, — Augusta skambiai nusijuokė. — Ji turėjo daugybę Juodosios Madonos atvaizdų. Mėgdavau žaisti su jos paveikslėliais, ypač su Juodosiomis Madonomis. O kai pradėjau lankyti mokyklą, perskaičiau viską, ką radau apie jas. Taip sužinojau ir apie Juodąją Brezničaro Madoną Bohemijoje.

Bandžiau pasakyti „Brezničaras“, bet liežuvis susipynė.

— Niekaip negaliu ištarti jos vardo, bet man patinka jos atvaizdas, — pasakiau ir sudrėkinau lapelio nugarėlę. Žiūrėjau, kaip Augusta lipdo jį prie stiklainio, apačioje prideda kitą. Ji tai darė kokį dešimt tūkstančių kartų.

— O kas dar tau patinka, Lile?

Dar niekas manęs šito neklausė. Kas man patinka? Iš karto galėčiau pasakyti, kad man patinka mano mamos nuotrauka, kurioje ji stovi atsirėmusi į automobilį, o jos plaukai panašūs į manuosius; dar man patinka jos pirštinaitės ir neištariamu vardu jos juodosios Marijos paveikslėlis. Tačiau viską nutylėjau.

— Na, aš myliu Rozaliną, man patinka rašyti apsakymus ir eilėraščius. Tik leiskite man rašyt! — ir daugiau nieko nereikės, — pasakiau.

O kas dar? Turėčiau gerai pagalvoti.

Patylėjusi pridūriau:

— Gal tai nuskambės kvailai, bet po pamokų man labai patikdavo į kokakolos butelį įsiberti sūdytų riešutų. O kai jį ištuštindavau, labai patikdavo išsiaiškinti, iš kur jis atkeliavo.

Vieną kartą radau butelį iš Masačūsetso! Laikiau jį kaip simbolį, kad gyvenime galėčiau taip toli nukeliauti.

— Dar man patinka mėlyna spalva — tikra ryškiai mėlyna spalva, tokia kaip Mėjos skrybėlaitė, kurią ji buvo užsidėjusi per Marijos Dukterų susirinkimą. O kai atvykau čia, išmokau mylėti bites ir pamėgau medų.

Norėjau pridurti: „Ir jus, aš myliu ir jus“, bet susidrovėjau.

— Ar žinai, kad vienoje eskimų kalbų yra trisdešimt du žodžiai meilei pavadinti? — paklausė Augusta. — O mes teturime vieną žodį40. Kokie mes riboti. Beveik tuo pačiu žodžiu tu gali pasakyti, kad tau patinka Rozalina ir kokakola su riešutais. Apmaudu, ar ne, kad turime tiek mažai žodžių?

Linktelėjau galvodama, ar yra dalykų, kurių Augusta nežino. Tikriausiai taip ilgai vakarodama savo mėnesį ji perskaitė ir apie eskimus.

— Manau, kad reikėtų sugalvoti daugiau žodžių, — tarė ji ir nusišypsojo. — Žinai, aš irgi labai mėgstu žemės riešutus kokakoloje. Ir mėlyna — mano mėgstamiausia spalva.

Ar kada nors teko girdėti posakį: „To paties lizdo paukščiai?“ Štai taip pasijutau tą akimirką.

Darbavomės prie stiklainių su nišų medumi, kurį mudu su Zaku surinkome Kleitono Foresto ūkyje. Dar buvo keletas stiklainių purpurinio medaus iš šeivamedžių uogų. Jo puiki spalva derėjo prie Bohemijos Madonos odos, švytinčios auksinio medaus atspalviais. Tik gaila, kad to purpurinio medaus ji turėjo labai nedaug.

— Kaip sugalvojote dėti Juodąją Madoną ant savo medaus? — paklausiau.

Man buvo smalsu nuo pirmos dienos. Paprastai medus žmonėms asocijuojasi su meškinais.

Augusta susikaupė nejudėdama, laikydama rankose stiklainį, žvelgė tarsi tai būtų premijos vertas atsakymas.

— Gaila, kad nematei Marijos Dukterų, kai jos išvydo šitą etiketę. Žinai, pažiūrėjusios į ją, jos pirmą kartą gyvenime suprato, kad tamsi oda irgi gali atrodyti dieviškai. Matai, Lile, kiekvienam žmogus reikia Dievo, kuris būtų į jį panašus.

O aš labai gailėjausi, kad nemačiau Marijos Dukterų, kai jos pastebėjo tą didį atradimą. Įsivaizdavau, kaip jos aikčioja ir kinkuoja savo puikiąsias skrybėles. O aplink plaikstosi plunksnos.

Kartais jusdavau, kad viena mano koja ima krutėti. Pagalvojau, kad vieną kartą imsiu ir visai ją išsisuksiu. Rozalina mano koją vadino „nenuorama“. Taigi nuleidusi akis pastebėjau, kad mano koja ėmė dar greičiau krutėti. Paprastai tai nutikdavo vakare, kai melsdavomės priešais Kančių Dievo Motiną. Atrodė, kad mano koja nori atsikabinti ir konga ritmu suktis po kambarį.

— O kaip jūsų svetainėje atsirado juodosios Marijos statula? — paklausiau.

— Negaliu tiksliai pasakyti. Tik žinau, kad ji kažkaip atsirado mūsų šeimoje. Prisimeni istoriją, kaip Obedajas atnešė ją į šventyklą, kaip vergai tikėjo, jog Marija pasirodė, kad gyventų kartu su jais?

Linktelėjau. Prisiminiau kiekvieną smulkmeną. Išgirdusi tą istoriją, šimtus kartų mačiau ją mintyse. Regėjau, kaip Obedajas klaupiasi į purvyną, kaip lenkiasi priešais upės atneštą statulą. Statula išdidžiai stovi maldos namuose. Mūsų Dievo Motinos kumštis iškeltas ir žmonės plūsta, kad paliestų jos širdį, kad pasisemtų stiprybės gyventi toliau.

— Taigi, — tarė Augusta klijuodama etiketes, — iš tikrųjų senovėje ji tiesiog buvo pritvirtinta laivo pirmagalyje. Tačiau žmonėms reikėjo paguodos ir paramos, todėl jie eidavo pasižiūrėti į ją. Jie matė Mariją. Viską apgaubė Marijos dvasia. Jos dvasia tikrai yra visur, Lile, tiesiog yra visur. Akmenyse ir medžiuose, ir net žmonėse. Tačiau kartais susitelkia tam tikrose vietose ir kažkaip ypatingai tau nušvinta.

Niekada apie tai negalvojau. Augustos žodžiai mane šokiravo. Pajutau, kad gal nelabai nutuokiu, kokiame pasaulyje gyvenu; kad mano mokytojai taip pat šito nesuprato, nes jie kalbėdavo tik apie anglį, deguonį ir mineralus — apie nuobodžiausius dalykus, kokie tik gali būti. Man šovė mintis, kad pasaulyje slepiasi daugybė Marijų ir daugybė raudonų širdžių, kurias žmonės galėtų glostyti ir liesti, tik mes jų neatpažįstame.

Apklijuotus indelius Augusta sudėjo į kartoninę dėžę ir pastatė ant grindų. Tada atsinešė dar daugiau.

— Bandau tau tik paaiškinti, kodėl žmonės taip gerbia Kančių Dievo Motiną perduodami ją iš kartos į kartą. Žinome, kad kažkada po pilietinio karo ji pateko į mano senelės giminę. Vaikystėje, tada aš buvau dar jaunesnė už tave, mes visos — aš, Džunė ir Mėja, ir Eiprilė dar buvo gyva — visą vasarą praleisdavome pas senelę. Sėdėdavome svetainėje ant kilimėlio, o senolė — mes taip ją vadinome — pasakodavo visokias istorijas. Kai ji baigdavo, Mėja kiekvieną kartą prašydavo: „Senole, papasakok dar kartą“, — ir senolė kartodavo viską nuo pradžios iki pabaigos. Prisiekiu: jeigu priglaustumei stetoskopą man prie krūtinės, išgirstumei mano senolės balsą, pasakojantį tą pačią istoriją.

Mane taip pagavo Augustos pasakojimas, kad nustojau drėkinti etiketes. Labai troškau nešiotis savyje tokią gyvą istoriją, kurią galėčiau išgirsti per stetoskopą. Tik ne tą prisiminimą, kaip nutraukiau savo mamos, o iš dalies — ir savo gyvenimą.

— Gali sykiu drėkinti etiketes ir klausytis, — nusišypsojo Augusta. — Taigi kai senolė mirė, Kančių Dievo Motina atiteko mano mamai. Ji stovėjo mamos miegamajame. Tėčiui tai labai nepatiko. Jis norėjo iškraustyti statulą iš kambario, bet mama pasakė: „Tik per mano lavoną.“ Galvoju, kad mama tik dėl juodosios Marijos tapo katalike, kad galėtų atsiklaupti priešais ją ir nesijaustų keistai. Mes dažnai rasdavome ją besikalbančią su Dievo Motina kaip su artimiausia kaimyne prie saldžios arbatos su ledu stiklinės. Mama kartais erzindavo Dievo Motiną, sakydavo: „Žinai, man atrodo, kad tavyje gyvena mergaitė.“

Augusta padėjo stiklainį. Jos veide atsispindėjo sumišusi širdgėla, šypsena ir ilgesys. Pagalvojau: Ji ilgisi savo mamos.

Lioviausi drėkinusi etiketes nenorėdama jos aplenkti. Kai Augusta vėl pakėlė stiklainį, paklausiau:

— Ar užaugote šiuose namuose?

Norėjau viską apie ją žinoti. Augusta papurtė galvą:

— Ne. Čia užaugo mano mama. Čia aš leisdavau vasaras. Šis namas ir viskas aplink jį priklausė mano seneliams. Senolė buvo bitininkė. Dar ir šiandien bitės gyvena toje pačioje vietoje. Iki jos šiuose kraštuose nė viena moteris nelaikė bičių. Ji visiems kartodavo, kad moterys — daug geresnės bitininkės, nes jos turi ypatingų gebėjimų, kaip tiems gebantiems vabaliukams įskiepyti meilę. Ji sakydavo, kad gebėjimas mylėti išaugo iš meilės vaikams ir vyrams.

Augusta nusijuokė. Aš taip pat.

— Ar senolė išmokė jus, kaip elgtis su bitėmis?

Augusta nusiėmė akinius ir pavalė juos į juosmens šalį.

— Ji mane daug ko išmokė apie bites, ne tik, kaip jas auginti. Ji pasakodavo man apie bites pramanytas istorijas — vieną po kitos.

— Papasakokite ir man vieną, — paprašiau pralinksmėjusi.

Augusta patrynė pirštu kaktą lyg norėdama ištraukti prisiminimą iš kokios nors atminties lentynėlės. Jos akys nušvito.

— Vieną kartą senolė man liepė nueiti prie avilių ir pasiklausyti, kaip bitės dūzgia kalėdinį pasakojimą, tiesiog pažodžiui kartoja Evangelijos pagal Luką žodžius, — pasakė Augusta ir užniūniavo: Marija pagimdė savo pirmagimį, suvyniojo jį į vystyklus ir paguldė į ėdžias.

— Jūs galvojate, kad taip tikrai nutiko? — prunkštelėjau aš.

— Ir taip, ir ne, — atsakė Augusta. — Matai, Lile, kai kurie dalykai tikrai vyksta tiksliai taip, kaip sakoma. O kiti dalykai, pavyzdžiui, šitas, nutinka ne visai taip, bet vis dėlto jie nutinka. Ar supranti, ką noriu pasakyti?

— Nelabai, — ištariau. Nors visai nieko nesupratau.

— Noriu pasakyti, kad bitės iš tikrųjų nedūzgė pažodžiui Evangelijos pagal Luką. Tačiau jeigu turi tokią klausą, gali priglusti prie avilio ir tikrai išgirsi Kalėdų istoriją kažkur giliai savyje. Tu galėsi girdėti tokius paslaptingus dalykus, kokių niekas kitas pasaulyje negirdės. Senolė turėjo tokią klausą. O mano mama šios dovanos nepaveldėjo. Manau, kad palikimas peršoko vieną kartą.

Dabar man knietėjo daugiau sužinoti apie jos mamą.

— Jūsų mama tikriausiai irgi laikė bites? — paklausiau.

Augustai, atrodė, tai patiko.

— Dievulėli, ne. Jos tai visai nedomino. Mama išvažiavo iš čia, kai tik galėjo, ir su pussesere apsigyveno Ričmonde, gavo darbą viešbučio skalbykloje. Prisimeni, pirmą dieną tau sakiau, kad užaugau Ričmonde. Ten gyveno mano tėtis. Jis buvo pirmasis juodaodis Ričmondo dantistas. Mama nuėjo pas jį, nes jai suskaudo dantį.

Minutėlę sėdėjau ir galvojau, koks keistas tas gyvenimas. Jeigu Augustos mamai nebūtų suskaudę danties, dabar jos čia nebūtų. Nebūtų nei Mėjos, nei Džunės, nei Juodosios Medaus Madonos. Ir aš čia nesėdėčiau ir su ja nekalbėčiau.

— Man patiko Ričmondas, tačiau mano širdis visuomet gyveno čia, — tęsė Augusta. — Vaikystėje niekaip negalėdavau sulaukti, kada ateis vasara ir galėsiu čia atvažiuoti. Mirdama senolė visą savo turtą paliko man, Džunei ir Mėjai. Bitininkauju čia jau beveik aštuoniolika metų.

Per medaus namelio langą švystelėjo saulė ir vėl pasislėpė už debesies. Valandėlę sėdėjom gelsvoje tyloje ir dirbome tylėdamos. Bijojau įkyrėti Augustai savo klausimais. Pagaliau neišlaikiau ir paklausiau:

— O ką veikėte Virdžinijoje, kol čia atsikraustėte?

Augusta mestelėjo man pašaipų žvilgsnį, kuris reiškė: Viešpatie, negi tikrai nori viską žinoti?, bet tuojau pat ėmė pasakoti nė akimirkos nenustodama klijuoti etikečių.

— Mokiausi Merilendo juodaodžių mokytojų koledže. Džunė irgi ten mokėsi. Tačiau mums buvo sunku rasti darbą, nes juodaodžiai mokytojai nedaug kur galėjo dirbti. Taigi aš devynerius metus dirbau namų šeimininke. Galiausiai gavau istorijos mokytojos vietą. Šešerius metus dirbau mokytoja, kol persikėlėme čia.

— O Džunė?

Augusta nusijuokė.

— Ar gali įsivaizduoti Džunę prižiūrinčią baltųjų žmonių namus? Ji rado darbą juodaodžių laidojimo namuose, rengdavo kūnus, šukuodavo plaukus.

Mano manymu, tai buvo idealus darbas Džunei. Jai turėjo būti nesunku bendrauti su mirusiaisiais.

— Mėja sakė, kad vieną kartą Džunė vos neištekėjo.

— Teisingai. Maždaug prieš dešimt metų.

— Aš galvojau... — nutilau svarstydama, kaip čia mandagiau paklausti.

— Galvojai, ar kada nors ir aš ketinau tekėti, ar ne?

— Taip, — linktelėjau, — tikrai.

— Aš nutariau visai netekėti. Visas mano gyvenimas ir taip buvo pernelyg suvaržytas, todėl nenorėjau, kad dar kažkas mane ribotų. Ne, Lile, aš apskritai nesu nusistačiusi prieš vedybas. Tik nepritariu tam, kuo tampa santuokinis gyvenimas.

Ne tik santuoka varžo gyvenimą, — pagalvojau. Prisiminiau T.Rėjaus santvarką, o juk mes buvome tik tėvas ir duktė. Lile, įpilk dar arbatos. Lile, nušveisk mano batus. Lile, atnešk sunkvežimio raktus. Nuoširdžiai tikėjausi, kad Augusta turėjo galvoje ne tokią santuoką.

— Ar mylėjote kada nors? — paklausiau.

— Sakyčiau, kad mylėti ir tuoktis yra skirtingi dalykai. Taip, žinoma, kartą mylėjau. Nėra žmogaus, kuris gyvenime nė karto nemylėtų.

— Tai mylėjote jį ne taip stipriai, kad norėtumėte ištekėti?

— Labai jį mylėjau, — nusišypsojo Augusta. — Bet dar labiau mylėjau laisvę.

Klijavome klijavome, kol apklijavome visus stiklainius. Sudrėkinau gausybę etikečių, bet paėmiau dar vieną, perbraukiau kempine per nugarėlę ir prispaudžiau prie savo marškinėlių, per vidurį tarp krūtų.

Augusta pažvelgė į laikrodį ir pranešė, kad mes šauniai padirbėjome ir turime valandą laisvo laiko iki priešpiečių.

— Apeikime bites, — pasiūlė.

Paprastai bites apžiūrinėdavau su Zaku. Su Augusta prie bičių buvau buvusi tik patį pirmąjį kartą. Apsimoviau ilgomis medvilninėmis kelnėmis, kažkada priklausiusiomis Džunei, ir Augustos baltais marškiniais. Rankoves teko atraitoti bent dešimt kartų. Ant galvos užsidėjau džiunglių šalmą ir nuleidau ant veido tinkliuką.

Nuėjome į pagirį už rausvojo mano. Mus lydėjo Augustos istorijos. Aš beveik jaučiau, kad jos gaubia mano pečius kaip koks šalis.

— Aš niekaip negaliu suprasti vieno dalyko, — pradėjau.

— Kokio?

— Jeigu mėlyna yra jūsų mėgstamiausia spalva, tai kodėl taip rausvai nudažėte namą?

Augusta nusijuokė.

— Čia Mėjos išmonė. Mudvi kartu ėjome į parduotuvę pirkti dažų. Įsivaizdavau labai gražią rusvą spalvą, tačiau Mėja negalėjo atplėšti akių nuo šios Karibų žaros. Ji sakė, kad, žiūrėdama į šią spalvą, jaučiasi tarsi šokanti ispanišką flamenką. Tuomet pagalvojau: „Tai pati baisiausia mano matyta spalva, bet jeigu ji taip patinka Mėjai, tai ji turbūt galės gyventi tokiuose namuose. Ir tegu visas miestas mus apkalbinėja.“

— O aš visą laiką galvojau, kad jums patinka rausva spalva, — pasakiau.

Augusta vėl nusijuokė.

— Žinai, Lile, kai kurie dalykai nėra jau tokie labai svarbūs. Pavyzdžiui, namo spalva. Kas ji gyvenimo akivaizdoje? Pradžiuginti kito žmogaus širdį — štai kas svarbu. Žmonės kankinasi dėl to, kad...

— Jie nežino, kas svarbu, o kas nelabai, — labai savimi didžiuodamasi pabaigiau Augustos sakinį.

— Norėjau pasakyti, kad esmė ta, jog jie žino, kas svarbu, bet nenori rinktis. Lile, ar supranti, kaip tai sunku? Aš labai myliu Mėją, tačiau man vis dar sunku susitaikyti su Karibų žara. Sunkiausias pasaulyje dalykas — suvokti, kas svarbu.

Niekur nemačiau nė vienos bitės. Avilys buvo panašus į apleistą kaimą, oras alsavo karščiu. Atrodė, kad avilyje siestos metas. O gal bitelės visai nusikamavo nuo darbo?

— Kur jos? — paklausiau.

Augusta pridėjo pirštą prie lūpų liepdama man tylėti, nusiėmė skrybėlę ir prikišo veidą prie avilio dangčio.

— Paklausyk, — sušnibždėjo.

Aš nusiėmiau savo tinklelį, pasikišau po ranka ir priglaudžiau galvą greta jos. Taip ir stovėjome nosis prie nosies.

— Ar girdi? — paklausė Augusta.

Atsklido garsas. Dūzgesys vis stiprėjo ir garsėjo, lyg kažkas viduje būtų pastatęs virdulį, kuris tuoj tuoj turėjo užvirti.

— Jos lipdo korius, — paaiškino Augusta ir iš jos burnos į mano veidą padvelkė šaltmėčių aromatas. — Šitaip ore dūzgia šimtas tūkstančių sparnelių.

Ji užsimerkė ir paskendo tuose garsuose kaip žmogus, besiklausantis nuostabiausio orkestro muzikos. Pamaniau, kad nebus per vėlu pasakyti, jog dar niekada gyvenime negirdėjau nieko nuostabesnio, net savo geruosiuose namuose. Reikia išgirsti, kad galėtumei įvertinti idealų tono aukštį, dalių harmoniją, kaip kyla ir kinta garsas. Mudvi su Augusta buvome prigludusios prie milžiniškos muzikinės dėžutės.

Tada pusė mano veido ėmė virpėti, tarsi muzika būtų perėjusi į mano poras. Mačiau, kad Augustas oda pulsuoja įvairiausiais rusvais atspalviais. Kai atsitiesėme, mano skruostas dilgsėjo ir perštėjo.

— Klausėmės bičių oro kondicionieriaus, — tarė Augusta. — Daugelis žmonių nė nenutuokia, koks sudėtingas gyvenimas vyksta avilyje. Bitės gyvena savo paslaptingą gyvenimą, apie kurį mes nieko nežinome.

Man labai patiko mintis, kad bitės gyvena paslaptingą gyvenimą, kaip ir aš.

— Kokių dar paslapčių jos turi? — norėjau žinoti.

— Na, pavyzdžiui, kiekviena bitė atlieka savo darbą.

Mes viską išsiaiškinome. Bitės statybininkės lipdo korius. Pasakiau Augustai, kad jos tikriausiai galvose nešiojasi visą matematikos vadovėlį, jeigu nubraižo tokius idealius šešiakampius. Ji nusišypsojo ir atsakė, kad statybininkės tikrai yra puikios matematikės.

Lauko bitės, arba rinkėjos, labai ištvermingos ir turi puikių navigacinių įgūdžių. Jos renka nektarą ir žiedadulkes. Dar viena bičių grupė vadinama laidotuvininkėmis. Jų liūdna pareiga — iš viso avilio surinkti mirusias bites ir palaikyti švarą. Bitės auklės, pasakojo Augusta, — labai puikios auklėtojos, maitina bičių perus. Jos turbūt labiausiai atsidavusios bitelės, panašiai kaip parapijos moterys, kurios sako: „Ne ne, tu valgyk vištos krūtinėlę. Man bus gerai kakliukas ir skilvelis. Tikrai tikrai.“ Vieninteliai avilio vyriškos giminės atstovai yra tranai. Jie tik dykinėja ir laukia, kada galės apvaisinti motinėlę.

— Ir žinoma, — tarė Augusta, — dar yra motinėlė ir jos palydovės.

— Ji turi palydovių?

— O taip, panašiai kaip karalienė turi freilinų. Jos maitina motinėlę, prausia, šildo arba vėsina — daro viską, ko jai reikia. Ji visada apsupta būrio aplink ją šokinėjančių bitelių. Netgi mačiau, kaip palydovės glamonėjo motinėlę.

Augusta vėl užsidėjo skrybėlę ant galvos.

— Manau, kad ir aš norėčiau, jog aplink mane visi šokinėtų, jeigu kasdien, kiekvieną savaitę daugiau nieko nedaryčiau, tik dėčiau kiaušinėlius.

— Tai ji daugiau nieko nedaro? Tik deda kiaušinėlius? — nežinau, ko tikėjausi, nors tikrai nemaniau, kad ji sėdi soste ir visiems įsakinėja.

— Žinai, Lile, dėti kiaušinėlius — pats svarbiausias dalykas. Ji yra kiekvienos avilio bitelės mama, visas avilys priklauso nuo motinėlės gerovės. Nesvarbu, kokios bitės pareigos — ji žino, kad motinėlė yra jų mama. Ji yra tūkstančių mama.

Tūkstančių mama.

Užsidėjau skrybėlę, nes Augusta pakėlė avilio dangtį. Iš jo chaotiškomis spiralėmis taip staiga pliūptelėjo bitės iš avilio, kad net pašokau.

— Nejudėk, — paliepė Augusta. — Prisimink, ką tau sakiau. Nebijok.

Viena bitė atskrido tiesiai į mane, bet atsitrenkė į tinkliuką priešais mano veidą.

— Ji tave švelniai įspėjo, — tarė Augusta. — Kai bitė bumbteli tau į kaktą, tai reiškia: „Aš tave stebiu, todėl būk atsargi“. Siųsk joms meilę ir viskas bus gerai.

Mintyse vis kartojau: Aš jus myliu, aš jus myliu. AŠ JUS MYLIU. Bandžiau tai pasakyti trisdešimt dviem būdais.

Augusta net be pirštinių ištraukė pilnus korius. Ji dirbo, o bitės apspito mus, kaupdamos galią, kol pagaliau švelnus vėjelis padvelkė mums į veidus. Tai man priminė tą kartą, kai bitės užpuolė mane iš mano kambario sienų ir aš patekau į jų sūkurio centrą.

Stebėjau ant žemės judančius įvairiausius šešėlius. Bičių piltuvėlis. Ir aš, sustingusi kaip tvoros mietas. Prie avilio palinkusi Augusta apžiūrinėja rėmus, ieško vašku užklijuotų korių, o tinklelis juda tai aukštyn, tai žemyn.

Bitės aptūpė mano pečius kaip paukščiai aptupia telefono stulpo laidus. Bitės užklojo mano ranką kaip šydas, nesimatė nė lopinėlio odos. „Aš jus myliu. Aš jus myliu.“ Jos nusėjo visą mano kūną, prilindo į kelnių atvartus.

Ėmiau greičiau kvėpuoti, kažkas surakino ir vis stipriau ėmė spausti mano krūtinę, kol staiga visai susileidau, lyg kažkas būtų paspaudęs panikos mygtuką. Mano mintys tapo keistai ramios, tarsi viena mano dalis būtų atsiskyrusi nuo kūno, įsitaisiusi ant medžio šakos ir per saugų atstumą stebėtų spektaklį. Kita mano dalis šoko drauge su bitėmis. Aš nė trupučio nejudėjau, bet mintyse sklandžiau su jomis ore. Kartu su bitėmis šokau konga šokį.

Beveik pamiršau kur esanti. Užsimerkusi lėtai iškėliau rankas ir lėtai mojavau tarp bičių, kol pagaliau nuleidusi jas ir panirusi į dar nematytas svajas suakmenėjau. Atlošiau galvą ir išsižiojau. Nuplaukiau kažkur, anapus gyvenimo ribų. Jaučiausi kaip pakramčiusi velnio lazdos41 žievės ir visai apsvaigusi.

Paskendusi bitėse, mečiausi į užkerėtus dobilus, kurie nuo visko mane apsaugotų. Augusta apsmilkę mane iš bičių dūminės ir ramino, kad nieko nedaryčiau, tik iškelčiau rankas ir siūbuočiau pirmyn bei atgal.

Ūmai visas atsparumas kažkur dingo, kritau į tuštumą ir kažkur tarp bambos ir krūtinkaulio pajutau skausmą. Našlaitystė. Mačiau savo mamą spintoje prie lango, lagaminą ant grindų. Girdėjau barnį, paskui griausmą. Beveik susiriečiau. Nuleidau rankas, bet neatsimerkiau. Kaip galėjau nugyventi visą savo gyvenimą žinodama tokius dalykus? Ką gero turėčiau padaryti, kad jie išnyktų? Kodėl negalima grįžti į praeitį ir ištaisyti savo klaidų?

Vėliau prisiminiau Dievo siųstas rykštes, kurios įtikino faraoną leisti Mozei išvesti žmones iš Egipto žemės. Leisk mano žmonėms eiti, — pasakė Mozė. Kine mačiau skėrių antplūdį: dangų uždengė vabzdžių pulkai, primenantys kamikadzių lėktuvus. Prisiminiau savo kambarį persikų ūkyje, kai bitės pirmą kartą naktį atskrido pas mane. Tada įsivaizdavau, kad jas Dievas atsiuntė T.Rėjui kaip ypatingą rykštę: Paleisk mano dukterį. Gal taip ir buvo, gal ta rykštė ir išlaisvino mane.

Bet čia, iš visų pusių apsupta geliančių bičių, tebevirpančia tuštuma po krūtine, žinojau, kad tos bitės tikrai nebuvo Dievo rykštė. Man atrodė, kad motinėlės palydovės, apkvaitusios nuo meilės, glostė mane tūkstantyje vietų. Žiūrėk, kas gi čia. Juk tai Lilė. Ji labai nuvargusi ir sutrikusi. Eikšekite, sesutės bitutės. Aš buvau kuokelis besisukinėjančios gėlės viduryje. Jų paguodos centre.

— Lile... Lile, — girdėjau, kad kažkas iš labai labai toli mane šaukia.

— Lile!

Atsimerkiau. Augusta spoksojo į mane pro savo akinius. Bitės nuo kojyčių purtė žiedadulkes ir ruošėsi grįžti į avilį. Mačiau ore plevenančias mažytes dulkeles.

— Kaip jautiesi? — paklausė Augusta.

Linktelėjau, kad gerai. Ar tikrai? Turbūt.

— Man atrodo, kad mudviem reikia labai rimtai pasikalbėti. Kaip manai? Ir šį kartą ne apie mane, o apie tave.

Labai norėjau pasielgti taip, kaip bitės — bakstelėti jai pirštu į kaktą ir perspėti: Aš tave stebiu. Būk atsargi. Toliau nė žingsnio.

— Turbūt, — atsakiau.

— Tai gal dabar?

— Gal ne.

— Lile...

— Aš labai noriu valgyti, — pasakiau. — Eisiu namo pažiūrėti, gal jau priešpiečiai paruošti.

Nelaukiau atsakymo. Eidama į rausvąjį namą supratau, kad jau galas. Paliečiau marškinėlius, kur prilipdžiau juodąją Mariją. Kai kur ji jau buvo atsiklijavusi.

Namai kvepėjo kepta okra42. Virtuvėje Rozalina dengė stalą, o Mėja iš pradžių skandino riebaluose, o paskui žvejojo rudai auksinius gabalėlius. Nesupratau, kokia proga šiandien okra, nes iki šiol valgydavome sumuštinius su Bolonės dešra arba sumuštinius su Bolonės dešra.

Nuo tos dienos, kai Džunei buvo užėjęs pomidorų svaidymo priepuolis, kurį mes išsižiojusios stebėjome, Mėja neverkė. Tai tęsėsi jau gana ilgai, todėl baiminausi, kad kokia nors smulkmena, pavyzdžiui, susvilusi okra, neperpildytų taurės.

Pasakiau, kad esu alkana, tačiau Rozalina liepė pakentėti. Jos apatinė lūpa buvo aplipusi „Raudonosios Rožės“ uostomuoju tabaku. Tarsi šleifas paskui ją po virtuvę plaukiojo kvapiojo pipiro, šviežios žemės ir supuvusių lapų kvapai. Tarp okros ir tabako niekaip negalėjau giliai įkvėpti oro. Rozalina perėjo priebutį, pasilenkė per duris ir virš hortenzijų švirkštelėjo ploną seilių čiurkšlę.

Niekas nemokėjo taip spjaudytis kaip Rozalina. Fantazuodavau, kaip spjaudymo varžybose ji laimi šimtą dolerių ir mudvi važiuojame į Atlantą, apsistojame gražiame motelyje ir užsisakome geriausią kambarį su patogumais. Mano žydra svajonė buvo gyventi motelyje. Tačiau dabar, jeigu kas nors pasiūlytų rinktis tarp prabangaus motelio su šildomais baseinais bei televizoriumi numeryje ir rausvojo namo, aš pasirinkčiau rausvąjį namą.

Tik kelis kartus pabudau ilgėdamasi savo namų, tačiau po kelių sekundžių prisimindavau, kaip klūpdavau virtuvėje ant grindų, kaip kruopos ėsdavo mano kelius, kaip nuolat stengdavausi išvengti, bet neišvengdavau šlykščios T.Rėjaus nuotaikos. Prisiminiau, kaip jis užsipuldavo mane, šaukdavo: Šventas Jėzau Kristau! Šventas Jėzau Kristau! Blogiausia buvo tada, kai jį nutraukiau ir paklausiau, kam čia reikia to „Šventas“? Vienintelis prisiminimų seansas ir senųjų namų ilgesys išblėso. Vieną dieną tikrai pasirinksiu rausvuosius namus.

Paskui Augustą į virtuvę įlėkė Zakas.

— Vaje! Okra ir kiaulienos muštiniai priešpiečiams. Kokia proga? — paklausė Augusta Mėjos.

Mėja prisiartino ir tyliai šnibžtelėjo:

— Jau penkias dienas nėjau prie sienos.

Buvo matyti, kad ji labai tuo didžiuojasi ir tikisi, jog tos isteriško raudojimo dienos jau praeityje. Ta proga ir okros priešpiečiai. Augusta jai nusišypsojo.

— Tikrai? Jau penkios dienos? Tuomet būtinai reikia atšvęsti, — tarė ji. Mėja tiesiog švytėjo.

Zakas šleptelėjo ant kėdės.

— Ar visą medų išdalijai? — paklausė Augusta.

— Beveik. Liko nuvažiuoti į misterio Kleitono kontorą, — atsakė jis.

Zakas tiesiog nenustygo vietoje. Paspyrė kilimėlį, patampė marškinių siūlą. Atrodė, kad jis netveria noru kažką papasakoti. Augusta žvilgtelėjo į jį.

— Nori dar kažką pasakyti?

— Nepatikėsite, ką mieste kalba žmonės, — pradėjo jis. — Sako, kad šį savaitgalį į Tiburoną atvažiuoja Džekas Pelencas43 ir atsiveža juodaodę moterį.

Mes visos susižvalgėme.

— Kas tas Džekas Pelencas? — paklausė Rozalina.

Nors mes dar nebuvom pradėję valgyti priešpiečių, ji jau buvo spėjusi atsikąsti kiaulienos muštinio ir vienu metu išsižiojusi kramtė ir kalbėjo. Bandžiau sugauti jos žvilgsnį ir parodyti, kad susičiauptų.

— Jis — kino žvaigždė, — paaiškino Zakas.

Džunė suprunkštė:

— Bet juk tai kvaila. Ko Tiburone nematė kino žvaigždė?

Zakas gūžtelėjo pečiais:

— Sako, kad čia gyvena jo sesuo ir jis atvažiuoja jos aplankyti. O penktadienį ketina savo juodaodę vestis į kiną. Ir sėdės ne balkone, bet apačioje, kartu su baltaisiais.

Augusta atsigręžė į Mėją.

— Gal galėtum nueiti į daržą ir parnešti pomidorų? — paklausė ir palaukė, kol Mėja išnyko už durų.

Manau, ji bijojo, kad Džeko Pelenco pastangos patekti į kino teatrą gali sugriauti Mėjos okros šventę.

— Ar žmonės labai subruzdo? — paklausė Zako. Jos akys atrodė labai rimtos.

— Taip, madam, — atsakė jis. — Garėto parduotuvėje baltieji vyrai kalbėjo, kad stovės ir saugos teatrą.

— Viešpatie, tik to betrūko, — sudejavo Rozalina.

Džunė sušnypštė pfff, Augusta papurtė galvą, o aš pirmą kartą gyvenime suvokiau, kiek daug dėmesio pasaulyje kreipiama į odos spalvą, kaip visai neseniai atrodė, kad odos spalva tėra saulės padarinys, o visa kita — tik besisukančios planetos. Nuo tada, kai šią vasarą baigiau mokyklą, kiekvieną dieną mano odos spalva buvo labai reikšmingas dalykas. Nuo to man jau buvo bloga.

Vasarą Silvane sklido gandai apie autobusu iš Niujorko atvažiuojančius žmones, kurie parodys, kaip užbaigti miesto baseiną. Kalbėta apie paniką. Mieste buvo paskelbta kritinė padėtis, tarsi nebūtų didesnės nelaimės, kaip iš šiaurės atvykstantys žmonės, pasiryžę atvesti į protą pietiečius. Po to Eso stotyje vyravo baisiausia netvarka. Mano nuomone, būtų buvę daug geriau, jeigu Dievas odos spalvą būtų padalijęs visiems vienodai.

Kai Mėja grįžo į virtuvę, Augusta tarė:

— Geriau pasilepinkime priešpiečiais.

Tai turėjo reikšti, kad Džekas Pelencas nėra svarbiausias priešpiečių patiekalas.

Mėja tekštelėjo tris didelius pomidorus ir su Rozalina ėmė juos pjaustyti. Tuo metu Augusta nuėjo į svetainę ir paleido Nato Kingo Koulo įrašus. Grotuvas buvo labai senas ir be jokių automatinių funkcijų. Augusta dievino Natą Kingą Koulą. Grotuvas plyšavo visu garsu. Augusta grįžo susiraukusi, tarsi perkandusi kažką rūgštaus, ir tai, kas turėjo būti skanu, virto nusivylimu. Džunė suraukė nosį. Jai patiko tik Bethovenas ir visi kiti panašūs kompozitoriai. Todėl ji nuėjo ir pritildė garsą.

— Negaliu galvoti, — pridūrė.

— Žinai ką? — tarė Augusta. — Tu per daug galvoji. Manau, pasaulis taptų gražesnis, jeigu nustotume galvoti ir paklausytume širdies balso.

Džunė pasakė, kad ji nešasi valgį į savo kambarį. Ačiū.

Manau, kad taip ir turėjo būti. Aš žiūrėjau į pomidorus, kuriuos pjaustė Mėja ir Rozalina, ir mintyse kartojau savo repliką: Džune, gal norite pomidorų? Jums nepatinka pomidorai? Na, bent kol kas išvengsiu šito.

Valgėme valgėme, kol nebegalėjome praryti nė kąsnio. Kaip sakoma Pietų Karolinoje, valgis sujungia šeimą. Zakas atsistojo iš už stalo ir pasakė, kad važiuoja į Kleitono Foresto kontorą — nuvežti jam tuziną stiklainių medaus.

— Ar galiu ir aš važiuoti? — paklausiau.

Augusta sprigtelėjo į arbatos puodelį, vadinasi, jai tai nepatiko. Negalima nepaisyti Augustos nuomonės. Mėjos — taip, bet ne Augustos. Puodelis nulėkė per stalą ir terkštelėjo ant grindų. Pagalvojau, kad Mėja gali susinervinti: išpiltos arbatos tragedija. Tačiau ji tik atsikėlė ir niūniuodama „O, Siuzana“, ramiai pasiėmė semtuvėlį.

— Nežinau, Lile, — tarė Augusta.

— Labai prašau.

Aš tik norėjau truputį pabūti su Zaku ir išplėsti savo akiratį, ir aplankyti tikro advokato kontorą.

— Na, gerai, — tarė ji.

Kontora užėmė vieną Pagrindinės gatvės kvartalą. Būtent pro ten tą sekmadienį mudvi su Rozalina daugiau kaip prieš dvi savaites įžengėme į miestą. Advokato kontorą aš įsivaizdavau visai kitaip. Čia stovėjo didžiulis namas juodomis langinėmis, apjuostas balkonu ir plačiais akmeniniais laiptais. Tikriausiai ant jų žmonės iš palengvėjimo suklupdavo, kai laimingai išspręsdavo bylas. Priešais pievelėje įsmeigta lenta skelbė: ADVOKATAS KLEITONAS FORESTAS.

Jo sekretorė buvo maždaug aštuoniasdešimties metų baltoji ledi. Ji sėdėjo priimamajame prie stalo ir dažėsi lūpas ugnies raudonumo lūpdažiu.

— Laba diena, mis Leise, — pasisveikino Zakas. — Atvežiau daugiau medaus.

Truputėlį susierzinusi ji įsuko lūpdažį į tūbelę.

— Daugiau medaus, — pakartojo purtydama galvą, manieringai atsiduso, atidarė stalčių ir mestelėjo ant stalo voką. — Štai pinigai už praėjusio mėnesio partiją.

Paskui nužvelgė mane.

— Tu naujokė?

— Aš Lilė, — prisistačiau.

— Ji gyvena pas Augustą, — paaiškino Zakas.

— Gyveni jos namuose? — nustebo moteriškė.

Labai norėjau jai pasakyti, kad lūpdažis aplink lūpas susiliejo į raukšleles.

— Taip, madam. Gyvenu jos namuose.

— Na, ką gi, — tarė ji, susirinko savo daiktus ir atsistojo. — Einu pas dantistą. Stiklainius sudėk ant ano stalo.

Įsivaizdavau, kaip ji pašnibždomis pasakoja žmonėms, sėdintiems laukiamajame su išgręžtais dantimis. Ta baltoji mergaitė, Lilė, gyvena pas juodukes seseris Bautrait. Nejaugi jums nekeista?

Kai ji išėjo, iš savo kabineto pasirodė misteris Forestas. Pirmiausia pastebėjau raudonas petnešas. Dar nebuvau mačiusi lieso žmogaus su petnešomis, bet jos labai gražiai derėjo prie raudonos peteliškės. Jo plaukai buvo smėlio spalvos, tankūs antakiai beveik dengė mėlynas akis. Šypsenos raukšlelės aplink lūpas sakė, kad jis yra geras žmogus. Toks geras, kad niekaip nesiryžo atleisti mis Leisės.

— O kas šita gražuolė? — paklausė žiūrėdamas į mane.

— Lilė, ėėė, — niekaip negalėjau prisiminti savo naujosios pavardės, kuria visada prisistatydavau. Tikriausiai dėl to, kad jis pavadino mane gražia, visai netekau galvos. — Tiesiog Lilė, — atsistojau. Jaučiausi nerangi, užkišusi vieną koją už kitos. — Gyvenu pas Augustą, kol galėsiu išvažiuoti pas tetą į Virdžiniją.

Forestas buvo advokatas, todėl labai bijojau, kad nelieptų man padaryti melo detektoriaus testo.

— Kaip gražu. Augusta — gera mano draugė, — tarė jis. — Tikiuosi, tau čia patinka?

— Taip, misteri. Labai.

— Su kokia byla dabar dirbate? — pasiteiravo Zakas kišdamas voką į kišenę.

Jis padėjo medų prie lango ant stalo, ant kurio stovėjo lentelė su užrašu: PARDUODAME MEDŲ.

— Įprastas šlamštas. Mirtys, testamentai. Beje, turiu tau kai ką. Eime į kabinetą, parodysiu.

— Aš palauksiu čia ir išdėliosiu medų, — pasakiau. Labai nenorėjau kištis į jų kalbą, be to, šalia jo jaučiausi nejaukiai.

— Tikrai? Labai kviečiu ir tave užeiti.

— Tikrai. Man čia patinka.

Jiedu dingo koridoriuje. Girdėjau kaip trinktelėjo durys. Gatvės kampe pyptelėjo automobilis. Lange ūžtelėjo oro kondicionierius ir sujudino vandenį šuns dubenėlyje, kuris stovėjo ant grindų. Iš medaus stiklinių pastačiau piramidę: septyni apačioje, keturi viduryje, vienas viršuje. Tačiau ji atrodė kažkokia sukrypusi, todėl išardžiau ir stiklainius surikiavau lygiomis eilėmis.

Viena siena buvo nukabinėta fotografijomis. Prisiartinau apžiūrėti. Vienas diplomas Pietų Karolinos, kitas — Djuko universiteto. Greta kabojo nuotrauka, kurioje misteris Forestas, užsidėjęs akinius nuo saulės, valtyje laiko maždaug mano ūgio žuvį. Dar kitoje — misteris Forestas spaudžia ranką Bobiui Kenedžiui. Dar vienoje misteris Forestas ir maža baltaplaukė mergytė stovi įsibridę į vandenyną. Ji šokinėja per bangas, nuo šuolių kyla mėlynas fontanas, tarsi povo uodega iš vandens. Jis padeda jai, prilaiko, šypsosi. Jis tikrai žino, kokia jos mėgstamiausia spalva, ką ji vakar valgė, kas jai patinka.

Kambaryje stovėjo dvi raudonos sofos. Nuėjau ir atsisėdau ant vienos. Viljams. Pagaliau prisiminiau savo susigalvotą pavardę. Suskaičiavau, kiek kambaryje auga augalų. Keturi. Kiek grindų lentų nuo stalo iki durų. Penkiolika. Užsimerkiau ir įsivaizdavau ką tik nublizginto sidabro spalvos vandenyną, baltas putas, šen bei ten blykčiojančias švieseles. Mačiau save, šokinėjančią per bangas. T.Rėjus laiko mano ranką ir kilnoja aukštyn bei žemyn. Turėjau labai susikaupti, kad išvysčiau tokį vaizdą.

Trisdešimt du meilės pavadinimai.

Nejaugi neįtikėtina, kad jis bent vieną galėtų man pasakyti? Bent tą, kuris turi savyje mažiausiai meilės, pavyzdžiui, tinkantį riešutams su kokakola. Koks čia per klausimas, ar T.Rėjus žino, kad man patinka mėlyna spalva? O kas, jeigu jis namuose manęs ilgisi ir kartoja: Na, kodėl aš per mažai ją mylėjau?

Tiesiai prieš mane ant stalo stovėjo mis Leisės telefonas. Pakėliau ragelį ir surinkau 0, kad sujungtų su operatore.

— Noriu paskambinti. Apmokės atsakovas, — pasakiau ir padiktavau numerį.

Greičiau negu tikėjausi išgirdau savo namuose skambantį telefoną. Trys, keturi, penki, šeši.

— Klausau.

Nuo jo balso mano skrandis pašoko iki gerklės. Nesitikėjau, kad ims linkti keliai. Turėjau atsisėsti į išklypusią mis Leisės kėdę.

— Jums skambina Lilė Ouvens, — pranešė operatorė. — Ar apmokėsite skambutį?

— Po velnių, jūs visiškai teisi, aš jį apmokėsiu, — pasakė jis ir nelaukdamas, kol suskaičiuosiu iki trijų, suriaumojo: — Po galais, Lile, kur tu esi?

Turėjau atitraukti ragelį, kad nuo jo riksmo nesprogtų mano ausų būgneliai.

— T.Rėjau, atsiprašau, kad palikau tave, bet...

— Greičiau sakyk, kur esi! Girdi? Ar bent įsivaizduoji, kiek prisidirbai? Išvogei Rozaliną iš ligoninės! Šimts velnių, ką tu sau manei?

— Aš tik...

— Aš tau pasakysiu, kas tu. Tu paskutinė vėpla, kuri nuolatos ieško nelaimių ir suranda. Silvane dabar negaliu išeiti į miestą, žmonės pirštais bado. Turėjau nutraukti visus darbus ir visur tavęs ieškoti. Ir dar visi persikai nuėjo velniop.

— Žinai ką? Baik šaukti. Aš juk atsiprašiau.

— Tavo atsiprašymas, Lile, nevertas nė supuvusio persiko. Prisiekiu Dievu...

— Paskambinau tau, nes kai ką pagalvojau.

— Kur tu esi? Atsakyk!

Spaudžiau kėdės ranktūrį, kol įskaudo krumpliai.

— Aš galvojau, ar tu žinai, kokia mano mėgstamiausia spalva.

— Jėzau Kristau! Apie ką čia šneki? Greičiau sakyk, kur esi.

— Klausiu, ar žinai, kokia mano mėgstamiausia spalva?

— Žinau vieną dalyką, Lile: kai tave rasiu, sudraskysiu į skutelius...

Padėjau ragelį ir vėl atsisėdau ant sofos. Sėdėjau popiečio šviesoje ir žiūrėjau į saulės spindulį, besiskverbiantį iš po venecijietiškų žaliuzių. Pasakiau sau: Neverk. Nebandyk pravirkti. Kas čia tokio, kad jis nežino, kokia tavo mėgstamiausia spalva. Na ir kas?

Zakas grįžo rankose laikydamas didelę rudą knygą. Man pasirodė, kad ji apipelijusi nuo senatvės.

— Žiūrėk, ką man davė misteris Kleitonas, — iškilmingai tarė jis.

Pažiūrėjus į Zaką galėjai pagalvoti, kad jis nešasi šešių svarų kūdikį, kurį ką tik pats pagimdė. Jis apvertė knygą, todėl galėjau perskaityti antraštę: „1889 metų Pietų Karolinos juridiniai protokolai“. Zakas perbraukė ranka per viršelį, kažkokios dulkelės nubyrėjo ant grindų.

— Pradėjau kaupti savo juridinę biblioteką.

— Tai puiku, — pritariau.

Misteris Forestas priėjo arčiau taip atidžiai žiūrėdamas į mane, kad pagalvojau, jog reikia nusišluostyti nosį.

— Zakas papasakojo, kad tu iš Spartanburgo apygardos ir kad tavo abu tėvai mirė.

— Taip, misteri.

Aš labai nenorėjau čia pat, jo kabinete, atsidurti liudininkų suole ir atsakinėti į jo klausimus. Po valandos mudvi su Rozalina atsidurtume kalėjime.

— Kas atvedė tave...

— Man labai reikia grįžti, — susiėmiau pilvą. — Žinote, moteriški reikalai.

Pasistengiau atrodyti labai moteriška ir paslaptinga, mažumėlę sunerimusi dėl vidinių procesų, kurių jie negalėjo ir nenorėjo įsivaizduoti. Jau buvau patyrusi, kad išganingi žodžiai „moteriški reikalai“ galėjo padėti patekti ten, kur nori būti, ir pasprukti iš ten, iš kur nori dingti.

— Oi, — tarė Zakas, — tuomet važiuojame.

— Buvo malonu susipažinti, misteri Forestai, — pasakiau.

Spausdama savo pilvą susiraukiu iš skausmo. Lėtai einu prie durų.

— Patikėk, Lile, — išgirdau jį tariant, — man buvo dar maloniau.

Ar kada nors teko rašyti laišką, kurio nesiruošėte išsiųsti? Savo kambaryje medaus namelyje parašiau laišką T.Rėjui. Sulaužiau tris pieštukus. O žodžiai... žodžiai atrodė kaip išdeginti geležimi.

Brangusis T.Rėjau,

Man mirtinai bloga, kad tu visada ant manęs šauki. Aš nesu kurčia. Tik labai kvailai pasielgiau tau paskambinusi.

Jeigu tave kankintų marsiečiai ir išsigelbėti galėtum tik pasakęs, kokia mano mėgstamiausia spalva, tai greičiausiai mirtum vietoje. Apie ką aš galvojau? Man tereikėjo prisiminti atviruką, kurį tau padariau Tėvo dienos proga. Tada buvau devynerių ir dar tikėjausi, kad mane myli. Ar prisimeni? Žinoma, kad ne. O aš prisimenu, nes labai stengiausi. Niekada nepasakojau, kad pusę nakties žodyne ieškojau žodžių, iš kurių galėčiau sudėti žodį „tėtis“. Tau tikriausiai neįdomu, bet tada turėjau mintį, kurią pasiskolinau iš misis Poli. Sekmadienį mokykloje taip rašėme žodį „juokas“: J — Jėzus, U — upė, O — oras, K — kiti, A — ašara, S — saulė. Ji sakė, kad toks yra gyvenimas. Ir jeigu laikysiesi to, visada galėsi JUOKTIS. JUOKTIS. JUOKTIS. Taigi žiūrėdama ir taip, ir taip, vis dar laukiu, kada galėsiu juoktis. Pratimas niekam tikęs, bet padėjo man sugalvoti, kokį atviruką tau padarius. Nutariau surašyti žodžio „tėtis“ reikšmę. Norėjau pasakyti, štai, išbandyk tuos dalykus, ir aš būsiu labai laiminga. Vartojau žodžius TAKTIŠKAS, TOBULAS, TOLERANTIŠKAS.

Atrėmiau jį į tavo spintelę, o kitą dieną radau ant telefono staliuko. Tu ant jo lupai persiką. Odelė ir kauliukas buvo prilipę prie popieriaus. Visada norėjau pasakyti, kad tu esi TULŽINGAS.

T — TULŽINGAS

Ė — ĖDIKAS

T — TĖVO IŠKAMŠA

I — IŠGAMA

S-SIAUBŪNAS

Rašymas nėra Jėzus-upė-oras-kiti-ašara-saulė — gyvenimo filosofija. Tačiau džiaugiuosi, kad pagaliau galiu tau tai parašyti.

Su meile, Lilė

P. S. Nė dalį sekundės neabejojau, kad mama galėjo mane palikti.

Dar kartą perskaičiau laišką ir suplėšiau į skutelius. Jaučiau didžiulį palengvėjimą, bet melavau sau, kad džiaugiausi. Beveik norėjau parašyti kitą laišką, kurio irgi neišsiųsčiau, ir atsiprašyti.

Tą pačią naktį, kai rausvasis namas jau miegojo, nutipenau į tualetą. Niekada nebuvo sunku rasti kelią, nes Augusta palikdavo degančias šviesas nuo virtuvės iki tualeto.

Atėjau basa, nuo rasos sudrėko pėdos. Sėdėdama tualete ir stengdamasi labai tyliai elgtis, pastebėjau ant nykščio prilipusį mirtos žiedelį. Pro lubas buvo girdėti virš mano galvos knarkianti Rozalina. Kaip gera ištuštinti šlapimo pūslę. Rozalina sakė, kad tai daug geriau negu seksas. Nors jaučiausi labai maloniai, bet vis dėlto tikėjausi, kad ji klysta.

Nutipenau į virtuvę, bet kažkokia jėga mane privertė atsigręžti. Tikriausiai kokia nors geroji dvasia. Taigi nuėjau į priešingą pusę — į svetainę. Žengdama į vidų, išgirdau gilų ir patenkintą atodūsį. Akimirką nesuvokiau, kad oras išėjo iš mano plaučių.

Prie Marijos statulos raudono stiklo žvakidėje tebedegė žvakė. Ji buvo panaši į tamsioje oloje žybsinčią mažytę raudoną širdį, skleidžiančią pasauliui šviesą. Augusta ja degino dieną naktį. Man ji priminė amžinąją ugnį, degančią prie Džono F. Kenedžio kapo. Kad ir kas nutiktų, ji visada liepsnos.

Kančių Dievo Motina naktį atrodė visai kitokia: veidas buvo senesnis ir tamsesnis, kumštis — didesnis. Pagalvojau, kiek kraštų ji matė plaukiodama vandenynais, kiek liūdnų paslapčių išgirdo ir tebeslepia.

Kartais po vakarinių rožinio maldų niekaip negalėdavau prisiminti, kaip reikia teisingai persižegnoti, ir painiodavausi it kokia baptistų auklėtinė. Vis tiek visada priglausdavau ranką prie širdies, kaip darydavome mokykloje duodami ištikimybės priesaiką. Jaučiausi gera kaip ir kiti — ir štai kas nutiko: mano ranka automatiškai pakilo prie širdies.

Padaryk, kad tapčiau gera. Labai prašau, padaryk mane geresnę. Padėk man suvokti, ką daryti. Atleisk man. Ar mano mamai gerai ten, pas Dievą? Tada neleisk, kad mus rastų. O jeigu suras, neleisk, kad mane grąžintų namo. Jeigu mus suras, tegu Rozalina būna saugi, kad jos niekas nenužudytų. Kad Džunė mane pamiltų! Kad T.Rėjus mane mylėtų! Kad nustočiau meluoti! Kad pasaulis būtų geresnis! Išmesk niekšybę iš žmonių širdžių, — meldžiausi.

Prisiartinau, kad ant jos krūtinės galėčiau įžvelgti širdį. Mintyse išgirdau, kaip tamsioje muzikinėje dėžutėje bitės mojuoja savo sparneliais. Išvydau Augustą ir save prigludusias prie avilio. Prisiminiau jos balsą, kai pirmą kartą pasakojo Kančių Dievo Motinos istoriją. Atsiųsk jiems pagalbą, atsiųsk jiems globą, atsiųsk jiems laisvę.

Ištiesiau ranką ir pirštu apibrėžiau juodosios Marijos širdies kontūrą. Stovėjau su prilipusiais ant kojų pirštų vainiklapiais ir laikiau ranką prie Marijos širdies.

Aš gyvenu tamsos avilyje, o tu esi mano motina, — pasakiau jai. — Tu esi tūkstančių motina.

DEVINTAS SKYRIUS

Visa bičių darbininkių bendruomenė priklauso nuo bendravimo — įgimto gebėjimo siųsti ir gauti signalus, užkoduoti ir dekoduoti informacijų.

„Bitės darbininkės“

Liepos 28-oji — diena, verta įamžinimo knygos. Prisimenu ją, ir prieš akis iškyla žmonės, besikeliantys per Niagaros krioklį statinėmis. Kai tik apie tai išgirdau, vis bandžiau įsivaizduoti susigūžusius žmones, ramiai besisiūbuojančius kaip guminė antis vaikiškoje vonelėje. Staiga pakyla bangos ir statinės ima braškėti, aplink girdėti baisus šniokštimas. O žmonės galvoja: Po velnių, ir ką aš sau maniau?

Aštuntą valandą ryto termometras rodė 94 laipsnius karščio. Buvo galima tikėtis, kad iki vidurdienio karštis pasieks 103 laipsnius. Mane pažadino Augusta purtydama už peties, ir pasakė, kad bus kaitra, kad reikia keltis, nes turime pagirdyti bites.

Į medaus furgoną įsiropščiau susivėlusi. Pro langą Mėja kyštelėjo sviestu pateptą skrebutį ir apelsinų sulčių, Rozalina — vandens termosus. Abi bemaž bėgo palei sunkvežimiuką, kol Augusta išvairavo iš kiemo. Jaučiausi dalyvaujanti Raudonojo Kryžiaus operacijoje, gelbstinčioje bičių karalystę.

Mašinos gale Augusta vežėsi galonus jau paruošto saldinto vandens.

— Kai karštis perkopia šimtą laipsnių, — paaiškino ji, — gėlės išdžiūsta ir bitelės nebeturi maisto. Jos lieka avilyje ir vėduojasi. O kartais tiesiog iškepa.

Man atrodė, kad ir mes tuojau iškepsime. Baisu prisiliesti prie rankenėlės — galėjai gauti trečiojo laipsnio nudegimą. Prakaitas bėgo man tarp krūtų ir gėrėsi į apatinių kelnaičių juosmenį. Augusta įjungė radiją pasiklausyti orų prognozės, tačiau išgirdome, kad Ranger 7 pagaliau nusileido Mėnulyje, vietoje, kuri vadinasi Debesų jūra, kad Misisipėje policija ieško trijų kovotojų už pilietines teises kūnų, kad Tonkino įlankoje44 vyksta baisūs dalykai. Pabaigoje — pora žodžių „kas naujo namuose“, kad juodieji iš Tiburono, Florencijos ir Orandžeburgo šiandien keliauja į Kolumbiją prašyti gubernatoriaus vykdyti Pilietinių Teisių Deklaraciją.

Augusta išjungė radiją. Gana reiškia gana. Negali pakeisti viso pasaulio.

— Aš jau pagirdžiau bites prie namų, — tarė ji. — Zakas rūpinasi aviliais apygardos rytuose, o mes pasirūpinsime vakarine dalimi.

Bičių gelbėjimo operacija truko visą rytą. Nuvažiavome į atokiausią miško kampelį, ten beveik nebuvo kelio. Dvidešimt penkių avilių bitynas buvo panašus į mažą pamirštą miestelį girios vidury. Pakėlėme dangčius ir pripylėme lovelius sirupo. Kišenėse turėjome prisibėrusios sauso cukraus ir kaip dovanėlę barstėme jį ant lovelių briaunų.

Kol tvarkiau avilio dangtį, man į riešą įgėlė bitė. Augusta ištraukė geluonį.

— Aš siunčiau joms meilę, — pasiguodžiau jausdamasi išduota.

— Kai labai karšta, bitelės būna blogai nusiteikusios, todėl visai nesvarbu, kiek meilės joms siunti, — paaiškino Augusta.

Iš kitos kišenės ji išsitraukė alyvuogių aliejaus ir bičių duonos buteliuką — savo patentuotą vaistą — ir patepė mano odą. Slapta vyliausi, kad man neteks jo išbandyti.

— Dabar gali laikyti save įšventinta, — tarė Augusta. — Jeigu tau neįgels bitė, nebūsi tikra bitininkė.

Tikra bitininkė. Šie žodžiai pripildė mano širdį pasididžiavimo. Kaip tik tuo metu netoliese būrys juodųjų strazdų ūmai pakilo nuo žemės ir užliejo visą dangų. Stebuklai niekada nesibaigs, — tariau sau. Tai bus mano profesinės veiklos papildymas: rašytoja, anglų kalbos mokytoja ir bitininkė.

— Jūs tikrai galvojate, kad vieną dieną ir aš galiu pradėti auginti bitės? — paklausiau.

— Argi nesakei, kad per praėjusią savaitę pamilai bites ir pamėgai medų? — klausimu atsakė Augusta. — O jeigu tikrai taip, tu būsi puiki bitininkė. Žinai, Lile, gali ko nors nesugebėti, bet jei darysi tai su meile, viskas bus gerai.

Gylys kėlė skausmą iki pat alkūnės ir vertė žavėtis, kaip toks miniatiūrinis padarėlis gali sukelti tokį skausmą. Galiu pasigirti, kad visai nesiskundžiau. Jeigu bitė įgėlė, gali verkšlenti kiek nori, bet niekas nepasikeis, skausmas nesumažės. Taigi aš ir vėl šokau gelbėti bičių.

Pagirdžiusios visas Tiburono bites ir išbarsčiusios visą cukrų (maždaug penkiasdešimt svarų), pasukome namo. Sukaitusios, alkanos ir bemaž skęsdamos savo pačių prakaite.

Įvažiavusios į kiemą, radome Mėją ir Rozaliną terasoje siurbčiojančias saldžią arbatą su ledu. Mėja pasakė, kad paliko priešpiečius šaldytuve: sumuštinių su kiaulienos muštiniais ir kopūstų salotų. Valgydamos girdėjome, kaip viršuje savo kambaryje Džunė groja violončele, lyg kas nors būtų miręs.

Tylėdamos sušveitėme viską iki paskutinio trupinio ir atsilošėme prie stalo. Galvojome, kaip čia reikės mus tokias pavargusias pastatyti ant kojų, kai staiga kieme išgirdome juoką ir klyksmus kaip mokykloje per pertrauką.

Mudvi su Augusta šiaip taip nusivilkome į verandą pažiūrėti, kas dedasi. O kieme, pievelėje, Mėja su Rozalina, basos ir permirkusios iki siūlo galo, lakstė aplink vandens purkštuką. Reikia pridurti, kad jos atrodė visiškai sužvėrėjusios.

Šlaputėlis Rozalinos mumu45 prisiplojo prie kūno, o Mėja rinko vandenį į sterblę ir šlakstė savo veidą. Saulės šviesoje jos kaselės tiesiog švytėjo.

— Ar jau atėjo pasaulio pabaiga? — paklausė Augusta.

Mus pamačiusi Rozalina paėmė purkštuką ir nusitaikė.

— Tuojau pat ateinate čia ir sušlampate, — sukomandavo ji.

Purkšti Ir mus užliejo ledinio vandens srovė. Rozalina pasuko purkštuko galvą ir apipylė Mėjos suknelę.

— Tuojau pat ateinate čia ir sušlampate, — tarsi aidas pakartojo Mėja.

Ji ėjo paskui mus ir taškė vandens likučius mums ant nugarų. Reikia pasakyti, kad nė viena garsiai neprotestavome. Taigi netrukus stovėjome pievelėje, o dvi beprotės juodaodės pylė ant mūsų vandenį.

Mes virtome keturiomis vandens nimfomis, šokančiomis aplink vėsų šaltinį. Turbūt panašiai indėnai šokdavo aplink liepsnojantį laužą. Voverės ir Karolinos karetaitės strikinėjo visai arti ir drąsiai gėrė iš balų. Parudavę žolės stiebeliai beveik akyse tiesėsi ir žaliavo.

Trinktelėjo verandos durys ir pasirodė visai įsiutusi Džunė. Aš tikriausiai buvau apsvaigusi nuo vandens, oro ir šokio, nes pakėliau purkštuką ir šūktelėjau:

— Tuojau pat ateinate čia ir sušlampate.

Ir apipurškiau ją vandeniu. Džunė suriaumojo:

— Velniai tave griebtų!

Supratau, kad blogai darau, bet negalėjau susivaldyti. Įsivaizdavau, kad aš esu ugniagesių komanda, o Džunė — šėlstantis pragaras.

Ji išplėšė purkštuką man iš rankų ir atsuko srovę į mane. Vanduo nutvilkė mano nosį. Įsikibau į purkštuką ir abi ėmėme tąsytis. Kiekviena traukėme į save, kol vanduo pliūptelėjo ant mūsų pilvų ir galvų. Toliau kovojome klūpodamos, o tarp mūsų veržėsi geizeris. Džunės akys žvelgė į mane: tokios ryškios ir visai arti, ant blakstienų žibėjo rasos karoliukai. Išgirdau, kaip Mėja ėmė niūniuoti „O, Siuzana“. Nusijuokiau rodydama, kad viskas gerai, bet aš nenusileisiu. Neleisiu Džunei Bautrait laimėti.

— Sakoma, jeigu dviem pririštiems šunims priešais nosis pamojuosi dešrą, jiedu nusitrauks. Bet manau, kad taip ne visada būna, — tarė Rozalina.

Augusta nusijuokė. Pastebėjau, kad Džunės akys sušvelnėjo, kad ji labai stengiasi nesijuokti. Tarytum olandų berniukas46 būtų ištraukęs pirštą iš užtvankos skylės: Džunės akys akimirką sušvelnėjo ir viskas griuvo. Įsivaizdavau, kad ji pliaukštelėjo sau per kaktą ir pagalvojo: Pažliugusiame kieme rituosi su keturiolikmete mergiūkšte. Tai juokinga.

Tampoma juoko konvulsijų, Džunė atsivertė aukštielninka ant žolės. Kvatodama ir aš šleptelėjau šalia jos. Juokėmės ir niekaip negalėjome liautis. Aš net nesupratau, iš ko mes juokiamės. Tiesiog buvo gera kažką daryti kartu su ja.

Pagaliau atsistojom ir Džunė ištarė:

— Dievulėli, aš visai pakvaišau. Atrodo, kad mano kojos pasidarė vatinės.

Rozalina, Mėja ir Augusta vėl tapo vandens nimfomis. Pažvelgiau į žemę, kur mudvi gulėjome. Žolė visiškai priplota prie žemės. Labai labai atsargiai peržengiau tą vietą. Tai matydama, Džunė taip pat labai labai atsargiai ją perlipo ir, baisiausiai nustebindama, mane apkabino. Džunė Bautrait mane apkabino, nors mūsų drabužiai maloniai žliugsėjo nuo galvos iki kojų.

Jeigu Pietų Karolinoje karštis perkopia 104 laipsnius, reikia gulti į lovą. Tai nerašytas įstatymas. Kai kurie žmonės šitokį elgesį gali palaikyti tinginiavimu. Tačiau, kai guli lovoje paslikas nuo karščio, gali apmąstyti naujas idėjas, apgalvoti tikrąją gyvenimo prasmę. Kartais į galvą gali šauti kokia nors išganinga mintis. Prisimenu, šeštojoje klasėje buvo toks berniukas, kurio kaukolėje buvo plieninė plokštelė, jis visada skųsdavosi, kad pro tą plokštelę nepraeina užduočių atsakymai. O mūsų mokytoja sakydavo: „Duok man ramybę.“

Vis dėlto galvoju, kad tas berniukas kažkiek buvo teisus. Kiekviena šioje žemėje gyvenanti žmogiška būtybė galvoje turi plieninę plokštelę. Tačiau jeigu ramiai ramiai guli, ji gali atsiverti, kaip paspaudus mygtuką atsiveria lifto durys, ir įleisti slapčiausias mintis, kurios paprastai kantriai klajoja aplinkui.

Visi gyvenimo nesklandumai nutinka tada, kai tos slaptos durys būna per ilgai uždarytos. Bet čia tik mano nuomonė.

Augusta, Mėja, Džunė ir Rozalina tikriausiai buvo rausvajame name ir gulėjo savo lovose įjungusios ventiliatorius. Medaus namelyje aš atsilošiau savo lovelėje ir tariau sau, kad galiu mąstyti apie viską, išskyrus mamą. Tai buvo vienintelis dalykas, trokštantis patekti į liftą.

Jaučiau, kaip aplink mane narpliojosi įvairūs dalykai. Visi svajonių pasaulio mazgai. Patrauksi ne tą virvelę ir iki alkūnių atsidursi griuvėsiuose. Baisiausiai troškau papasakoti Rozalinai, kad paskambinau T.Rėjui, ir pasakyti: Jeigu manei, kad mano pabėgimas privertė T.Rėjų apmąstyti arba pakeisti savo elgesį, tai labai klysti. Bet niekaip negalėjau jai prisipažinti, kad skambinau jam dėl to, jog rūpinausi.

Kas man yra, kad gyvenu čia taip, lyg neturėčiau ko slėpti? Guliu pavargusi lovelėje ir žiūriu pro langą. Kaip sunku negalvoti apie tokius dalykus. Įleisk mane, — kalbėjo mama, — įleisk mane į tą prakeiktą liftą.

Na gerai. Išsitraukiau krepšį ir atidžiai apžiūrėjau mamos nuotrauką. Galvojau, koks jausmas būti joje, tokiam mažam gumulėliui plaukioti jos tamsoje, kokie paslaptingi ir tylūs dalykai vyko tarp mūsų.

Vis dar beprotiškai jos ilgėjausi, tačiau ilgesys jau nebebuvo toks įnirtingas ir skaudus. Maudamasi mamos pirštinaites pagalvojau, kaip greitai jos man tapo ankštos. Kai man bus šešiolika, ant mano rankų jos atrodys lyg vaikiškos pirštinaitės. Būsiu kaip Alisa Stebuklų Šalyje po to, kai ji suvalgė gabalėlį pyrago ir dvigubai išaugo. Mano letenos ištampys pirštinių siūles, ir aš nebegalėsiu jų mūvėti.

Nusitraukiau pirštines nuo prakaituotų rankų ir pajutau kylant susierzinimo bangą. Mane smaugė kaltės jausmas, tarsi melo karoliai, kurių niekaip negalėjau nusiimti, nes bijojau būti išvaryta iš rausvojo namo.

— Ne, — atsikvėpiau.

Žodis baisiausiai ilgai slinko mano gerkle. Išgąstingas šnabždesys. Ne, negalvosiu apie tai. Nejausiu to. Niekam neleisiu visko sugriauti. Ne.

Nutariau, kad gulėti ir slėptis nuo karščio yra prasta mintis. Atsikėliau ir nuėjau į rausvąjį namą atsigerti ko nors vėsaus. Jeigu po visų savo darbelių patekčiau į dangų, labai tikiuosi, kad tuomet galėsiu kelias minutes šnektelėti su Dievu. Tada jam pasakyčiau: Žinau, kad norėjai sukurti gerą ir gražų pasaulį. Bet kaip atsitiko, kad nutiko visai ne taip? Kodėl žlugo rojus? Žmonių gyvenimas — tikra painiava.

Virtuvėje radau Mėją. Ištiesusi kojas, ji sėdėjo ant grindų sterblėje laikydama dėžutę kvietinių sausainių. Beveik tiesa — mudvi su Mėja vienintelės negalėjome ramiai pagulėti lovoje nė penkių minučių.

— Mačiau tarakoną, — tarė ir įkišo ranką į zefyrų dėželę, kurios nė nebuvau pastebėjusi. Išsitraukė vieną ir sumaigė į mažyčius kąsnelius. Kvaišelė Mėja.

Atidariau šaldytuvą, stovėjau ir žiūrėjau tarsi laukdama, kol vynuogių sulčių butelis įšoks man į ranką ir pasakys: Gerk mane. Stengiausi nežiūrėti, ką daro Mėja. Kartais reikšmingi dalykai prislegia neapsakomu lėtumu. Tarkim, susilaužai kulkšnelį, bet tau suskausta tik užkliuvus už kito akmens.

Jau beveik išgėrusi stiklinę sulčių, pastebėjau miniatiūrinį auksinių sausainių trupinių ir sumaigytų baltų zefyrų takelį, kurį Mėja suformavo ant grindų. Jis prasidėjo prie kriauklės ir suko durų link.

— Tarakonai eis eis ir išeis pro duris, — paaiškino Mėja. — Jie visada taip daro.

Nežinau, kiek laiko žvelgiau į tą liniją ant grindų, į Mėjos veidą, atgręžtą į mane ir laukiantį, ką pasakysiu. Tačiau nė viena mintis neatėjo į galvą. Kambaryje buvo girdėti tik monotoniškas šaldytuvo burzgimas. Savyje jaučiau keistą buką jausmą. Prisiminimai. Stovėjau ir laukiau, kol jie ateis... Tavo motina beprotiškai bijojo vabalų, — sakė T.Rėjus. — Kvietinių sausainių trupiniais ir zefyrais ji viliodavo tarakonus į lauką.

Dar kartą žvilgtelėjau į Mėją. Mano mama negalėjo iš Mėjos išmokti, kaip apgaudinėti tarakonus, — pagalvojau. — O gal galėjo?

Vos tik įžengiau į šį rausvą namą, viena mano dalis tvirtai tikėjo, kad mano motina čia buvo. Na, gal netikėjo, bet labai norėjo tikėti ir klaidžiojo vilčių labirintuose. O dabar prieš mane buvo akivaizdus įrodymas, nors toks nerealus ir beprotiškas. Negali būti, — pagalvojau dar kartą.

Nuėjau ir susmukau prie stalo. Į kambarį brovėsi mėlynos popietės šešėliai. Jie buvo persikinio atspalvio — tai ryškesni, tai blausesni, virtuvėje buvo tylu tylu. Netgi šaldytuvas liovėsi burzgęs. Mėja grįžo prie savo darbo. Atrodė, kad ji visai užmiršusi, jog aš sėdžiu čia.

Mama galėjo tai išmokti iš kokios nors namų ūkio patarimų knygos, galbūt iš savo mamos. Gal tik aš nežinau, kad namų šeimininkai siūlo būtent tokį tarakonų naikinimo metodą? Atsistojau, priėjau prie Mėjos ir uždėjau ranką jai ant peties. Mano keliai mažumėlę virpėjo. Na štai, — pagalvojau, — pagaliau.

— Mėja, — paklausiau, — ar pažinojote Deborą Fontanel? Deborą Fontanel? Baltaodę moterį iš Virdžinijos? Seniai seniai?

Mėjos veide nesimatė nė ženklo suktybės, galėjai tikėtis, kad ji nepergalvos savo atsakymo. Mėja nepakėlė akių, netylėjo. Ji paprasčiausiai atsakė:

— Ak taip, Debora Fontanel. Ji gyveno medaus namelyje. Ji buvo mieliausia būtybė.

Štai taip. Štai ir viskas.

Akimirką jaučiausi apsvaigusi. Turėjau atsiremti į stalviršį, kad nepargriūčiau. Trupinių ir zefyrų takelis ant grindų atrodė kaip gyvas.

Manyje sukosi milijonai klausimų, bet Mėja užniūniavo „O, Siuzana“, padėjo sausainių dėželę ir šniurkščiodama lėtai atsistojo. Debora Fontanel kažkaip ją sujaudino.

— Gal aš kiek pasivaikščiosiu prie sienelės, — tarė.

Ir išėjo palikusi mane virtuvėje dūstančią ir sukaitusią. Po kojomis susvyravo visas pasaulis.

Eidama į medaus namelį, atidžiai dėliojau kojas ant sukepusios kiemo žemės, tarp kyšančių medžių šaknų, ant ką tik palaistytos žolės. Jaučiau, kaip po manimi alsuoja tvirta, gyva, senoji žemė. Čia ir čia, ir čia — visur. Mamos pėdsakai.

Ak taip, Debora Fontanel. Ji gyveno medaus namelyje. Ji buvo mieliausia būtybė.

Medaus namelyje atsisėdau ant lovelės, susiriečiau, apglėbiau rankomis kelius ir įrėmiau į juos galvą. Į sienas ir grindis žiūrėjau visiškai nauju žvilgsniu. Šiame kambarėlyje vaikštinėjo mano mama. Tikras žmogus. Ne mano sukurta svajonė, bet gyvas, kvėpuojantis žmogus.

Nesitikėjau, kad dabar galėčiau užmigti, tačiau kai įvyksta toks sprogimas, kūnas reikalauja tik vieno — pamiegoti ir pasapnuoti.

Maždaug po valandos atsibudau aksominėje erdvėje. Iš pradžių atrodė, kad visai nieko neprisimenu. Staiga viskas nušvito kaip perkūnas iš giedro dangaus.

Iš medaus nutiesiau kelią per kambarį. Iš pradžių atrodė, kad esu medaus namelyje, o po akimirkos jau buvau savo kambaryje Silvane. Jis prasidėjo nuo man nematytų durų ir baigėsi prie mano lovos kojų. Atsisėdau ant čiužinio ir laukiau. Atsivėrė durys ir įėjo mano mama. Ji žengė per medų sukdamasi ir šokdama. Pagaliau priėjo prie mano lovos. Mama šypsojosi ir buvo labai graži. Tada pastebėjau, kad ji nepanaši į paprastą žmogų: iš po drabužių kyšojo tarakono kojos. Ties juosmeniu styrojo šešios kojos — trys kairėje, trys dešinėje.

Nesuvokiau, kaip mano galvoje atsirado tokia nesąmonė. Tvyrojo dulsva prietema ir vėsa skverbėsi per paklodę. Užsitraukiau ją ant kojų. Skrandyje jaučiau kažkokią bjaurastį, kurią norėjosi išvemti.

Ir vėl meluočiau, jeigu sakyčiau, kad daugiau niekada neprisiminiau šito sapno, kad užsimerkusi nebemačiau mamos su tarakono kojomis, niekada nesvarsčiau, kodėl ji pasirodė būtent tokia ir parodė baisiausią savo prigimties pusę. Tarakonai — tokios būtybės, kurių visi nekenčia, bet niekas negali jų išnaikinti. Jų vis atsiranda ir atsiranda. Mes tik mėginame jų atsikratyti.

Keletą dienų buvau tikras nervų kamuolys. Mane tiesiog žeidė kiekvienas garsas. Prie stalo baksnodavau maistą ir spoksodavau į tolį lyg panirusi į transą. Kartais į galvą atslinkdavo mamos su tarakono kojomis paveikslas. Tada suvalgydavau šaukštą medaus, kad nuraminčiau skrandį. Taip nenustygau vietoje, kad negalėjau ištverti nė penkių „Amerikos scenos“47 minučių, nors paprastai gaudydavau kiekvieną Diko Klarko48 žodį.

Vaikščiojau ratais po namus, kiekviename kambaryje įsivaizduodama savo mamą. Štai ji sėdi prie pianino, sijonas išsiskleidęs ant kėdės. Štai klūpo prie Dievo Motinos. Štai apžiūrinėja Mėjos receptų iškarpų rinkinį, kurį toji laiko prikabinusi prie šaldytuvo. Žvelgdavau į tas vizijas visiškai apsiblaususiomis akimis. Tačiau pakėlusi galvą išvysdavau, kad Augusta, Džunė arba Rozalina žiūri į mane. Jos pliaukšėdavo liežuviais, o mano veidas imdavo kaisti.

— Kas tau? Gal sergi? — klausinėdavo.

— Ne, nieko, — purtydavau galvą ir meluodavau. — Nieko.

Tiesą sakant, jaučiau, kad mano gyvenimas užplaukė ant seklumos ir tuoj tėkš mane į nežinomus vandenis. Pavojingus vandenis. Tik norėjau kristi kiek vėliau, dar pasidžiaugti šiuose namuose mamos artumu, apsimesti, kad nesibaiminu istorijos, kuri ją čia atvedė, kuri gali mane labai nustebinti, panašiai kaip sapnas, kuriame ji virto šlykščia šešiakoje.

Norėjau prieiti prie Augustos ir paklausti, kodėl mano mama čia gyveno. Tačiau baimė tramdė mane. Aš norėjau žinoti, bet kartu ir nenorėjau. Pasidaviau netikrumui.

Vėlyvą penktadienio popietę baigėme valyti paskutiniąsias meduves ir sukrovėme jas į kampą. Zakas išėjo patikrinti medaus furgono. Vis dar buvo siaubingai karšta, tačiau Neilas tebedirbo.

Vėl nuklydau į savo kambariuką ir atsisėdau ant lovelės. Pro langą tvoskė karštis. Galvojau atsikelti ir įjungti ventiliatorių, bet vis tiek sėdėjau ir pro ventiliatoriaus sparnus vėpsojau į balsvai žydrą dangų viduje spausdama liūdesį ir įniršį. Galėjau girdėti sunkvežimiuke grojant radiją, Semas Kukas balsiai dainavo „Another Saturday night “, Mėja šūktelėjo per kiemą Rozaliną ir paprašė atnešti nuo virvės skalbinius. O aš laužiau galvą, kodėl gyvenimas eina savo vaga, o aš buvau sustabdyta, verčiama laukti ir įsprausta į mažutį plyšelį tarp gyvenimo ir egzistavimo. Negalėjau prašyti laiko, kad visa tai, kad ši vasara niekada nesibaigtų. Jaučiau, kaip ašaros graužia gerklę. Reikia apsivalyti. Kad ir kas nutiktų... taip, kad ir kas nutiktų.

Nuėjau prie kriauklės ir nusiprausiau.

Giliai įkvėpiau, įsikišau į kišenę mamos fotografiją, juodosios Marijos paveikslėlį ir nužygiavau į rausvąjį namą ieškoti Augustos.

Pagalvojau, kad pagaliau susėsime ant jos lovos arba į lauko krėslus, jeigu uodai nebus labai įkyrūs. Įsivaizdavau, kaip Augusta paklaus: Lile, ką norėjai man pasakyti? Ar mes pagaliau pasikalbėsime apie savo reikalus? Aš išsitrauksiu medinį paveikslėlį ir viską viską jai papasakosiu. O paskui ji paaiškins, ką mano mama čia veikė.

O, kad būtų nutikę taip, kaip tikėjausi. Bet nutiko visai kas kita.

Žingsniavau į namą. Staiga iš sunkvežimiuko mane pašaukė Zakas:

— Gal nori su manimi nuvažiuoti į miestą? Noriu nusipirkti naują radiatoriaus žarnelę, kol dar veikia parduotuvės.

— Aš noriu pasikalbėti su Augusta, — atsakiau.

Zakas nuleido dangtį ir į kelnes nusivalė rankas:

— Augusta svetainėje kalbasi su Širdele. Ji atėjo verkdama. Supratau, kad Otis už visas jų gyvenimo santaupas nusipirko ne pirmos jaunystės žvejybos valtį.

— Bet man labai reikia su ja pasikalbėti.

— Tada stok į eilę, — nusijuokė Zakas. — Važiuojam! Grįžę dar rasim Širdelę, pamatysi.

Dvejojau, bet galop nusileidau.

— Gerai.

Automobilių dalių parduotuvė buvo už dviejų namų nuo kino teatro. Kai Zakas sustojo priešais ją, pamačiau juos: prie bilietų kasos stovėjo penki ar šeši vyrai. Jie sukiojosi, paskubomis dairėsi į kairę ir dešinę tarsi kažko lūkuriuotų. Visi pasipuošę, ryšėjo kaklaraiščius su smeigtukais kaip pardavėjai ar banko kasininkai. Vienas vyriškis rankoje laikė daiktą, panašų į kastuvo kotą.

Zakas apsuko medaus furgoną ir pažvelgė į juos pro galinio vaizdo veidrodėlį. Iš automobilio dalių parduotuvės išbėgo šuo, senas skalikas baltu snukiu — ir ėmė kažką šniukštinėti ant šaligatvio. Zakas pabarbeno pirštais į vairą ir atsiduso. Aš staiga viską supratau: šiandien penktadienis — jie laukia Džeko Pelenco ir juodaodės moters.

Kokią minutę sėdėjome tylėdami. Kiekvienas garsas automobilyje aidėjo keliskart garsiau nei įprasta: sėdynių spyruoklių girgždesys, Zako pirštų barbenimas, mano skubus alsavimas.

Staiga vienas vyras riktelėjo. Aš net pašokau ir trenkiau kelį į pirštinių dėklą. Vyriškis įdėmiai pažvelgė į kitą gatvės pusę ir sušuko:

— Ko čia vėpsote?

Mudu su Zaku pasisukome ir žvilgtelėjome į galinį langą. Ant šaligatvio stovėjo trys juodaodžiai paaugliai, tiesiai iš butelio gėrė R. C. kolą49 ir dairėsi į vyrus.

— Gal atvažiuokime kitą kartą? — pasiūliau Zakui.

— Viskas bus gerai, — tarė jis. — Palauk čia.

Ne, nebus nieko gero, — pagalvojau.

Kai Zakas išlipo iš automobilio, išgirdau, kad berniukai pašaukė jį vardu. Jie perėjo gatvę ir sustojo prie medaus furgono.

Berniukai smalsiai žvilgčiojo pro langą į mane ir žaismingai kumščiavo Zaką. Vienas sumosavo ranka sau prieš veidą, lyg būtų atsikandęs meksikietiško pipiro, ir paklausė:

— Ką ten turi?

Žiūrėjau į juos ir bandžiau šypsotis, tačiau galvojau tik apie tuos vyriškius, kurie žiūrėjo į mus.

Berniukai taip pat tai pastebėjo ir vienas jų — vėliau sužinojau, kad jis vardu Džeksonas — garsiai ištarė:

— Jūs tikriausiai kvaili kaip bato aulas, jeigu tikitės, kad Džekas Pelencas atvažiuos į Tiburoną.

Visi nusijuokė. Zakas taip pat.

Vyriškis su kastuvo kotu priėjo prie automobilio buferio ir šypsodamasis pažvelgė į berniukus. Tokią pačią kreivą ir pašaipią šypseną, šaltą, demonstruojančią savo jėgą ir pranašumą, tūkstantį kartų mačiau T.Rėjaus veide.

— Ką pasakei, vaike? — suriko.

Per gatvę nusirito murmesys. Skalikas nuleido ausis ir palindo po stovėjusiu automobiliu. Pamačiau, kaip Džeksonas parkrito. Ant skruosto pasirodė raudona žymė. Jis pakėlė R. C. kolos butelį virš galvos. Ir metė.

Džeksonui mostelėjus užsimerkiau. Atsimerkusi ant šaligatvio išvydau krūvą šukių. Vyriškis nebeturėjo rankose kastuvo koto ir stovėjo susiėmęs už nosies. Pro pirštus tekėjo kraujas. Vyras pasisuko į savo bendrus.

— Tas nigeris prakirto man nosį, — tarė nustebęs.

Jis akimirką sutrikęs apsidairė ir, varvindamas kraują, pasuko į artimiausią parduotuvę. Zakas ir berniukai kaip įbesti susiglaudę stovėjo prie furgono. Ano vyro bendrai prisiartino ir pusračiu juos apsupo.

— Kuris metė butelį? — paklausė vienas.

Vaikai tylėjo kaip žuvys.

— Bailių banda, — tarė kitas.

Jis pakėlė kastuvo kotą rankeną ir mostelėdavo berniukams prieš nosis, kai tik kuris nors pajudėdavo.

— Tik pasakykit, kuris metė, ir kiti trys galėsite eiti savais keliais, — sakė.

Tyla.

Iš parduotuvių ėmė rinktis žmonės ir buriuotis aplinkui. Įsmeigiau akis į Zako pakaušį. Mano širdis vos plakė. Turėjau atsistoti ir pasilenkti, kad matyčiau, ką Zakas rengiasi daryti. Žinojau, kad skundikai — patys šlykščiausi žmonės, bet troškau, kad jis mostelėtų pirštą ir pasakytų: Tai jo darbas. Tada įliptų į medaus furgoną ir mudu galėtume važiuoti namo.

Zakai, prašau.

Jis mažumėlę pasuko galvą ir akies krašteliu žvilgtelėjo į mane. Tada lengvai truktelėjo petį. Supratau, kad viskas baigta. Jis tylės. Zakas norėjo man pasakyti: Nepyk, bet jie mano draugai.

Jis nutarė likti čia ir būti vienas iš jų.

Stebėjau, kaip policininkas įsodino Zaką ir berniukus į savo automobilį. Paskui įjungė sireną, raudonus švyturėlius ir nuvažiavo lyg veždamas didžiausius nusikaltėlius. Tačiau galvoju, kad jis tiesiog nenorėjo nuvilti susirinkusios minios.

Sėdėjau furgone tol, kol sušalau, kol aplink sušalo visas pasaulis. Minia išsiskirstė, automobiliai vienas paskui kitą išsivažinėjo po miestą. Pardavėjai uždarė parduotuves. O aš spoksojau pro langelį lyg žiūrėčiau bandomąją naktinę televizijos laidą.

Kai šokas šiek tiek išgaravo, mėginau galvoti, ką daryti, kaip grįžti namo. Zakas pasiėmė raktelius. O gal man pabandyti kaip nors parvairuoti namo, nors neskiriu sankabos nuo stabdžio? Parduotuvės jau uždarytos, nėra kur užeiti ir paprašyti paskambinti telefonu. Gatvės gale pastebėjau telefono būdelę, tačiau neturėjau nė cento. Tad išlipau iš furgono ir pėsčiomis patraukiau namo.

Po pusvalandžio priėjau rausvąjį namą. Prie hortenzijų, šešėlyje, pamačiau Augustą, Džunę, Rozaliną, Neilą ir Kleitoną Forestą. Prietemoje girdėjosi tylus murmesys. Išgirdau Zako vardą. Misteris Forestas ištarė „kalėjimas“. Tikriausiai Zakas pasinaudojo savo teisėmis ir jam paskambino. Ir štai jis čia su karščiausiomis naujienomis.

Neilas stovėjo šalia Džunės. Supratau, kad „daugiau čia nesirodyk“ ir „tu savanaudė kalė“ nieko rimta nereiškė. Nepastebėta prisiartinau prie jų. Netoliese kažkas degino nupjautą žolę. Oras dvelkė rūgščia žaluma, o virš mano galvos skrajojo pelenai. Prisiartinusi ištariau:

— Augusta?

— Ačiū Dievui! Tu čia. Jau rengiausi tavęs ieškoti, — apkabino ji mane.

Pakeliui į namą viską jiems papasakojau. Augusta laikė mane apkabinusi per juosmenį tarsi bijodama, kad vėl nenualpčiau. Tačiau dabar kaip niekada jaučiausi tvirta. Žemę dengiantys šešėliai, palei namą įgavę visokių neįtikėtinų formų — krokodilo, lokio grizlio, — aplink misterį Forestą tvyrantis Alka-Seltzerio kvapas, boluojanti jo galva, rūpesčio svoris surakino mūsų kulkšnis. Mes vos judėjome.

Virtuvėje susėdome į kėdes aplink stalą. Rozalina pripylė arbatos ir padėjo lėkštę sumuštinių su pimento sūriu. Tarytum kas nors galėtų praryti bent kąsnį. Rozalinos plaukai buvo tvarkingai supinti į daugybę kasyčių. Spėjau, kad po vakarienės pasidarbavo Mėja.

— O kaip užstatas? — paklausė Augusta.

Kleitonas krenkštelėjo.

— Teisėjas Monro atostogauja, todėl iki kito trečiadienio, ko gero, nieko neišeis.

Neilas atsistojo ir priėjo prie lango. Ant sprando jo plaukai buvo apkirpti tvarkingu kvadratu. Stengiausi į juos sutelkti dėmesį, kad nepalūžčiau. Kitas trečiadienis bus po penkių dienų. Penkios dienos.

— O kaip jis jaučiasi? — paklausė Džunė. — Juk jis nesužeistas, ar ne?

— Mane įleido tik minutėlei, — atsakė Kleitonas. — Atrodo, kad jis jaučiasi gerai.

Lauke virš mūsų slinko nakties dangus. Aš viską supratau. Supratau Kleitono intonaciją, kai ištarė: atrodo, kad jis jaučiasi gerai, nors mes visi žinojome, kad taip nėra. Bet mes apsimesime, kad viskas gerai.

Augusta užsimerkė ir ėmė pirštais masažuoti kaktą. Jos akys sublizgo — nuo ašarų. Augustos akyse regėjau vidinę ugnį. Tai širdies liepsna, kuri valdo, traukia ir šildo, jeigu šalta, arba pasotina vidinį alkį. Man atrodė, kad šiame pasaulyje mes visi plaukiame pasroviui ir viskas, ką turime — drėgna ugnis Augustos akyse. Bet to pakako.

Rozalina žiūrėjo į mane. Galėjau perskaityti mintis: Vien tik dėl to, kad mane ištraukei iš kalėjimo, nebandyk judinti Zako. Dabar supratau, kaip žmonės tampa užkietėjusiais nusikaltėliais. Sunkiausia įvykdyti pirmąjį nusikaltimą. O paskui tik galvoji: Ką čia dar padarius? Keleriais metais ilgiau ar trumpiau sėdėti kalėjime. Didelio čia daikto.

— Ką dabar darysite? — paklausė Rozalina Kleitono stovėdama greta ir žiūrėdama tiesiai į jį. Jos krūtys gulėjo ant pilvo, o kumščiai buvo įsodinti į šonus. Atrodė taip, lyg norėtų mums į burnas prikimšti tabako ir nuvesti tiesiai į Tiburono kalėjimą apspjaudyti žmonėms batų.

Buvo akivaizdu, kad ir Rozalina turi ugnies. Ne širdyje — kaip Augusta, o tokios ugnies, kuri sudegina namą, jeigu reikia išvalyti purvą viduje. Ji man priminė svetainėje stovinčią Dievo Motinos statulą. Pagalvojau: Augusta yra raudona širdis ant Marijos krūtinės, o Rozalina — kumštis.

— Dėl Zako padarysiu viską, kad jį iš ten ištraukčiau, — tarė Kleitonas. — Tačiau bijau, kad jam teks šiek tiek ten pasėdėti.

Įkišau ranką į kišenę ir užčiuopiau juodosios Marijos paveikslėlį. Prisiminiau, ką rengiausi Augustai papasakoti apie savo mamą. Tačiau kaip dabar galėčiau kalbėti apie save, kai Zakui nutiko toks baisus dalykas? Mano išpažintis turės palaukti, o man dar teks pagyventi tarp dangaus ir žemės.

— Nemanau, kad Mėjai būtina šitai žinoti, — tarė Džunė. — Jai tai bus per didelis smūgis. Jūs žinote, kaip ji myli berniuką.

Visos atsisukome į Augustą.

— Tu teisi, — tarė ji. — Mėjai to būtų per daug.

— Kur ji? — paklausiau.

— Lovoje. Jau miega, — atsakė Rozalina. — Šiandien ji pervargo. Prisiminiau, kad mačiau ją šiandien po pietų prie sienos kraunančią į vežimėlį akmenis. Sienai mūryti. Ji tarsi jautė, kad netrukus jų prireiks.

Tiburono kalėjimas buvo be užuolaidų — ne taip, kaip Silvane. Tai buvo pilkas betoninių blokų pastatas su metaliniais langais ir prastai apšviestas. Tariau sau, kad tikra kvailystė eiti į vidų. Aš esu bėglė, besislapstant nuo teisingumo, o štai dabar lendu liūtui tiesiai į nasrus. Policininkai tikriausiai mane pažins. Tačiau Augusta paklausė, ar norėčiau su ja aplankyti Zaką. Kaip galėjau atsisakyti?

Viduje sėdėjo ežiuku kirptas policininkas. Jis buvo labai aukštas, aukštesnis ir už Neilą, o Neilas buvo Vilto Čemberleno ūgio.50 Policininkas nelabai apsidžiaugė mus išvydęs.

— Ar jūs — jo motina? — paklausė Augustos.

Kortelėje perskaičiau jo vardą: Edis Hazelvurstas.

— Aš jo krikštamotė, — atsakė Augusta. Ji stovėjo tiesi tiesi, tarsi kas nors ruoštųsi matuoti jos ūgį. — O čia — šeimos draugė.

Policininko akys nužvelgė mane. Jam buvo įtartinas vienintelis dalykas: kaip tokia baltoji mergaitė kaip aš galėtų būti jų šeimos draugė. Jis pasiėmė nuo stalo rudą segtuvą ir tol spragsėjo segtuku aukštyn ir žemyn, kol apsisprendė, ką su mumis daryti.

— Na gerai, turite penkias minutes, — pagaliau ištarė.

Policininkas atidarė duris ir įleido mus į koridorių. Pamačiau vienoje eilėje keturias kalėjimo kameras, o kiekvienoje kameroje — po juodaodį berniuką. Prakaituotų kūnų ir šlapimo smarvė mane pribloškė. Labai norėjau pirštais užsispausti nosį, tačiau supratau, kad tai būtų didžiausias įžeidimas. Jie nekalti, kad taip dvokia.

Berniukai sėdėjo ant gultų, prikabintų prie sienos, ir spoksojo į mus. Vienas vaikis, lyg žaisdamas kažkokį žaidimą, mėtė sagą į sieną. Mums einant pro šalį jis liovėsi.

Misteris Hazelvurtsas nuvedė mus prie paskutinės kameros.

— Zakai Teilorai, pas tave lankytojos, — ištarė ir žvilgtelėjo į savo laikrodį.

Kai Zakas žengtelėjo artyn, pagalvojau, ar jam buvo uždėję antrankius, ar paėmė pirštų atspaudus, ar nufotografavo iš visų pusių? Labai norėjau ištiesti ranką pro užtvarą ir jį paliesti. Man atrodė, kad tik tada suvokčiau, kas iš tikrųjų nutiko.

Buvo akivaizdu, kad misteris Hazelvurstas neketina išeiti. Todėl Augusta ėmė kalbėti. Ji pasakojo apie vieną Hanio ūkyje esantį bityno avilį, kuris išleido spiečių.

— Na, žinai, tas, kurį buvo užpuolusios erkės, — paaiškino. Kokią minutę ji labai smulkiai pasakojo, kaip visur ieškojo spiečiaus ir tik sutemus pagaliau rado bites miške prie arbūzų lauko ant magnolijos sodinuko. Visas spiečius karojo tarp šakų it juodas balionas.

— Piltuvėliu nukrausčiau jas į spietinę, — pasakojo Augusta, — ir vėl suleidau į avilį.

Manau, kad ji norėjo pasakyti Zakui, jog nenurims tol, kol jis grįš namo pas mus. Zakas klausėsi jos ir žiūrėjo ašarotomis rudomis akimis. Atrodė, kad jis sutinka kalbėtis tik apie bičių spiečių.

Norėjau jam papasakoti, kad ir aš dirbu, tačiau nieko negalėjau sugalvoti. Tiesiog stovėjau šalia Augustos, o ji klausinėjo, kaip jis jaučiasi, ko jam trūksta?

Žiūrėjau į Zaką jausdama švelnumą ir skausmą ir galvodama, kas mus sieja. Ar tai skausmas mumyse, kuriame ir gimsta meilė?

— Laikas baigėsi. Eime, — ištarė misteris Hazelvurstas. Tuomet Zakas metė žvilgsnį į mane. Smilkinyje iššoko vena.

Žiūrėjau, kaip ji virpa, kaip ja pulsuoja kraujas. Norėjau pasakyti ką nors naudinga, kad mudu panašesni, negu jis mano. Tačiau pagalvojau, kad tai atrodytų juokingai. Norėjau įkišti ranką pro užtvarą ir paliesti tą pulsuojančią veną. Bet ir to nepadariau.

— Ar teberašai į savo sąsiuvinį? — paklausė Zakas.

Jo veidą ir balsą ūmai perkreipė keista neviltis. Pažvelgiau į jį ir linktelėjau. Kitoje kameroje sėdintis berniukas — Džeksonas — švilptelėjo. Tai turėjo reikšti, kad atrodome kvailai ir juokingai. Zakas pasiuntė jam piktą žvilgsnį.

— Eime. Jūs turėjote penkias minutes, — priminė policininkas.

Augusta apkabino mane ir švelniai niuktelėjo. Atrodė, kad Zakas norėjo dar kažko manęs paklausti: jis išsižiojo ir vėl užsičiaupė.

— Aš tau viską užrašysiu, — pasakiau. — Parašysiu istoriją.

Nežinojau, ar jis to norėjo manęs paklausti. Tačiau kiekvienas to nori — kad visi žmonės pamatytų neteisybę, kad būtų galima ją paviešinti.

Mes vaikštinėjome nesistengdamos šypsotis, netgi prieš Mėją. Kai ji būdavo kambaryje, nekalbėdavo apie Zaką, tačiau neapsimetinėjome, kad pasaulis gražus ir rožinis. Džunė dažniau grojo violončele. Taip ji visuomet išreikšdavo savo sielvartą. Vieną rytą, eidama į medaus namelį, Augusta sustojo ir įsistebeilijo į padangų vėžes, likusias nuo Zako automobilio. Žiūrėdama į ją pagalvojau, kad ji tuoj pravirks.

Viskas, ką bedariau — ar plaučiau indus, ar klūpočiau vakarinėse maldose, ar netgi kločiau lovą, — man atrodė sunku ir vargino.

Antrąją Augustos mėnesio dieną, kai indai po vakarienės jau buvo suplauti ir sukalbėtos visos „Sveika, Marija“, Augusta tarė, kad šįvakar gana niūroti, kad mes žiūrėsime Edą Salivaną51. Taigi mums bežiūrint televizorių suskambo telefonas. Iki šios dienos Augusta ir Džunė svarsto, kaip būtų pasisukę mūsų gyvenimai, jeigu Mėja nebūtų pakėlusi telefono ragelio.

Prisimenu, kad Augusta sujudėjo norėdama atsiliepti, tačiau Mėja sėdėjo arčiau durų.

— Aš pakelsiu, — tarė ji.

Niekas iš mūsų nepagalvojo nieko bloga. Mūsų akys buvo prilipusios prie televizoriaus, prie misterio Salivano. Tąkart jis pristatė cirko vaidinimą: aukštai ant lyno mažyčiais paspirtukais važinėjo beždžionės.

Po kelių minučių į kambarį įžengė Mėja. Jos akys zigzagais šokinėjo nuo vieno veido prie kito.

— Skambino Zako mama, — tarė ji. — Kodėl man nepasakėte, kad jis kalėjime?

Ten stovėdama Mėja atrodė tokia normali. Akimirką nė viena negalėjome pajudėti. Spoksojome kaip ir ji tarsi laukdamos, kol užgrius stogas. O Mėja tiesiog stovėjo, tokia visiškai rami.

Pagalvojau, kad gal įvyko stebuklas ir kažkokiu būdu ji ėmė ir pasveiko.

— Kaip jautiesi? — stodamasi paklausė Augusta.

Mėja neatsakė.

— Mėja? — paklausė Džunė.

Aš šyptelėjau Rozalinai ir linktelėjau lyg sakydama: Ar matai, kaip lengvai ji sureagavo?

Tačiau Augusta išjungė televizorių, atidžiai pažvelgė į Mėjos veidą ir susiraukė. Mėjos galva buvo palenkta į šoną, o akys įsmeigtos į kryžiuku siuvinėtą inkilą, kuris įrėmintas kabojo ant sienos. Man staiga toptelėjo, kad ji nė nemato to paveikslo. Akys žvelgė kažkur į tolį.

Augusta prisiartino prie Mėjos.

— Atsakyk man. Ar girdi?

Tyloje girdėjosi vis garsesnis ir šiurkštesnis Mėjos alsavimas. Ji žengė atbula kelis žingsnius, kol atsirėmė į sieną. Tada be garso susmuko ant grindų.

Nežinau, kada supratau, kad Mėja savyje užsisklendė nepasiekiamai giliai. Net Augusta ir Džunė iš karto to nesuprato. Jos šaukė ją vardu, lyg Mėja būtų apkurtusi.

Rozalina pasilenkė prie jos ir tikėdamasi, kad Mėja ją supras, garsiai ištarė:

— Zakui viskas bus gerai. Dėl jo gali nesijaudinti. Trečiadienį misteris Forestas jį ištrauks iš kalėjimo.

Mėja spoksojo tiesiai, tarsi Rozalinos nė nebūtų.

— Kas jai nutiko? — paklausė Džunė. Jos balse išgirdau panikos gaidelę. — Dar niekada jos tokios nemačiau.

Mėja buvo čia ir kartu labai toli. Jos rankos atverstais delnais ilsėjosi ant kelių. Ji nekūkčiojo įsitvėrusi sijono padurkų. Nelingavo pirmyn ir atgal. Netampė savo kasyčių. Ji buvo visai rami. Visai kitokia.

Pakėliau akis į lubas. Tiesiog negalėjau į ją žiūrėti.

Augusta nuėjo į virtuvę, atsinešė į virtuvės rankšluostį suvyniotų ledo kubelių ir apkabino seserį. Akimirką Mėjos galva ilsėjosi ant sesers peties. Paskui Augusta priglaudė rankšluostį jai prie kaktos, smilkinių ir kaklo. Po kelių minučių nuėmė rankšluostį ir paplekšnojo Mėją per skruostus.

Porą kartų Mėja mirktelėjo ir pažvelgė į Augustą. Paskui apžvelgė mus visas ir susirietė, lyg būtų grįžusi iš ilgos kelionės.

— Ar geriau jautiesi? — paklausė Augusta.

— Viskas bus gerai, — linktelėjo Mėja. Jos žodžiai skambėjo keistai monotoniškai.

— Džiaugiuosi, kad gali kalbėti, — tarė Džunė. — Eime, palydėsiu tave į vonią.

Augusta ir Džunė pastatė Mėją ant kojų.

— Eisiu prie sienos, — pasakė Mėja.

— Jau temsta, — papurtė galvą Džunė.

— Tik truputėlį, — spyrėsi Mėja.

Ji nuėjo į virtuvę, o mes visos nusekėme paskui. Mėja atidarė spintelės stalčių, išsitraukė žibintuvėlį, bloknotą, pieštuko galiuką ir išėjo į verandą. Įsivaizdavau, kaip ant skiautelės ji užrašo: Zakas kalėjime ir įkiša gniužulą į sieną.

Man atrodė, kad kažkas privalo asmeniškai padėkoti kiekvienam akmeniui, sugeriančiam visas žmonių kančias. Reikėtų juos visus iki vieno išbučiuoti ir pasakyti: Labai atsiprašome, bet tik tokie tvirti ir ištvermingi kaip jūs galite tai padaryti dėl Mėjos. Jūs esat išrinktieji. Telaimina Dievas jūsų akmenines širdis.

— Aš eisiu su tavimi, — tarė Augusta.

— Ne, Augusta, nereikia. Aš noriu viena, — grįžtelėjusi atsakė Mėja.

— Bet... — protestavo Augusta.

— Tik aš, — atsigręžusi į mus tarė Mėja. — Tik aš.

Žiūrėjome, kaip ji nulipo verandos laipteliais žemyn ir pasuko į giraitę. Gyvenime būna dalykų, kurių negali išvengti, kad ir kaip stengtumeisi. Šitas vaizdas — vienas iš jų. Mėja ir menka žibintuvėlio švieselė dingo tarp medžių. Jas prarijo tamsa.

DEŠIMTAS SKYRIUS

Tačiau bitės gyvenimas labai trumpas. Pavasarį ir vasarą — intensyviausiu maisto ieškojimo periodu — bitės darbininkės paprastai gyvena ne ilgiau kaip keturias penkias savaites... Maisto paieškas lydi įvairiausi pavojai. Daugelis bičių darbininkių miršta neišgyvenusios nė tokio amžiaus.

„Bičių šokis“

Augusta, Rozalina, Džunė ir aš sėdėjome virtuvėje, kol naktis užklojo visus namus. Mėja buvo išėjusi prieš ištisas penkias minutes. Augusta atsistojo ir ėmė vaikštinėti: nuėjo iki verandos, grįžo atgal ir atidžiai žvalgėsi į sienos pusę. Po dvidešimties minučių tarė:

— Viskas. Eime pas ją.

Ji pasiėmė iš sunkvežimiuko žibintuvėlį ir pasuko prie sienos. Džunė, Rozalina ir aš paskubomis nužingsniavome paskui. Naktinis paukštis čiulbėjo ant medžio šakos, giedojo iš visos širdies, įkyriai ir karštligiškai, tarytum kažkas jį ten būtų užkėlęs, kad apdainuotų mėnuliui kelią iki dangaus vidurio.

— Mė-ėė-ja-aa! — šaukė Augusta.

Paskui pašaukė Džunė, tada — Rozalina ir aš. Vaikščiojome šaukdamos ją vardu, tačiau niekas neatsiliepė. Tik naktinis paukštelis čiulbėjo mėnuliui.

Nuėjome palei sieną į vieną pusę, paskui grįžome ir nuėjome į kitą pusę. Ėjom lėčiau, žiūrėjome atidžiau, šūkavome garsiau. Šį kartą tikrai rasime Mėją klūpančią, nes žibintuvėlio baterijos bus nusėdusios. Mes pagalvosim: Dievulėli, kaip galėjom jos nepastebėti aną kartą?

Tačiau taip nenutiko. Todėl nuėjome į giraitę prie sienelės, dar garsiau šaukėme ją vardu, kol visai užkimome. Tačiau nė viena neištarėme: „Nutiko kažkas baisaus.“

Nors jau tvyrojo naktis, tebebuvo baisiausiai karšta ir aš užuodžiau mūsų kūnų drėgmę giraitėje, kurią šukavo keturių pėdų ilgio žibintuvėlio švieselės. Galiausiai Augusta tarė:

— Džune, grįžk namo ir paskambink policijai. Pasakyk, kad mums reikia pagalbos, nes nerandame savo sesers. Paskui atsiklaupk prieš Viešpaties Motiną ir paprašyk jos globoti Mėją. O paskui grįžk čia. Mes eisime prie upės.

Džunė nubėgo namo. Girdėjome, kaip ji braunasi per krūmus. Mes pasukome prie seserų žemės ribos, kurią atstojo upė. Augusta žengė vis greičiau, Rozalina vos gaudydama orą stengėsi neatsilikti.

Priėjusios upę, akimirką sustojome. Tiburone jau gyvenau gana ilgai, nes mėnulis buvo spėjęs nudilti ir vėl papilnėti. Jis kabojo virš upės, kartkartėmis pasirodydamas iš už debesų. Spoksojau į kitame upės krante augantį medį. Jo šaknys buvo visiškai nuogos ir krutėjo. Burnoje pajutau sausą metalo skonį, kuris kilo aukštyn ir slinko liežuviu.

Siekiau Augustos rankos, tačiau ji apsisuko ir nuėjo pakrante šaukdama Mėjos vardą.

— Mė-ėė-ja-aa!

Mudvi su Rozalina nusekėme paskui ją. Ėjome greta viena kitos, todėl naktinėms būtybėms tikriausiai atrodėme panašios į vieną didžiulį gyvūną su šešiomis kojomis. Nustebau, kai mano galvoje ėmė skambėti malda, kurią kiekvieną vakarą po valgio kalbėdavome su rožiniu. Aiškiai girdėjau kiekvieną žodį: Sveika, Marija, malonės pilnoji, Viešpats su Tavimi, Tu pagirta tarp moterų ir pagirtas Tavo Sūnus Jėzus. Šventoji Marija, Dievo Motina, melski už mus, nusidėjėlius, dabar ir mūsų mirties valandą. Amen.

Nesuvokiau, kad meldžiuosi, kol Augusta ištarė:

— Tikrai, Lile, mums reikia pasimelsti.

Tada supratau, kad garsiai kartoju maldos žodžius. Nežinau, ar kalbėjau tai kaip maldą, ar murmėjau, kad užgniaužčiau baimę. Augusta ir Rozalina kartojo žodžius su manimi. Mes ėjome palei upę, o žodžiai pleveno naktyje paskui mus it kaspinai.

Grįžo Džunė nešdamasi dar vieną žibintuvėlį, kurį surado kažkur namuose. Kartu su ja per mišką skverbėsi šviesos pluoštas.

— Mes čia, — šūktelėjo Augusta mojuodama žibintuvėliu tarp medžių.

Palaukėme, kol Džunė ateis iki upės.

— Policija jau važiuoja, — tarė.

Policija jau važiuoja. Pažvelgiau į Rozaliną. Jos lūpų kampučiai nulinko žemyn. Tądien kalėjime policija manęs nepažino; tikėjausi, kad nepažins ir Rozalinos.

Džunė šaukė Mėjos vardą ir tamsoje naršė visą pakrantę. Rozalina nusekė paskui ją. Augusta ėjo lėtai, atsargiai. Aš stovėjau šalia jos ir vis greičiau mintyse kartojau „Sveika, Marija“.

Staiga Augusta sustojo kaip įbesta. Aš irgi sustojau. Ir daugiau nebegirdėjau naktinio paukštelio čiulbant.

Neatitraukdama akių žiūrėjau į Augustą. Ji stovėjo įsitempusi ir įdėmiai žvelgė į krantą. Į kažką, ko aš negalėjau matyti.

— Džune, — pašaukė ji keistai šnabždančiu balsu, tačiau Džunė ir Rozalina buvo per toli nuėjusios pakrante ir jos neišgirdo. Girdėjau tik aš.

Oras buvo tvankus ir pilnas įtampos, kvėpuoti buvo sunku. Žengtelėjau prie Augustos, kad mano alkūnė paliestų jos ranką — man reikėjo pajusti jos artumą, — ir pamačiau Mėjos žibintuvėlį. Jis gulėjo užgesęs ant drėgnos žemės.

Man buvo keista, kad mes likome stovėti ten dar kokią minutę. Laukiau, kad Augusta ką nors pasakytų. Tačiau ji tylėjo, tik stovėjo išgyvendama paskutinę akimirką. Pakilęs vėjas sušnarino medžių šakas ir smogė mums į veidus gūsį tarsi iš įkaitusios orkaitės, tarsi pragaro dvelksmą. Augusta pažvelgė į mane ir nukreipė savo žibintuvėlio spindulį į vandenį.

Šviesa nuslydo upės paviršiumi paskui save palikusi juodai auksinių purslų taką ir staiga nutrūko. Upėje vos vos panirusi gulėjo Mėja. Jos akys buvo plačiai atmerktos ir užgesusios, suknelės sijonas buvo išsiskleidęs ir pleveno vandens tėkmėje. Iš Augustos lūpų ištrūko aimana.

Kaip paklaikusi įsitveriau Augustos rankos, tačiau ji išsilaisvino, metė žemėn žibintuvėlį ir įbrido į upę. Aš pūkštelėjau paskui. Apsėmęs kojas vanduo privertė mane suklupti ant slidaus dugno. Kaip šiaudo graibiausi Augustos sijono, kol prunkšdama atsistojau.

Kai prisiartinau, Augusta žiūrėjo į savo jaunesniąją seserį.

— Džune! — šūktelėjo ji. — Džune!

Mėja gulėjo dviejų pėdų gylyje po didžiuliu akmeniu, kuris slėgė jos krūtinę ir laikė ją prispaudęs prie dugno. Žiūrėjau į ją ir galvojau: Ji tuojau atsikels. Augusta nuritins akmenį, Mėja įkvėps oro, mes visos grįšime į namą ir ją išdžiovinsim. Norėjau pasilenkti, paliesti ją ir švelniai papurtyti už peties. Ji negalėjo mirti čia, upėje. Tai neįmanoma.

Mėjos rankos nebuvo panirusiosios plūduriavo upės paviršiuje, o tarp pirštų sruveno vanduo. Net ir dabar šitas vaizdas prižadina mane naktį. Ne Mėjos akys — atmerktos ir žiūrinčios, — ne akmuo, prislėgęs ją kaip antkapis. Jos rankos.

Vandeniu atpūškavo Džunė. Prisiartino prie Mėjos ir sunkiai alsuodama sustojo greta Augustos. Jos rankos kabėjo kaip virvės.

— Ak, Mėja, — sušnibždėjo ji ir stipriai užmerkusi akis nusisuko.

Apsidairiusi tolėliau pamačiau Rozaliną. Ji stovėjo iki kulkšnių įsibridusi į vandenį ir tirtėjo visu kūnu.

Augusta atsiklaupė į vandenį ir nustūmė akmenį nuo Mėjos krūtinės. Paskui suėmusi ją už pečių pakėlė. Iš Mėjos kūno išsiveržė siaubingas garsas, tarsi kažkas būtų sudužę, galva atsilošė, burna pusiau prasižiojo. Mačiau, kad Mėjos dantys apsivėlę dumblu, upės nendrės apsivijusios kaseles. Nusisukau. Dabar tikrai supratau: Mėja mirė.

Augusta taip pat tai suprato, tačiau prispaudė savo ausį jai prie krūtinės. Minutėlę klausėsi, o paskui priglaudė Mėjos galvą prie savo krūtinės. Atrodė, kad Augusta nori, jog Mėja pasiklausytų jos širdies plakimo.

— Mes jos netekome, — tarė Augusta.

Aš pradėjau virpėti. Girdėjau, kaip burnoje barška dantys. Augusta ir Džunė sunėrė rankas po Mėjos kūnu ir ištraukė ją į krantą. Ji buvo visa įmirkusi ir išpurtusi. Suėmiau jos kulkšnis ir bandžiau palaikyti. Paaiškėjo, kad upė nunešė Mėjos batus.

Kai seserys paguldė ją ant kranto, iš burnos ir šnervių pasipylė vanduo. Pagalvojau: Štai taip į Čarlstoną upė atnešė Dievo Motiną. Tik pažiūrėkite į jos pirštus, rankas. Kokie jie gražūs.

Įsivaizdavau, kaip Mėja atsirideno akmenį nuo kranto į upę, atsigulė ir užsiritino jį ant savęs. Laikė jį tvirtai kaip kūdikį ir laukė, kol plaučiai prisipildys vandens. Svarsčiau, ar paskutinėmis gyvenimo sekundėmis Mėja blaškėsi, rankomis plakė vandenį, ar išėjo ramiai, be kovos, apsikabinusi akmenį ir atidavusi jam visą savo skausmą. Galvojau ir apie vandens gyvūnus, kurie plaukė pro šalį mirštant Mėjai.

Permirkusios iki paskutinio siūlo galo Džunė ir Augusta sustojo prie Mėjos. Mums į ausis zyzė uodai, upė tekėjo savo vaga vinguriuodama į tamsą. Buvau tikra, kad jos taip pat įsivaizdavo paskutines Mėjos gyvenimo akimirkas. Tačiau jų veiduose jau nemačiau siaubo, tik sielvartingą susitaikymą. Pusę gyvenimo jos to laukė, bet kartu tikėjosi, kad tai neįvyks.

Augusta norėjo pirštais užspausti Mėjos akis, tačiau jos tik prisimerkė.

— Kaip ir Eiprilės, — tarė Džunė.

— Palaikyk virš Mėjos žibintą, — tyliai ir ramiai paprašė Augusta.

Mano širdis taip smarkiai daužėsi, kad vos išgirdau jos žodžius. Blausioje švieselėje Augusta išrinko Mėjos plaukuose įstrigusius žalius lapelius ir įsikišo į kišenę.

Paskui jos abi nuo Mėjos odos ir drabužių nuvalė visus upės nešvarumus. O Rozalina, vargšelė Rozalina, netekusi naujos geriausios draugės, stovėjo it suakmenėjusi, tik jos smakras taip baisiai virpėjo, kad norėjau prieiti ir sulaikyti.

Tada iš Mėjos burnos išsiveržė garsas — niekada jo nepamiršiu — ilgas, gargaliuojantis atodūsis. Mes sutrikusios susižvalgėme. Akimirką grįžo viltis, kad įvyko stebuklas. Tačiau tai tebuvo susikaupęs oras, kuris pagaliau ištrūko iš plaučių ir nutvilkė man veidą. Užuodžiau upės kvapą, atsiduodantį supuvusiu senu medžiu.

Pažvelgiau į Mėjos veidą ir pajutau kylant šleikštulį. Nusvirduliavau už medžių, pasilenkiau ir išsivėmiau. Nusišluosčiau lūpas marškinių skvernu ir tamsoje išgirdau garsus. Verianti rauda suspaudė mano širdį. Atsigręžusi Džunės žibinto šviesoje pamačiau Augustą. Rauda sklido iš jos širdies gelmių. Nurimusi Augusta nuleido galvą ant įmirkusios Mėjos krūtinės.

Pasiekiau kedro šakelę ir tvirtai įsitveriau, nes atrodė, kad viskas slysta man iš rankų.

— Vadinasi, tu esi našlaitė? — paklausė policininkas.

Tai buvo tas pats aukštas ežiuku kirptas Edis Hazelvurstas, kuris kalėjime palydėjo mudvi su Augusta pas Zaką.

Mudvi su Rozalina sėdėjome svetainėje supamosiose kėdėse, kol jis stovėjo priešais mus laikydamas rankose mažą bloknotėlį, pasiruošęs užsirašyti kiekvieną mūsų žodį. Kitas policininkas lauke šmirinėjo aplink raudų sienelę. Tik niekaip negalėjau suprasti, ką jis tikėjosi ten rasti.

Mano kėdė taip smarkiai suposi, kad kiekvieną akimirką galėjau šleptelėti ant grindų. Rozalina tebebuvo sustingusi — jos veidas atrodė bejausmis.

Kai suradusios Mėją grįžome namo, Augusta pasitiko abu policininkus, o mums su Rozalina liepė lipti į viršų.

— Lipkit į viršų ir išsidžiovinkite, — tarė man.

Nusispyriau batus ir stovėdama viršuje prie lango tryniausi rankšluosčiu. Mudvi stebėjome, kaip du vyrai iš greitosios pagalbos automobilio ant neštuvų parnešė Mėją iš miško, paskui klausėmės, kaip abu policininkai klausinėjo Augustos ir Džunės visokiausių dalykų. Jų balsai laiptine kilo aukštyn. Taip, pastaruoju metu ji buvo truputį prislėgta. Na, iš tikrųjų, ji visą laiką būdavo daugiau ar mažiau prislėgta. Tokia jos būklė. Ji nemokėjo atskirti savo ir kitų žmonių skausmo. Ne, mes neradom raštelio. Autopsija? Taip, mes suprantame.

Misteris Hazelvurstas norėjo pasikalbėti su mumis visomis, todėl mes turėjom nusileisti žemyn. Papasakojau jam viską tiksliai nuo tos akimirkos, kai Mėja pakėlė telefono ragelį, iki tada, kai radome ją upėje. Tada jis ėmė klausinėti asmeninių dalykų. Ar aš esanti ta pati mergaitė, kuri aną savaitę buvo atėjusi į kalėjimą aplankyti vieno juodaodžio berniuko? Ką aš čia veikianti? Kas tokia esanti Rozalina?

Papasakojau viską: kad mano mama mirė, kai dar buvau visai mažytė, kad šią vasarą po traktoriaus avarijos mano tėtis iškeliavo pas Abraomą. Žodžiu, atkakliai kartojau savo istoriją. O Rozalina, pasakiau, yra mano auklė.

— Manau, jūsų nuomone, aš esu našlaitė, — kalbėjau. — Tačiau iš tikrųjų Virdžinijoje turiu šeimą. Mano tėčio paskutinis noras buvo, kad gyvenčiau su teta Berne. Ji kaip tik laukia mudviejų su Rozalina. Ji arba atsiųs pinigų bilietams, arba pati atvažiuos mūsų pasiimti. Ji vis kartoja: „Lile, laukiu nesulaukiu, kada atvažiuosi pas mane.“ O aš jai atsakiau: „Būsiu pas jus prieš mokslo metų pradžią. Vis dar negaliu patikėti, kad aš jau antrakursė.“

Policininkas prisimerkė lyg bandydamas suvirškinti mano tiradą. Aš sulaužiau visas sėkmingo melo taisykles. Nekalbėk per daug, — kartojau sau, bet niekaip negalėjau sustoti.

— Aš labai džiaugiuosi, kad gyvensiu pas tetą. Jūs nepatikėtumėte, kiek visokiausių niekučių ji man padovanojo. O kiek papuošalų ir meškučių! Tiesiog vieną meškutį po kito.

Aš tik džiaugiausi, kad viso šito negirdi Augusta ir Džunė. Jos su medaus furgonu išvažiavo paskui greitosios pagalbos automobilį, nes norėjo įsitikinti, kad Mėjos kūnas bus saugiai pristatytas į vietą. Blogai buvo, kad kambaryje sėdėjo ir Rozalina. Labai bijojau, kad ji leptelės ką nors nereikalinga ir išduos mus, pavyzdžiui: Iš tiesų mes čia atkeliavome, kai Lilė ištraukė mane iš kalėjimo. Tačiau ji sėdėjo visiškai nebyli, paskendusi savo mintyse.

— Gerai, dar kartą pakartok savo pavardę, — paprašė policininkas.

— Viljams, — pasakiau.

Jau du kartus jam tai sakiau. Kažin, koks Tiburono policininkų išsilavinimas? Tikriausiai visai kitoks negu Silvane.

Atrodė, kad misteris Hazelvurstas dar labiau paaugo.

— Aišku. Tik nesuprantu vieno dalyko: jeigu ruošiatės gyventi Virdžinijoje pas tetą, ką veikiate čia?

Vertimas: Man visiškai neaišku, kodėl baltaodė mergaitė gyvena juodaodžių namuose.

Giliai įkvėpiau ir atsakiau:

— Matote, mano tetai Bernei darė operaciją. Žinote, moteriškos ligos. Taigi štai Rozalina ir pasiūlė: „Gal mudvi imkim ir pagyvenkime Tiburone pas mano draugę Augustą Bautrait, kol teta Berne atsistos ant kojų.“ Kokia prasmė mums ten važiuoti, jeigu ji guli ligoninėje?

Jis tikrai viską sąžiningai užsirašinėjo. Kodėl? — norėjau surikti jam. — Juk kalbame ne apie mane ir Rozaliną ir ne apie tetos Bernės operaciją. Kalbame apie Mėją. Nejaugi nepastebėjote, kad ji mirė?

Dabar turėčiau būti savo kambaryje ir verkti, verkti. Bet privalau sėdėti čia ir pasakoti visokias nesąmones.

— Nejaugi Spartanburge nebuvo baltųjų šeimos, kurioje galėtum gyventi?

Vertimas: Geriau gyventi bet kur, negu gyventi čia, juodaodžių namuose.

— Ne, sere. Aš neturėjau daug draugų. Dėl įvairių priežasčių nelabai pritapau prie tos bendruomenės. Gal dėl to, kad mokykloje buvau pirmūnė. Viena moteriškė bažnyčioje sakė, kad galėčiau gyventi pas ją, kol teta Berne pasveiks, tačiau ji susirgo pūsleline. Todėl taip ir išėjo.

Gerasis Dieve, nutildyk mane.

Dabar policininkas atsisuko į Rozaliną.

— Iš kur pažįstate Augustą?

Sulaikiau kvėpavimą, net nustojau suptis.

— Ji mano vyro pusseserė, — atsakė Rozalina. — Mes su ja palaikėme ryšius ir po to, kai mano vyras paliko mane. Augusta vienintelė šeimoje žinojo, koks jis buvo apgailėtinas liurbis.

Rozalina mirktelėjo man tarytum sakydama: Matai? Tu nesi vienintelė, gebanti bet ką malti liežuviu.

Edis Hazelvurstas užvertė bloknotą ir mostelėjo man pirštu, kad eičiau kartu. Peržengęs slenkstį jis sustojo ir tarė:

— Paklausyk mano patarimo ir paskambink savo tetai, kad kuo greičiau tave pasiimtų. Net jeigu ji dar ne visai pasveiko. Juk čia gyvena juodaodžiai žmonės. Ar supranti, ką noriu pasakyti?

Suraukiau kaktą:

— Ne, sere, nelabai.

— Sakau, kad tau netinka čia gyventi, kad nereikėtų... na, žemintis.

— Šit kaip.

— Aš netrukus grįšiu. Ir labai norėčiau čia tavęs nerasti. Sutarėme?

Jis nusišypsojo ir uždėjo savo milžinišką ranką man ant galvos. Tarytum būtume du baltieji žmonės, turintys bendrą paslaptį.

— Gerai.

Uždariau paskui jį duris. Ir tą pačią akimirką pratrukau. Kūkčiodama grįžau į svetainę. Rozalina apkabino mane ir išvydau, kad jos veidu irgi rieda ašaros.

Vėl užlipome į viršų ir nuėjome į Mėjos kambarį. Rozalina pakedeno savo patalynę ir paliepė:

— Gulkis.

— O kur tu miegosi?

— Štai čia, — atsakė ir nuklojo Mėjos lovatiesę — rausvų ir rudų kvadratėlių vilnonį apklotą, kurį Mėja buvo nunėrusi vąšeliu.

Rozalina įsiropštė į lovą ir paslėpė veidą pagalvėje. Supratau, kad ji uodžia Mėjos kvapą.

Tikriausiai galvojate, kad sapnavau Mėją. Tačiau sapne pas mane atėjo Zakas. Negaliu tiksliai papasakoti, ką sapnavau. Pabudau lengvai dūsuodama ir žinodama, kad tai buvo jis. Jis buvo toks artimas ir tikras, tarsi sėdėdama būčiau ranka lietusi jo skruostą. Paskui prisiminiau, kur jis, ir mano širdį prislėgė neapsakomas sunkumas. Įsivaizdavau, kaip jis sėdi ant gulto, apsiavęs, galbūt kaip tik dabar nemiega, guli ir žiūri į lubas, ir klausosi kitų berniukų alsavimo.

Kitame kambario gale kažkas sukrebždėjo. Labai išsigandau. Tai buvo vienas tų keistų momentų, kai nelabai suvoki, kur esi. Apsimiegojusi dar galvojau, kad esu medaus namelyje, tačiau tą pačią akimirką lovoje apsivertė Rozalina. Tuomet prisiminiau Mėją. Prisiminiau ją upėje.

Turėjau atsikelti, nuslinkti į tualetą ir apsipilti veidą šaltu vandeniu. Stovėdama blausioje naktinės lempelės šviesoje žvilgtelėjau žemyn ir pastebėjau, kad vonios kojelės apautos raudonomis kojinėmis. Tai buvo Mėjos darbas — apauti porcelianines vonios kojas. Negalėjau susilaikyti nenusišypsojusi. Niekada nepamiršiu šito Mėjos bruožo.

Užsimerkiau ir prisiminiau kiekvieną akimirką. Kaip nuo vandens spindėjo jos kasytės, kaip jos pirštai smulkino kvietinius sausainius, kaip ji stengėsi išgelbėti vienintelio tarakono gyvybę. Ir jos skrybėlę, kurią buvo užsidėjusi tądien, kai su Marijos Dukterimis šoko havajietišką šokį. Tačiau labiausiai įstrigo meilė ir sielvartas, dažnai liepsnodavę jos veide.

Ta liepsna pagaliau ją sudegino.

Po autopsijos, po to, kai policija oficialiai patvirtino Mėjos savižudybę, kai laidojimo namai pasistengė, kad ji gražiai atrodytų, Mėja grįžo į rausvąjį namą. Rugpjūčio 5-osios rytą, trečiadienį, į kiemą įsuko juodas katafalkas. Keturi vyrai juodais kostiumais iškėlė Mėjos karstą ir įnešė į svetainę. Paklausiau Augustos, kodėl pro duris įnešė Mėjos karstą, ji atsakė:

— Mes būsime su ja iki laidotuvių.

Šito visai nesitikėjau. Pas mus Silvane žmonės savo mirusiuosius iš laidojimo namų paprastai palydi tiesiai į kapines.

— Mes sėdėsime su ja tol, kol galėsime atsisveikinti, — paaiškino Augusta. — Tai vadinama šermenimis. Kartais žmonėms labai sunku susitaikyti su mirtimi, jie niekaip negali ištarti sudie. Šermenys padeda tai padaryti.

Tikrai lengviau susitaikyti, kai mirusysis guli tiesiog tavo svetainėje. Buvo keista galvoti, kad namuose yra miręs žmogus, bet jeigu taip lengviau atsisveikinti, gerai, tikriausiai taip ir yra.

— Mėjai irgi lengviau, — tarė Augusta.

— Mėjai?

— Lile, žinai, kad kiekvienas žmogus turi sielą. Kai mirštame, ji keliauja pas Dievą. Tačiau niekas nežino, kiek tai užtrunka: gal sekundę, o gal visą savaitę ar dvi. Kad ir kaip ten būtų, sėdėdamos su Mėja, mes sakysim: „Viskas gerai, Mėja, mes žinom, kad čia tavo namai, bet dabar gali išeiti. Viskas bus gerai.“

Augusta liepė vyrams apsukti karstą. Jie pastatė jį ant stalo su ratukais priešais Kančių Dievo Motiną ir atidengė. Kai vyrai išvažiavo, Augusta ir Rozalina priėjo prie karsto ir žiūrėjo į gulinčią Mėją. Aš laikiausi atokiai, vaikštinėjau aplink, apžiūrinėjau save visuose veidrodžiuose, kol su savo violončele nusileido Džunė ir užgrojo. Džunė užgrojo „O, Siuzana“ ir privertė mus nusišypsoti. Keista, kad tokia smulkmenėlė šermenyse padeda atsipalaiduoti. Aš prisiartinau prie karsto ir atsistojau tarp Augustos ir Rozalinos.

Mačiau tą pačią senąją gerąją Mėją. Tik oda buvo tvirtai aptempusi jos skruostikaulius. Lempelė metė ant karsto švelnią šviesą. Mėja buvo aprengta man dar nematyta ryškiai mėlynos spalvos suknele su perlų sagutėmis ir laivelio formos apykakle. Ant galvos buvo uždėta mėlynoji skrybėlaitė. Atrodė, kad ji tuoj tuoj atsimerks ir šyptels mums.

Tai buvo moteris, kuri išmokė mano mamą, kaip reikia gražiai išprašyti iš namų tarakonus. Ant pirštų suskaičiavau dienas, kada Mėja man pasakė, kad mano mama čia gyveno. Šešios. O atrodė, kad praėjo šeši mėnesiai. Vis dar troškau papasakoti Augustai viską, ką žinojau. Tikriausiai galėjau papasakoti ir Rozalinai, tačiau norėjau tik vieno dalyko — kad tai žinotų Augusta. Tik ji žino, ką visa tai reiškia.

Stovėdama prie karsto ir žiūrėdama į Augustą, pajutau nenumaldomą norą tuojau pat viską papasakoti. Tiesiog imti ir pasakyti: Aš nesu Lilė Viljams. Aš esu Lilė Ouvens. O čia pas jus gyveno mano mama. Taip sakė Mėja. Ir viskas tebūnie. Pažvelgiau į Augustą ir pamačiusi, kad ji šluostosi ašaras, kišenėje ieško nosinaitės, supratau, kad būtų pernelyg savanaudiška dabar pasakoti tokius dalykus, kai ji taip liūdi Mėjos.

Džunė grojo užsimerkusi, tarsi tik nuo jos priklausytų, ar Mėjos siela pateks į dangų. Dar niekada neteko girdėti tokios muzikos, kuri įtikintų, kad mirtis yra niekas, tik įėjimas kitapus.

Augusta ir Rozalina pagaliau atsisėdo. Prie karsto likau stovėti tik aš. Supratau, kad negaliu pasitraukti. Mėjos rankos buvo sukryžiuotos ant krūtinės kaip nuleisti sparnai. Man tai pasirodė ne itin gražu. Pasilenkiau ir paėmiau jos ranką. Ji buvo šalta kaip vaškas, tačiau man buvo nesvarbu. Tikiuosi, kad danguje būsi laimingesnė, — tariau jai. — Tikiuosi, kad ten tau nereikės sienelės, kokią turėjai čia. Jeigu pamatysi Mariją, Dievo Motiną, pasakyk jai, jog nors žinome, kad Jėzus yra svarbiausias, tačiau ir jos nepamirštame. Staiga man pasirodė, kad kažkur palubėje plevena Mėjos siela ir girdi kiekvieną mano žodį, nors kalbėjau tik mintyse.

Noriu, kad sutiktum mano mamą, — tęsiau. — Papasakok jai, kad matei mane, kad aš pabėgau nuo T.Rėjaus. Ir dar jai pasakyk štai ką: Lilė labai norėtų, kad atsiųstum jai kokį nors ženklą, jog ją myli. Nesvarbu, kas tai bebūtų, kad ir smulkmenėlė, bet labai prašau — nusiųsk.

Vis dar laikydama jos mirusią ranką giliai giliai atsidusau ir pagalvojau, kokie ilgi Mėjos pirštai palyginti su manaisiais. Tikriausiai tai ir yra atsisveikinimas. Sudie, — pasakiau jai. Mane supurtė drebulys, karštis nutvilkė blakstienas. Mano skruostais nuriedėjo ašaros ir kaptelėjo ant Mėjos suknelės.

Tačiau prieš nueidama perkėliau jos rankas. Sudėjau jas kartu ir patraukiau po smakru. Dabar atrodė, kad Mėja labai rimtai mąsto apie savo ateitį.

Tą patį rytą dešimtą valandą Džunė tebegrojo Mėjai, Rozalina stumdėsi virtuvėje, o aš sėdėjau ant verandos laiptų apsikabinusi savo sąsiuvinį ir bandžiau viską aprašyti. Bet iš tiesų lūkuriavau Augustos. Ji buvo nuėjusi prie raudų sienelės. Įsivaizdavau, kaip plyšiuose tarp akmenų ji palieka savo skausmą.

Jau buvau nustojusi rašyti ir braukinėjau paraštes, kai pastebėjau grįžtančią Augustą. Kiemo viduryje ji stabtelėjo, atidžiai pažvelgė į keliuką ir prisidengė akis nuo saulės.

— Žiūrėkite, kas čia! — staiga riktelėjo ir ėmė bėgti.

Dar nebuvau mačiusi bėgančios Augustos. Nustebau, kaip greitai jos ilgos kojos dideliais žingsniais kirto pievelę.

— Čia Zakas! — riktelėjo man.

Mečiau savo sąsiuvinį ir nusiritau laiptais. Išgirdau, kaip virtuvėje Rozalina šūktelėjo Džunei, kad Zakas čia, išgirdau, kaip viduryje natos nutilo Džunės muzika. Kai prilėkiau prie keliuko, Zakas lipo iš Kleitono automobilio ir tuojau pat pradingo Augustos glėbyje. Kleitonas spoksojo į žemę ir šypsojosi.

Kai Augusta pagaliau paleido Zaką, pastebėjau, koks jis sulysęs. Jis stovėjo ir žiūrėjo į mane. O aš niekaip negalėjau perprasti jo veido išraiškos. Priėjau artyn tikėdamasi, kad žinosiu, ką pasakyti. Vėjelis atbloškė man ant veido vieną garbanėlę. Zakas švelniai ją nubraukė. Tada stipriai mane apkabino ir kelias akimirkas spaudė savo glėbyje.

— Kaip jautiesi? — paklausė atskubėjusi Džunė ir suėmė rankomis jo veidą. — Mes taip jaudinomės.

— Dabar jau gerai, — atsakė Zakas. Tačiau galėjau prisiekti, kad kažkoks šešėlis nuslinko jo veidu.

— Paaiškėjo, kad teatro kasininkė viską matė. Tik ilgai nesiryžo papasakoti policijai, kuris berniukas metė butelį. Taigi kaltinimai Zakui panaikinti, — paaiškino Kleitonas.

— Ir ačiū Dievui! — atsiduso Augusta.

Atrodė, kad mes visi kartu lengviau atsikvėpėme.

— Mes tik norėjome atvažiuoti ir pareikšti užuojautą dėl Mėjos, — tarė Kleitonas.

Jis apkabino Augustą, paskui Džunę. Atsisukęs į mane, Kleitonas padėjo rankas man ant pečių, tačiau neapkabino.

— Lile, labai malonu vėl tave matyti, — pasakė ir pažiūrėjo į Rozaliną, kuri laikėsi atokiau prie automobilio. — Rozalina, ir jus taip pat.

Augusta paėmė Rozalinos ranką, uždėjo ją sau ant pečių ir nuėjo. Taip kartais ji vaikščiodavo su Mėja. Man toptelėjo mintis, kad Augusta myli Rozaliną. Kad galėtų ją pervadinti Džule52 ir priimti į savo seseriją.

— Negalėjau patikėti, kai misteris Forestas man papasakojo apie Mėją, — tarė Zakas.

Mes grįžome į namą, kad Kleitonas ir Zakas galėtų pabūti prie karsto. Gaila, kad nesusigarbanojau plaukų. Kad nepasidariau kokio kuodo, — pagalvojau.

Visi susirinkom prie Mėjos. Kleitonas nulenkė galvą, o Zakas įdėmiai žiūrėjo Mėjai į veidą. Taip visi ir stovėjome. Rozalina ėmė tyliai niūniuoti, tačiau netrukus liovėsi. Pamaniau, kad jai nejauku. Pažvelgiau į Zaką — jo skruostais riedėjo ašaros.

— Labai atsiprašau, — tarė jis. — Tai aš kaltas. Jeigu iš karto būčiau pasakęs, kas metė tą butelį, manęs nebūtų areštavę ir to nebūtų nutikę.

Buvo naivu tikėtis, jog Zakas nesupras, kad jo areštas nuvedė Mėją prie upės. Nors aš tikėjausi.

— Kas tau pasakė? — paklausiau.

Jis mostelėjo ranka tarsi sakydamas: „Nesvarbu“.

— Otis pasakė mano mamai. Ji nenorėjo man nieko sakyti, tačiau suprato, kad anksčiau ar vėliau aš vis tiek tai sužinosiu, — Zakas nusišluostė veidą. — Norėčiau, kad...

Augusta pasilenkė ir palietė Zako ranką.

— Žinai, dabar galiu sakyti, kad jeigu būčiau nieko neslėpusi ir iš karto papasakojusi Mėjai apie tavo areštą, nieko nebūtų nutikę. Arba jeigu tą vakarą nebūčiau išleidusi Mėjos, nieko nebūtų nutikę. O jeigu nebūčiau taip ilgai delsusi jos ieškoti... — Augusta pažvelgė į Mėją. — Zakai, Mėja tiesiog taip pasielgė, ir viskas.

Labai bijojau, kad jie gali imti save kaltinti. Kaltės jausmas baisiai gajus.

— Ar gali man padėti apdengti avilius? — išeidama Augusta paklausė Zako. — Prisimeni, kaip darėm mirus Esterai? Estera buvo Marijos Duktė. Ji pernai mirė, — paaiškino man.

— Žinoma, kad galiu likti ir padėti, — atsakė Zakas.

— Lile, nori eiti drauge? — pasiteiravo Augusta.

— Taip, ponia.

Apdengti avilius. Neįsivaizdavau, ką tai reiškia, tačiau nė už penkiasdešimt dolerių nebūčiau praleidusi tokios akimirkos.

Kai Kleitonas atsisveikino, mes užsidėjome veido tinklelius ir nuėjome prie avilių. Nešėmės glėbį juodo krepo audinio, sukarpyto didžiuliais gabalais. Augusta mums parodė, kaip apdengti avilius, prispausti audinį su plyta ir patikrinti, ar neuždengta laka.

Stebėjau, kaip sunėrusi rankas po smakru Augusta stabteli prie kiekvieno avilio. Kam to reikia? Labai knietėjo sužinoti, tačiau viskas labai priminė šventą ritualą, kurio nenorėjau trukdyti.

Kai apdengėme visus avilius, sustojome po pušimis ir apžvelgėme mažą juodų namukų miestelį. Gedulo miestas. Iš po juodos drapiruotės sklido niūrus dūzgesys, tylus ir ilgas it rūko sirena, sklindanti naktį per jūrą.

Augusta nusiėmė tinklelį ir tvirtai apkabinusi mudu su Zaku nusivedė prie lauko kėdžių. Susėdom atsukę saulei nugaras ir žvelgėme į raudų sienelę.

— Senovėje bitininkai visada apdengdavo avilius, jeigu mirdavo šeimos narys, — paaiškino Augusta.

— Kodėl? — paklausiau.

— Uždengti avilius reikia dėl to, kad bitės neišskristų. Matai, bitininkai labiausiai nenori, kad jų bitės paliktų mirties aplankytus namus. Jeigu namuose gyvena bitės, reiškia, jog mirusysis vėl atgims.

— Tikrai? — mano akys plačiai plačiai išsiplėtė.

— Papasakokite jai apie Aristėją, — tarė Zakas.

— Ak taip, Aristėjas. Kiekvienas bitininkas turėtų žinoti šitą istoriją.

Augusta man nusišypsojo. Supratau, kad tuoj išgirsiu bitininkų įvadinio kurso antrąją dalį. Pirmoji dalis buvo geluonis.

— Aristėjas buvo pirmasis bitininkas. Vieną dieną visos jo bitės mirė. Tai buvo dievų bausmė už kažkokį blogą Aristėjo darbą. Dievai paliepė jam už atgailą paaukoti jautį, po devynių dienų grįžti prie skerdenos ir pažiūrėti į vidų. Aristėjas padarė, kaip jam buvo liepta, o grįžęs pamatė, kaip iš negyvo jaučio išskrido bičių spiečius. Tai buvo atgimusios jo bitės. Aristėjas suleido jas į avilius, ir nuo tada žmonės tiki, kad bitės yra galingesnės už mirtį. Dėl šios priežasties Graikijos valdovai savo kapus darydavo avilio formos.

Zakas sėdėjo alkūnėmis parėmęs kelius ir apžiūrinėjo žolės lopinėlį, vis dar vešlų ir smaragdo žalumo nuo mūsų šokio aplink purkštuką.

— Kai bitė skrenda, siela prisikelia, — tarė jis.

Sutrikusi žvilgtelėjau į jį.

— Tai senas priežodis, — paaiškino Augusta. — Jis reiškia, kad žmogaus siela atgims naujam gyvenimui, jeigu netoliese gyvena bitės.

— Ar taip parašyta Biblijoje? — paklausiau.

— Ne, — nusijuokė Augusta. — Tačiau, kai krikščionys slapstėsi nuo romėnų katakombose, ant sienų piešdavo bites. Kad primintų vieni kitiems, jog vieną dieną mirusieji prisikels.

Pasikišau rankas po šlaunimis ir sėdėjau bandydama įsivaizduoti katakombas, kad ir kas jos būtų.

— Ar manote, kad apdėję avilius juodu audiniu mes padėsime Mėjai patekti į dangų? — paklausiau.

— Dieve mano, žinoma, kad ne, — atsakė Augusta. — Juodą medžiagą uždėjome dėl savęs. Kad prisimintume, jog gyvenimas yra kelionė į mirtį, o mirtis apsisuka ir vėl užleidžia vietą gyvenimui.

Atsilošiau krėsle ir pažvelgiau į dangų. Koks jis bekraštis. Ir galėtų nusileisti ant pasaulio kaip dangtis ant avilio. Dabar labiausiai norėjau, kad palaidotume Mėją avilio formos kape. Kad ir aš galėčiau tokiame atgulti ir prisikelti.

Marijos Dukterys pasirodė apsikrovusios maistu. Paskutinį kartą Kvinė ir jos duktė Violeta buvo užsidėjusios mažiausias skrybėlaites iš visos kompanijos. O šį kartą jos buvo visai vienplaukės. Man atrodo, kad Kvinė nemėgo slėpti savo baltų plaukų ir labai jais didžiavosi. O Violeta, kuriai jau buvo mažiausiai keturiasdešimt, neleido sau užsidėti skrybėlaitės tik todėl, kad jos motina buvo vienplaukė. Jeigu Kvinė nueitų į virtuvę ir įkištų galvą į orkaitę, Violeta padarytų tą patį.

Lunelė, Mabelė, Kresė ir Širdelė dėvėjo juodas skrybėlaites — palyginti su anomis, visai neįspūdingas. Tik Lunelės skrybėlės vualis ir plunksna buvo raudoni. Vos įėjusios visos nusiėmė skrybėlaites ir surikiavo ant pianino į eilutę. Taip ir norėjosi paklausti: Kam visa tai?

Jos atsinešė pjaustyto kumpio, išdėliojo keptą viščiuką, ant įdarytų kiaušinių pabarstė paprikos. Mes turėjom žaliųjų pupelių, makaronų, sūrio ir karamelinio pyrago. Visa tai buvo laidotuvių patiekalai. Stovėdamos valgėme virtuvėje iš popierinių lėkščių ir kalbėjomės, kaip Mėjai visai tai patiktų.

Kai prisivalgėme tiek, kad norėjome tik snustelėti, nuėjom į svetainę ir susėdome prie Mėjos. Dukterys paleido ratu medinį dubenį, pripildytą kažko, ką jos vadino mana. Tai buvo sūdytas saulėgrąžų, sezamo, moliūgų ir granatų sėklų mišinys, apšlakstytas medumi ir pakepintas. Jos valgė saujomis ir kalbėjo, kad niekada negalvojusios, jog teks sėdėti be mirusiosios ir valgyti grūdus. Jos paaiškino, jog grūdai apsaugo nuo širdgėlos.

— Ji atrodo tokia graži. Juk ji tikrai atrodo labai graži? — tarė Mabelė.

— Kad ji tokia graži, tai gal reikėtų išstatyti ją laidojimo namų lange? — šniurkštelėjo Kvinė.

— Ai, Kvine! — šūktelėjo Mabelė.

Kresė pastebėjo, kad mudvi su Rozalina nieko nesuprantame, ir paaiškino:

— Laidojimo namai mieste išeina langu į gatvę. Kažkada ten buvo bankas.

— O dabar jie prie lango pastato atidarytą karstą. O praeiviai į dėžutę meta grynuosius, — tarė Kvinė. — Žmonės gali atvažiuoti ir nė neišlipę iš automobilio susimokėti už pagarbą. Kartais netgi būna svečių knyga, kurioje galima pasirašyti.

— Jūs juokaujate, — nepatikėjo Rozalina.

— O ne, — atsiliepė Kvinė. — Aš kalbu visai rimtai.

Gal jos ir kalbėjo tiesą, tačiau atrodė visai nerimtai. Dukterys besišypsodamos kumščiojo viena kitą, o šalia gulėjo Mėja. Mirusi.

— Vieną kartą važiavau pasižiūrėti misis Lamar, — prisiminė Lunelė. — Prie lango su aukų krepšeliu sėdėjo moteriškė, banko kasininkė. Kai ruošiausi keliauti namo, ji man palinkėjo geros dienos.

Atsisukau į Augustą. Ji šluostėsi juoko ašaras.

— Juk neįeisite joms pastatyti Mėjos banko lange?

— Meilute, gali būti rami, — nuramino mane Širdelė. — Vitrina yra baltųjų laidojimo namuose. Tik jie turi pakankamai pinigų, kad sugalvotų tokią nesąmonę.

Jos visos iškrito nuo juoko priepuolio. Aš irgi negalėjau susilaikyti nesijuokusi. Iš dalies ir dėl to, kad man labai palengvėjo, jog žmonės nevažiuos prie laidojimo namų pramogauti ir pasižiūrėti Mėjos, iš dalies dėl to, kad nebuvo galima nesijuokti matant, kaip kvatoja visos Marijos Dukterys.

Tačiau reikia pasakyti vieną svarbų dalyką, kurio nepastebėjo niekas, netgi Augusta, ir kuris suteikė man daugiausia džiaugsmo: tai, kaip Širdelė ištarė tuos žodžius. Tarytum aš būčiau viena iš jų — ne dar vienas žmogus kambaryje. Iš tikrųjų Širdelė turėjo galvoje baltuosius žmones apskritai, o ne tai, kad kambaryje dar esu aš. Jos net nemanė, kad aš esu kitokia nei jos.

Iki tol aš galvojau, kad baltieji ir juodieji sutaria dėl esminių dalykų. Tačiau dabar nutariau, kad geriausia būtų, jeigu visi žmonės būtų bespalviai. Prisiminiau, kad policininkas Edis Hazelvurstas sakė, jog gyvendama juodaodžių namuose aš žeminu save. Visą gyvenimą negalėjau suprasti, kaip čia nutiko, kodėl juodaodės moterys atsidūrė toteminio stulpo apačioje? Reikėjo tik pažiūrėti, kokios jos ypatingos, tarsi besislapstančios karališkosios šeimos narės. O Edis Hazelvurstas. Koks jis menkysta.

Savyje pajutau joms didžiulį švelnumą ir pagalvojau: jeigu galėčiau numirti, norėčiau gulėti banko vitrinoje, kad Marijos Dukterys turėtų progos smagiai prisijuokti.

Kitą šermenų rytą, kol Dukterys dar nebuvo atvykusios, kol Džunė tebebuvo viršuje, Augusta rado Mėjos atsisveikinimo raštelį. Jis buvo pakištas po ąžuolo šaknimis maždaug už dešimties jardų nuo tos vietos, kur ji mirė. Naktį jį paslėpė šviežiai nukritę lapai.

Rozalina Mėjos garbei kepė bananų pyragą. Aš sėdėjau prie stalo priešais košės dubenėlį ir kankinau radiją ieškodama ko nors padoraus. Staiga į virtuvę įgriuvo Augusta abiem rankom laikydama lapelį, tarsi neatsargus judesys galėtų nupurtyti žodžius.

— Džune, leiskis žemyn, — šūktelėjo prie laiptų. — Radau Mėjos laiškelį.

Augusta ištiesė lapelį ant stalo ir atsistojo priešais spausdama rankas. Išjungiau radiją ir įsispoksojau į suglamžytą popierėlį, kurio žodžiai jau buvo pablukę nuo drėgmės.

Džunė basa atskriejo žemyn ir įpuolė į kambarį.

— O Dieve, Augusta. Kas ten parašyta?

— Tai... Mėja, — ištarė Augusta, iškėlė lapelį ir perskaitė:

Mielosios Augusta ir Džune,

Labai atsiprašau, kad taip palieku jus. Man nepatinka, kad liūdėsite, bet pagalvokit, kokia aš būsiu laiminga su Eiprile, mama, tėčiu ir senole. Įsivaizduokite, kad mes būsim visi kartu, ir jums bus lengviau. Aš pavargau laikyti visą pasaulį. Dabar jau noriu jį nusimesti. Man atėjo laikas mirti, o jums — laikas gyventi. Nešvaistykite laiko veltui.

Myliu jus,

Mėja.

Augusta padėjo lapelį ir pasisuko į Džunę, ištiesė rankas ir Džunė puolė jai į glėbį. Jos prisiglaudė viena prie kitos — vyresnioji prie jaunėlės, krūtinė prie krūtinės, smakras prie kaklo.

Jos ilgai stovėjo apsikabinusios. Jau ėmiau galvoti, kad mums su Rozalina reikėtų eiti laukan, tačiau pagaliau jos paleido viena kitą ir visos susėdom uosdamos bananų pyrago kvapą.

— Kaip manai, ar tikrai atėjo laikas jai mirti? — paklausė Džunė.

— Nežinau, — atsakė Augusta. — Galbūt. Tačiau dėl vieno dalyko Mėja buvo teisi — laikas mums gyventi. Džune, tai jos priešmirtinis noras ir mes turime jį vykdyti. Supranti?

— Ką nori pasakyti? — klausė Džunė.

Augusta atsistojo, priėjo prie lango, atsirėmė į spintelę ir pažvelgė į dangų. Jis buvo žalsvai melsvas ir blizgėjo kaip tafta. Buvo justi, kad ji mąsto apie kažką svarbaus.

— Augusta, kas yra? — Džunė atsitraukė kėdę.

Kai Augusta atsisuko, jos lūpos buvo tvirtai suspaustos.

— Džune, noriu tau kai ką pasakyti, — tarė ji, priėjo prie stalo ir atsistojo priešais. — Tu per ilgai egzistuoji, o ne gyveni. Mėja sako, kad kai ateina laikas mirti, reikia mirti, o kai yra laikas gyventi — reikia gyventi. Reikia ne egzistuoti, o gyventi visavertį gyvenimą, ir nieko nebijoti.

— Nieko nesuprantu, ką čia kalbi, — tarė Džunė.

— Aš tau sakau: tekėk už Neilo.

— Ką?

— Nuo tada, kai Melvinas Edvardsas paliko tave prie altoriaus, tu bijai mylėti, tu atsisakai pasinaudoti proga. Kaip sakė Mėja, dabar tavo laikas gyventi. Nešvaistyk laiko.

Džunė plačiai plačiai išsižiojo, tačiau neištarė nė žodžio.

Staiga pasklido degėsių kvapas. Rozalina puolė prie orkaitės ir ištraukė pyragą apsvilusiu morenginiu viršumi.

— Nieko, suvalgysim, — nutarė Augusta. — Truputis svilėsių dar niekam nepakenkė.

Ištisas keturias dienas tęsėsi šermenys. Augusta su savimi visur nešiojosi Mėjos atsisveikinimo laiškelį: arba kišenėje, arba užsikišusi už juostos, jeigu suknelė neturėjo kišenių. Nuo tos dienos, kai Augusta prakalbo apie Neilą, Džunė atrodė dar tylesnė. Negali sakyti, kad ji pyko. Veikiau buvo susimąsčiusi. Dažnai matydavau ją sėdinčią prie karsto ir nulenkusią galvą. Atrodė, kad ji ne tik nori atsisveikinti su Mėja. Ji bandė rasti atsakymus į savo klausimus.

Vieną popietę Augusta, Zakas ir aš nuėjome nuo avilių nuimti juodojo audinio. Augusta pasakė, kad negalima per ilgai jų palikti, nes bitės labai gerai prisimena savo avilius ir tokios permainos gali jas sutrikdyti. Jos gali neberasti kelio namo, pasakė ji. Papasakok daugiau, — paprašiau mintyse.

Marijos Dukterys ateidavo kiekvieną dieną prieš priešpiečius ir sėdėdavo svetainėje su Mėja iki popietės. Ir pasakodavo įvairiausias istorijas apie ją. Truputį paverkdavome, tačiau pajutau, kad mums pasidarė lengviau su ja atsisveikinti. Tikėjausi, kad ir Mėjai palengvėjo.

Neilas būdavo pas mus beveik tiek pat ilgai, kiek ir Dukterys. Jis atrodė sutrikęs nuo įdėmaus Džunės žvilgsnio. Ji retai grojo violončele, nes tuomet būtų reikėję paleisti jo ranką. Tiesą sakant, mes tiek pat laiko žiūrėjome į Džunę ir Neilą, kiek ir linkėjome Mėjai amžinojo gyvenimo.

Tą popietę, kai laidojimo namai atvyko išgabenti Mėją į laidojimo vietą, aplink langus sudūzgė bitės. Kai karstą paguldė į katafalką, bičių dūzgesys pakilo ir ištirpo vėlyvos popietės spalvose. Geltona auksinė. Raudona. Visi rudos atspalviai.

Prie kapo duobės tebegirdėjau bičių dūzgimą, nors juodaodžių kapinės buvo už kelių mylių, apaugusios piktžolėmis, su aptrupėjusiais paminklais. Vėjelis atpūtė dūzgesį, o mes sustoję ratu žiūrėjome, kaip į žemę nuleidžia Mėjos karstą. Augusta paleido ratu popierinį maišelį manos. Mes sėmėme saujomis ir pylėme grūdus ant karsto į kapo duobę. O mano ausyse skambėjo tik bičių dūzgesys.

Tą naktį vos tik užsimerkusi pajutau, kaip per mano kūną nuvilnijo bičių dūzgimas. Jis sklido ir per visą žemę. Seniausias pasaulyje garsas. Kai išskrenda sielos.

VIENUOLIKTAS SKYRIUS

Bitės darbininkės dešimt milijonų kartų skrenda į laukus, kad pririnktų nektaro vienam svarui medaus.

„Pasaulio bitės“

Po Mėjos laidotuvių Augusta apleido medaus gamybą, pardavimą, net ir bičių priežiūrą. Rozalinos pagamintą maistą ir ji, ir Džunė nešdavosi į savo kambarius. Retkarčiais Augustą matydavau rytais, kai eidavo per kiemą į giraitę. Ji man pamojuodavo, o jeigu prisiartindavau ir paklausdavau, kur einanti, ar galiu eiti drauge, ji tik šyptelėdavo ir pasakydavo, kad ne šiandien, kad ji tebegedinti. Kartais Augusta giraitėje išbūdavo iki pietų.

Vos tvardžiausi jai nepasakiusi: Bet man labai reikia su jumis pasikalbėti. Gyvenimas toks keistas. Visą mėnesį praleidau veltui, delsiau papasakoti Augustai apie mamą, o kai jau pasiryžau ir kai man tikrai prireikė su ja pasikalbėti, negaliu to padaryti. Negali trukdyti žmogui gedėti ir lįsti su savo problemomis.

Padėdavau Rozalinai ruoštis virtuvėje, tačiau dažniausiai nieko neveikdama gulinėjau kieme ir rašiau į sąsiuvinį. Išliejau visą savo širdį, prirašiau beveik visus lapus.

Mane be galo stebino, kad ilgiuosi mūsų įprasto gyvenimo — pilstyti vašką į žvakių formeles arba taisyti sulūžusius avilius. Klūpoti tarp Augustos ir Džunės priešais Dievo Motiną vakarinių maldų metu.

Po pietų eidavau į giraitę, kai būdavau tikra, kad ten nesutiksiu Augustos. Išsirinkdavau kokį nors medį ir sakydavau: Jeigu ant šakos nutūps paukštis, kol spėsiu suskaičiuoti iki dešimties, tai reikš, kad mama man siunčia meilės ženklą. Nuo septynių imdavau skaičiuoti labai lėtai, visaip vilkindama laiką. Kartais suskaičiuodavau iki penkiasdešimties, bet paukštis taip ir neatskrisdavo.

Vieną naktį, kai jos visos miegojo, studijavau Pietų Karolinos žemėlapį. Stengiausi sugalvoti, kur mums su Rozalina reikės keliauti toliau. Visada labai norėjau pamatyti vaivorykštės spalvų Čarlstono namus, kaip tikri arkliai gatve traukia vežimaičius. Tačiau kad ir kaip patrauklu tai atrodė, man labai nesinorėjo iš čia išvažiuoti. Net jeigu vėl stebuklingai pro šalį važiuotų kitas kantalupų sunkvežimis ir nuvežtų mus tenai, net jeigu mudvi su Rozalina rastume ten darbo ir kur gyventi, ir niekas nieko mūsų neklausinėtų.

Kartais tiesiog nieko nieko nejausdavau. Keldavausi iš lovos ir rengdavausi kasdieniais drabužiais. Pamečiau apatinių kelnaičių tvarką. Galėjo būti pirmadienis, o aš maudavausi ketvirtadienio kelnaites. Ir man buvo visai nesvarbu.

Džunę matydavau vienintelį kartą, kai atvažiuodavo Neilas — jis atvažiuodavo kasdien. Į ausis ji būdavo įsivėrusi didžiulius žiedus. Jiedu sėsdavo į automobilį ir ilgam kažkur išvažiuodavo. Džunė sakydavo, kad Neilo automobilis ją ramina. Vėjas pertvarko jos mintis, o apylinkių vaizdai rodo, kad gyvenimas vis dar laukia. Neilas sėdėdavo prie vairo, o Džunė taip įsitaisydavo priekinėje sėdynėje, kad atsidurdavo šalia jo beveik po vairu. Jeigu atvirai, aš tikrai nuoširdžiai jaudinausi dėl jų saugumo.

Kelis kartus buvo pasirodęs Zakas, tiesiog aplankyti mūsų. Mane jis rasdavo susirietusią lauko kėdėje ir vartančią savo užrašus. Kartais jį pamačius mano skrandis persiversdavo ir susitraukdavo.

— Tu esi trečdalis draugo, trečdalis brolio, trečdalis bičiulio ir trečdalis vaikino, — pasakiau jam.

Zakas man paaiškino, kad priskaičiavau per daug trečdalių. Žinoma, aš ir pati tai žinojau. Nors ir nemokėjau matematikos, bet nebuvau tokia buka. Mudu ilgai žiūrėjome vienas į kitą, tarsi aš bandyčiau nuspręsti, kuris trečdalis nereikalingas.

— Jeigu mano oda būtų juoda... — pradėjau, tačiau Zakas pirštais užspaudė mano burną. Pajutau, kad jie sūrūs.

— Nereikia galvoti, kaip pakeisti odos spalvą, — tarė jis. — Mums reikia galvoti, kaip pakeisti pasaulį.

Jis galėdavo kalbėti tik apie teisės mokyklą ir užpakalių spardymą. Jis nesakė baltųjų užpakalių ir aš buvau jam už tai labai dėkinga. Tačiau žinojau, kad būtent tai jis turi galvoje.

Jo viduje kažkas atsirado, ko nebuvo anksčiau. Neapykanta, įtampa, pyktis. Dabar jis priminė dujinį šildytuvą, tamsoje žybsintį mėlynos liepsnos žiedą su drėgnais akių kontūrais.

Zakas pasakodavo apie riaušes Niudžersyje, kaip policininkai lazdomis sumušė akmenis svaidžiusius juodaodžius berniukus, apie Molotovo kokteilius, apie demonstracijas prieš rasinę diskriminaciją, teisėtus reikalavimus, Malkolmą X53, afroamerikiečių vienybės grupę, kuri sumokėjo kukluksklanui jų pačių moneta.

Norėjau paklausti Zako: Ar prisimeni, kaip po pušimis valgėme Mėjos pagamintus kolos ledus? Ar prisimeni, kaip dainavai“ Vaivorų kalvą“? Ar prisimeni?

Po savaitę trukusio nepaliaujamo gedėjimo, kai jau pradėjau galvoti, kad visam laikui užsidarysime savo asmeniniuose sielvartinguose pasauliuose ir daugiau niekada kartu nevalgysime ar kartu nebedirbsime medaus namelyje, virtuvėje radau Rozaliną. Ji dengė stalą keturiems asmenims. Ir ne bet kaip, o dėliojo šventadienines kiniško porceliano lėkštes su rausvomis gėlytėmis ir nėriniuotais krašteliais. Neapsakomai apsidžiaugiau, nes atrodė, kad gyvenimas grįžta į įprastas vėžes.

Ant stalo Rozalina padėjo vaškinę žvakę. Pagalvojau, kad pirmą kartą gyvenime valgysiu žvakių šviesoje. O štai koks buvo meniu: troškintas viščiukas, ryžiai ir pupelės su padažu, pjaustyti pomidorai, sausainiai. Ir žvakių šviesa.

Tik pradėjus valgyti, Rozalina paklausė Džunės:

— Tai tekėsi už Neilo ar ne?

Mudvi su Augusta liovėmės kramtyti ir sustingome.

— Čia jau mano reikalas, — atsakė Džunė. — Jeigu tau taip rūpi, ieškok atsakymo.

— Kaip mes sužinosime, jeigu tu nieko nesakai? — atsiliepė Rozalina.

Po vakarienės Augusta iš šaldytuvo išėmė keturis šaltus it ledas kokakolos butelius ir keturis pakelius sūdytų žemės riešutų. Visos žiūrėjome, kaip ji atidaro butelius.

— Čia dabar kas, po galais? — paklausė Džunė.

— Tai Lilės ir mano mėgstamiausias desertas, — atsakė Augusta ir šyptelėjo man. — Mums patinka sumesti riešutus tiesiai į butelį. O judvi galite valgyti atskirai, kaip jums patinka.

— Manau, kad aš valgysiu atskirai, — tarė Džunė pavarčiusi akis.

— Aš norėjau iškepti vaisių tešloje, — pasiteisino Rozalina Džunei, — tačiau Augusta pasakė, kad gersime kolą su riešutais. Ji taip ir pasakė: „Kola ir riešutai“. Lygiai taip pat galima pasakyti „Snarglys ir snarglius“.

— Jos nežino, kas yra skanu, jeigu taip šneka, ar ne, Lile? — nusijuokė Augusta.

— Taip, ponia, — pritariau jai berdama riešutus į savo butelį.

Gėrimas suputojo, o putoms nurimus riešutai ramiai plaukiojo rudame skystyje. Nugėriau gurkšnį ir sučepsėjau iš malonumo: burnoje pajutau palaimingą sūrumo ir saldumo jausmą. Pažvelgiau pro langą, į namo grįžtančius paukštelius, į mėnesienos užlietą centrinę Pietų Karoliną, kurioje aš sėdžiu su trimis moterimis, žvakių šviesoje švytinčiais veidais.

Kai ištuštinome kokakolą, nuėjome į svetainę sukalbėti „Sveikų Marijų“. Pirmą kartą po Mėjos mirties.

Atsiklaupiau ant kilimėlio šalia Džunės, o Rozalina, kaip visada, įsitaisė supamajame krėsle. Augusta atsistojo prie Dievo Motinos rankose laikydama Mėjos priešmirtinį laiškelį. Jis buvo sulankstytas į mažytį oro lėktuvėlį. Augusta įkišo jį į siaurą plyšį, einantį per Dievo Motinos kaklą. Tada paplekšnojo juodajai Marijai per petį ir giliai giliai atsiduso. Atrodė, kad tvankus kambarys vėl atgijo.

— Štai taip, — pasakė Augusta.

Po Mėjos mirties miegojau jos kambaryje su Rozalina. Tačiau tą vakarą lipdama laiptais su Rozalina netikėtai tariau:

— Žinai, ką? Manau, kad aš grįšiu į medaus namelį.

Supratau, kad noriu turėti tik savo kambarį. Rozalina įsirėmė į šonus.

— Gerasis Viešpatie! Ir taip kalbi po to, kai sukėlei tokį vėją, kad aš kraustausi ir palieku tave vieną! O dabar tu pati nori mane palikti.

Iš tikrųjų jai visai nerūpėjo, kad aš noriu išsikraustyti. Ji tiesiog negalėjo praleisti progos mane paerzinti.

— Na gerai, eime, padėsiu tau pernešti daiktus, — pridėjo.

— Turi galvoje, jau dabar?

— Nėra geresnio laiko už dabar, — paaiškino man.

Manau, kad ji irgi norėjo turėti tik savo kambarį.

Kai Rozalina išėjo, apsidairiau savo senajame medaus namelio kambaryje. Čia taip ramu. Mano galvoje sukosi mintis, kad rytoj tokiu metu jau būsiu papasakojusi visą tiesą ir viskas bus kitaip.

Išsitraukiau iš krepšio mamos fotografiją ir juodosios Marijos paveikslėlį, kad turėčiau ką parodyti Augustai, ir pasikišau po pagalve. Tačiau, kai užgesinau šviesą, mano kieta siaura lovelė prisipildė baimės. Supratau, kad viskas gali sugriūti. Mane uždarys į mergaičių kalėjimą Floridos pelkyne, Evergleidse. Nežinau, kodėl pagalvojau apie Evergleidsą. Tikriausiai dėl to, kad visuomet maniau, jog tai pati blogiausia vieta kalėti. Vien ką reiškia aligatoriai ir gyvatės! Jau nekalbu apie beprotišką karštį, nes ir ant Pietų Karolinos šaligatvių žmonės gali kepti ne tik kiaušinienę, bet ir šoninę bei dešreles. Negalėjau įsivaizduoti, kaip Floridoje įmanoma kvėpuoti. Aš ten užtrokšiu ir daugiau nebematysiu Augustos.

Visą naktį mane kaustė baimė. Būčiau bet ką atidavusi, kad tik būčiau galėjusi grįžti į Mėjos kambarį ir klausytis Rozalinos knarkimo.

Po tokios neramios nakties kitą rytą ilgai miegojau. Be to, jau buvau įpratusi tinginiauti, nes medaus namelyje nevyko jokia veikla. Iš rausvojo namo iki pat mano lovelės atsklido kepamo pyrago kvapas, pakuteno mano šnerves ir pažadino.

Atėjusi į virtuvę radau nuo galvos iki kojų miltuotas Augustą, Džunę ir Rozaliną, kepančias mažulyčius meduolio dydžio vienasluoksnius pyragėlius. Dirbdamos jos dainavo ir kaip supremės, marveletės ir kristalės pagal „Da Doo Ron Ron“54 kraipė užpakalius.

— Ką čia veikiate? — paklausiau šyptelėjusi tarpduryje.

Jos nustojo dainuoti ir kikendamos ėmė kumščiotis ir markstytis.

— Ooo, tik pažiūrėkit, kas atsikėlė, — vyptelėjo Rozalina.

Džunė buvo apsiavusi levandų spalvos kelnėmis iki blauzdų, šonuose susegtomis saulučių pavidalo sagutėmis. Dar niekada nebuvau mačiusi tokių kelnių. Ji tarė:

— Mes kepame pyragus Marijos dienos proga. Jau pats laikas ir tau prie mūsų prisidėti. Nejaugi Augusta tau nieko nepasakojo apie Marijos dieną?

— Ne, ponia, nieko nepasakojo, — atsakiau žvilgtelėjusi į Augustą.

Augusta nusišluostė rankas į prijuostės skverną — šiandien ji dėvėjo vieną Mėjos prijuosčių, tokią su raukinukais ant petnešėlių — ir pasakė:

— Tikriausiai pamiršau. Jau penkiolika metų kiekvieną rugpjūtį tokiu metu švenčiame Marijos dieną. Eikš, papusryčiauk ir galėsi mums padėti. Turime tiek darbų, kad nežinau, kaip viską spėsime.

Prisipyliau dubenėlį ryžių traškučių ir pieno mėgindama apmąstyti visą šitą traškią informaciją. Kaip dabar man pasikalbėti su Augusta apie tokius svarbius savo gyvenimo dalykus, kai vyksta tokie dalykai?

— Prieš tūkstantį metų moterys darė tą patį, — tarė Augusta. — Kepė pyragus Marijai jos šventės proga.

Džunė žvilgtelėjo į mano sutrikusį veidą.

— Šiandien Ėmimo į dangų šventė. Rugpjūčio penkioliktoji. Tik nesakyk, kad nieko apie tai nežinai.

Na taip, žinoma, Ėmimo į dangų šventė. Kas antrą sekmadienį brolis Džeraldas apie tai pamokslauja. Žinoma, kad nieko apie tai nežinau. Taigi papurčiau galvą.

— Na, mūsų bažnyčioje apie Mariją paprastai kalbama tik per Kalėdas.

Augusta nusišypsojo ir panardino medinę šlakstyklę į medaus kubiliuką, stovintį ant spintelės prie skrudintuvės. Tepdama medumi kiekvieną pyragėlį, ji papasakojo visas Žolinės smulkmenas: tai tik Ėmimas į dangų, nieko daugiau, tik Marijos pakilimas į dangų. Marija mirė ir prisikėlė, o tarp raibuliuojančių debesų ją apsupo angelai.

— Mėja šitą šventę vadino Marijos diena, — tarė Džunė.

— Tai ne tik Ėmimas į dangų, — pridūrė Augusta dėliodama pyragėlius ant grotelių. — Tai ypatingas Mūsų Kančių Motinos minėjimas. Mes atkuriame jos istoriją. Ir dar dėkojame už medaus derlių. Dalyvauja Marijos Dukterys. Tai dvi pačios mieliausios mūsų metų dienos.

— Jūs švenčiate dvi dienas?

— Pradėsime šį vakarą ir baigsim rytoj po pietų, — atsakė Augusta. — Paskubėk pusryčiauti. Tau reikės paruošti kaspinus ir nupinti girliandas, pakabinti Kalėdų lemputes, sustatyti žvakides, nuplauti furgoną ir išnešti grandines.

Pagalvojau: „Ei ei, minutėlę. Nuplauti furgoną? Pakabinti kalėdines lemputes? Išnešti grandines? Grandines?“

Man dedant dubenėlį į kriauklę, kažkas pasibeldė į duris.

— Jeigu čia ne kvapniausias Tiburono namas, tai aš esu beždžionės dėdė, — įeidamas tarė Neilas.

— Manau, kad tau pasisekė išsisukti nuo tokios giminystės, — atsiliepė Džunė.

Ji pasiūlė svečiui medaus pyragėlį, tačiau tasai papurtė galvą nesąmoningai išsiduodamas, kad atėjo kažkokiu kitu tikslu. Paprastai Neilas neatsisako vaišių. Niekada. Dabar jis neryžtingai mindžikavo virtuvės viduryje nuo vienos kojos ant kitos.

— Ko tau reikia? — paklausė Džunė.

Neilas atsikrenkštė ir pasikasė žandenas.

— Aš... aš užėjau, tikėjausi šnektelėti su tavimi.

Jis taip tvirtai ištarė tuos žodžius, kad Džunė prisimerkusi akimirką žiūrėjo į jį.

— Tu sveikas?

— Visiškai, — atsakė jis kišdamas rankas į kišenes ir vėl jas ištraukdamas. — Aš tik noriu šnektelėti su tavimi.

— Gerai, aš klausau, — tarė Džunė atsisukusi.

— Pagalvojau, mes galėtume pasivažinėti.

— Neilai, jeigu dar nepastebėjai, aš iki ausų paskendusi darbuose, — apsidairė ji po virtuvę.

— Matau, bet...

— Klausyk, ar gali tiesiog pasakyti, kas yra? — sušnypštė Džunė jau pradėdama irzti. — Kas čia taip dega?

Pašnairavau į Augustą. Toji sučiaupė lūpas ir dėjosi labai užsiėmusi. O Rozalina, priešingai, metė vaidinti dirbančią ir dairėsi čia į Džunę, čia į Neilą. Ir vėl į Džunę.

— Po šimts! — tarė jis. — Atėjau šimtąjį kartą paklausti, ar tekėsi už manęs?

Aš numečiau šaukštelį į kriauklę. Augusta nuleido rankoje medaus šlakstyklę. Džunė išsižiojo ir netarusi nė žodžio vėl susičiaupė. Visos stovėjome ir žiūrėjome.

Nagi. Nešvaistyk laiko veltui ir pradėk gyventi.

Namas sugirgždėjo kaip girgžda visi seni namai. Neilas dėbtelėjo į duris. Pajutau, kad sudrėko mano marškinėlių pažastys. Tokį jausmą patyriau penktoje klasėje. Tąkart mokytoja lentoje užrašė kažkokią nesąmonę, atrodo, blamdsyr, o mes turėjome per dvi minutes, kol ji paskambins varpeliu, iššifruoti žodį dramblys. Aš visa suprakaitavau, kad tik aplenkčiau skambutį. Dabar jaučiausi taip pat. Atrodė, kad Neilas eina durų link, o Džunė laukia, ką pasakys jos širdis.

— Džune, nestovėk išsižiojusi. Pasakyk ką nors, — paragino Rozalina.

Džunė spoksojo į Neilą, o jos veide buvo matyti vidinė kova. Ji turėjo prisiversti ir pasiduoti. Ne tik Neilui, bet ir gyvenimui. Pagaliau Džunė giliai atsiduso ir tarė:

— Gerai. Tekėsiu už tavęs.

Rozalina iš džiaugsmo pliaukštelėjo per šlaunis ir šūktelėjo, o Augusta plačiai plačiai nusišypsojo. Dar niekada jos veide nemačiau tokios didelės šypsenos. Aš tiesiog žiūrėjau tai į vieną, tai į kitą ir bandžiau suvokti šią situaciją.

Neilas prisiartino ir pabučiavo Džunę tiesiai į lūpas. Bučinys buvo toks ilgas, kad net išsigandau, jog jiems gali pritrūkti oro.

— Tuojau pat važiuojame į juvelyrinę parduotuvę rinkti tau žiedo, kol dar neapsigalvojai, — pagaliau tarė Neilas.

Džunė žvilgtelėjo į Augustą.

— Nenorėčiau palikti jų vienų, — tarė ji, tačiau buvo matyti, kad jai tai nėmaž nerūpi.

— Važiuok, — paragino Augusta.

Jiems išėjus Augusta, Rozalina ir aš susėdom valgyti medaus pyragėlio, kol jis dar šiltas, ir aptarti naujausio įvykio. Mūsų laukė ruoša, tačiau būna dalykų, kuriuos reikia nedelsiant aptarti. Mes klausinėjome viena kitos: „Ar matei, kaip žiūrėjo Neilas?“... „Ar gali patikėti, kad jis ją taip pabučiavo?“ Tačiau daugiausia žiūrėjom viena į kitą ir kartojome: „Džunė išteka?“

Pasirengimas Marijos dienai vyko be pertraukėlės. Pirmiausia Augusta paragino mane daryti popierinius kaspinus. Taigi sukarpiau juostelėmis po pakuotę storo mėlyno ir balto krepino55, net prisitryniau pūsles ant abiejų nykščių. Paskui pirštų galais susukau juosteles, kad jos truputį raitytųsi. Po to į kiemą atsitempiau skečiamąsias kopėčias ir sukabinau kaspinus ant mirtų medžių.

Paskui iš darželio išskainiojau visus kardelius ir nupyniau šešių pėdų ilgio girliandą: žiedus sukabinau siūlu. Nors galvojau, kad man niekada nepavyks šitas darbas. Kai paklausiau Augustas, kur man ją padėti, ji atsakė:

— Papuošk furgoną.

Na, žinoma. Kaip aš pati apie tai nepagalvojau?

Paskui išverčiau visus namus ieškodama kalėdinių lempelių, kurias man liepė apsukti aplink verandos laiptus augančius krūmus. Ir niekas neužsiminė, kad dar reikia susirasti ilgintuvą.

Aš dirbau savo darbus, o bemarškinis Zakas įjungė vejapjovę. Sudedamuosius staliukus pastačiau po mirtų medžiais, kad kaspinai kristų žemyn ir mums valgant kutentų veidus. Stengiausi nežiūrėti į Zaką, į jo glotnią prakaituotą odą, į ant kaklo kabaluojančią grandinėlę su jo vardu, į apsmukusius šortus, į siaurą plaukų takelį, prasidedantį po bamba.

Jis neprašytas apkaupė itin apžėlusią kopūstų lysvę. Mojavo kauptuku kažką piktai niurnėdamas, o aš sėdėjau ant laiptų ir krapščiau vaško likučius iš dviejų tuzinų stiklinių žvakidžių. Paskui įstačiau naujas žvakes ir sustačiau jas aplink pievelę, po medžiais, daugiausia į duobutes, kuriose anksčiau augo kopūstų piktžolės.

Verandoje Augusta suko ledų maišytuvą. Prie jos kojų gulėjo grandinių ritinys. Nustebusi spoksojau į jį:

— Kam jis reikalingas?

— Pamatysi, — atsakė.

Šeštą valandą Marijos dienos ruošos darbai jau buvo nuvarę mane nuo kojų, o svarbiausia dalis dar net neprasidėjo. Kai, įvykdžiusi paskutinę užduotį, ėjau į medaus namelį persirengti, į kiemą įsuko Džunė ir Neilas.

Laiminga Džunė artinosi atkišusi ranką, tad galėjau pasigrožėti jos žiedu. Apžiūrėjusi jį nutariau, kad Neilas pranoko save. Tiesa, žiedas nebuvo didelis, bet labai labai gražus: deimantas, įsodintas į sidabrinę kriauklelę.

— Tai pats gražiausias žiedas, kokį kada nors mačiau, — tariau.

Džunė pasukiojo ranką, kad deimantas žėrėtų šviesoje.

— Manau, kad ir Mėjai jis būtų patikęs, — pasakė.

Tuo metu į kiemą įsuko pirmasis Dukterų desantas ir Džunė atkišusi ranką nuėjo prie jų.

Medaus namelyje pakėliau pagalvę patikrinti, ar mamos fotografija ir juodosios Marijos paveikslėlis tebėra savo vietoje.

Šventadienis ar ne, bet šiąnakt privalau iš Augustos išgauti tiesą. Net suvirpėjau nuo šios minties. Atsisėdau ant lovelės nusiraminti ir priglaudžiau savo turtą prie krūtinės.

Apsimoviau švariais šortais, apsivilkau švariais marškinėliais, tvarkingai susišukavau ir grįžau į rausvąjį namą. Sustojusi viską apžvelgiau. Augusta, Džunė, Rozalina, Zakas, Neilas, Otis ir Marijos Dukterys stovėjo aplink nupjautą žolę prie stalelių, kieme tyliai skardėjo jų juokas ir kalbos. Daugybė maisto. Vėjyje plaikstėsi mėlyni ir balti kaspinai. Kalėdų lempelės žibėjo aplink verandą, degė visos žvakės, lėtai leidosi saulė. Kiekviena oro dalelytė žėrėjo raudona šviesa.

Aš visa širdimi myliu šitą vietą, — pasakiau sau.

Dukterys apspito mane — kaip gardžiai aš kvepiu, kokie nuostabūs sušukuoti mano plaukai.

— Lile, ar norėtum, kad padaryčiau tau skrybėlaitę? — paklausė Lunelė.

— Tikrai? Jūs padarytumėte man skrybėlaitę?

Neturėjau supratimo, kur galėčiau dėvėti Lunelės sukurtą skrybėlę, bet labai norėjau turėti tokią, kaip ir jos. Na, bent jau vieną dieną galėčiau būti su ja palaidota.

— Na žinoma, aš padarysiu tau skrybėlaitę. Ji bus neįtikėtina, pamatysi. Kokia spalva tau labiausiai patinka?

— Mėlyna, — atsakė Augusta ir pamerkė man. Ji stovėjo šalia ir klausėsi mūsų pokalbio.

Pirmiausia pavalgėme. Jau žinojau, kad Dukterys valgiui teikia ypatingą reikšmę. Kai baigėme vakarieniauti, mus apgaubė dienos ir nakties šešėlių žaros: vėsino žemę, dengė ją ir dažė vakaro purpuru ir nakties mėliu. Rozalina atnešė meduolių padėklą ir padėjo ant vieno staliuko.

Augusta mostelėjo, kad sustotume ratu aplink stalelį. Prasidėjo Marijos Dienos programa.

— Štai čia — Marijos meduoliai. Dangaus Karalienės pyragėliai, — ištarė ji.

Augusta paėmė vieną pyragėlį, atlaužė kąsnelį ir ištiesė greta stovinčiai Mabelei.

— Tai yra Švenčiausiosios Motinos kūnas, — tarė Augusta.

Mabelė užsimerkė ir išsižiojo, o Augusta padėjo kąsnelį jai ant liežuvio.

Prarijusi meduolį, Mabelė padarė tą patį kaip Augusta — atlaužė kąsnelį ir padavė šalia stovinčiam žmogui. Tai buvo Neilas. Net apsiavusi aukštakulniais bateliais, Mabelė nesiekė penkių pėdų aukščio. Iki Neilo burnos jai tektų palypėti kopėtėlėmis. Tačiau jis susilenkė beveik dvilinkas ir plačiai išsižiojo.

— Tai Marijos kūnas, — tarė Mabelė ir kyštelėjo jam kąsnelį.

Iš tikrųjų aš nieko nežinojau apie Katalikų Bažnyčią, tačiau kažkodėl buvau tikra, kad popiežius nugriūtų visa tai pamatęs. Tik ne brolis Džeraldas. Jis negaištų laiko alpdamas, o tiesiog imtų ruoštis egzorcizmui.

Aš dar niekada nebuvau mačiusi, kaip suaugusieji maitina suaugusiuosius. Žiūrėjau į visa tai išpūtusi akis ir jaučiau, kad tuoj tuoj pravirksiu. Nežinau, kas man pasidarė, tačiau tas ratas, kuriame vieni maitino kitus, pasaulį man padarė gražesnį.

Gyvenime nutinka keisčiausių dalykų. Paaiškėjo, kad šalia manęs stovi Džunė. Išsižiojau, užsimerkiau ir laukiau Motinos kūno, tačiau pirma išgirdau tylų šnibžtelėjimą: „Atsiprašau, kad pradžioje buvau tokia atšiauri“, — o paskui burnoje pasklido meduolio saldumas.

Labai norėjau, kad šalia manęs stovėtų Zakas, kad aš būčiau galėjusi padėti pyragėlį jam ant liežuvio ir pasakyti: Tikiuosi, kad tai sušvelnins tavo požiūrį į pasaulį. Tikiuosi, kad tai suteiks tau švelnumo. Tačiau turėjau atgnybti meduolio Kresei, ir ji užsimerkusi jį suvalgė.

Kai visi vienas kitą pamaitinome, Zakas su Neilu nuėjo į svetainę ir atnešė Kančių Dievo Motiną. Paskui juos sekė Otis, vilkdamas grandinių ritinį. Jie visi sustojo prie raudonojo vežimaičio. Augusta pasilenkė man prie ausies ir tyliai paaiškino:

— Dabar mes atpasakosime Kančių Dievo Motinos istoriją. Sukaustysime ją ir nakčiai nunešim į medaus namelį.

Dievo Motina naktį bus medaus namelyje. Su manimi, — pagalvojau.

Augusta lėtai stūmė vežimaitį per kiemą, o Zakas ir Neilas prilaikė Dievo Motiną. Galiu pasakyti, kad gėlių girlianda aplink vežimaitį labai pagražino vaizdą.

Džunė nešėsi violončelę, o Dukterys, laikydamos degančias žvakes, vorele ėjo paskui vežimaitį ir giedojo: „Marija, jūros žvaigžde, Marija, skaisčiausias mėnuli, Marija, medaus kory.“

Mudvi su Rozalina taip pat pasiėmėme po žvakigalį ir bandėme kartu niūniuoti, tačiau nemokėjome žodžių. Pridengiau delnu liepsnelę, kad vėjas jos neužpūstų.

Prie medaus namelio durų Zakas ir Neilas iškėlė statulą iš vežimaičio ir įnešė į vidų. Širdelė niuktelėjo Otį, kad tasai padėtų jiems įtaisyti Mariją tarp medsukio ir medaus talpyklos.

— Gerai, — tarė Augusta. — Dabar pradėsim apeigas. Sustokime visi pusračiu prie Dievo Motinos.

Augusta nuo pradžios iki pabaigos papasakojo juodosios Marijos istoriją, o Džunė visą laiką grojo labai liūdną melodiją. Kai Augusta prakalbo apie vergus, kurie lietė Dievo Motinos širdį, kad pasisemtų drąsos ir įgautų išminties pabėgti, Džunė visai nutilo.

— Dievo Motina tapo tokia galinga, — kalbėjo Augusta, — kad šeimininkas ją sukaustytą uždarė daržinėje. Tačiau ji išsilaisvino iš grandinių ir išėjo.

— Palaimintoji, šventoji Marija, — murmėjo Violeta.

Neilas ir Otis pakėlė grandines ir ėmė vynioti aplink Dievo Motiną. Žvakių šviesoje žiūrėdama, kaip Otis švaistosi grandinėmis, pagalvojau, kad bus stebuklas, jeigu jis ko nors neužmuš.

— Tačiau kiekvieną kartą, kai šeimininkas sukaustydavo Mariją daržinėje, ji nutraukdavo grandines ir grįždavo pas savo žmones, — tęsė Augusta.

Nutilusi ji apėjo mus ratu ir neskubėdama pažvelgė kiekvienam į akis.

— Sukaustyti bus išlaisvinti. Pažeminti bus išaukštinti. Tai Dievo Motinos pažadas, — garsiai ištarė Augusta.

— Amen, — pridūrė Otis.

Džunė vėl užgrojo, ačiū Dievui, dabar jau daug linksmesnę melodiją. Žvilgtelėjau į Mariją, nuo galvos iki kojų apvyniotą surūdijusiomis grandinėmis. Lauke žaibas perskrodė karščiu pulsuojantį dangų.

Jie visi atrodė paskendę savo apmąstymuose ar panašiuose dalykuose. Visi stovėjo užsimerkę, išskyrus Zaką. Jis spoksojo tiesiai į mane.

Dar sykį žvilgtelėjau į vargšę sukaustytą Mariją. Skaudu buvo ją tokią matyti. „Tai tik istorijos atkūrimas, — sakė Augusta. — Kad prisimintume. Prisiminimai yra viskas.“ Ir vis dėlto man buvo liūdna matyti ją šitaip apraizgytą. Neapkenčiau prisiminimų.

Apsisukau ir išėjau iš medaus namelio į šiltą nakties tylą.

Prie pomidorų lysvės mane pasivijo Zakas ir paėmė už rankos. Mudu kartu praėjome Mėjos sienelę ir tylėdami pasukome į giraitę. Cikados kraustėsi iš proto čirpdamos savo keistas melodijas. Du kartus įsipainiojau į voratinklį ir ant veido pajutau švelnias, plonytes gijas. Man jos labai patiko: nakties išaustas šydas.

Pasiilgau upės. Jos gaivališkumo. Panorau nuoga pasinerti į vandenį ir pajusti, kaip vanduo liečia mano odą. Čiulpti upės akmenis kaip tąkart, kai su Rozalina nakvojome prie upokšnio. Netgi Mėjos mirtis neatgrasė manęs nuo upės. Buvau tikra, kad upė stengiasi būti gera, jeigu jai leidi ramiai sruventi savo gyvenimą. Gali mirti upėje, bet gal gali joje ir atgimti? Kaip avilių formos kapuose, apie kuriuos pasakojo Augusta.

Pro medžius švystelėjo mėnulis. Aš negalėjau atitraukti akių nuo vandens.

Tamsoje vanduo taip švyti. Mudu stovėjome ant kranto ir žiūrėjome į judančias šviesas. Mus gaubė vandens čiurlenimas. Zakas tebelaikė mano ranką ir jaučiau, kad jo pirštai vis tvirčiau spaudžia manuosius.

— Netoli anų mano namų buvo šaltinis, — prabilau. — Kartais eidavau jame pabraidyti. Vieną dieną ten radau žvejojančius berniukus iš kito ūkio. Visas sugautas mažas žuvytes jie buvo suvėrę ant virvelės. Jie sustabdė mane ant kranto ir užmovė tą vėrinį man ant kaklo. Ir dar suveržė, kad negalėčiau nusimauti. Maldavau jų, kad paleistų mane, bet jie tik juokėsi ir sakė: „Kas yra? Ar tau nepatinka žuvyčių karoliai?“

— Bjaurybės, — išsprūdo Zakui.

— Kelios žuvelės jau buvo negyvos, tačiau dauguma išpūtusios akis plakėsi man aplink kaklą. Pagalvojau: jeigu iki kaklo įbrisiu į vandenį, jos galės kvėpuoti. Įbridau iki kelių, bet paskui pasukau atgal. Labai bijojau giliau bristi. Manau, kad padariau didžiulę klaidą. Galėjau jas išgelbėti, bet neišgelbėjau.

— Juk negalėjai amžinai tupėti šaltinyje, — pasakė Zakas.

— Bet galėjau ilgiau pabūti vandenyje. O aš tik maldavau nuimti nuo manęs tą vėrinį. Maldavau. Berniukai liepė man užsičiaupti, sakė, kad aš esu jų žuvelių laikiklis. Ir aš sėdėjau, kol jos visos numirė man prie krūtinės. Kokius metus jas sapnavau. Kartais ir aš būdavau prikabinta prie grandinės kartu su jomis.

— Pažįstu šitą jausmą, — tarė Zakas.

Pažvelgiau jam giliai giliai į akis.

— Kai buvai suimtas... — nežinojau, kaip tai pasakyti.

— Kas? — paklausė.

— Tave tai pakeitė, ar ne?

— Žinai, Lile, kartais man taip pikta, kad noriu ką nors užmušti, — atsakė Zakas žiūrėdamas į vandenį.

— Tie berniukai, kurie man uždėjo žuvelių vėrinį... jie irgi buvo pikti. Jie pyko ant viso pasaulio, kad jis toks yra. Zakai, pažadėk man, kad nebūsi toks kaip jie.

— Aš nenoriu būti toks kaip jie, — tarė jis.

— Aš irgi.

Zakas palinko arti arti ir pabučiavo mane. Iš pradžių mano lūpas palietė tarsi drugelio sparnas, paskui jo burna prasivėrė ir apglėbė manąją. Aš jam atsakiau. Jo bučinys buvo švelnus, bet drauge ir alkanas. Man patiko jo skonis, jo odos kvapas, tai, kaip jo lūpos prasižioja ir susičiaupia, prasižioja ir susičiaupia. Jaučiau, kad plaukiu šviesos upe. Mane lydi žuvys. Žuvų vėrinys. Kūną užliejo malonus troškimas, po mano oda pulsavo gyvybė, mane užliejo meilės banga, tačiau prie savo širdies vis tiek jutau mirštančias žuveles.

Zakas atitraukė lūpas ir pažvelgė į mane degančiomis akimis.

— Niekas nepatikės, kaip man bus sunku šiemet mokytis. Toji kalėjimo kamera verčia mane gauti geriausius pažymius.

Tačiau kai šie metai praeis, niekas negalės manęs sulaikyti. Išvažiuosiu iš čia mokytis į koledžą.

— Žinau, kad taip ir padarysi, — pasakiau. — Tikrai padarysi.

Tai nebuvo tik žodžiai. Aš pažįstu žmones ir tikrai žinau, kad Zakas bus advokatas. Artėja permainos, netgi į Pietų Karoliną — tiesiog galima jas užuosti ore — ir Zakas padės jas atnešti. Jis bus vienas iš tų laisvės vedlių, apie kuriuos kalbėjo Martinas Liuteris Kingas. Man labai patiko taip galvoti apie Zaką. Vedlys.

Zakas atsisuko į mane ir neryžtingai trypčiodamas ištarė:

— Noriu, kad žinotum... — pradėjo jis, bet nutilo žvelgdamas į medžių viršūnes.

— Ką turėčiau žinoti? — žengtelėjau artyn.

— Kad... kad labai man patinki. Aš visą laiką galvoju apie tave.

Man toptelėjo mintis pasakyti, kad jis daug ko apie mane nežino, o jeigu sužinotų, gal aš jam taip labai nepatikčiau. Tačiau tik nusišypsojau ir pasakiau:

— Tu man irgi labai patinki.

— Lile, dabar mes negalime būti kartu. Bet aš išvažiuosiu ir vieną dieną kuo nors tapsiu. Tada grįšiu, susirasiu tave ir mudu būsime kartu.

— Prisieki?

— Prisiekiu, — atsakė Zakas. Jis nusiėmė grandinėlę su savo vardu ir užkabino man. — Tu mane prisiminsi, ar ne?

Sidabrinis stačiakampis nuslydo po marškinėliais, kur šaltas ir tikras pakibo ant mano krūtinės. Zakaris Linkolnas Teiloras ilsėjosi ten, prie mano širdies.

Dabar galėjau bristi iki kaklo.

DVYLIKTAS SKYRIUS

Jeigu bitė motinėlė būtų sumanesnė, tikriausiai apsimestų dar gležnesne. Tačiau ji drovi ir paprasta. Gal dėl to, kad niekada neišskrenda iš avilio, o visas dienas praleidžia įkalinta tamsoje, amžinoje naktyje. Ir amžinai paskendusi darbe... Ji yra avilio motina, ne valdovė, kuri visiems įsakinėja. Ir tai tikras pasityčiojimas iš jos motiniškų instinktų arba gebėjimo rūpintis perais.

„Karalienė turi mirti: ir kitos bičių ir žmonių istorijos“

Laukiau Augustos jos kambaryje. Laukimas — mano gyvenimo būdas. Mokykloje laukdavau, kol mergaitės mane kur nors pakvies. Laukiau, kol T.Rėjus pasikeis. Laukiau, kol pasirodys policija ir nuveš mus į Evergleidso kalėjimą. Laukiau, kol mama atsiųs meilės ženklą.

Mudu su Zaku sukiojomės lauke, kol Marijos Dukterys medaus namelyje baigė apeigas. Paskui padėjome sutvarkyti kieme buvusią netvarką. Aš surinkau lėkštes ir puodelius, o Zakas sulankstė staliukus. Kvinė nusišypsojo ir paklausė:

— Kodėl judu anksčiau išėjote?

— Tai kad labai prailgo, — atsakė Zakas.

— Ak šit kaip, — nutęsė Kvinė, o Kresė sukikeno.

Kai Zakas išėjo, įslinkau į medaus namelį ir iš po pagalvės išsitraukiau mamos fotografiją ir jos juodosios Marijos paveikslėlį. Sugniaužusi juos rankoje, praslinkau pro Dukteris, kurios virtuvėje baigė tvarkyti indus.

— Kur eini, Lile? — pavymui šūktelėjo jos.

Man nepatinka būti nemandagiai, tačiau tąkart nieko atsakiau, tiesiog nesiruošiau tuščiai aušinti burnos. Man tik rūpėjo viską išsiaiškinti apie savo mamą. Daugiau niekas nebuvo svarbu.

Nuėjau tiesiai į Augustos kambarį, kvepiantį vašku. Uždegiau lempą ir atsisėdau ant kedrinės skrynelės, stovinčios lovos kojūgalyje. Gal aštuonis, o gal dešimt kartų sukryžiavau ir vėl ištiesiau rankas. Jos buvo šaltos ir drėgnos. Kaip ir mano mintys. Mano rankos tiesiog nenustygo vietoje, o pirštai patys lankstėsi ir norėjo traškinti sąnarius. Pagaliau pakišau jas po šlaunimis.

Augustos kambaryje buvau tik vieną vienintelį kartą — kai nualpau per Marijos Dukterų susirinkimą ir atsipeikėjau jos lovoje. Tąsyk tikriausiai buvau pernelyg sutrikusi, kad atidžiau apsidairyčiau, nes dabar man viskas atrodė nauja ir nematyta. Galima būtų visą dieną čia vaikštinėti ir viską apžiūrinėti.

Pirmiausia čia viskas buvo mėlyna. Lovatiesė, užuolaidos, kilimėlis, kėdžių apvalkalai, šviestuvai. Tačiau visa tai neatrodė nuobodžiai. Augustos kambaryje buvo bent dešimt mėlynos spalvos atspalvių. Dangaus mėlynumo, ežero mėlynumo, jūros mėlynumo, vandens mėlynumo — viskas mėlyna. Jaučiausi kaip su akvalangu panėrusi į vandenyną.

Ant tualetinio staliuko žmonės paprastai laiko papuošalų dėžutę arba kieno nors įrėmintą nuotrauką. Ant Augustos tualetinio stalelio stovėjo apverstas akvariumas, kurio viduje buvo didžiulis korio gabalas, o ant padėklo susiformavo išvarvėjusio medaus balutės.

Ant komodos žalvarinėse žvakidėse stovėjo apvarvėjusios žvakės. Pagalvojau, kad tai galėtų būti ir mano darbas. Mane nupurtė lengvas šiurpuliukas pagalvojus, kaip galėčiau apšviesti tamsoje skendintį Augustos kambarį.

Priėjau prie knygų lentynos ir apžiūrėjau tvarkingai sudėtas knygas. „Bitininkystės vadovas“, „Bityno mokslas“, „Bitės apdulkintojos“, Tomo Bulfinčo „Mitų amžius“, „Graikijos mitai“, „Medaus apdirbimas“, „Pasaulio legendos apie bites“, „Marija per amžius“. Iš lentynos išsitraukiau pastarąją knygą, pasidėjau ant kelių ir perverčiau paveiksliukus. Kai kur Marija buvo rudakė brunetė, kai kur — mėlynakė blondinė, tačiau visuomet stulbinamai graži. Ji buvo panaši į Mis Amerika gražuolių konkurso dalyvę, Mis Misisipę, nes dažniausiai laimi Misisipės gražuolės. Negalėjau atsispirti pagundai įsivaizduoti, kaip Marija atrodytų su maudymosi kostiumėliu ir aukštakulniais (žinoma, kol dar nebuvo nėščia).

Mane labai nustebino, kad visuose paveiksluose angelas Gabrielius dovanoja Marijai lelijos žiedą. Visur, kur tik jis pasirodo pranešti dar netekėjusiai Marijai, kad ji pagimdys šventąjį kūdikį, rankose jis laiko baltą leliją. Tarsi tai būtų paguoda už visas paskalas. Užverčiau knygą ir padėjau atgal į lentyną.

Pro atvirą langą pūstelėjo švelnus vėjelis. Priėjau artyn ir įsistebeilijau į tamsų giraitės medžių kontūrą, į dylantį mėnulį, tarsi auksinę monetą įspraustą į juodą dangų, kuri tuoj tuoj dzingsėdama nuriedės. Pasigirdo balsai. Moterų balsai. Suspigo ir nutilo. Dukterys išsiruošė namo. Pakedenau plaukus, kelis kartus apėjau kilimą it ruošdamasis prigulti šuo.

Prisiminiau filmuose matytą vaizdą — paprastai visuomet nekaltai myriop nuteistas kalinys Sėdi elektros kėdėje, kamera juda aplink prakaito išpiltą vargšelį, o rodyklė nenumaldomai artėja prie dvyliktos.

Vėl atsisėdau ant kedrinės skrynelės.

Koridoriuje pasigirdo aiškūs, neskubrus žingsniai. Augustos žingsniai. Išsitiesiau. Širdis daužėsi taip smarkiai, kad aidas atsimušė ausyse.

— Taip ir maniau, kad rasiu tave, — įėjusi tarė Augusta.

Troškau bėgti kuo toliau nuo čia, nerti pro duris ar šokti pro langą. Privalai tai padaryti, — sakiau sau, tačiau negalėjau susivaldyti. Privalau žinoti.

— Ar prisimenate... — beveik sušnibždėjau ir atsikrenkščiau. — Ar prisimenate, kad sakėt, jog mums reikia pasikalbėti?

Augusta uždarė duris. Viskas baigta. Tai reiškė: Kelio atgal nėra. Tai reiškė: Viskas.

— Puikiai prisimenu, — atsakė.

Ant skrynutės padėjau savo mamos fotografiją. Augusta priėjo artyn ir paėmė nuotraukėlę.

— Judvi panašios kaip du vandens lašai.

Augusta nužvelgė mane savo didelėmis blizgančiomis akimis, šviečiančiomis varine ugnimi. Troškau bent vieną kartą jomis pažvelgti į pasaulį.

— Čia mano mama, — pasakiau.

— Žinau, mieloji. Tavo mama — Debora Fontanel Ouvens.

Mirkčiodama pažiūrėjau į Augustą. Ji žengtelėjo artyn. Geltona lempos šviesa sublizgo Augustos akiniuose, todėl negalėjau įžiūrėti jos akių. Kiek pasisukau, kad geriau jas matyčiau.

Augusta prisitraukė kėdę nuo komodos prie kedrinės skrynelės ir atsisėdo priešais mane.

— Labai džiaugiuosi, kad pagaliau apie viską pasikalbėsime.

Jos kelis palietė manąjį. Minutę abi tylėjome. Augusta laikė fotografiją, o aš žinojau, kad ji laukia, ką pasakysiu.

— Jūs visą laiką žinojote, kad ji — mano mama? — paklausiau. Nežinojau, ar pykstu, ar jaučiuosi išduota, ar tiesiog esu nustebusi.

Augusta uždėjo delną ant mano rankos ir nykščiu perbraukė odą.

— Kai pasirodei pas mus, pažvelgusi į tave pamačiau keturiolikmetę Deborą. Žinojau, kad Debora turi dukrelę, tačiau pagalvojau: „Ne, čia negali būti ji. Būtų per daug neįtikėtina, jeigu Deboros duktė įžengtų į mano svetainę/’ Kai pasakei, kad tavo vardas Lilė, tą pačią akimirką supratau, kas esi.

Tikriausiai turėjau šito tikėtis. Jaučiau, kad ašaros spaudžia gerklę, ir nė nenumaniau kodėl.

— Bet... bet... jūs nė karto apie tai neužsiminėte. Kodėl man nieko nesakėte?

— Todėl, kad tu dar nebuvai pasirengusi apie ją sužinoti. Nenorėjau rizikuoti, kad vėl nesugalvotumei pabėgti. Norėjau, kad po kojomis pajustumei tvirtą pagrindą, kad tavo širdis nurimtų. Lile, mes turėjome daugybę laiko. Reikia žinoti, kada raginti, o kada laukti, kai įvykiai eina savo keliu. Būtent taip aš stengiausi elgtis.

Buvo taip ramu. Kaip galėjau ant jos pykti? Juk elgiausi taip pat. Dėl tų pačių kilniadvasiškų priežasčių slėpiau viską, ką žinojau.

— Man pasakė Mėja, — ištariau.

— Ką tau pasakė Mėja?

— Pamačiau, kaip ji barsto tarakonams kvietinių sausainių ir zefyrų takelį. Tėtis kartą man pasakė, kad mama elgėsi taip pat. Tada supratau, kad ji to išmoko iš Mėjos. Todėl ir paklausiau, ar ji kada nors pažinojo Deborą Fontanel. O Mėja ir atsakė, kad pažinojo, kad Debora gyveno medaus namelyje.

Augusta papurtė galvą.

— Dieve mano, kiek daug reikia papasakoti. Ar prisimeni, kaip pasakojau, jog Ričmonde dirbau namų šeimininke, kol gavau mokytojos darbą? Tai va, dirbau tavo mamos namuose.

Mano mamos namuose. Keista buvo įsivaizduoti, kad ji turėjo stogą virš galvos. Gulėjo lovoje, valgė prie stalo, maudėsi vonioje.

— Jūs pažinojote mano mamą vaikystėje?

— Aš ją prižiūrėjau, — atsakė Augusta. — Lyginau jos sukneles, ruošdavau priešpiečius į mokyklą. Jai labai patikdavo riešutų sviestas. Tik jis. Ji galėdavo valgyti riešutų sviestą nuo pirmadienio iki penktadienio.

Giliai atsikvėpiau supratusi, kad nekvėpuoju.

— Ką dar ji mėgo?

— Ji labai mylėjo savo lėles. Sode ruošdavo joms arbatėlę, o aš į jų lėkšteles pridėdavau mažulyčių sumuštinių, — pasakojo Augusta. Minutę patylėjusi, tarsi viską prisiminusi, tęsė toliau. — Jai labai nepatikdavo ruošti namų darbus. Nuolatos turėdavau tai priminti. Vaikytis po namus ir klausinėti, ar jau išmoko skiemenuoti. Vieną kartą Debora įsikorė į medį. Pasislėpė, nes niekaip negalėjo išmokti Roberto Frosto eilėraščio. Radusi ją įsilipau į medį kartu su knyga ir tol neleidau nulipti, kol ji pagaliau viską išmoko.

Užsimerkusi išvydau mamą su Augusta sėdinčias ant šakos ir besimokančias „Stabtelėti prie giraitės snieguotą vakarą“. Aš taip pat mokiausi šį eilėraštį per anglų kalbos pamoką. Nuleidau galvą ir užsimerkiau.

— Lile, mes pasikalbėsime apie tavo mamą, bet pirmiau noriu sužinoti, kaip čia patekai. Gerai?

Atsimerkiau ir linktelėjau.

— Sakei, kad tavo tėtis mirė.

Pažvelgiau į Augustos ranką, kurią ji tebelaikė uždėjusi ant manosios.

— Aš tai išsigalvojau, — pasakiau. — Jis nemirė. Bet jis nusipelnė būti miręs.

— Terencas Rėjus, — ištarė Augusta.

— Jūs pažinojote ir mano tėtį?

— Ne, aš niekada jo nemačiau. Pažįstu jį tik iš Deboros pasakojimų.

— Aš ji vadinu T.Rėjumi.

— Ne „tėčiu“?

— Jis ne toks, kokie būna tėčiai.

— Ką nori pasakyti?

— Jis visą laiką ant manęs rėkia.

— Ant tavęs?

— Jis rėkia ant viso pasaulio. Bet ne dėl to pabėgau.

— Tai dėl ko, Lile?

— T.Rėjus... pasakė, kad mama... — negalėjau sulaikyti ašarų, o mano žodžiai ištrūkdavo ausį rėžiančiais, neatpažįstamais garsais. — Jis pasakė, kad mama mane paliko, kad ji paliko mus abu ir pabėgo.

Krūtinėje subyrėjo stiklo siena, kurios nė nenumaniau ten esant.

Augusta pasislinko artyn ir išskėtė rankas kaip tada, kai, radusi Mėjos atsisveikinimo laišką, atvėrė savo glėbį Džunei. Prisiglaudžiau prie jos ir pajutau, kaip mane apglėbė jos rankos. Atsitiko puikus, žodžiais neapsakomas dalykas: Augusta mane apkabino.

Prisiglaudžiau prie jos taip arti, kad pajutau, kaip Augustos širdis ritmingai tuksi prie mano krūtinės. Jos rankos glostė mano nugarą. Kai žmonės nori, kad nusiramintum, mechaniškai kartoja: Nusiramink, neverk, viskas bus gerai. Augusta to nesakė. Ji ištarė:

— Žinau, tai žeidžia. Išliek savo skausmą. Tiesiog išliek.

Aš taip ir padariau. Prispaudžiau savo veidą prie jos suknelės ir, atrodė, perpyliau visą savo gyvenimo skausmą į jos krūtinę, išliejau su visa savo jėga, o ji nė nekrustelėjo.

Augusta buvo šlapia nuo mano ašarų. Medvilninis suknelės audinys aplink apykaklę buvo prilipęs prie kūno. Man atrodė, kad pro drėgną audinį matau švytinčią tamsią jos odą. Augusta buvo tarsi kempinė, sugerianti viską, ko nebegalėjau išlaikyti.

Ant nugaros jaučiau jos rankų šilumą. Kiekvieną kartą, kai nurimdavau šniurkštelėti nosimi ar įkvėpti oro, girdėjau jos alsavimą. Ramų ir lygų. Įkvėpdavo ir iškvėpdavo. Kai pagaliau nurimau, leidausi sūpuojama jos alsavimo.

Vis dar apsvaigusi nuo jausmų proveržio galų gale atšlijau ir pažvelgiau į Augustą. Piršto galiuku ji perbraukė mano nosį ir liūdnai nusišypsojo.

— Atsiprašau, — išlemenau.

— Nereikia atsiprašinėti, — atsakė.

Ji nuėjo prie spintos ir iš viršutinio stalčiuko ištraukė gražiai sulankstytą, išlygintą baltą nosinaitę. Kamputyje buvo matyti sidabriniais siūlais išsiuvinėta monograma „A. B.“ Augusta švelniai priglaudė nosinaitę man prie veido.

— Noriu, kad žinotumėte, — ištariau, — netikiu tuo, ką pasakė T.Rėjus. Žinau, kad ji niekada manęs nebūtų palikusi. Norėjau viską išsiaiškinti ir įrodyti, kad jis klydo.

Augusta pakėlė ranką ir, taisydamasi akinius, pirštu bakstelėjo į tarpuakį.

— Ir dėl to pabėgai iš namų?

Linktelėjau.

— Ir dar dėl to, kad mudvi su Rozalina mieste truputį prisidirbome. T.Rėjus baisiai pasiuto. Žinojau, kad jeigu pasiliksiu, jis mane ūžės negyvai. Aš pavargau taip gyventi nei gyva, nei mirusi.

— Ką judvi prisidirbote?

Labai nenorėjau to pasakoti. Tiesiog žiūrėjau į grindis ir tylėjau.

— Tu kalbi apie Rozalinos mėlynes ir žaizdas galvoje?

— Ji tik norėjo užsiregistruoti balsavimui.

Augusta prisimerkė lyg bandydama viską suprasti.

— Na, gerai. Gal pradėkime nuo pradžių, ką? Neskubėdama papasakok viską, kas jums nutiko.

Tačiau man pavyko išspausti tik apgailėtinas smulkmenas, nes labai stengiausi nieko nepraleisti: kaip Rozalina mokėsi užrašyti savo vardą, kaip trys vyrai iš jos tyčiojosi, kaip ji kramtomuoju tabaku apdrabstė jų batus.

— Policininkas uždarė mus į kalėjimą, — pasakiau ir nustebau, kaip mano ausyse keistai nuskambėjo tie žodžiai. Galėjau tik įsivaizduoti, kaip juos išgirdo Augusta.

— Į kalėjimą? — nustebo ji. Atrodė, kad jos kaulai sulinko. — Jus uždarė į kalėjimą? Už ką?

— Policininkas pasakė, kad Rozalina užpuolė tuos vyrus. Bet aš ten buvau. Ji tik gynėsi. Ir viskas.

Augusta stipriai sukando dantis ir išsitiesė.

— Ar ilgai buvote kalėjime?

— Aš — neilgai. Atvažiavo T.Rėjus ir mane pasiėmė, bet Rozalinos nepaleido. O tie vyrai sugrįžo ir ją primušė.

— Dievo Motina! — pasibaisėjo Augusta.

Žodžiai sklandė virš mūsų. Pagalvojau, kad Marijos dvasia slypi visur. Jos širdis, raudona pykčio ugnis, slypi kasdieniuose dalykuose. Ar ne taip sakė Augusta? Čia, visur, tačiau pasislėpusi nuo žmonių akių.

— O kaip Rozalina pagaliau ištrūko iš kalėjimo?

Norint papasakoti kai kuriuos dalykus pirmiausia reikia giliai įkvėpti.

— Rozaliną nuvežė į ligoninę susiūti žaizdų. Aš ten irgi nuėjau. Ir... ir paslapčiomis išvedžiau.

— Dievo Motina! — pakartojo Augusta, atsistojo ir ratu apėjo kambarį.

— Aš niekada nebūčiau to dariusi, bet T.Rėjus pasakė, kad tas vyras, primušęs Rozaliną, baisiausiai nekenčia visų tamsiaodžių ir kad jam nieko nereiškia grįžti ir ją visai užmušti. Aš negalėjau jos ten palikti.

Man buvo baugu, kad visos mano paslaptys pasklido po kambarį. Atrodė, kad atvažiavo šiukšliavežė ir ant grindų išpylė savo apgailėtiną krovinį, o dabar Augusta turi jame kapstytis. Tačiau ne tai mane labiausiai gąsdino. Žiūrėjau, kaip Augusta atsirėmė krėsle ir pažvelgė pro langą. Akys slydo mano viršugalviu ir žvelgė į kažkur, į tvankią naktį, į sielą kamuojančias paslaptis.

Mano kaklą nupurtė karščio srovė.

— Aš nesu bloga, — pasakiau ir pažvelgiau į savo rankas, sudėtas lyg maldai. — Aš tik negalėjau kitaip.

Nors atrodė, kad jau visos ašaros išverktosios vėl ėmė tvenktis mano akyse.

— Aš blogai elgiausi. Visą laiką melavau. Ne tik jums. Bet privalėjau meluoti dėl gerų paskatų. Aš nekenčiu žmonių. Ne tik T.Rėjaus, bet ir daugybės kitų žmonių. Nekenčiau mergaičių mokykloje, nors jos nieko blogo man nepadarė, tik paprasčiausiai nedraugavo su manimi. Nekenčiu Tiburono poetės Vilifredos Marčant, nors jos nė nepažįstu. Kartais nekenčiu Rozalinos, nes ji mane trikdo. O kai atvažiavome čia, nekenčiau Džunės.

Mus užplūdo tyla. Pakilo it vanduo. Girdėjau ošiant galvoje, lietų ausyse.

Pažiūrėkite į mane. Uždėkite savo ranką ant manosios. Pasakykit ką nors.

Mano nosis pasidavė akims. Šniurkščiojau, šluosčiausi skruostus, bet negalėjau užsičiaupti, kad iš mano burnos nesilietų tos baisybės, kurias pasakojau apie save. O kai nutilau... na, jeigu ji mane myli, jeigu ji galės pasakyti: Lile, tu esi ypatinga gėlė, auganti šioje žemėje, — tada galbūt galėsiu pažvelgti į svetainės veidrodžius ir pamatysiu akyse švytinčią upę, kuri visą laiką teka, nors ir nešasi daugybę mirčių.

— Bet visa tai niekis, — pasakiau.

Atsistojau norėdama kur nors nueiti, tačiau nebuvo kur. Mes buvome saloje. Mėlynoje saloje, plūduriuojančioje rausvame name. Ir šioje saloje aš išliejau visą savo bjaurastį, o dabar viliuosi, kad bausmė nenuneš manęs į jūrą.

— Aš...

Augusta žiūrėjo į mane laukdama. O aš nežinojau, ar galėsiu tai pasakyti.

— Ji mirė dėl mano kaltės. Aš... tai aš ją nužudžiau, — suvaitojau ir suklupau ant kilimo.

Pirmą kartą šiuos žodžius ištariau kitam žmogui. Jų aidas palaužė mano širdį.

Gyvenime galbūt tik vieną ar du kartus galima išgirsti tamsią šnibždančią sielą, iš gelmių sklindantį balsą. Nors lūpas pjaustys aštrūs ašmenys, jis kalbės tol, kol išsakys slapčiausią širdies paslaptį. Klūpodama ant grindų ir niekaip negalėdama liautis drebėjusi, aiškiai girdėjau šį balsą. Jis sakė: Lile Ouvens, tavęs niekas nemyli. Tu nemylima. Kas gali tave mylėti? Kas šiame pasaulyje gali tave mylėti?

Atsisėdau ant kulnų beveik nesuvokdama, kad garsiai murinu: „Manęs niekas nemyli.“ Pakėlusi akis pamačiau lempos šviesoje kylančias dulkes, stovinčią Augustą ir žiūrinčią į mane. Maniau, kad ji pakels mane, tačiau ji atsiklaupė greta ir nubraukė plaukus nuo mano veido.

— Lile, — sušnibždėjo ji. — Vaikeli.

— Aš netyčia ją nužudžiau, — pasakiau žiūrėdama jai tiesiai į akis.

— Paklausyk manęs, — tarė Augusta pakeldama mano smakrą sau prie veido. — Tai baisus, labai baisus dalykas, su kuriuo tau reikia gyventi. Tačiau tu nesi nemylima. Net jeigu netyčia ją nužudei, vis tiek esi pati brangiausia, pati mylimiausia mergaitė. Rozalina myli tave. Mėja tave mylėjo. Nesunku pastebėti, kad Zakas myli tave. Tave myli visos Dukterys. Ir Džunė savaip tave myli. Tik ji ne iš karto tave pamilo, nes pyko ant tavo mamos.

— Džunė pyko ant mano mamos? Kodėl? — paklausiau suvokusi, kad Džunė irgi visą laiką žinojo, kas aš esu.

— Na, tai sunku paaiškinti, kaip ir suprasti pačią Džunę. Ji negalėjo dirbti kambarine tavo mamos namuose, — pasakė Augusta ir papurtė galvą. — Žinau, kad tai nesąžininga, tačiau iš pradžių ji liejo savo apmaudą ant Deboros, o paskui — ant tavęs. Tačiau net ir Džunė tave pamilo, tiesa?

— Atrodo, kad taip, — atsakiau.

— Bet svarbiausia, noriu, kad žinotum — aš tave myliu. Taip, kaip mylėjau tavo mamą.

Augusta atsistojo, o aš likau klūpoti įsikibusi jos žodžių.

— Duok man ranką, — tarė Augusta ištiesusi savąją.

Atsistojau. Akyse mirguliavo, tarsi būčiau per greitai atsistojusi. Mane užgriuvo tiek daug meilės. Nežinojau, ką su ja daryti. Norėjau pasakyti: Ir aš jus myliu. Aš jus visas myliu. Jausmas manyje augo kaip vėjo sūkurys, tačiau išsižiojusi negalėjau ištarti nė žodžio. Daug oro ir ilgesio.

— Mums abiem reikia trumpo atokvėpio, — tarė Augusta ir pasuko į virtuvę.

Augusta pripylė mums stiklines vandens su ledu. Pasiėmėm jas, nuėjome į verandą ir atsisėdome į sūpynes. Lėtai gurkšnojome vėsą ir klausėmės grandinių girgždėjimo. Nuostabu, kaip ramu buvo nuo šito garso. Mes nė neužsidegėme šviesos ir tai dar labiau ramino — tiesiog sėdėjome tamsoje.

Po kelių minučių Augusta paklausė:

— Lile, niekaip nesuprantu, kaip tau šovė mintis atvykti pas mus?

Išsitraukiau iš kišenės medinį Marijos paveikslėlį ir padaviau jai.

— Jis priklausė mano mamai, — pasakiau. — Radau jį mansardoje kartu su jos fotografija.

— Viešpatie mano, — ištarė Augusta, jos ranka iš nuostabos pakilo prie lūpų. — Daviau jį tavo mamai. Netrukus ji mirė.

Augusta pastatė stiklinę ant grindų ir perėjo verandą. Nežinojau, nuo ko pradėti, todėl laukiau, kol ji ką nors pasakys. Tačiau Augusta tylėjo, todėl atsistojau ir priėjau prie jos. Augusta stovėjo kietai sučiaupusi lūpas, įsmeigusi akis į naktį. Paveikslėlį spaudė delne, tačiau ranka buvo nuleista žemyn. Po geros minutės Augusta pakėlė ranką ir mudvi abi pažvelgėme į jį.

— Kitoje pusėje parašyta: „Tiburonas, P. K.“, — tariau.

Augusta apvertė paveikslėlį.

— Tikriausiai tai pati Debora užrašė, — pasakė ji. Kažkas panašaus į šypseną nušvietė jos veidą. — Ji turėjo tokį įprotį. Ant kiekvienos nuotraukos užrašydavo, kada ir kur ji būdavo padaryta, net jeigu būdavo jos pačios namuose.

Augusta atidavė man paveikslėlį. Pažiūrėjau į jį, pirštais perbraukiau žodį „Tiburonas“.

— Ir kas galėjo pagalvoti? — ištarė Augusta.

Mes vėl susėdome ir lėtai sūpavomės lengvai atsispirdamos nuo grindų. Augustos akys žvelgė tiesiai tiesiai. Petnešėlė nuslydo žemyn iki alkūnės, o ji nė nepastebėjo.

Džunė mėgdavo kartoti, kad dauguma žmonių apžioja daugiau, negu pajėgia atkąsti. Augusta kramtydavo daugiau negu reikėdavo. Džunė vis erzindavo ją sakydama, kad Augusta per daug galvoja, kad vieną minutę ji kalba su tavim, o kitą jau neria į savo vidinį pasaulį ir mąsto mąsto, stengiasi suprasti dalykus, kurie kitus žmones baugina. Norėjau jos paprašyti: Išmokykite ir mane, kaip tai padaryti. Išmokykite viską priimti.

Virš medžių sudundėjo griaustinis. Pagalvojau apie mamos rengtas arbatėles, mažulyčius sumuštinius lėlių burnytėms, ir mane užplūdo liūdesys. Gal dėl to, kad aš pati niekada šito nedariau, bet norėjau, kad būčiau dariusi. Gal dėl to, kad sumuštiniai buvo aptepti mamos mėgstamiausiu riešutų sviestu, o aš jo nelabai mėgau. Galvojau apie eilėraštį, kurį Augusta ją privertė išmokti: įdomu, ar po vestuvių prisiminė jį? Ar gulėdama lovoje ir klausydamasi T.Rėjaus knarkimo, kol pagaliau jis užmigdavo, ji troško pabėgti su Robertu Frostu?

Pašnairavau į Augustą. Prisiverčiau prisiminti tą akimirką, kai jos miegamajame prisipažinau padariusi baisiausią pasaulyje dalyką. Tarytum nieko neišgirdusi, ji pasakė: Aš myliu tave. Taip kaip mylėjau tavo mamą.

— Na gerai, — ištarė Augusta, lyg mudvi nebūtume taip ilgai tylėjusios. — Paveikslėlis paaiškina, kodėl atvažiavai į Tiburoną. Tačiau kaip apskritai mane suradai?

— Tai visai paprasta, — atsakiau. — Mūsų čia nebūtų, jeigu nebūčiau pastebėjusi jūsų Juodosios Marijos medaus ir tokio paties paveikslėlio, kokį turėjo mano mama. Juodoji Marija iš Brezničaro.

— Labai gražiai ištarei, — pagyrė Augusta.

— Aš daug mokiausi.

— Kur pamatei medų?

— Frogmoro troškinių universalinėje parduotuvėje miesto pakraštyje. Paklausiau to vyro su peteliške, iš kur jis gavo medaus. O jis ir papasakojo, kur jūs gyvenate.

— Tai buvo misteris Grėjus, — palingavo galvą Augusta. — Prisiekiu, imu galvoti, kad tau buvo lemta mus surasti.

Aš irgi taip galvojau, neturėjau nė mažiausios abejonės. Tik labai norėjau žinoti, kuo visa tai baigsis. Žiūrėjau, kaip mudvi vienodai laikome rankas ant kelių, kaip vienodai sudėti mūsų delnai, tarsi lauktume kažko nukrentant.

— Gal dar pasikalbėkime apie tavo mamą? — paklausė Augusta.

Linktelėjau. Kiekviena mano kūno dalelė trokšte troško kalbėtis apie ją.

— Kai tik norėsi padaryti pertrauką, tik pasakyk.

— Gerai, — pasakiau.

Nė neįsivaizdavau, kas manęs laukia. Kažkas, kam reikės pertraukos. Kam ta pertrauka? Kad galėčiau šokti iš džiaugsmo? Kad Augusta galėtų mane atgaivinti, kai nualpsiu? Ar pertrauka reikalinga tam, kad turėčiau laiko suvokti visas blogas naujienas?

Netoliese ėmė loti šuo. Augusta palaukė, kol jis nutilo, ir pradėjo pasakoti:

— Pas Deboros mamą praėjau dirbti 1931-aisiais. Deborai tada buvo ketveri. Ji buvo žavingiausias vaikas, tačiau baisi nenuorama. Žodžiu, tikras vijurkas. Pavyzdžiui, ji vaikščiodavo per miegus. Vieną naktį išėjo į lauką ir užlipo kopėčiomis, kurias prie namo paliko stogdengiai. Jos naktiniai pasivaikščiojimai tavo senelę varydavo iš proto.

Augusta nusijuokė.

— O dar tavo mama turėjo įsivaizduojamą draugę. Ar turėjai kada nors tokią draugę? — paklausė manęs.

Papurčiau galvą.

— Jos vardas buvo Tika Ty. Debora garsiai su ja kalbėdavosi, tarytum ji stovėtų priešais mus. Jeigu pamiršdavau Tikai Ty padėti lėkštelę, Debora baisiausiai supykdavo. Vieną kartą padėjau Tikai Ty lėkštelę, o Debora man sako: „Kam ta lėkštutė? Tikos Ty nėra, ji išėjo į kiną.“ Tavo mamai labai patiko Širlė Tempi.

— Tika Ty, — pakartojau norėdama pajausti šito vardo skonį.

— Toji Tika Ty buvo kažkas ypatinga, — pasakojo Augusta. — Kad ir kaip Debora stengdavosi, Tika Ty visuomet viską padarydavo idealiai. Tika Ty visuomet surinkdavo šimtą procentų už egzaminus, gaudavo aukso žvaigždes sekmadieninėje mokykloje, pasiklodavo lovą, išsiplaudavo lėkštelę. Kaimynai sakydavo tavo senelei — ji buvo vardu Sara, — kad reikia nuvesti Deborą pas gydytoją, kuris Ričmonde gydo problemų turinčius vaikus. Bet aš jai pasakiau: „Nesijaudinkit. Tiesiog ji viską nori suprasti savaip. Pamatysit, ji išaugs Tika Ty.“ Taip ir atsitiko.

Kur aš augau, kad nieko nežinojau apie įsivaizduojamus draugus? Supratau, kam jie reikalingi. Kaip viena slapta tavo dalis tau nuolatos primena, kokia galėtum būti, jei tik labiau pasistengtumei.

— Atrodo, kad mudvi su mama nebuvome labai panašios, — pasakiau.

— Buvote. Ji turėjo tokį patį charakterio bruožą, kaip ir tu. Staiga ji imdavo ir iškrėsdavo ką nors, apie ką kitos mergaitės nė nepagalvodavo.

— Pavyzdžiui, ką?

Augusta žvilgtelėjo viršum mano peties ir nusišypsojo.

— Vieną kartą ji pabėgo iš namų. Neprisimenu, kuo tada ji buvo nusivylusi. Sutemus dar ilgai jos ieškojome. O radome susisukusią į kamuoliuką kanalizacijos griovyje. Miegančią.

Šuo vėl pradėjo loti, ir Augusta nutilo. Klausėmės to amsėjimo kaip serenados. Aš užsimerkiau ir bandžiau įsivaizduoti mamą, miegančią griovyje.

— Ar ilgai dirbote pas mano senelę? — paklausiau patylėjusi.

— Ilgokai. Daugiau kaip devynerius metus. Kol gavau mokytojos darbą, apie kurį pasakojau. Nors išėjau, bet mes tebebendravome.

— Tikriausiai jiems labai nepatiko, kad nutarėte persikelti į čia, į Pietų Karoliną?

— Vargšelė Debora verkė kruvinomis ašaromis. Nors tuo metu jai buvo jau devyniolika metų, tačiau ašarojo kaip šešiametė.

Sūpynės liovėsi suptis, nė viena iš mudviejų nemanėme jų įsiūbuoti.

— O kaip mano mama pateko čia?

— Čia aš gyvenau jau dvejus metus, — atsakė Augusta. — Buvau pradėjusi medaus verslą, Džunė mokytojavo. Vieną dieną suskambo telefonas. Tavo mama pasiguodė, kad išverkė visas akis, nes mirė jos motina. Ir vis kartojo: „Pasaulyje daugiau nieko neturiu, tik tave.“

— O kur buvo jos tėtis?

— O misteris Fontanėlis mirė, kai tavo mama tebuvo kūdikis. Aš jo niekada nemačiau.

— Tai ji atsikraustė gyventi čia, pas jus?

— Deboros mokyklos draugė persikėlė gyventi į Silvaną. Ir įtikino ją, kad tai puiki vieta. Pasakė, kad čia galima rasti darbo, kad gyvena daug iš karo grįžusių vyrų. Taigi Debora irgi atvažiavo. Nors manau, kad labiausiai dėl manęs. Manau, kad ji norėjo, jog būčiau netoliese.

Paveikslas ėmė aiškėti.

— Mano mama atvažiavo į Silvaną, — pasakiau, — sutiko T.Rėjų ir ištekėjo už jo.

— Taip ir buvo, — patvirtino Augusta.

Kai mes anksčiau buvome išėjusios į verandą, danguje žibėjo milijonai žvaigždžių, Paukščių Takas švytėjo kaip tikras kelias, kurio gale galima rasti stovinčią mamą, įsirėmusią į šonus. O dabar kieme vyniojosi drėgnas rūkas ir skverbėsi pro verandą. Po akimirkos iš jo pabiro lengvas lietutis.

— Aš tik niekaip negaliu suprasti, kodėl ji už jo ištekėjo, — pasakiau.

— Manau, kad tavo tėtis ne visada buvo toks kaip dabar. Debora daug pasakojo apie jį. Jai patiko, kad tėtis buvo apdovanotas kare. Tavo mama galvojo, kad jis labai drąsus. Jis elgėsi su ja kaip su princese.

Galėjau tik nusijuokti.

— Galiu tvirtai jums pasakyti, kad kalbam ne apie tą patį Terensą Rėjų.

— Žinai, Lile, žmonės keičiasi. Gyvenime nutinka visokiausių dalykų. Neabejoju, kad iš pradžių jis tikrai mylėjo tavo mamą. Esu tikra, kad jis ją tiesiog dievino. O tavo mama tuo mėgavosi. Kaip ir daugelis jaunų motinų, į gyvenimą ji žvelgė labai romantiškai. Tačiau maždaug po šešių mėnesių viskas ėmė keistis. Prisimenu, viename laiške ji pasakojo, kokios nešvarios T.Rėjaus panagės. Dar rašė, kad abejojanti, ar galės gyventi ūkyje, ne mieste. Ir kai jis pasipiršo, Debora jį atstūmė.

— Bet vis tiek ištekėjo, — pasakiau susijaudinusi iki širdies gelmių.

— Vėliau ji apsigalvojo ir sutiko.

— Kodėl? — paklausiau. — Jeigu meilė išblėso, tai kodėl ji tekėjo už jo?

Augusta apkabino mano galvą ir paglostė plaukus.

— Ilgai galvojau, ar pasakyti tau. Bet kai viską žinosi, gal geriau viską suprasi. Mieloji, Debora laukėsi vaikelio, štai todėl ir ištekėjo.

Jaučiau, ką ji pasakys, tačiau žodžiai vis tiek buvo sunkūs kaip kūjis.

— Ji laukėsi manęs?

Man buvo labai sunku tai ištarti. Ir mamos gyvenimas man buvo per sunkus.

— Iš tikrųjų ji laukėsi tavęs. Debora pasakė, kad maždaug per Kalėdas ištekės už T.Rėjaus. Paskambino man, kad pasakytų.

Nelaukiama, — pagalvojau. — Aš buvau nelaukiamas vaikas.

Ir ne tik tai. Mama susiejo savo gyvenimą su T.Rėjumi tik dėl manęs. Džiaugiausi, kad tamsu, ir Augusta nemato, kaip mane tai prislėgė. Galvoji, kad nori kažką žinoti, o kai sužinai, nori kuo greičiau viską pamiršti. Dabar, kai žmonės manęs klaus, kuo norėčiau būti užaugusi, sakysiu: Užuomarša.

Klausiausi, kaip šnara lietus. Vėjo gūsis užtėškė kelis lašus man ant skruosto. O aš skaičiavau ir lenkiau pirštus.

— Aš gimiau praėjus septyniems mėnesiams po vestuvių.

— Kai tik gimei, ji man paskambino. Sakė, kad esi tokia gražutė, kad net akis paskausta žiūrint į tave.

Šitie žodžiai kažkaip keistai sugėlė mano akis, tarsi vėjas į jas būtų pripūtęs smėlio. Gal paskui mama ir džiaugėsi manimi. Gugavo vaikų kalba. Mano kūdikiškus plaukus suko į kuodelį. Ir puošė rausvais kaspinais. Tai, kad manęs nelaukė, dar nereiškia, kad ji manęs nemylėjo.

Augusta kalbėjo toliau, o aš pasinėriau į savo seną istoriją, kurią visuomet sau pasakojau, kad mano mama mylėjo mane be jokios priežasties. Aš panirau į ją kaip auksinės žuvelės nardo akvariume, lyg tai būtų vienintelis pasaulis. Palikti šį pasaulį būtų tolygu mirčiai.

Sėdėjau nuleidusi pečius spoksodama į grindis. Galvoje sukosi tik vienas žodis: Nelaukiama.

— Kaip jautiesi? — paklausė Augusta. — Gal dabar norėtum eiti atsigulti ir pamiegoti, o apie viską pakalbėtume rytą?

— Ne, — išsprūdo man. Giliai įkvėpiau ir stengiausi kalbėti ramiai. — Jaučiuosi gerai, tikrai. Tik norėčiau šiek tiek vandens.

Augusta paėmė tuščią mano stiklinę ir nuėjo į virtuvę. Eidama du kartus atsigręžė į mane. Grįžo rankoje nešdama ne tik stiklinę vandens. Jai ant riešo kabojo raudonas skėtis.

— Palydėsiu tave iki medaus namelio, — tarė.

Stiklinė taip virpėjo mano rankoje, kad net buvo sunku praryti — kelias akimirkas negirdėjau lietaus — gerklėje kažkas kliuvo.

— Ar tikrai dar nenori eiti miegoti? — paklausė Augusta.

— Tikrai. Noriu žinoti...

— Ką nori žinoti, Lile?

— Viską, — atsakiau.

Augusta nuolankiai prisėdo šalia manęs ant sūpynių.

— Gerai, — atsiduso ji.

— Žinau, kad mama ištekėjo už jo tik dėl manęs, — pasakiau. — Kaip manote, ar ji nors truputėlį buvo laiminga?

— Manau, kad kažkiek ji buvo laiminga. Žinau, kad bandė. Porą metų po vestuvių gaudavau daugybę jos laiškų, beveik antra tiek kartų ji man skambino. Mačiau, kad ji stengiasi. Daugiausia rašė apie tave, kaip tu sėdi, kaip žengi pirmuosius žingsnelius, kaip ploji katučių. Paskui laiškai ėmė retėti. Iš laiškų supratau, kad ji nelaiminga. Vieną dieną Debora man paskambino. Tai buvo rugpjūčio pabaiga ar rugsėjo pradžia. Prisimenu, kad neseniai mes buvome šventusios Marijos dieną. Ji pasakė, kad palieka T.Rėjų, kad nori išeiti iš namų. Paklausė, ar galėtų kelis mėnesius pagyventi pas mus, kol sugalvos, ką toliau daryti. Žinoma, pasakiau, kad mes visada jos laukiame. Kai atvažiavau į autobusų stotį pasiimti Deboros, buvo į save nepanaši. Liesutė, pajuodusiais paakiais.

Mano skrandis lėtai apsivertė. Supratau, kad artinamės prie tos vietos, kurios labiausiai bijojau. Ėmiau greičiau alsuoti.

— O aš buvau kartu su ja, kai jūs atvažiavote jos pasiimti į autobusų stotį. Juk ji atsivežė mane?

— Ne, širdele, ji atvažiavo viena, — man į plaukus sušnibždėjo Augusta.

Pajutau, kad iš vidaus kandžioju savo skruostą. Norėjau išspjauti kraujo skonį, tačiau prarijau.

— Kodėl? — paklausiau. — Kodėl ji neatsivežė manęs?

— Lile, aš tik žinau, kad ji buvo nusiminusi, visai palūžusi. Tą dieną, kai ji išvažiavo iš namų, nenutiko nieko ypatinga. Tiesiog ji atsibudo ir nutarė, kad daugiau nebegali likti. Debora paskambino kaimynei iš kito ūkio, kad prižiūrėtų tave, ir išvažiavo Terenso Rėjaus sunkvežimiuku į stotį. Kol ji važiavo čia, galvojau, kad tu būsi kartu su ja.

Sūpynės girgždėjo, o mes sėdėjome ir uodėme lietaus šilumą, medžių drėgmę, pūvančią žolę. Mano mama mane paliko.

— Nekenčiu jos, — ištariau.

Norėjau išrėkti tuos žodžius, tačiau jie skambėjo keistai ramiai, lėtai ir aštriai — panašiai kaip automobilio padangos, lėtai slystančios per žvyrą.

— Ne, Lile, palauk.

— Taip! Nekenčiu jos. Ji ne tokia, kokia ją laikiau.

Visą gyvenimą galvojau, kad ji mane mylėjo, kad ji buvo motinos idealas. Tačiau visa tai tik melas. Aš ją išsigalvojau.

— Jai nebuvo sunku mane palikti, nes ji niekados manęs nenorėjo, — sušukau.

Augusta pasilenkė prie manęs, tačiau aš atsistojau, stumtelėjau tinklines duris ir sustojau ant verandos laiptų. Durys trinktelėjo man už nugaros. Atsisėdau ant akmeninių laiptų ir susiriečiau po pakraige.

Girdėjau, kaip Augusta perėjo verandą, pajutau, kaip suvirpėjo oras, kai ji atsistojo už manęs kitapus tinklinių durų.

— Lile, aš neatsiprašinėsiu už ją, — tarė. — Tavo mama pasielgė taip, kaip pasielgė.

— Ji — man ne motina, — mečiau.

Manyje kažkas nutrūko. Buvo liūdna ir pikta.

— Ar gali minutę manęs paklausyti? Kai tavo mama atvažiavo į Tiburoną, iš jos buvo likusi tik oda ir kaulai. Mėja negalėjo jos priversti praryti nė kąsnio. Ji verkė visą savaitę. Vėliau mes tai pavadinome nervų priepuoliu, tačiau tuo metu nežinojome, ką daryti. Nuvežiau ją pas vietinį gydytoją. Jis liepė gerti menkės kepenų aliejų ir paklausė, kur jos baltoji šeima. Dar pasakė, kad jai reikėtų pasigydyti Jaučių gatvėje. Dėl to daugiau nėjome pas jį.

— Jaučių gatvėje? Tai psichiatrinė ligoninė? — paklausiau. Kiekvieną akimirką viskas ėjo tik blogyn. — Bet juk ten gydomi pamišėliai.

— Manau, kad ir jis nežinojo, kaip geriau pasielgti. Tačiau tavo mama nebuvo pamišėlė. Ji buvo prislėgta, bet ne pamišusi.

— Reikėjo ją ten uždaryti. Būtų buvę geriau, jeigu ji būtų ten supuvusi.

— Lile!

Aš ją išgąsdinau ir buvau labai patenkinta.

Mano mama ieškojo meilės, tačiau rado T.Rėjų ir ūkį, o paskui ir mane. Tačiau jai manęs nepakako. Ji paliko mane su T.Rėjumi Ouvensu.

Dangų nušvietė žaibo zigzagai, tačiau ir tada aš nepajudėjau. Mano plaukai plaikstėsi į visas puses kaip laužo dūmai. Akys apsunko, susitraukė ir prisimerkė lyg pinigėliai. Spoksojau į paukščio mėšlo krūvelę, gulinčią ant paskutinio laiptelio, ir stebėjau, kaip lietus lydo ją į visus lentų plyšius.

— Paklausyk manęs, — tarė Augusta. Jos balsas sklido pro tinkliuką, lengvai persmeigdamas kiekvieną žodį. — Ar girdi?

— Aš jūsų klausau.

— Prislėgti žmonės gali pasielgti taip, kaip nepasielgtų būdami sveiki.

— Kaip? — šūktelėjau. — Palikti savo vaikus?

Negalėjau liautis. Lietus tiško ant mano sandalų, lašėjo ant pirštų. Garsiai atsidususi Augusta grįžo prie sūpynių ir atsisėdo. Atrodė, kad aš ją galbūt įskaudinau, nuvyliau. Tas jausmas tarsi adatos dūris išspyrė mane į koridorių. Mano išdidumas ėmė ir kažkur išgaravo.

Užlipau laipteliais ir pravėriau tinklines verandos duris. Kai atsisėdau greta Augustos ant sūpynių, ji uždėjo savo ranką ant manosios, o jos delno karštis užliejo mano odą. Suvirpėjau.

— Eikš, — tarė Augusta ir apkabino mane.

Jaučiausi prigludusi po paukščio sparnu. Šitaip sėdėjom ir sūpavomės.

— Kas ją taip nuvylė? — paklausiau.

— Negaliu tiksliai pasakyti, bet manau, kad iš dalies jai buvo labai sunku gyventi ūkyje, atskirtai nuo pasaulio, su vyru, už kurio iš tikrųjų nenorėjo tekėti.

Lietus stiprėjo, pliaupte pliaupė didelėmis juodai sidabrinėmis čiurkšlėmis. Labai stengiausi, bet negalėjau suvaldyti savo širdies. Vieną akimirką nekenčiau savo motinos, o kitą beprotiškai jos gailėjau.

— Na gerai, ją ištiko nervinė krizė. Tačiau kaip ji galėjo mane palikti? — paklausiau.

— Pagyvenusi pas mus tris mėnesius ir pasijutusi geriau, ji ėmė kalbėti, kaip tavęs ilgisi. Pagaliau išvažiavo į Silvaną tavęs parsivežti.

Sėdėjau ir žiūrėjau į Augustą. Iš mano lūpų išsprūdo staigus atodūsis.

— Ji grįžo manęs pasiimti?

— Ji norėjo atsivežti tave čia, į Tiburoną, gyventi. Ji kalbėjosi su Kleitonu apie skyrybų dokumentus. Paskutinį kartą ją mačiau man mojuojančią pro autobuso langą.

Nuleidau galvą Augustai ant peties, nes žinojau, kas įvyko po to. Užsimerkiau, ir viskas stojo man prieš akis. Diena, kurios niekada nepamiršiu: ant grindų guli lagaminas, ji paskubomis nelankstydama mėto drabužius. Paskubėk, — vis kartojo man.

T.Rėjus man sakė, kad ji grįžo susirinkti daiktų. Tačiau ji grįžo ir manęs pasiimti. Ji norėjo nusivežti mane į Tiburoną, pas Augustą.

O kad taip būtų buvę! Prisimenu T.Rėjaus žingsnius ant laiptų. Norėjau į ką nors trenkti kumščiu, norėjau sušukti mamai, kad atsikvėptų, kad taip greitai nedėtų daiktų, kad taip greitai negrįžtų.

Pagaliau pažvelgiau į Augustą. Kalbėdama jaučiau burnoje kartumą.

— Prisimenu. Aš prisimenu, kaip ji grįžo manęs pasiimti.

— Mane tai stebina, — tarė Augusta.

— T.Rėjus užtiko ją besikraunančią daiktus. Jiedu ginčijosi ir grūmėsi. Ji... — nutilau vėl išgirdusi tuos balsus.

— Tęsk, — paragino Augusta.

Žiūrėjau į savo rankas. Jos virpėjo.

— Iš spintos ji išsitraukė pistoletą, bet jis jį atėmė. Viskas nutiko taip greitai ir taip susipainiojo mano galvoje. Aš pamačiau ant grindų gulintį pistoletą ir pakėliau. Net nežinau, kodėl tai padariau. Aš... aš tik norėjau jai padėti. Norėjau jai jį atiduoti. Kodėl aš taip padariau? Kodėl aš jį paėmiau?

Augusta pasislinko į sūpynių kraštą ir atsuko veidą į mane. Jos akys žvelgė labai ryžtingai.

— Ar prisimeni, kas buvo po to, kai pakėlei pistoletą?

Papurčiau galvą.

— Tik garsą. Sprogimą. Labai garsų.

Sūpynių grandinės truktelėjo. Pakėlusi akis pamačiau, kaip Augusta paniuro.

— Kaip jūs viską sužinojote? Kad mano mama mirė? — paklausiau.

— Kadangi Debora negrįžo, kaip buvo žadėjusi... norėjau sužinoti, kas nutiko, todėl paskambinau į tavo namus. Atsiliepusi moteris pasisakė esanti jūsų kaimynė.

— Jums pasakė mūsų kaimynė? — paklausiau.

— Ji pasakė, kad Debora atsitiktinai buvo nužudyta. Ir viskas.

Nusisukau ir žvelgiau į naktį, į lietaus merkiamas medžių šakas, į verandos prieblandoje judančius šešėlius.

— Bet jūs nežinojote, kad aš tai padariau?

— Ne, niekada nebūčiau pagalvojusi tokio dalyko, — atsakė Augusta. — Ir dabar negaliu tuo patikėti. — Ji sunėrė rankas ir nuleido jas ant kelių. — Bandžiau viską išsiaiškinti. Paskambinau dar kartą. Ragelį pakėlė Terensas Rėjus, tačiau jis nenorėjo apie tai kalbėti. Jis atkakliai klausinėjo, kas aš esu. Aš net paskambinau į Silvano policijos nuovadą, tačiau ir ten man nieko nepasakė, tik tiek, kad tai buvo nelaimingas atsitikimas. Taigi iki šiol nieko nežinojau. Visus tuos metus.

Mudvi sėdėjome ir tylėjome. Lietus beveik liovėsi. Aplink mus tvyrojo ramybė ir tamsus dangus.

— Eime, — tarė Augusta. — Tau laikas miegoti.

Išėjome į naktį, griežiančią žiogais, teškančią į skėtį retais lietaus lašais. Atidžiai įsiklausiusi girdėjau savyje šiuos siaubingus garsus. Tave paliko, — aidėjo jie. — Tave paliko. Tave paliko.

Žinojimas gali būti gyvenimo prakeiksmas. Melą aš išmainiau į tiesą. Bet dabar nežinau, kuris iš jų sunkesnis. Su kuriuo man sunkiau gyventi. Juokinga, nes kai žinai tiesą, nebegali grįžti ir pasiimti melo lagaminų. Dabar su tavimi yra tiesa, sunkesnė ar lengvesnė.

Medaus namelyje Augusta palaukė, kol palindau po antklode, tada pasilenkė ir pabučiavo mane į kaktą.

— Lile, kiekvienas žmogus šioje žemėje klysta. Kiekvienas. Nes mes visi esame žmonės. Tavo mama padarė siaubingą klaidą, tačiau bandė ją ištaisyti.

— Labanakt, — pasakiau ir apsiverčiau ant šono.

— Nieko nėra tobula, — tarpduryje stabtelėjo Augusta. — Tai tik gyvenimas.

TRYLIKTAS SKYRIUS

Bitė darbininkė tėra centimetro ilgio ir sveria maždaug tik šešiasdešimt miligramų. Tačiau ji gali skristi nešdama už save sunkesnį krovinį.

„Naminės bitės“

Mano alkūnių įlinkiuose, pakinkliuose kaupėsi karštis. Gulėdama ant antklodės, paliečiau akių vokus. Verkiau tiek daug, kad jie siaubingai ištino, o akys primerkė. Jeigu ne mano išpurtę vokai, būčiau nepatikėjusi, kad kalbėjausi su Augusta.

Augustai išėjus nepajudėjau iš vietos. Tik gulėjau spoksodama į sieną, žiūrėjau, kaip naktiniai vabalai džiaugiasi gyvenimu ir ropinėja aplink galvodami, kad jau miegu. Kai atsibodo juos stebėti, ranka užsidengiau ranka akis ir pasakiau sau: Miegok, Lile. Būk gera, imk ir užmik. Deja, tai nebuvo taip paprasta.

Atsisėdau jausdama, kad mano kūnas sveria du šimtus svarų. Lyg kas nors prie medaus namelio būtų atvežęs sunkvežimį cemento, priglaudęs vamzdį man prie krūtinės ir pripildęs mane tirštos masės. Nenorėjau viduryje nakties jaustis cemento bloku.

Spoksodama į sieną, daug galvojau apie Dievo Motiną. Norėjau pasikalbėti su ja, paklausti: Kur man iš čia keliauti? Tačiau kai mudvi su Augusta įėjome, ir pamačiau ją sukaustytą, neatrodė, kad jos galėtum ko nors maldauti. Ji stovėjo apsukta grandinėmis. Juk melsdamasi nori, kad maldos objektas bent jau atrodytų galingas.

Tačiau vis tiek išlipau iš lovos ir nuėjau pas ją. Nutariau, kad net Marijai nebūtina visą laiką būti galingai. Aš tik norėjau, kad ji suprastų vieną dalyką. Kad kažkas giliai atsidustų ir pasakytų: Vargšele. Žinau, kaip tu jautiesi. Aš turėjau progą ir norėjau, kad kas nors suprastų mane, net jeigu ji ir negali nieko pakeisti, tai geriau negu nieko. Tačiau buvau tik aš.

Užuodžiau riebų surūdijusių grandinių kvapą. Panorau ją išlaisvinti, tačiau būčiau sugadinusi visą vaidinimą, kurį rengė Augusta ir Dukterys.

Prie Marijos kojų degė raudona žvakė. Sukryžiavusi kojas, atsisėdau priešais ją ant grindų. Girdėjau, kaip lauke vėjas siūbuoja medžių viršūnes. Monotoniškas garsas grąžino į senus laikus, kai naktį mane pažadindavo toks pat garsas, kai pusiau pabudusi įsivaizduodavau, kad tai mano mama medžių viršūnėse pasakoja apie savo begalinę meilę. Vieną kartą įlėkiau į T.Rėjaus kambarį šaukdama, kad ji už mano kambario lango. O jis tepasakė tris žodžius: „Šventas šlamštas, Lile.“

Pykau, kai jis būdavo teisus. Vėjyje niekad nebuvo girdėti jokio balso. Mama nedainavo. Jokios begalinės meilės.

Manyje kilęs pyktis buvo baisus, tikrai baisus dalykas. Jis atsirado verandoje, kai žlugo mano susikurta istorija apie mamą; tarsi žemė prasivėrė man po kojomis. Aš nenorėjau pykti. Sakiau sau: Tu nepyksti. Tu neturi jokios teisės pykti. Tai, ką padarei savo mamai, yra nepalyginti blogiau už tai, kaip ji pasielgė su tavimi. Tačiau negali liepti sau nepykti. Arba pyksti, arba ne.

Kambaryje buvo karšta ir tylu. Dar akimirka, ir aš jau nebegalėjau kvėpuoti, mane dusino užplūdęs pyktis. Mano plaučiai subliūško nespėję įkvėpti ir iškvėpti oro.

Atsistojau ir ėmiau vaikštinėti tamsoje. Kampe ant stalo sukrauti Juodosios Madonos medaus stikliniai laukė Zako, kuris turėjo juos išvežti į miestą — gal į Kleitono kontorą, gal į Frogmoro universalinę parduotuvę „Doleriui amen“, o gal į „Dieviškąjį grožį“, juodųjų grožio saloną.

Kaip ji galėjo? Kaip ji galėjo mane palikti? Aš buvau jos kūdikis.

Žvelgiau į langą norėdama jį išdaužti. Norėjau sviesti ką nors sunkaus ir išversti Dievą iš sosto. Paėmiau medaus stiklainį ir sviedžiau iš visų jėgų. Jis tik per colį nekliudė juodosios Marijos galvos ir ištiško į sieną. Paėmiau kitą stiklainį ir vėl užsimojau. Jis sudužo ant grindų prie meduvių rietuvės. Vienas po kito medaus stiklainiai tiško kambaryje, kol pagaliau visur telkšojo medaus balos. Atrodė lyg elektrinis maišytuvas būtų ištaškęs tešlą. Stovėjau lipniame ir saldžiame kambaryje, pilname stiklo šukių, ir man buvo vis vien. Mano mama mane paliko. Kam rūpi tas medus ant sienų?

Paskui paėmiau skardinį kibirėlį ir rėkdama paleidau į sieną. Mečiau iš visų jėgų, sienoje net liko nedidelis įdubimas. Mano ranka jau pavargo, bet dar pakėliau žvakių formelių padėklą ir jį tėškiau į sieną.

Pagaliau ramiai stovėjau žvelgdama į medumi nutaškytas sienas ir grindis. Šviesaus kraujo srovelė vinguriavo mano kairiąja ranka. Nesupratau, kaip galėjau susižeisti. Širdis plakė it pašėlusi. Man atrodė, kad kaip gyvatė išsinėriau iš savo kūno virsdama paklaikusia beprote.

Kambarys sukosi lyg karuselė. Mano skrandis sukosi kartu. Pajutau, jog turiu abiem rankomis atsiremti į sieną, kad galėčiau nusiraminti. Nuėjau prie stalo, ant kurio buvo sudėti medaus stiklainiai, ir atsirėmiau. Negalėjau galvoti, ką daryti. Jaučiausi be galo liūdnai. Ne dėl to, ką padariau, nors tai ir buvo labai blogai. Man buvo liūdna dėl to, kad viskas atrodė tuščia — neliko jausmų, kuriuos jaučiau mamai, nebeliko kuo tikėti, išnyko visos istorijos, su kuriomis gyvenau, kurios man buvo duona ir vanduo. Todėl, kad aš buvau mergytė, kurią ji paliko. Štai kaip viskas pasisuko.

Apžiūrėjau kambarį, kurį paverčiau griuvėsiais, ir pagalvojau, kad rausvajame name kas nors galėjo girdėti, kaip medaus stiklainiai dužo į sieną. Priėjau prie lango ir per tamsą pažvelgiau į kiemą. Augustos kambario langai buvo tamsūs. Krūtinėje sujudėjo širdis. Ji plakė taip sunkiai, lyg kažkas būtų ją primynęs.

Kodėl palikai mane? — sušnibždėjau stebėdama nuo mano kvėpavimo rasoj antį stiklą.

Prigludau prie lango nurimti, paskui nuėjau ir priešais Dievo Motiną apvaliau nuo stiklų nedidelį grindų plotelį. Atsiguliau ant šono, susiriečiau ir apsikabinau kelius. Virš manęs stovėjo medumi aptaškyta ir, atrodo, visai nenustebusi juodoji Marija. Gulėjau tuštumoje išsekusi, ir viskas — netgi neapykanta — paliko mane. Daugiau nebėra ką daryti. Nėra kur eiti. Tik čia, tik dabar, kur yra tiesa.

Pasakiau sau, kad naktį nesikelsiu ir nevaikščiosiu, jeigu nenoriu susipjaustyti kojų į šukes. Užsimerkiau ir pradėjau dėlioti sapną, kurį norėjau susapnuoti. Kaip juodojoje Marijoje tiesiai virš pilvo atsidaro mažytės durelės, o aš ten įsiropščiu į mažytį slaptą kambarėlį. Tai nebuvo tik mano vaizduotė. Augustos knygoje pastebėjau tokį paveikslėlį — Marijos statulą su atvertomis durelėmis, o viduje pilna žmonių, patekusių į paslaptingą paguodos pasaulį.

Pabudau purtoma didelių Rozalinos rankų ir atmerkiau akis į baisią šviesą. Išvydau jos veidą, palinkusį virš manęs, užuodžiau kavos ir vynuogių drebučių aromatą, sklindantį jai iš burnos.

— Lile! — šaukė ji. — Po šimts perkūnų, kas čia nutiko?

Pamiršau, kad ant mano rankos liko sukrešėjusio kraujo. Pažvelgiau į ją, į stiklo šukę it mažą deimančiuką, prikibusį prie susiraukšlėjusios odos. Aplink mane riogsojo sudaužytų stiklainių šukės ir medaus klanai. Ant grindų pritaškyta kraujo.

Rozalina sumišusi stebeilijosi į mane lyg kažko laukdama. Spoksojau pro šalį bandydama nukreipti jos dėmesį. Saulės šviesa slydo Dievo Motina ir krito aplink mus.

— Atsakyk man, — kalbėjo Rozalina.

Prisimerkiau nuo šviesos. Nepajėgiau išsižioti ir pratarti nė vieno žodžio.

— Pažiūrėk į save. Tu visa kruvina.

Mano galva nevalingai linktelėjo nesilaikydama ant kaklo. Žiūrėjau į nusiaubtą kambarį. Jaučiausi sutrikusi, juokinga ir kvaila.

— Aš... aš sudaužiau kelis stiklainius medaus.

— Tai tu čia viską nusiaubei? — nustebo Rozalina, lyg vis dar negalėdama tuo patikėti, tarsi laukdama, jog pasakysiu, kad naktį čia įsilaužė gauja klajojančių plėšikų ir viską ištaškė.

Rozalina taip smarkiai atsikvėpė, kad net plaukai pasišiaušė. Kadangi juos visuomet dengdavo storas lako sluoksnis, tai padaryti nebuvo labai paprasta.

— Viešpatie, kuris esi danguje! — tarė.

Atsistojau pasirengusi gauti pylos, tačiau Rozalina savo storais pirštais suėmė stiklo šukę ir ištraukė iš mano rankos.

— Tave reikia patepti merkurochromu56, kol neįsimetė kokia nors infekcija, — pasakė. — Eime.

Ji atrodė labai įpykusi — tarsi norėtų suimti mane už pečių ir gerai papurtyti, kad išbyrėtų visi dantys.

Sėdėjau ant vonios krašto, o Rozalina tepė mano ranką kažkokiu šaltai geliančiu tepalu. Paskui užlipdė pleistrą ir tarė:

— Na va, dabar bent jau nemirsi nuo kraujo užkrėtimo.

Rozalina uždarė vaistinėlę, kabančią virš kriauklės, ir užtrenkė vonios duris. Stebėjau, kaip ji sėdasi ant tualeto, kaip jos pilvas nusileidžia tarp kojų. Kai Rozalina atsisėdo, viskas išnyko po ja. Aš pritūpiau ant vonios kraštelio ir pagalvojau, kaip gerai, kad Augusta ir Džunė dar tebėra savo kambariuose.

— Na, gerai, — tarė Rozalina. — Tai kodėl ištaškei visą medų?

O aš žiūrėjau į kriaukleles, sudėtas ant palangės. Jaučiau, kad čia tikroji jų vieta, nors mes buvome už šimtų mylių nuo vandenyno. Augusta sakė, kad kiekvienoje vonioje turi būti kriauklelių, kad primintų, jog vandenynas yra jų namai. Ji dar sakė, kad kriauklelės yra vienas mėgstamiausių Dievo Motinos dalykų, kaip ir mėnulis.

Priėjau prie lango ir paėmiau vieną kriauklelę: labai gražią, baltą, su geltonais pakraščiukais. Rozalina sėdėjo ir žiūrėjo į mane.

— Kodėl dabar? — paklausė ji.

— T.Rėjus nemelavo apie mamą, — ištariau. Girdėjau savo žodžius ir man darėsi bloga. — Ji mane paliko. Buvo taip, kaip jis ir sakė. Ji mane paliko.

Akimirką vėl sukilo pyktis ir labai panorau tėkšti kriauklelę į vonią. Tačiau susitvardžiau ir giliai įkvėpiau. Supratau, kad daužymas nesuteikia pasitenkinimo.

Rozalina pasimuistė ir susiėmė rankomis už galvos. Tualeto dangtis sugirgždėjo ir kryptelėjo nuo jos svorio. O aš žiūrėjau į po kriaukle esantį vamzdį, į rūdžių dėmes ant linoleumo.

— Vadinasi, tavo mama vis dėlto paliko tave, — atsiduso ji. — Viešpatie, kaip aš to baiminausi.

Pakėliau galvą. Prisiminiau, kad tą naktį, kai pabėgome iš namų, prie upokšnio papasakojau Rozalinai, ką man sakė T.Rėjus. Norėjau, kad ji nusijuoktų vien iš minties, kad mama galėjo mane palikti, tačiau tąkart ji sudvejojo.

— Tu viską žinojai, ar ne? — paklausiau.

— Nebuvau tikra, — atsakė. — Tai tik nuogirdos.

— Kokios nuogirdos?

Rozalina atsiduso, bet tai buvo daugiau nei atodūsis.

— Po tavo mamos mirties, — pradėjo ji, — girdėjau T.Rėjaus pokalbį telefonu su ta kaimyne, misis Vatson. Jis jai sakė, kad daugiau nebereikią jos pagalbos, kad jis pasisamdė vieną persikų rinkėją. Kadangi kalbėjo apie mane, tai ir pasiklausiau.

Už lango kranksėdama praskrido varna ir paliko vonioje slogų kar kar. Rozalina nutilo laukdama, kol jis išsisklaidys.

Pažinojau misis Vatson iš bažnyčios, ji visada sustodavo nusipirkti iš manęs persikų. Ji buvo labai maloni, tačiau visą laiką žiūrėdavo į mane taip, lyg man ant kaktos būtų parašyta kažkas neapsakomai liūdna ir ji norėtų prieiti ir viską nuvalyti.

Įsikibau į vonios kraštą. Rozalina priėjo artyn, o aš nežinojau, ar šito noriu.

— Girdėjau, kaip tavo tėtis sakė misis Vatson: „Džeine, tu prižiūrėjai Lilę visus tuos mėnesius. Tai buvo daugiau negu pagalba. Nežinau, ką būtume darę be tavęs“, — tęsė Rozalina žiūrėdama į mane ir linguodama galvą. — Visą laiką galvojau, ką tai galėtų reikšti. Viską supratau tada, kai papasakojai, kad T.Rėjus tau sakė, jog mama tave paliko.

— Kaip galėjai man šito nepasakyti? — tariau sukryžiavusi rankas ant krūtinės.

— O kaip tu sužinojai? — paklausė Rozalina.

— Man pasakė Augusta, — atsakiau.

Prisiminiau, kiek prisiverkiau jos kambaryje. Kaip laikiau sugniaužusi jos suknelę, kaip nosinaitės monograma šiurkščiai slydo mano skruostu.

— Augusta? — nustebo Rozalina.

Ne taip paprasta būdavo nustebinti Rozaliną, bet dabar ji atrodė tikrai apstulbusi.

— Ji pažinojo mamą Virdžinijoje, kai mama dar buvo visai mažytė, — paaiškinau. — Augusta padėjo ją auginti.

Patylėjau keletą sekundžių, kad geriau viską suvokčiau.

— Mama atvažiavo čia, kai pabėgo iš namų. Kai... misis Vatson manimi rūpinosi, — pasakiau. — Ji atvažiavo tiesiai į šituos namus.

Rozalinos akys dar labiau susiaurėjo, nors nemaniau, kad tai įmanoma.

— Tavo mama... — pradėjo Rozalina ir nutilo.

Mačiau, kaip jos smegenys stengiasi viską perprasti. Mano mama išvažiavo. Misis Vatson mane prižiūrėjo. Mano mama grįžo, kad būtų nužudyta.

— Mama čia gyveno tris mėnesius, o paskui grįžo į Silvaną, — pasakiau. — Tikriausiai vieną dieną jai pagaliau toptelėjo: Vaje, aš gi namuose palikau mažytę dukrytę. Dievuli, reikia tuojau važiuoti ir ją parsivežti.

Girdėjau kartėlį savo balse ir tikriausiai jis liks amžinai. Dabar kiekvieną kartą galvodama apie mamą lengvai išsmuksiu į šaltąją, kurioje viešpatauja niekšybė. Suspaudžiau kriauklelę ir pajutau, kaip ji įsirėžė į mano delną.

Rozalina atsistojo. Pažvelgiau į ją — kokia ji didelė mažame vonios kambaryje. Aš taip pat atsistojau, po akimirkos mudvi įsispraudėme tarp vonios ir tualeto ir žiūrėjome viena į kitą.

— Gaila, kad nepapasakojai man visko, ką žinojai apie mano mamą, — pasakiau. — Kaip galėjai taip pasielgti?

— Lile, — atsakė ji. Jos žodžiuose buvo justi gerumas, tarsi jie sūpuotųsi gerklėje it mažame švelnumo hamake. — Kaip galėjau tau viską pasakoti ir dar labiau tave įskaudinti?

Rozalina žingsniavo šalia manęs į medaus namelį per petį persimetusi plaušinę šluotą ir su mentele rankoje. Aš nešiausi pilną kibirėlį skudurų ir Spic and Span ploviklį. Išgrandėme mentele medų iš tokių vietų, kad ir sunku patikėti. Augustos skaičiavimo mašinėlė buvo visa apdrabstyta medumi.

Išvalėme grindis ir sienas ir ėmėmės Dievo Motinos. Švariai ją nuvalėme ir pastatėme kaip buvo. Ir visą laiką nepratarėme nė žodžio.

Dirbau jausdama viduje sunkumą, dvasios tuštumą. Sunkus alsavimas švokšdamas veržėsi pro šnerves. Sudaužyta Rozalinos širdis tiesiog atsispindėjo jos prakaituotame veide. Dievo Motinos akys kalbėjo jos akimis kažką, ko negalėjau suprasti. Ir daugiau nieko nebuvo.

Vidurdienį atvažiavo Dukterys ir Otis. Jie atsivežė galybę maisto, tarsi vakar mes nebūtume mirtinai apsivalgę. Patiekalus sukišo į orkaitę, kad neatauštų, ir sustoję virtuvėje ratu kramsnojo Rozalinos keptus kukurūzų sklindžius kartodami, kad tai patys gardžiausi kukurūzų sklindžiai, kad tokio skanumyno jiems dar nėra tekę ragauti. Nuo jų pagyrų Rozalina atsidūrė devintame danguje.

— Gal jau baigsite valgyti Rozalinos sklindžius, — sudraudė Džunė. — Jie skirti pietums.

— Ai, tegul valgo, — tarė Rozalina.

Mane tai baisiausiai nustebino, mat nuolat gaudavau per nagus, jeigu iki pietų bandydavau nukniaukti bent vieną jos sklindžių. Kai atvažiavo Neilas ir Zakas, sklindžių jau buvo beveik nelikę, o Rozalina skrajojo padebesiais.

Sustingusi ir aptvarstyta stovėjau virtuvės kampe. Troškau keliais nušliaužti į medaus namelį ir lovoje susiriesti į kamuoliuką. Troškau, kad visi užsičiauptų ir keliautų namo.

Zakas žengė manęs link, tačiau aš nusisukau ir įsmeigiau akis į kriauklės nuotekų vamzdį. Akies kampučiu pastebėjau, kad ir Augusta žiūri į mane. Jos lūpos blizgėjo lyg ką tik būtų pasitepusi jas vazelinu. Akivaizdu, kad ji taip pat neatsispyrė Rozalinos sklindžiams. Augusta prisiartino ir ranka palietė mano skruostą. Nemaniau, kad ji žino, jog nusiaubiau medaus namelį. Tačiau Augusta sugebėdavo stebuklingai viską išsiaiškinti. Galbūt ji žinojo ir leido man suprasti, kad viskas gerai.

— Noriu, kad jūs Zakui viską papasakotumėt, — paprašiau. — Kad pabėgau iš namų, apie mano mamą. Viską.

— O gal pati jam viską papasakok?

Pajutau, kad akyse ėmė tvenktis ašaros.

— Aš negaliu. Labai prašau, papasakokite jūs.

Augusta žvilgtelėjo į Zaką.

— Na, gerai. Papasakosiu jam viską, kai tik pasitaikys proga.

Ir išsivedė visus į lauką paskutiniajai Marijos dienos ceremonijai. Mes nužygiavome į kiemą. Visoms Marijos Dukterims aplink burnas švytėjo plonytis riebalų žiedelis. Džunė jau laukė mūsų. Ji sėdėjo ant virtuvinės kėdės ir grojo violončele. Mes sustojome aplink ją, o vidurdienio šviesa krito žemyn. Muzika tarsi skverbėsi į mus, paliesdama slapčiausias širdies kerteles ir žadindama liūdesį. Klausydamasi jos mačiau mamą, sėdančią į maršrutinį autobusą, išvažiuojančią iš Silvano, mačiau keturmetę save, miegančią lovelėje ir nežinančią, kas manęs pabudusios laukia.

Džunės muzika virto oru, oras — skausmu. Lingavau ir stengiausi nekvėpuoti.

Man palengvėjo, kai Neilas ir Zakas išėjo iš medaus namelio nešdami Dievo Motiną — tai atitraukė mano mintis nuo maršrutinio autobuso. Pasikišę po pažastimis, jiedu išnešė statulą kaip susuktą kilimą. Ant jos kūno žvangėjo grandinės. Tikėjausi, kad jie vėl įkels ją į vežimėlį ir kad elgsis daug pagarbiau. Lyg to dar būtų negana, jie pastatė ją tiesiai ant skruzdėlyno, iš kurio pasipylė skruzdėlės, o mes turėjom šokinėti ir purtyti jas nuo savo kojų.

Nuo šokinėjimo nuslydo Širdelės perukas, kurį ji kažkodėl atkakliai vadino „kepuruku“. Taigi mums teko eiti į vidų ir padėti jai susitvarkyti. Pavymui Otis riktelėjo:

— Sakiau, kad nesidėk to daikto. Kam reikalingas perukas tokiame karštyje? Tik ir slydinėja ant prakaituotos galvos.

— Jeigu noriu dėtis savo kepuruką, tai ir deduosi, — atsikirto ji per petį.

— Lyg mes to nežinotume, — atsišaukė jis žiūrėdamas į mus — tarsi mes palaikytume jo pusę. Iš tikrųjų mes visu šimtu procentų buvom Širdelės pusėje. Ne todėl, kad mums patiko jos perukas — tai buvo baisiausias perukas pasaulyje, — o dėl to, jog mums nepatiko, kad Otis visuomet jai įsakinėja.

Kai pagaliau susitvarkėme, Augusta tarė:

— Štai, čia esam mes, o čia — Dievo Motina.

Pažvelgiau į ją didžiuodamasi, kaip švariai nuplovėme.

Augusta iš Biblijos perskaitė Marijos žodžius:

— Nuo šiol visos tautos vadins mane šventąja...

— Šventoji Marija, — pertraukė Violeta. — Tebūnie palaiminta šventoji Marija.

Ir įsmeigė akis į dangų. Mes visi pakėlėme akis tikėdamiesi, kad ji pastebėjo Mariją, žengiančią per debesis.

— Šventoji Marija, — pakartojo ji.

— Šiandien švenčiame Marijos Ėmimo į dangų dieną, — tarė Augusta. — Švenčiame jos pabudimą ir kilimą į dangų. Ir prisimename Kančių Dievo Motinos istoriją, kad nepamirštume, jog šios grandinės niekada negalėjo jos sulaikyti. Kiekvieną kartą Dievo Motina jas sutraukydavo.

Ji suėmė grandinės galą, apsuktą aplink juodąją Mariją, ir atrišo kilpą. Paskui padavė Širdelei, kuri vyniojo toliau. Mes visi ėjom artyn ir atvyniojome po kilpą. Prisimenu grandinės žvangėjimą, kai ji krito prie Marijos kojų, ir Violetos žodžius: šventoji, šventoji, šventoji, šventoji.

— Marija kyla, — beveik pažnibždomis ištarė Augusta. — Ji kyla į savo aukštybes.

Dukterys iškėlė rankas. Net Otis ištiesė savo rankas į orą.

— Mūsų Motina Marija nebus pažeminta ir sukaustyta, — kalbėjo Augusta. — Kaip ir jos dukterys. Mes kilsime, Dukterys. Mes... pakilsime.

Džunė perbraukė violončelės stygas. Aš taip pat norėjau iškelti rankas kartu su jomis, išgirsti iš dangaus sklindantį balsą: Tu pakilsi, pajusti, kad tai įmanoma. Tačiau mano rankos karojo prie šonų. Jaučiausi menka ir niekinga, ir vieniša. Kaskart užsimerkusi išvysdavau maršrutinį autobusą.

Dukterys stovėjo iškėlusios rankas į dangų, jausdamos, kad kyla kartu su Marija. Tada Augusta pasiėmė vieną Juodosios Medaus Madonos stiklainių, kurie stovėjo už Džunės kėdės. Tai, ką ji padarė, visus sugrąžino į žemę. Augusta atsuko dangtelį ir išliejo medų Marijai ant galvos.

Medus lėtai nutekėjo Marijos veidu, pečiais ir nuslydo drabužio klostėmis. Korio gabalėlis sustojo ant Dievo Motinos alkūnės įlinkio.

Pažiūrėjau į Rozalina lyg sakydama: Na, gražiausia. Mudvi visą rytą valėme nuo jos medų, o jos vėl tėplioja ją medumi.

Nutariau, kad šitos moterys jau niekuo negali manęs nustebinti, tačiau po akimirkos jos susispietė aplink Dievo Motiną kaip bitės palydovės aplink motinėlę ir ėmė įtrinti medų į medį. Jos kruopščiai ištepė statulos galvą, skruostus, kaklą, pečius, rankas, krūtinę, pilvą.

— Eikš, Lile, padėk mums, — pakvietė Mabelė.

Rozalina jau dirbo su jomis ir trynė medumi Dievo Motinos šlaunis. Aš laikiausi atokiai, tačiau Kresė paėmė mane už rankų, atitempė prie Marijos, įmurkdė jas į saulėje sušilusio medaus klaną ir prispaudė prie raudonos Dievo Motinos širdies.

Prisiminiau, kaip vidurnaktį aplankiau Dievo Motiną, kaip glaudžiau ranką toje pačioje vietoje. Tu esi mano motina, — tada pasakiau jai. — Tu esi tūkstančių motina.

— Nesuprantu, kodėl tai darome, — pasakiau.

— Mes visada maudom ją meduje, — atsiliepė Kresė. — Kiekvienais metais.

— Tačiau kodėl?

Augusta trynė medumi Dievo Motinos veidą.

— Kiekviena bažnyčia turi ypatingą statulą, kurią prausia švęstu vandeniu, kad išreikštų jai pagarbą, — paaiškino ji. — Ypač garbinamos Dievo Motinos statulos. Kartais jos maudomos vyne. O mes pasirinkome medų. — Dabar Augusta tepė Dievo Motinos kaklą. — Matai, Lile, medus yra konservantas. Aviliuose jis saugiai užkonservuojamas koriuose, kad išliktų grynas ir kad bitės saugiai peržiemotų. Mes maudome Dievo Motiną meduje, kaip tu pasakytum, užkonservuojame ją kitiems metams. Bent jau širdyse tikrai taip jaučiamės.

— Nežinojau, kad medus yra konservantas, — pasakiau jausdama tarp pirštų lipnią masę, lyg būčiau išsitepusi alyva.

— Žmonės nežino, kad medus turi daugybę savybių. Tačiau senų senovėje žmonės balzamuodami mirusiuosius ištepdavo medumi. Motinos laidojo medumi išteptus kūdikius, kad jie nesuirtų.

Niekada nemaniau, kad medus gali būti taip naudojamas. Įsivaizdavau, kaip laidojimo namai vietoje karstų pardavinėja dideles statines medaus. Pabandžiau įsivaizduoti, kaip tada atrodytų laidojimo namų vitrina.

Uoliai ėmiausi darbo beveik apsvaigusi nuo mūsų veiklos intymumo.

Mabelė per arti pasilenkė ir medumi išsitepė visus plaukus, bet iš tikrųjų ji prisilietė prie meduotų Lunelės alkūnių. Lunelė bandė jas nusilaižyti, tačiau jos liežuvis negalėjo tiek pasiekti.

Skruzdėlės ėmė vorele rinktis prie Dievo Motinos valgyti medaus, tačiau nepralenkiami buvo bičių žvalgai, kurių būrelis nusileido ant Dievo Motinos galvos. Tik išnešk laukan medaus ir tuojau susirinks visa vabzdžių karalystė.

— Tikriausiai netrukus prie mūsų prisijungs ir lokiai, — šyptelėjo Kvinė.

Aš nusijuokiau ir sąžiningai tepliojau dar medaus nemačiusį lopinėlį prie statulos pagrindo.

Dievo Motiną dengė gausybė rankų, juodų ir rudų, judančių įvairiomis kryptimis, tačiau staiga nutiko keisčiausias dalykas. Palaipsniui visos rankos ėmė judėti ta pačia kryptimi, aukštyn ir žemyn, lėtais judesiais, tada pasisukdavo į vieną ar kitą pusę, kaip paukščių pulkas tuo pačiu metu keičia kryptį danguje, o tu imi galvoti, kas jiems davė tokį nurodymą.

Tai tęsėsi gana ilgai ir mes nepertraukėme šios akimirkos savo kalbomis. Mes konservavome Dievo Motiną, ir aš buvau labai patenkinta — pirmą kartą nuo tada, kai viską sužinojau apie mamą, — kad darau tai, ką darau.

Pagaliau atsitraukėme. Spindėdama auksiniu medumi, Dievo Motina stovėjo pievelėje, aplink voliojosi grandinės.

Paskui viena po kitos Dukterys nardino rankas į kibirėlį su vandeniu ir plovė medų. Aš laukiau, kad būčiau paskutinė norėdama kuo ilgiau išlaikyti medų ant savo odos. Jaučiausi lyg dėvėdama stebuklingas pirštines. Lyg galėčiau užkonservuoti viską, ką paliesiu.

Kol pavalgėme, Dievo Motina stovėjo kieme. Paskui grįžome ir taip pat lėtai nuplovėme ją vandeniu. Kai Neilas ir Zakas įnešė statulą į svetainę, visi išsiskirstė. Augusta, Džunė ir Rozalina ėmė plauti indus, bet aš pasprukau į medaus namelį ir atsiguliau ant savo lovelės stengdamasi nieko negalvoti.

Ar kada nors pastebėjote tokį dalyką? Kuo labiau stengiesi negalvoti, tuo painesnės mintys lenda į galvą? Stengdamasi negalvoti, dvidešimt minučių mąsčiau apie tokį nepaprastą dalyką: jeigu man galėtų nutikti vienas Biblijos stebuklas, kurį išsirinkčiau? Iš karto atmečiau duonos ir žuvies padauginimą, nes daugiau nebegalėjau žiūrėti į maistą. Pagalvojau, kad būtų įdomu pavaikščioti vandeniu, tačiau kokia viso to prasmė? Na, eini vandeniu, bet kas iš to? Pasirinkau prikėlimą iš mirusių, nes didžioji dalis manęs tikrai jautėsi mirusi.

Užtruko gana ilgai, kol supratau, kad galvoju. Stengiausi vėl nebegalvoti, bet į duris pabeldė Augusta.

— Lile, ar galiu užeiti?

— Žinoma, — atsakiau, tačiau nesiteikiau pajudėti.

Per daug kad būtų galima negalvoti. Pabandyk pabūti bent penkias sekundes šalia Augustos ir negalvoti.

Rankose ji laikė aukso ir baltos spalvos dryžiais išmargintą skrybėlės dėžę. Akimirką Augusta stovėjo žiūrėdama į mane. Ji atrodė nepaprastai aukšta. Ant lentynėlės stovėjęs ventiliatorius pašiaušė jos apykaklę ir pakėlė aplink kaklą.

Ji atnešė man skrybėlę, — pagalvojau. Gal ji nuvažiavo į „Doleriui amen“ parduotuvę ir nupirko šiaudinę skrybėlaitę, kad mane pradžiugintų. Bet iš tikrųjų tai būtų nesąmonė. Kodėl turėčiau apsidžiaugti gavusi šiaudinę skrybėlaitę? Paskui švystelėjo mintis, kad Lunelė įvykdė savo pažadą. Bet ir tai neatrodė tikra. Lunelė neturėjo laiko taip greitai padaryti man skrybėlaitės.

Augusta atsisėdo ant Rozalinos lovos ir pasidėjo dėžę ant kelių.

— Atnešiau tau kai ką, kas priklausė tavo mamai.

Įsistebeilijau į tobulą dėžės apskritimą. Giliai įkvėpiau, tačiau gerklėje kažkas užstrigo lyg iškvepiant. Tai, kas priklausė mano mamai.

Nepajudinau nė piršto. Uodžiau iš lauko besiskverbiantį orą, kurį plakė prie lango buvęs ventiliatorius. Atrodė, kad oras apsunko nuo popietės lietaus, kuris atkakliai tebesilaikė danguje.

— Ar nenori pažiūrėti? — paklausė Augusta.

— Jūs pasakykite man, kas ten yra.

Augusta paplekšnojo per dėžės dangtelį.

— Aš ir pati nelabai prisimenu. Iki šio ryto buvau pamiršusi šitą dėžę. Pagalvojau, kad galėtume kartu ją atidaryti. Bet jeigu nenori, tai ir nereikia. Čia keletas daiktų, kuriuos tavo mama paliko tądien, kai grįžo į Silvaną tavęs pasiimti. Jos drabužius vėliau atidaviau labdaros organizacijai, o keletą smulkmenų pasilikau. Manau, kad šioje dėžėje jos pragulėjo gerą dešimtmetį.

Atsisėdau. Girdėjau, kaip dunksi mano širdis. Galvojau, ar sėdėdama kitame kambario gale Augusta ją girdi. Tuk tuk. Tuk tuk. Kai girdi šitaip garsiai tuksinčią savo širdį, apima ne tik panika, bet ir kažkoks keistai guodžiantis jausmas.

Augusta padėjo dėžę ant lovos ir nukėlė dangtį. Ištiesiau kaklą bandydama žvilgtelėti į vidų, tačiau nieko nebuvo matyti. Pastebėjau tik baltą vyniojamąjį popierių pageltusiais kraštais.

Augusta išėmė mažą ryšulėlį ir išvyniojo.

— Tavo mamos kišeninis veidrodėlis, — ištarė laikydama jį rankoje.

Veidrodėlis buvo ovalo formos, vėžlio kiauto rėmeliuose, nedidesnis už mano delną.

Išlipau iš lovos ir atsisėdau ant grindų, nugarą atrėmiau į lovelės šoną. Truputį arčiau negu pirma. Augusta apsimetė laukianti, kad paimčiau iš jos veidrodėlį. Iš tikrųjų turėjau prisėsti savo rankas, kad jos nesitiestų artyn. Pagaliau Augusta pakėlė veidrodėlį ir pažvelgė į save. Ant sienos už jos sumirgėjo saulės zuikučiai.

— Jeigu tu pažvelgsi į veidrodėlį, pamatysi savo mamą, žiūrinčią į tave, — tarė ji.

Niekada nežiūrėsiu į tą veidrodį, — pagalvojau.

Augusta padėjo veidrodį ant lovos ir, pasiraususi dėžėje, ištraukė plaukų šepetį medine rankena ir ištiesė man. Paėmiau jį nieko negalvodama. Delne keistai jaučiau jo rankeną, vėsią ir nugludintą, lyg ji būtų buvusi pernelyg dažnai laikyta. Pagalvojau, kad mama tikriausiai šukuodavosi šimtus kartų per dieną.

Jau norėjau atiduoti Augustai šepetį, bet pastebėjau tarp šerelių įstrigusį ilgą juodą banguotą plauką. Pakėliau šepetį prie akių ir įsispoksojau į jį, į mamos plauką, į tikrą jos kūno dalį.

— Taigi, — tarė Augusta.

Negalėjau atitraukti nuo jo akių. Šitas plaukas augo ant jos galvos, o dabar įstrigo čia kaip mintis, kurią ji paliko ant šepečio. Supratau, kad nesvarbu, kad ir kaip stengsiesi, kad ir kiek medaus stiklainių sudaužysi, kad ir kaip bandysi negalvoti apie savo mamą, — ji niekada neišnyks iš tavo širdies. Prisispaudžiau nugara prie lovelės ir pajutau, kaip akyse ima tvenktis ašaros. Deborai Fontanel Ouvens priklausęs šepetys ir plaukas plaukė mano akyse.

Atidaviau šepetį Augustai, o ji man ištiesė papuošalą. Tai buvo auksinė sagė — banginis su mažyte juoda akimi ir netikru deimantu toje vietoje, kurioje kyla vandens fontanas.

— Šitą sagę ji buvo prisisegusi tądien, kai atvažiavo pas mus, — tarė Augusta.

Suspaudžiau sagę delne, tada atsiklaupiau priešais Rozalinos lovelę ir padėjau ją šalia kitų daiktų — kišeninio veidrodėlio ir šepečio. Sukau juos ratu lyg norėdama padaryti koliažą.

Man patikdavo ant lovos taip išdėlioti kalėdines dovanas. Paprastai gaudavau keturis daiktus, kuriuos T.Rėjus man išrinkdavo su Silvano parduotuvės savininke: megztuką, kojines, pižamą, krepšelį apelsinų. Linksmų Kalėdų! Dovanų sąraše slypi visas gyvenimas. Dėliodavau jas eilute, apskritimu, kvadratu, bet kokia figūra, kuri jomis galėtų reikšti meilę.

Pakėliau akis į Augustą, o ši iš dėžės ištraukė juodą knygą.

— Daviau tavo mamai paskaityti, kol ji čia gyveno. Anglų poezija.

Paėmiau knygą. Versdama puslapius, pastebėjau pieštuku pažymėtas vietas. Tai buvo ne žodžiai, o keisti taškeliai, tornadą primenančios spiralės, V raidžių pulkai, visokie išraitymai su akimis, kepurėti puodai, puodai su veidais, puodai, kuriuose kažkas kunkuliuoja, mažos balutės, kurios tuoj tuoj sukels didžiules bangas. Žiūrėjau į mamos slaptas fantazijas ir troškau eiti į lauką ir įmesti knygą į purvyną.

Keturiasdešimt antras puslapis. Jame radau aštuonias Viljamo Bleiko eilutes, kurias ji buvo pabraukusi, kai kuriuos žodžius net du kartus.

O Rože, tu sergi!

Nematomas kirminas,

Kuris pasprunka naktyje,

Švilpiančioje vėtroje,

Ištyręs tavo

Tamsraudonio džiaugsmo guolį,

Ir jo tamsi slaptinga meilė

Tavo gyvenimą ardo.

Užverčiau knygą. Norėjau pamiršti tuos žodžius, tačiau jie įstrigo mano galvoje. Mano mama buvo Viljamo Bleiko rožė. Labiausiai norėjau jai pasakyti, kaip gailiuosi būdama vienu iš tų nematomų kirminų, kurie pasprunka naktyje.

Padėjau knygą ant lovos šalia kitų daiktų ir pasisukau į Augustą. Ji vėl palinko prie dėžės ir ėmė šnarinti popierių.

— Paskutinis daikčiukas, — tarė ji ir ištraukė mažytę ovalinę nuotraukėlę pajuodusio sidabro rėmeliuose.

Ji ištiesė man nuotraukėlę ir sekundę laikė mano rankas. Rėmeliuose buvo nuotrauka: aukštoje kėdėje sėdi mažytė mergytė, jai prie burnytės prikibęs maistelio likutis. Šalia kūdikio profiliu palinkęs moters veidas. Jos plaukai susiraitę į visas puses, labai gražūs, lyg ką tik sušukuoti. Dešinėje rankoje moteris laiko vaikišką šaukštelį. Šviesa krinta jai ant veido. Mergytei parištas seilinukas su meškiuku. Plaukų kuokštelis pakaušyje surištas kaspinėliu. Mergytė tiesia moteriai ranką.

Aš ir mano mama.

Šiame pasaulyje man daugiau niekas nerūpėjo, tik tai, kad jos veidas prigludęs prie manojo, kad mūsų nosys beveik liečiasi, kad jos šypsena plati ir žavinga, lyg spinduliuotų. Ji maitino mane mažu šaukšteliu. Ji trynė savo nosį į mano nosytę ir atidavė man savo šviesą.

Pro langą padvelkė Karolinos jazminų aromatas. Tikrasis Pietų Karolinos kvapas. Priėjau prie lango, pasirėmiau alkūnėmis ir įkvėpiau taip giliai, kiek pajėgiau. Girdėjau, kaip už manęs sukrutėjo Augusta, kaip girgžtelėjo lovelės kojos, ir viskas nutilo.

Žvelgiau į nuotraukėlę, tada užsimerkiau. Nutariau, kad Mėja nukeliavo į dangų ir papasakojo mamai apie ženklą, kurio aš laukiau. To, iš kurio suprasčiau, kad aš buvau mylima.

KETURIOLIKTAS SKYRIUS

Netekusi motinėlės, bičių bendruomenė gedi ir yra prislėgta. Avilyje girdisi liūdnos aimanos arba raudos... Jeigu niekas neįsikiš, šeima mirs. Tačiau apgyvendinkite naują motinėlę ir išvysite neįtikėtinas permainas.

„Karalienė turi mirti: ir kitos bičių ir žmonių istorijos“

Po to, kai mudvi su Augusta peržiūrėjome dėžėje sukrautus daiktus, aš užsisklendžiau savyje. Augusta su Zaku rūpinosi bitėmis ir medumi, o aš daugiausia laiko praleisdavau prie upės. Viena. Norėjau viską išgyventi viena.

Augustos mėnuo virto keptuve, kurioje dienos tysojo viena šalia kitos ir spirgėjo. Skyniau dramblio ausis57 ir vėdavausi kaip vėduokle, sėdėjau basa įmerkusi kojas į tekantį vandenį, jausdavau, kaip nuo upės dvelkia vėjelis ir siaučia mane, tačiau vis tiek viskas alpėjo ir kvaito nuo karščio, išskyrus mano širdį. Kaip ledo gabalas ji tūnojo mano krūtinės centre. Ir niekas jos nejaudino.

Žmonės dažniausiai linkę geriau mirti negu atleisti. Tai labai sunku. Jeigu Dievas aiškiai pasakytų: „Leidžiu jums pasirinkti: atleisti arba mirti“, daugybė žmonių eitų užsisakyti karstų.

Visus mamos daiktus suvyniojau į plyštantį popierių, sudėjau į skrybėlių dėžę ir užvožiau dangtį. Paskui atsiguliau kniūpsčiomis ant grindų ir pakišau dėžę po lovele. Palovėje pastebėjau pelės kaulelius. Surinkau juos ir nuploviau kriauklėje. Kiekvieną dieną nešiojausi juos kišenėje ir nė pati neįsivaizdavau, kodėl taip darau.

Rytais pabudusi pirmiausia pagalvodavau apie skrybėlių dėžę. Atrodė, lyg pati mama slėptųsi po mano lova. Vieną naktį turėjau atsikelti ir pernešti dėžę į kitą kambario kampą. Paskui nuvilkau pagalvės užvalkalą, įkišau į jį dėžę ir surišau savo plaukų kaspinu. Tik tada ramiai užmigau.

Eidama į rausvojo namo vonios kambarį galvodavau: Mano mama sėdėjo tame pačiame tualete, — ir tada nekęsdavau savęs už tokias mintis. Kam rūpi, kur ji šlapindavosi? Palikusi mane T.Rėjui ir misis Vatson, ji visai nesirūpino mano tualetiniais reikalais.

Aš energingai su savimi kalbėdavausi: Negalvok apie ją. Viskas baigta. O kitą minutę, prisiekiu Dievu, vaizduodavausi ją rausvajame name arba prie raudų sienelės, atiduodančią akmenims savo naštą. Galėčiau lažintis iš dvidešimties dolerių, kad visuose plyšiuose ir tarpuose prikaišiota popieriukų su T.Rėjaus vardu. Galbūt ten yra ir Lilės vardas. Tikėjausi, kad ji buvo tiek protinga arba mylinti, kad suprastų, jog kiekvienas žmogus neša savo kryžių, tačiau nepalieka savo vaikų likimo valiai.

Man buvo lemta mylėti savo nuoskaudų ir žaizdų rinkinį. Aš juos savotiškai mylėjau jausdama, kad esu išskirtinė. Aš — motinos palikta mergaitė. Mergaitė, kuri klūpodavo ant kruopų. Aš buvau išskirtinis reiškinys.

Buvo pats vabzdžių kraugerių sezonas. Daugybę jų sutraiškiau prie upės. Sėdėdama pavėsyje, išsitraukdavau pelės kauliukus ir vartydavau juos rankoje. Spoksodavau į vieną tašką, kol viskas imdavo lietis. Kartais net pamiršdavau priešpiečius, ir Rozalina ateidavo manęs ieškoti nešdamasi sumuštinį su pomidorais. Jai nuėjus sviesdavau sumuštinį į upę.

Kartais tiesiog gulėdavau ant žemės ir apsimesdavau esanti tuose kapuose-aviliuose. Jaučiausi taip pat, kaip ir po Mėjos mirties, tik šimtą kartų sunkiau.

— Manau, tau reikia laiko išgyventi liūdesį. Liūdėk, kiek reikės, — pasakė Augusta.

Tačiau dabar man atrodė, kad tai niekada nesibaigs.

Žinojau, kad Augusta viską paaiškino Zakui ir Džunei, nes jie vaikščiojo aplink mane ant pirštų galiukų, lyg būčiau psichiškai nesveika. Galbūt ir buvau. Galbūt Jaučių gatvėje buvo mano vieta, ne mamos. Bent jau niekas nebaksnojo, nieko neklausinėjo ir nesakė: „Dėl Dievo, liaukis, baik liūdėti.“

Galvojau, kiek dar užtruks, kol Augusta sureaguos į mano pasakojimą — kad esu bėglė, kad padėjau Rozalinai pabėgti iš kalėjimo, kad Rozalina taip pat bėglė. Kol kas Augusta davė man laiko, leido būti prie upės ir elgtis taip, kaip noriu. Taip, kaip ji pati darė po Mėjos mirties. Tačiau tai negalėjo amžinai tęstis.

Keistas tas pasaulis, nes jis sukasi nepaisydamas, kas tau graužia širdį. Džunė išsirinko vestuvių dieną — šeštadienį, spalio 10-ąją. Neilo brolis, episkopalinės afrikiečių metodistų bažnyčios pastorius iš Olbanio Džordžijoje, turėjo juodu sutuokti kieme po mirtų medžiais. Vieną vakarą per vakarienę Džunė išdėstė visus savo planus. Ji eis rožių žiedlapiais nubarstytu taku, vilkės baltu dirbtinio šilko kostiumėliu. Mabelė pasišovė kiniškais motyvais išsiuvinėti kilpeles. Nesupratau, ką reiškia kiniški motyvai, kuriais reikia siuvinėti. Džunė bloknote nupiešė man, kaip jie turėtų atrodyti, tačiau vis tiek nieko nesupratau. Lunelė buvo įpareigota sukurti vestuvinę skrybėlaitę. Maniau, kad Džunei ji bus pernelyg drąsi. Niekas net nekalbėjo, ką ji dėsis ant galvos.

Rozalina pasisiūlė iškepti vestuvių pyragą, o Violeta ir Kvinė ketino jį papuošti „vaivorykštės tematika“. Ir vėl turiu pripažinti, kad Džunė buvo labai drąsi.

Vieną popietę, mirdama iš troškulio, nuėjau į virtuvę. Norėjau prisipilti ąsotį vandens ir neštis prie upės. Virtuvėje užtikau Džunę ir Augustą. Apsikabinusios jos stovėjo viduryje kambario.

Sustojau tarpduryje ir žiūrėjau, nors tai buvo labai asmeniška akimirka. Džunė buvo apkabinusi Augustos nugarą, o jos rankos drebėjo.

— Mėjai būtų patikusios šios vestuvės, — tarė ji. — Šimtus kartų ji man sakė, kad per daug spyriojuosi. Dieve mano, Augusta, kodėl aš to nepadariau, kol ji dar buvo gyva?

Augusta žvilgtelėjo į šalį ir pastebėjo mane tarpduryje. Ji laikė apkabinusi Džunę, nes toji ėmė verkti, tačiau Augusta tebežiūrėjo į mane.

— Juk žinai, kad gailėdamasi nieko nepakeisi, — tarė.

Kitą dieną iš tikrųjų panorau valgyti. Užklydau į virtuvę ieškodama priešpiečių ir sutikau Rozaliną. Ji vilkėjo nauja suknele, plaukus buvo ką tik susišukavusi ir sėdėjo ant kėdės, suknelės skvernus susikėlusi ant pilvo.

— Iš kur gavai tą suknelę? — paklausiau.

Rozalina apsisuko ratu demonstruodama savo suknelę. Kai aš nusišypsojau, ji taip pat man nusišypsojo. Jos drabužį būtų galima pavadinti suknele-palapine — nuo pečių laisvai krenta jardai audinio. Jokio kirpimo, jokios siūlės. Ryškiai raudoname dugne — milžiniškos baltos gėlės. Galėjau suprasti, kad ji tiesiog įsimylėjusi drabužį.

— Vakar Augusta mane nusivežė į miestą ir aš ją nusipirkau, — paaiškino Rozalina.

Nustebau pagalvojusi, kiek dalykų vyksta be manęs.

— Tavo suknelė labai graži, — pamelavau ir pastebėjau, kad pirmą kartą nematyti jokių priešpiečių ruošos pėdsakų.

Rozalina sulygino suknelės klostes, pažvelgė į laikrodį, stovėjusį ant spintelės, ir pasiėmė seną baltą viniplasto rankinuką, kurį paveldėjo iš Mėjos.

— Tu kažkur susiruošei? — paklausiau.

— Žinoma, kad susiruošė, — įeidama tarė Augusta ir šyptelėjo Rozalinai.

— Ruošiuosi baigti tai, ką pradėjau, — iškėlusi smakrą atsakė Rozalina. — Einu registruotis balsavimui.

Mano rankos nusviro, o žandikaulis atvipo.

— Bet kaip tu... juk tu... na, žinai?

Rozalina pašnairavo į mane: „Ką?“

— Tu slapstaisi nuo policijos, — pasakiau. — Kas bus, jeigu prisimins tavo vardą? O jeigu tave suims?

Įsmeigiau akis į Augustą.

— Eik jau, nemanau, kad viskas taip baisu, — tarė Augusta nusikabindama sunkvežimiuko raktus nuo varinės vinies, įkaltos prie durų. — Mes eisime į balsavimo apylinkę, įrengtą juodaodžių vidurinėje mokykloje.

— Bet...

— Dėl Dievo meilės, aš tik pasiimsiu balsuotojo pažymėjimą, — pritarė Rozalina.

— Taip sakei ir aną kartą, — priminiau.

Rozalina tai nuleido negirdomis ir užsismaukė ant rankos Mėjos rankinę. Ten, kur turėjo būti rankena, buvo matyti tik griovelis.

— Lile, gal nori su mumis? — paklausė Augusta.

Ir norėjau, ir nenorėjau. Spoksojau į savo įdegusias basas kojas.

— Gal aš liksiu namie ir pasigaminsiu ką nors užkąsti.

Augusta kilstelėjo antakį.

— Malonu girdėti, kad kartais užsimanai valgyti.

Abi nuėjo per verandą ir nulipo laiptais. Palydėjau jas iki automobilio. Kai Rozalina įsitaisė, pasakiau:

— Būk gera, tik niekam neapspjaudyk batų, gerai?

Ji taip nuoširdžiai nusikvatojo, kad net visa sudrebėjo, o visos gėlės ant suknelės sulingavo it nuo vėjo gūsio.

Grįžau į virtuvę, išsiviriau ir suvalgiau dvi dešreles, be bandelių. Tada vėl nuėjau į giraitę, nuroviau keletą vienišų saulės atokaitoje augusių jaunų grybų ir svaidžiau juos tol, kol atsibodo.

Atsisėdau ant žemės tikėdamasi vėl pasinerti į savo tamsias mintis ir vėl galvoti apie mamą. Tačiau galvoje sukosi vienintelė mintis — Rozalina. Įsivaizdavau, kaip ji stovi žmonių eilėje. Prisiminiau, kaip ji mokėsi rašyti savo vardą. Kad tik teisingai! Jos didžioji akimirka. Staiga pasigailėjau, kad nevažiavau su jomis. Dabar šito troškau labiau už viską. Norėjau matyti jos veidą, kai ji ima į rankas balsuotojo pažymėjimą. Norėjau pasakyti: Rozalina, žinai ką? Aš didžiuojuosi tavimi.

Ką aš veikiu sėdėdama šitame miške?

Atsikėliau ir parėjau namo. Eidama pro telefoną, baisiausiai panorau paskambinti Zakui. Kad vėl tapčiau pasaulio dalimi. Ėmiau ir surinkau jo numerį.

Kai jis pakėlė ragelį, paklausiau:

— Na, tai kas naujo?

— Kas čia? — paklausė.

— Labai juokinga, — atsakiau.

— Užjaučiu tave... dėl visko, — tarė. — Augusta man papasakojo, kas nutiko. — Akimirką tarp mūsų sklandė tyla, paskui jis paklausė: — Ar grįši namo?

— Klausi, ar grįšiu pas tėtį?

— Taip, — padvejojęs atsakė.

Kai jis tai ištarė, man atrodė, kad tikrai taip ir bus. Tai jautė visas mano kūnas.

— Tikriausiai, — pasakiau.

Sukau telefono laidą aplink pirštą ir spoksojau į duris. Keletą sekundžių nepajėgiau nusukti akių įsivaizduodama, kaip žengiu per slenkstį ir daugiau niekada čia nepasirodau.

— Aš atvažiuosiu tavęs aplankyti, — tarė Zakas, o man norėjosi verkti.

Zakas beldžiasi į T.Rėjaus Ouvenso namų duris. To niekada nebus.

— Prisimeni, aš klausiau, kas naujo? — pasakiau. Man tai buvo neįdomu, tačiau norėjau pakeisti temą.

— Na, pirmiausia, šiemet lankysiu baltaodžių vidurinę mokyklą.

Praradau amą ir rankoje suspaudžiau telefoną.

— Ar tikrai šito nori? — paklausiau. Aš juk žinojau, kas ten vyksta.

— Kažkas turi žengti pirmą žingsnį, — atsakė. — Tai kodėl ne aš?

Panašu, kad mudu abu esame pasmerkti kentėti.

Rozalina grįžo sąžiningai įregistruota į Jungtinių Amerikos Valstijų rinkėjų sąrašus. Vakare visos sėdėjome ir laukėme, kol bus galima vakarieniauti, nes ji skambino asmeniškai kiekvienai Dukteriai.

— Tik norėjau pasakyti, kad jau esu įregistruota rinkėja, — kiekvieną kartą sakydavo, paskui būdavo pauzė, ir Rozalina tęsdavo: — Taigi prezidentas Džonsonas ir misteris Hubertas Hemfris. Aš nebalsuosiu už poną Pisvoterį. — Kas kartą ji nusikvatodavo, lyg tai būtų pokštų pokštas, ir sakydavo: — Goldvoteris, Pisvoteris58, koks skirtumas?

Tai tęsėsi ir po vakarienės. Kai tik mes pagalvojome, kad ji pagaliau išaiškino savo sistemą, lyg perkūnas iš giedro dangaus Rozalina pasakė:

— Savo balsą atiduosiu misteriui Džonsonui.

Kai pagaliau ji pavargo ir tarė „labanakt“, žiūrėjau, kaip ji kopia laiptais vilkėdama savo raudonai balta užregistruotos balsuotojos suknele, ir dar kartą pasigailėjau, kad nebuvau su ja.

Juk žinai, kad gailėdamasi nieko nepakeisi, — Džunei pasakė Augusta.

Užbėgau laiptais ir iš užpakalio apkabinau Rozaliną. Ji sustojo vieną koją užkėlusi ant laiptelio ir ruošdamasi žengti žingsnį. Rankomis apsivijau ją per juosmenį.

— Aš myliu tave, — leptelėjau, nors nė nesiruošiau šito sakyti.

Naktį žiogai, medvarlės ir visi kiti balsingi sutvėrimai čia nutildavo, čia vėl užgrodavo visu balsu. Atsikėliau ir apėjau medaus namelį jausdama karščio antplūdį. Buvo jau dešimta valanda vakaro, o aš jaučiausi galinti šveisti grindis ir plauti langus.

Sulyginau lentynose stovėjusius užsukamus medaus stiklainius, paskui pasiėmiau šluotą ir iššlaviau grindis, palindau net po medsukiu ir generatoriumi, po kuriais nebuvo valyta turbūt penkiasdešimt metų. Vis dar nejaučiau nuovargio, todėl nuvilkau patalynę ir ant pirštų galų, kad nieko nepažadinčiau, nuėjau į rausvąjį namą atsinešti švarios pamainos. Dėl visa ko dar pasiėmiau dulkių šluostę ir Comet valiklį.

Grįžau vis dar nesuprasdama, kad mane užvaldė švarinimosi manija. Vidurnaktį namelis blizgėjo.

Aš netgi perverčiau savo daiktus ir kai ką išmečiau. Senus pieštukus, keletą parašytų istorijų, kurių nedrįsau niekam parodyti, suplyšusius šortus, beveik visais išlūžusiais dantimis šukas.

Paskui iš kišenės išgraibiau pelės kaulelius, nes supratau, kad man daugiau nebereikia jų nešiotis. Tačiau jaučiau, kad negalėčiau tiesiog imti ir išmesti, todėl surišau juos raudonu kaspinu ir įkurdinau ant lentynos prie ventiliatoriaus. Kokią minutę spoksojau į juos ir galvojau, kaip žmogus gali prisirišti prie pelės kaulų. Paskui nutariau, kad kartais tiesiog reikia kažkuo rūpintis, ir viskas.

Nors jaučiausi pradedanti pavargti, tačiau išsitraukiau iš dėžės mamos daiktus — vėžlio kiauto veidrodėlį, šepetį, poezijos knygą, banginio sagę, mudviejų nuotrauką — ir patalpinau juos ant lentynos šalia pelės kauliukų. Reikia pasakyti, kad kambarys dabar atrodė visai kitaip.

Snūduriuodama galvojau apie ją. Kad niekas nėra tobulas. Kad tiesiog turi užsimerkti ir iškvėpti. Ir nesigilinti į žmogaus širdies paslaptis.

Kitą rytą virtuvėje pasirodžiau segėdama banginio sagę prie savo mėgstamiausios žydros palaidinės. Skambėjo Nato Kingo Koulo įrašas. „Unforghettable, Thats what you are.“ Manau, muzika turėjo nustelbti rausvosios Lady Kenmore skalbyklės keliamą triukšmą verandoje. Tai buvo tiesiog stebuklingas išradimas, tačiau kriokė kaip cemento maišyklė. Augusta sėdėjo parimusi prie stalo, gėrė kavą ir skaitė dar vieną knygą iš knygomobilio.

Kai ji pakėlė akis, pirma jos įsmigo į mano veidą, tada pažvelgė tiesiai į banginio sagę. Pastebėjau Augustos šypseną, kai ji vėl grįžo prie knygos.

Tradiciškai susitaisiau savo ryžių traškučių su razinomis. Kai pavalgiau, Augusta tarė:

— Eime prie avilių. Noriu tau kai ką parodyti.

Mudvi apsivilkome bitininkų apranga, bent jau aš. Augusta tik užsidėjo veido tinklelį ir skrybėlę.

Eidama per kiemą, Augusta žengtelėjo platų žingsnį, kad nesumindžiotų skruzdėlės. Prisiminiau Mėją ir pasakiau:

— Juk tai Mėja išmokė mano mamą saugoti tarakonus, ar ne?

— O kas gi dar? — atsakė ji ir nusišypsojo. — Tavo mama tada dar buvo paauglė. Mėja užtiko ją musių mušekliu daužančią tarakonus ir pasakė: „Debora Fontanel, kiekviena gyva šio pasaulio būtybė yra ypatinga. Nejaugi nori būti žudike?“ Ir parodė, kaip nutiesti zefyrų ir kvietinių sausainių takelį.

Paliečiau banginio sagę ant peties ir pabandžiau viską įsivaizduoti. Buvo tokia graži diena, kad atrodė, jog niekas negali jos sugadinti.

Anot Augustos, jeigu rytą pirmiausia nepamatai bičių spiečiaus, nepamatai aštuntojo pasaulio stebuklo. Įsivaizduokite baltas dėžes, sustatytas po pušimis. Saulės spinduliai kyštels pro šakas nušviesdami jau džiūstančius ant dangčių rasos lašelius. Keli šimtai bičių suka ratus aplink avilį šildydamosi, nors veikiau maudydamosi, nes bitės labai švarios ir neterš avilio. Iš tolo viskas atrodys lyg didžiulis paveikslas, kurį gali pamatyti muziejuje, tačiau muziejuje negalėsi nieko išgirsti. Už penkiasdešimties pėdų girdėti dūzgimas, lyg iš kitos planetos atsklindantis garsas. Už trisdešimties pėdų kūnas ims vibruoti, ant sprando stosis plaukai. Protas sakys: Neik arčiau, tačiau širdis ves tiesiai į dūzgesį, kurio tuoj tuoj būsi prarytas. Stovėsi ir galvosi: Aš esu visatos centre, kur visi garbina gyvenimą.

— Šitam trūksta motinėlės, — tarė Augusta pakėlusi vieno avilio dangtį.

Buvau jau nebloga bitininkė ir žinojau, kad avilys be motinėlės yra mirties nuosprendis kitoms bitėms. Bitės nustos dirbusios ir sukiosis visiškai be tvarkos.

— Kas nutiko? — paklausiau.

— Vakar tai pastebėjau. Bitės liūdnos tupėjo prie lakos. Jeigu bitės dykinėja ir aimanuoja, reiškia, kad jų motinėlė mirė. Apžiūrėjau korius ir tikrai — motinėlė buvo mirusi. Nežinau, kodėl taip nutiko. Gal atėjo jos laikas.

— Ką dabar darysite?

— Paskambinau į apygardos centrą ir man pasiūlė susisiekti su vienu žmogumi iš Žąsų įlankos. Jis sakė, kad šiandien bet kuriuo metu atveš naują motinėlę. Noriu pakeisti motinėlę, kad bitės darbininkės nepradėtų dėti kiaušinėlių.

— Nežinojau, kad ir bitė darbininkė gali dėti kiaušinėlius, — pasakiau.

— Gali, tačiau jų kiaušinėliai nevaisingi, iš jų išsirita tik tranai. Visi koriai būtų pilni tokių kiaušinėlių, o darbininkės savaime išmirtų, nes jų niekas nepakeistų.

Augusta nuleido dangtį ir pridūrė:

— Tik norėjau tau parodyti, kaip atrodo bičių šeima be motinėlės.

Ji pakėlė savąjį tinklelį, paskui manąjį ir ilgai žiūrėjo man į akis, o aš apžiūrinėjau auksines jos akių dėmeles.

— Ar prisimeni istoriją apie Beatričę? — paklausė ji. — Apie vienuolę, pabėgusią iš vienuolyno. Prisimeni, kaip Mergelė Marija ją pakeitė?

— Prisimenu, — atsakiau. — Man atrodo, jūs žinojote, kad aš pabėgau kaip ir Beatričė. Jūs bandėte pasakyti, kad Marija pavaduos mane ir viskuo rūpinsis, kol grįšiu.

— Oi ne, aš ne tai norėjau pasakyti, — atsakė Augusta. — Tu nebuvai ta pabėgėlė, apie kurią užsiminiau. Aš turėjau galvoje tavo mamos pabėgimą. Tik norėjau, kad pradėtumei kitaip galvoti.

— Kaip kitaip?

— Kad gal Dievo Motina galėtų atstoti tau Deborą ir būti tavo antrąja mama.

Spoksojau į šešėlius, krintančius ant žolės, ir drovėjausi to, ką norėjau pasakyti.

— Vieną naktį rausvajame name pasakiau Dievo Motinai, kad ji yra mano mama. Uždėjau ranką jai ant krūtinės, kaip visada susirinkimuose darote jūs ir Dukterys. Žinau, kad tą vieną kartą bandžiau tai padaryti ir nualpau. Tačiau tąkart nenugriuvau ir pajutau, kad tapau stipresnė. Tada man pasirodė, kad praradau ją. Manau, kad man reikėtų dar kartą paliesti jos širdį.

— Lile, paklausyk manęs, — tarė Augusta. — Noriu, kad visada prisimintum tai, ką tau dabar pasakysiu. Gerai?

Jos veidas buvo labai rimtas ir susikaupęs.

— Gerai, — pasakiau ir pajutau, kaip per nugarą nubėgo elektros srovė.

— Dievo Motina nėra kažkokia magiška būtybė kaip pasakų fėja. Ji nėra svetainėje stovinti statula. Ji yra kažkas viduje. Ar supranti, ką sakau?

— Dievo Motina yra manyje, — pakartojau nelabai suprasdama.

— Motiną turi atrasti savyje. Mes visi turime tai padaryti. Net jeigu turime mamą, vis tiek privalome savyje saugoti tą dalelę. Duok man savo ranką, — tarė Augusta ir ištiesė savąją.

Įdėjau savo ranką jai į delną. Augusta paėmė mano ranką ir prispaudė delną prie mano krūtinės, tiesiai ant plakančios širdies.

— Tau nereikia priglausti savo rankos prie Marijos širdies, kad taptumei stipresnė, kad sulauktumei pagalbos ir paguodos, ir visų dalykų, kurių gyvenime trūksta, — tarė Augusta. — Savo ranką gali pridėti prie savo pačios širdies. Prie savo pačios širdies.

Augusta žengtelėjo artyn tebespausdama mano ranką.

— Visą laiką, kai tėtis negražiai su tavim elgėsi, Dievo Motinos balsas tavyje kartojo: „Ne, aš nepasiduosiu. Aš esu Lilė Melisa Ouvens ir aš nepasiduosiu.“ Nesvarbu, ar girdėjai tą balsą, ar ne, bet ji buvo čia tai sakydama.

Kitą savo ranką uždėjau ant jos rankos, ir ji savo laisvąja ranką uždėjo ant manosios. Taigi ant mano krūtinės ilsėjosi juodai baltų rankų stirta.

— Kai nepasitikėsi savimi, — tarė Augusta, — kai imsi abejoti ir gūžtis, ji tavyje ištars: „Kelkis ir gyvenk garbingai, nes tu esi tokia mergaitė.“ Supranti, ji yra tavo vidinė stiprybė.

Jos rankos tebebuvo prie mano krūtinės, tačiau jau nespaudė taip stipriai.

— Kad ir kokia didelė tavo širdis, žinok, tai daro ir Marija, ne tik tavo vidinė stiprybė, bet ir meilė. Kai tai suprasi, Lile, žinosi, kad tai yra vienintelis pakankamai didelis žmogaus gyvenimo tikslas. Ne tik mylėti, bet ir išlaikyti meilę.

Augusta nutilo. Ore dūzgė bitės. Augusta atitraukė savo rankas nuo mano krūtinės, bet aš savąsias palikau.

— Marija, apie kuria tau kalbu, visą dieną būna tavo širdyje ir kartoja: „Lile, tu esi mano amžinieji namai. Tik niekada nebijok. Aš esu viskas. Mes esame viskas.“

Užsimerkiau ir toje ryto vėsoje, tarp bičių, supratau, apie ką Augusta kalbėjo.

Kai pagaliau atsimerkiau, Augustos niekur nebuvo matyti. Apsidairiau ir pamačiau ją einančią per kiemą namo link. Saulėje švytėjo jos balta suknelė.

Antrą valandą po vidurdienio kažkas pasibeldė į duris. Sėdėjau svetainėje ir rašiau į naują bloknotą, kurį Zakas paliko prie mano durų. Rašiau apie viską, kas man nutiko nuo Marijos dienos. Žodžiai liejosi taip greitai, kad nespėjau su jais susidoroti. Ir tik apie tai tegalvojau. Todėl nekreipiau dėmesio, jog kažkas beldžiasi. Dabar visa prisiminusi pagalvojau, kad tas beldimas buvo kažkoks neįprastas. Lyg kas kumščiu daužytų duris.

Taigi teberašiau tikėdamasi, kad pasirodys Augusta. Buvau tikra, kad beldžiasi tas žmogus iš Žąsų įlankos, kuris turėjo atvežti naują motinėlę.

Beldimas pasikartojo. Džunė buvo išėjusi su Neilu, Rozalina medaus namelyje plovė naują užsukamų stiklainių siuntą. Tai buvo mano darbas, tačiau ji pati pasisiūlė tai padaryti matydama, kaip man reikia išlieti savo mintis. Kur yra Augusta, nežinojau. Galbūt taip pat medaus namelyje ir padeda Rozalinai.

Dabar, žvelgdama į praeitį, galvoju, kaip galėjau nepajusti, kas ten beldėsi?

Kai beldimas pasigirdo trečią kartą, atsikėliau ir nuėjau atidaryti durų.

Į mane žiūrėjo T.Rėjus, švariai nusiskutęs, apsivilkęs baltais marškiniais trumpomis rankovėmis. Iškirptėje garbanojosi plaukai. Jis šypsojosi. Skubu pridurti, kad šypsena buvo ne švelniai mylinčio žmogaus, o kvailas medžiotojo šypsulys, kuris visą dieną vaikėsi triušį ir pagaliau užspeitė savo grobį į kampą, iš kurio neįmanoma ištrūkti.

— Nagi, nagi, nagi. Ką mes čia matome, — ištarė.

Sudrebėjau pagalvojusi, kad jis tuoj pat gali stverti mane, įgrūsti į sunkvežimiuką ir išsivežti į persikų ūkį, iš kurio niekas nieko apie mane neišgirs. Žengtelėjau žingsnį atgal į koridorių tolyn nuo jo ir pabrėžtinai mandagiai — pati labai tuo nusistebėjau — tariau:

— Gal nori užeiti?

Ką dar galėjau padaryti? Apsisukau ir prisiverčiau ramiai nužingsniuoti į svetainę. Jo batai klapsėjo paskui.

— Gerai, po velnių, — pasakė jis mano pakaušiui. — Jeigu nori, kad vaidinčiau draugišką vizitą, apsimeskime. Tačiau tai nėra mandagumo vizitas, girdi? Pusę vasaros tavęs ieškojau ir dabar išsivešiu tave iš čia, tylią ir ramią arba besispardančią ir rėkiančią — man visai nesvarbu.

— Jeigu nori, gali atsisėsti, — mostelėjau ranka į supamąją kėdę.

Stengiausi atrodyti rami, nors viduje baisiausiai panikavau. Kur Augusta? Mano alsavimas virto trumpais, negiliais atodūsiais — šuns šnopavimu.

T.Rėjus klestelėjo į kėdę ir su ta pačia „pričiupau tave“ šypsenėle ėmė sūpuotis.

— Vadinasi, visą laiką tu buvai čia, gyvenai pas juodaodės moteris? Jėzau Kristau.

Nejučiomis užlindau už Dievo Motinos statulos. Stovėjau nejudėdama, o jis apžiūrinėjo ją.

— Kas čia, po velnių?

— Marijos statula, — atsakiau. — Jėzaus motinos.

Mano balsas suskambo kažkaip žaismingai. Galvoje įnirtingai sukau smegenis, ką toliau daryti.

— Aha. Panašu, kad ją čia atvilko iš šiukšlyno, — tarė.

— Kaip tu mane radai?

T.Rėjus pasislinko ant nendrinės sėdynės krašto, įkišo ranką į kelnių kišenę ir išsitraukė peilį, tą patį, kuriuo valydavosi panages.

— Tu pati parodei kelią, — pasipūtęs ir labai patenkintas savimi ištarė.

— Aš nieko panašaus nedariau.

Jis atlenkė peilio geležtę, įsmeigė į krėslo ranktūrį ir, mėgaudamasis tempti laiką, išpjaustė mažumėlę medienos.

— O taip, parodei. Vakar atėjo telefono sąskaita. Spėk, ką aš joje radau? Skambutį iš Tiburono advokato Kleitono Foresto kontoros, kurį sutikau apmokėti. Labai suklydai, Lile, kad man skambinai.

— Tu nuvažiavai pas poną Kleitoną ir jis tau pasakė, kur aš esu?

— Ne. Tačiau jis turi seną sekretorę, kuri buvo labai laiminga galėdama man padėti. Ji pasakė, kad čia tikrai tave rasiu.

Kokia kvailė ta mis Leisė.

— O kur Rozalina? — paklausė T.Rėjus.

— Ji jau seniai išvažiavo, — pamelavau.

Jis gali parsigabenti mane į Silvaną, tačiau jam nebūtina žinoti, kur yra Rozalina. Bent tiek galiu jai duoti.

Tačiau jis daugiau nesidomėjo Rozalina. Atrodė, kad jam labai patinka raižyti krėslo ranktūrį, lyg būtų vienuolikmetis berniūkštis, ant medžio kamieno raižantis savo inicialus. Manau, jis buvo patenkintas, kad jam nereikės tąsytis su Rozalina. O aš galvojau, kaip ištversiu Silvane. Be Rozalinos.

Staiga jis liovėsi suptis, o šlykšti šypsena dingo nuo jo veido. Jis prisimerkęs, beveik užsimerkęs, spoksojo į mano petį. Žvilgtelėjau žemyn, kad pamatyčiau, kas taip patraukė jo dėmesį, ir supratau, kad T.Rėjus žiūri į banginio sagę, prisegtą prie palaidinės.

Jis atsistojo, žengė kelis žingsnius ir sustojo per keturias ar penkias pėdas, tarsi sagė turėtų magiškos vudu galios.

— Iš kur ją gavai? — paklausė.

Mano ranka nevalingai pakilo ir palietė mažutę deimanto vietelę.

— Man ją davė Augusta. Moteris, kuri čia gyvena.

— Nemeluok.

— Nemeluoju. Ją man davė Augusta. Sagė buvo... — bijojau tai ištarti. Jis nieko nežinojo apie Augustą ir mamą.

T.Rėjaus viršutinė lūpa pabalo. Taip būdavo visada, kai jis dėl ko nors labai susinervindavo.

— Šitą sagę aš padovanojau tavo motinai per jos dvidešimt antrąjį gimtadienį, — suriaumojo jis. — Tuojau pat atsakyk, kaip ji pateko pas tą Augustą?

— Tu padovanojai mamai šitą sagę? Tu?

— Atsakyk, po velnių!

— Mama čia atvažiavo, kai pabėgo nuo mūsų. Augusta sakė, kad tą dieną ji buvo įsisegusi šitą sagę.

Sukrėstas jis grįžo prie supamosios kėdės ir sudribo į ją.

— Tebusiu aš prakeiktas, — sumurmėjo taip tyliai, kad vos išgirdau.

— Augusta rūpinosi mama, kai ji buvo dar visai mažytė ir gyveno Virdžinijoje, — bandžiau jam paaiškinti.

T.Rėjus spoksojo į orą, į niekur. Už lango Karolinos vasaros saulė spigino jo sunkvežimiuko stogą, švitino jazminuose skendinčią tvorą. Automobilis buvo visas purvinas, tarsi T.Rėjus ieškodamas manęs būtų pervažiavęs visas pelkes.

— Turėjau žinoti, — išgirdau. Jis purtė galvą ir kalbėjo, lyg manęs visai nebūtų kambaryje. — Ieškojau jos visur, kur tik galėjau sugalvoti. O ji buvo tiesiog čia. Jėzau Kristau, ji buvo čia.

Atrodė, kad ta mintis jam kėlė pagarbą ir pyktį. Jis papurtė galvą ir apsidairė lyg galvodamas: Galiu lažintis, kad ji sėdėjo ant šitos kėdės. Galiu lažintis, kad ji vaikščiojo šituo kilimu. T.Rėjaus smakras lengvai virpėjo ir pirmą kartą gyvenime mane skaudžiai pervėrė mintis, kad jis labai mylėjo mamą, kad pabėgusi ji labai įskaudino.

Prieš atvažiuojant čia, mano gyvenimas tebuvo tuštuma, kurioje turėjo būti mama. Ta tuštuma padarė mane kitokią, paliko manyje skausmą. Tačiau nė karto nepagalvojau, ką jis prarado arba kaip tai jį pakeitė.

Prisiminiau Augustos žodžius: Žmonės keičiasi. Gyvenime nutinka visokiausių dalykų. Neabejoju, kad iš pradžių jis tikrai mylėjo tavo mamą. Esu tikra, kad jis ją tiesiog dievino.

Niekada nemačiau, kad T.Rėjus būtų ką nors dievinęs, išskyrus Snupę, savo gyvenimo šunį. Tačiau dabar, matydama jį tokį, supratau, kad jis mylėjo Deborą Fontanel. O kai ji pabėgo, jis paskendo kartėlyje.

T.Rėjus įsmeigė peilį į medį ir atsistojo. Pažvelgiau į ore styrančią rankeną, paskui į T.Rėjų — jis apėjo kambarį, palietė kiekvieną daiktą, pianiną, lentyną, ant stalo gulintį atverstą Look žurnalą.

— Panašu, kad esi čia viena, — ištarė.

Pajutau artinantis. Visko pabaigą.

Jis priėjo artyn ir paėmė mane už rankos. Kai jį atstūmiau, gavau antausį. Buvau gavusi daug T.Rėjaus antausių: tikslių, staigių pliaukštelėjimų per skruostą. Tokių, kai tarsi per greitai važiuojant užgniaužia kvapą, tačiau šitas buvo visiškai kitoks. Tai nebuvo pliaukštelėjimas. Šįkart jis smogė iš visų jėgų. Girdėjau, kaip iš jo lūpų ištrūko krioktelėjimas, mačiau, kaip akimirką išsprogo jo akys. Ranka kvepėjo kaimu, persikais.

Nuo smūgio nusiritau už Dievo Motinos. Ji šleptelėjo ant grindų sekunde anksčiau negu aš. Iš pradžių nejaučiau skausmo, tačiau atsisėdusi ir parietusi kojas pajutau diegiant nuo ausies iki smakro. Skausmas vėl parbloškė mane ant grindų. Žiūrėjau aukštyn į jį sukryžiavusi rankas ant krūtinės ir galvojau, ar iki sunkvežimio jis vilks mane už kojų.

— Kaip drįsai mane palikti? Aš tave pamokysiu, pamatysi! — šaukė T.Rėjus.

Giliai įkvėpiau ir pabandžiau nusiraminti. Juodoji Marija gulėjo ant grindų šalia manęs skleisdama stiprų medaus kvapą. Prisiminiau, kaip mes trynėme ją medumi, kiekvieną jos įtrūkį ir centimetrą, kol ji visiškai permirko medumi ir buvo patenkinta. Gulėjau šalia jos ir bijojau pajudėti žinodama, kad kitame kambario gale į krėslo ranktūrius įsmeigtas styro peilis. T.Rėjus vėl niuktelėjo mane, paspyrė mano koją, lyg ši būtų ant kelio besimėtanti skardinė, kurią galima paspirti tik todėl, kad ji guli priešais.

Jis vėl sustingo virš manęs.

— Debora! — išgirdau jį murmantį. — Daugiau tu manęs nepaliksi.

Jo akys buvo paklaikusios, gąsdinančios. Svarsčiau, ar teisingai nugirdau jo žodžius.

Pastebėjau, kad mano rankos vis dar sukryžiuotos ant krūtinės. Nuleidau jas žemyn ir smarkiai suspaudžiau.

— Kelkis! — riktelėjo T.Rėjus. — Važiuojam namo.

Jis paėmė mane už rankos ir vienu staigiu judesiu pakėlė nuo grindų. Atsistojusi apsisukau ir nulėkiau prie durų. T.Rėjus mane pasivijo ir sugriebė už plaukų. Atsisukusi pamačiau jo rankoje peilį. Netrukus jis sumirgėjo man prieš akis.

— Važiuosi su manimi! — šaukė. — Tu neturėjai manęs palikti.

Staiga man toptelėjo mintis, kad jis laiko ne mane, o Deborą. Tarsi jo protas būtų sustingęs prieš dešimt metų.

— T.Rėjau, — sušnibždėjau, — čia aš, Lilė.

Tačiau jis manęs negirdėjo. Kumštyje laikė mano plaukus ir neleido nė krustelėti.

— Debora! — kartojo jis. — Tu prakeikta kale!

Jis buvo pakvaišęs iš sielvarto, dar kartą išgyveno tą kančią, kurią visą laiką laikė užspaudęs, kurią dabar išlaisvino, kuri jį perpildė. Mąsčiau, ar toli jis gali eiti, kad susigrąžintų Deborą. Neabejojau, kad jis gali ją nužudyti.

Aš esu tavo amžinieji namai. Aš esu viskas. Mes esame viskas.

Pažvelgiau T.Rėjui į akis: jos buvo pilnos keisto rūko.

— Tėti, — ištariau.

— Tėti! — surikau.

T.Rėjus krūptelėjo, sunkiai alsuodamas, pažvelgė į mane ir paleido mano plaukus: peilis nukrito ant kilimo.

Susvyravusi atsirėmiau į sieną. Išgirdau save garsiai alsuojant. Šitas garsas pripildė visą kambarį. Nenorėjau, kad T.Rėjus pastebėtų, jog žiūriu į peilį, tačiau negalėjau susivaldyti ir nuolat žvilgčiojau ten, kur jis gulėjo. Kai atsigręžiau į T.Rėjų, jis tebespoksojo į mane.

Akimirką nė vienas nejudėjome. Niekaip negalėjau įžvelgti jo veido išraiškos. Mano kūnas virpėjo, tačiau jaučiau, kad galiu kalbėti.

— Aš... labai atsiprašau, kad taip tave palikau, — kalbėjau smulkiais žingsneliais tipendama pirmyn.

T.Rėjaus akių vokai nukaro iki paakių. Jis apsidairė, pažvelgė pro langą, tarsi svarstydamas, koks kelias ją čia atvedė.

Koridoriuje išgirdau girgždant grindis. Atsisukusi tarpduryje pamačiau Augustą ir Rozaliną. Tyliai mostelėjau joms ranka, kad nesiartintų. Pagalvojau, kad man pačiai reikia viską išgyventi, būti su juo, kol jis atgaus protą. Dabar ten stovėdamas T.Rėjus atrodė visai nekaltas.

Akimirką pagalvojau, kad jos manęs neklausys ir vis tiek įeis, tačiau Augusta paėmė Rozaliną už rankos ir jos abi atsiduso.

Atsipeikėjęs T.Rėjus įsmeigė į mane skausmo kupinas akis. Jis žvelgė į sagę, kurią buvau prisismeigusi prie marškinėlių.

— Tu labai į ją panaši, — tarė jis. Supratau, kad tuo viskas ir pasakyta.

Pasilenkiau, paėmiau jo peilį, užlenkiau ašmenis ir padaviau jam.

— Viskas gerai, — pasakiau.

Tačiau taip nebuvo. Mačiau tamsą, kurią jis slėpė savyje, siaubingą tuštumą, kurią uždarė ir kurią norėtų amžinai paslėpti, jeigu tik galėtų. Atrodė, kad staiga jam pasidarė gėda. Žiūrėjau į jo suspaustas lūpas, kaip jis stengėsi surinkti išdidumo ir pykčio likučius, tą perkūno trenksmą, su kuriuo čia įsiveržė. T.Rėjaus rankos nuolat judėjo — jis tai susikišdavo jas į kišenes, tai vėl ištraukdavo.

— Mes važiuojam namo, — tarė.

Nieko jam neatsakiau. Jis priėjo prie Dievo Motinos, kuri tebegulėjo ant grindų, ir ją pastatė. Jaučiau Augustą ir Rozaliną, stovinčias už durų, girdėjau jų alsavimą. Paliečiau savo skruostą. Sumušta vieta buvo patinusi.

— Aš liksiu čia, — pasakiau. — Aš niekur nevažiuosiu.

Žodžiai pakibo ore, sunkūs ir kibirkščiuojantys. Kaip perlai, kuriuos savaitėmis būčiau auginusi savyje.

— Ką tu pasakei?

— Pasakiau, kad niekur nevažiuosiu.

— Tu manai, kad išvažiuosiu ir paliksiu tave čia? Aš nė nepažįstu šitų prakeiktų žmonių.

Atrodė, kad T.Rėjus stengiasi suteikti savo žodžiams kuo daugiau jėgos. Pyktis išnyko, kai jis numetė peilį.

— Aš juos pažįstu, — pasakiau. — Augusta Bautrait yra geras žmogus.

— O kodėl manai, kad ji norėtų tave pasilikti?

— Čia gali būti Lilės namai tiek, kiek ji panorės, — įsiterpė Augusta žengdama į vidų kartu su Rozalina.

Priėjau prie jų ir atsistojau greta. Išgirdau, kaip į kiemą įvažiavo Kvinės automobilis. Šito duslintuvo su niekuo nesumaišysi. Greičiausiai Augusta paskambino Dukterims.

— Lilė sakė, kad tu pabėgai, — Rozalinai tarė T.Rėjus.

— Atrodo, kad jau grįžau, — atsakė ši.

— Man nerūpi, kur tu esi ir kur nusibaigsi, — mestelėjo jai T.Rėjus. — Tačiau Lilė važiuos su manimi.

Nors T.Rėjus taip sakė, tačiau žinojau, kad jis visai manęs nenori, jis nenori, kad grįžčiau į ūkį, nenori, kad priminčiau. Kita jo dalis — geroji, jei tokia iš viso buvo — galbūt galvojo, kad gal tikrai man geriau išvažiuoti iš čia.

Tačiau tai buvo išdidumas, tik išdidumas. Kaip jis grįš namo?

Atsivėrė durys, ir į namus sugužėjo Kvinė, Violeta, Lunelė ir Mabelė — visos įsiaudrinusios ir atrodančios taip, lyg drabužius būtų apsivilkusios atbulai. Kvinė įsižiūrėjo į mano skruostą.

— Kaip čia? — paklausė ji vos atgaudama kvapą.

— Viskas gerai, — atsakė Augusta. — Tai misteris Ouvensas, Lilės tėtis. Jis atvažiavo mūsų aplankyti.

— Širdelė ir Kresė neatsiliepė, — tarė Kvinė.

Jos keturios išsirikiavo šalia mūsų, priešais glausdamos rankines, tarsi pasiruošusios iš ko tik reikia išmušti gyvą velnią.

Pagalvojau, kaip mes jam atrodome. Moteriškių armija: keturių pėdų ir dešimt colių59 Mabelė, Lunelė, pasišiaušusiais plaukais, kurie prašyte prašosi sušukuojami, Violeta, veblenanti „Šventoji Marija“ ir Kvinė — senoji geroji Kvinė — įsirėmusi į šonus, išpūtusi lūpas, kurios kiekviena ląstelė sakė: Tebūsiu aš prakeikta, jeigu leisiu tau išsivežti šitą mergaitę.

T.Rėjus prunkštelėjo ir žvilgtelėjo į lubas. Jis bandė apsispręsti. Beveik buvo matyti, kaip aplink viskas žaibuoja.

Augusta taip pat viską matė. Ji žengtelėjo artyn. Kartais pamiršdavau, kokia ji aukšta.

— Misteri Ouvensai, jūs padarytumėte Lilei ir mums visiems didžiulę paslaugą, jeigu paliktumėte ją čia. Ji būtų mano mokinė, išmokyčiau ją bitininkauti. Ji iš visų jėgų stengiasi mokytis ir mums padėti. Mes mylime Lilę ir pasirūpinsime ja, pažadu jums. Mes leisime ją į mokyklą ir dorai auklėsime.

Pajutau, kad Augusta dar norėjo pasakyti: „Jeigu norite ką nors gauti iš žmogaus, suteikite tam žmogui progą jums tai duoti.“ T.Rėjui reikėjo priežasties, kad mane paliktų, o Augusta jam šitą priežastį siūlė.

Mano širdis daužėsi. Žiūrėjau į jį. Jis pažvelgė į mane ir nuleido ranką.

— Na, ir ačiū Dievui, — tarė ir pasuko durų link. Moterų siena prasivėrė, kad jis galėtų praeiti.

Nuo stipraus smūgio durys trinktelėjo į sieną, jis išėjo. Mes, netardamos nė žodžio, susižvalgėme. Atrodė, kad įkvėpėme visą kambario orą ir laukiame, kada galėsime ramiai iškvėpti.

Išgirdau, kaip suriaumojo sunkvežimiukas, ir negalvodama puoliau bėgti paskui jį. Rozalina pašaukė mane, tačiau neturėjau laiko jai aiškintis. Automobilis važiavo atbulas iš kiemo taškydamas purvus. Pamojau rankomis ir sušukau:

— Sustok! Sustok!

T.Rėjus stabtelėjo ir dirstelėjo į mane pro langelį. Paskui mane į verandą išskubėjo Augusta, Rozalina ir Dukterys. Priėjau prie sunkvežimiuko durų, o jis iškišo galvą pro langelį.

— Noriu tavęs kai ko paklausti, — pasakiau.

— Ko?

— Sakei, kad tą dieną, kai mama mirė, aš pakėliau pistoletą, ir jis iššovė, — mano akys susitiko su jo akimis. — Turiu žinoti. Ar aš tai padariau?

Gelsvas kiemo spalvas debesys pavertė šviesiai žaliomis. T.Rėjus perbraukė ranka veidą, pažvelgė žemyn, paskui atsisuko į mane.

Kai prabilo, balse nesigirdėjo nė lašo šiurkštumo.

— Galėčiau pasakyti, kad tai padariau aš. Tu norėtum šitai išgirsti. Galėčiau pasakyti, kad ji pati nusižudė. Tačiau ir viena, ir kita būtų melas. Tu tai padarei, Lile. Tu šito nenorėjai, tačiau tai padarei tu.

Akimirką ilgėliau jis žvelgė į mane, paskui išsuko iš kiemo ir nuvažiavo palikęs mane išmetamųjų dujų debesyje. Aplink sukosi bitės, zujo po veją virš hortenzijų ir mirtų, prie giraitės augančių jazminų, prie palei tvorą susispietusių melisų. Galbūt jis pasakė tiesą, tačiau niekada negali šimtu procentų tikėti tuo, ką sako T.Rėjus.

Jis nuvažiavo lėtai, nors tikėjausi, kad nurūks keliu kaip pašėlęs. Žiūrėjau, kol automobilis dingo iš akių, tada atsisukau ir pažvelgiau į verandoje stovinčias Augustą, Rozaliną ir Dukteris. Šitą akimirką prisimenu kuo aiškiausiai — kaip stoviu prie keliuko ir atsisukusi žvelgiu į jas. Į laukiančias moteris, į meilę.

Dar kartą žvilgtelėjau į kelią. Prisimenu, pagalvojau, kad jis tikriausiai savotiškai mane mylėjo. Juk jis mane paliko, ar ne?

Kai T.Rėjus suko iš kiemo, kartojau sau, kad jis nepasakė „Na, ir ačiū Dievui“, o ištarė: Lile, tau tikrai bus geriau gyventi šiuose juodaodės moters namuose. Mano namuose tu niekada nesužydėtum taip, kaip su jomis.

Supratau, kad tai kvaila mintis, tačiau tikėjau vaizduotės galia. Kartais įsivaizduoju, kad per Kalėdas jis atsiunčia siuntinį. Ne tą senieną: „megztinis, kojinės, pižama“, tačiau ką nors tikrai įspūdinga, pavyzdžiui, keturiolikos karatų auksinę apyrankę ir atviruką, ant kurio parašyta: „Su meile, T.Rėjus“. Jeigu jis ištartų „myliu“, pasaulis nenustotų suktis, tačiau viskas grįžtų į savo vietas — ir upė, ir bitės, ir viskas. Žmogus neturi prisigalvoti visokiausių nesąmonių. Pažiūrėkite į mane. Aš puoliau nuo vienos kvailybės prie kitos, o dabar esu čia, rausvajame name. Ir suvokiau, kad reikia džiaugtis kiekviena diena.

Rudenį Pietų Karolina keičia savo spalvą į rubino raudoną ir visus ryškiai oranžinės atspalvius. Žiūriu dabar į jas iš savo kambario viršuje, iš kambario, kurį praėjusį mėnesį po vestuvių paliko Džunė. Niekada nė nesvajojau apie tokį kambarį. Augusta man nupirko naują lovą ir Prancūzijos provincijos stiliaus tualetinį staliuką iš Sears and Roebuck katalogo. Violeta ir Kvinė padovanojo gėlėtą kilimą, kuris nenaudojamas gulėjo jų namuose, Mabelė pasiuvo baltai mėlynas užuolaidas su žirniukais, kurių kraštus papuošė spurgeliais. Kresė vąšeliu nunėrė keturis visokiausių spalvų aštuonkojus, kuriuos galima padėti ant lovos. Man būtų užtekę ir vieno aštuonkojo, tačiau tai vienintelis rankdarbis, kurį Kresė moka, todėl ji neria be paliovos.

Lunelė sukūrė man skrybėlę, kuri pranoko visas jos pagamintas kartu sudėjus, net ir Džunės vestuvinę. Man ji priminė mažytę popiežiaus kepuraitę. Buvo aukšta, tiesiog šovė tiesiai aukštyn. Be to, apskritesnė už popiežiaus. Tikėjausi, kad ji bus mėlyna, tačiau Lunelė pasiuvo ją auksinės ir rudos spalvų. Manau, skrybėlė priminė senamadišką avilį. Užsidėdavau ją tik per Marijos Dukterų susirinkimus, nes išėjusi su ja į miestą sustabdyčiau eismą per kelias mylias.

Kiekvieną savaitę mus aplankydavo Kleitonas. Jis ateidavo papasakoti, kaip sekasi tvarkyti mudviejų su Rozalina reikalus Silvane. Jis sakė, kad kalėjime nieko negalima mušti ir kad tikisi, jog pavyks viską sutvarkyti. Be to, sakė, iki Padėkos dienos mums su Rozalina bus panaikinti visi kaltinimai.

Kartais Kleitonas atsivesdavo savo dukterį Bekę, metais už mane jaunesnę mergaitę. Visuomet įsivaizdavau ją tokią, kokią mačiau fotografijoje, kabančioje jos tėčio kontoroje, kurioje ji laikosi už tėčio rankos ir šokinėja per bangas. Mamos daiktus laikiau savo kambaryje ant specialios lentynėlės. Bekė galėdavo juos apžiūrinėti, tačiau neleisdavau jai nė pirštu paliesti. Bet vieną dieną leidau juos pačiupinėti, nes man atrodė, kad draugės taip elgiasi. Padaviau Bekei mamos šepetį ir pasakiau:

— Gal nori su juo susišukuoti?

Arba:

— Gal nori įsisegti šitą sagę?

Jausmas, kad tie daiktai yra šventenybė, pamažu ėmė sklaidytis.

Mudvi su Beke laukdavome Zako valgykloje ir sėdėdavome su juo kiekvieną laisvą minutę. Mokykloje mus vadino „nigerio meilužėmis“. Neišmanėliai apmėtydavo Zaką popieriaus gniūžtėmis — atrodė, kad tai mėgstamiausias jų užsiėmimas per pertraukas, — o mudvi su Beke jausdavomės apmėtytos, kaip ir jis. Zakas sakydavo, kad mes turėtume vaikščioti kita koridoriaus puse, kuo toliau nuo jo, tačiau mes atsakydavome:

— Didelio čia daikto — popieriaus gniūžtė.

Mama man visą laiką šypsosi iš fotografijos, stovinčios šalia mano lovos. Manau, kad turėjau mums abiem atleisti. Kartais naktį sapnuoju liūdnus sapnus, todėl turiu pabusti ir vėl mums atleisti.

Sėdžiu savo naujajame kambaryje ir viską užrašinėju. Mano širdis nesiliaus kalbėjusi. Dabar aš esu sienelės saugotoja. Aš pasirūpinu, kad netrūktų maldų ir naujų akmenų. Nenustebčiau, jeigu Mėjos raudų sienelė pergyventų mus visas. Pasaulio pabaigoje, kai visi statiniai sugrius, ji tebestovės tokia pati kaip šiandien.

Kiekvieną dieną aplankau juodąją Mariją. Ji žvelgia į mane protingomis akimis, senesnė už seną ir bjauriai graži. Atrodo, kad kiekvieną kartą įtrūkimai vis gilėja, kad jos medinė oda sensta tiesiog mano akyse. Galiu nepailsdama žiūrėti į jos ištiestą ranką, į suspaustą kumštį, kuris tuoj tuoj smogs. Šita Marija yra meilės jėga.

Jaučiu ją netikėčiausiomis akimirkomis, viduje išgyvenu jos Ėmimą į dangų. Ji staiga pakyla, o kai tai nutinka, ji nekyla aukštyn į dangų, tačiau skverbiasi gilyn į mane. Augusta sako, kad ji užpildo gyvenimo ertmes, kurių mes patys prisidarome.

Šį stebuklų rudenį beveik kiekvieną dieną, kiekvieną mielą dieną prisimenu tą karštą rugpjūčio popietę, kai T.Rėjus išvažiavo. Prisimenu tą akimirką, kai stovėjau kieme tarp akmenukų ir žemės grumstų ir atsisukusi žiūrėjau į verandą. O jos visos stovėjo ten. Visos šios motinos. Aš turiu daugiau mamų negu aštuonios mergaitės kartu paėmus. Jos kaip mėnuliai šviečia virš manęs.

PASTABA

Labai džiaugiuosi, kad galėjau pasinaudoti žemiau išvardytais šaltiniais ne tik semdamasi žinių apie bites, bitininkystę ir medaus kopinėjimą, bet ir galėdama pritaikyti juos kiekvieno skyriaus epigrafui: Karlo Von Frischo „Bičių šokis“, Džeimso L. Gouldo ir Kerolės Grant Gould „Bitės darbininkės“, Viljamo Longoodo „Motinėlė turi mirti: ir kitos bičių ir žmonių istorijos“, L. H. Newmano „Žmonės ir vabzdžiai“, Kristoferio O’Toole’o ir Entonio Raw „Pasaulio bitės“ bei Hildos Simon „Bendruomeninių vabzdžių pasaulio tyrinėjimai“.

Išnašos

Dėdė Viglis — triušiukas, apie kurį daug istorijų parašė Howardas Rogeris Garisas.

Fanny (angl.) - moters vardas; fanny (amer.) - sėdynė. Žodžių žaismas.

Sekmininkai, arba penkiasdešimtininkai, - protestantų sekta, atsiradusi XIX a. pabaigoje JAV.

James Hilton „Lost Horizon“

Ralph Waldo Emerson - XIX a. amerikiečių poetas, eseistas.

Emily Dickinson - XIX a. amerikiečių poetė.

Angį. Lady Bird - ponia Džonson gavo tokią pravardę, nes buvo labai smulkutė.

Liepos 4 d.

Merginų grupė.

Kudzu - labai gajus vijoklinis augalas. Natūraliai auga Kinijoje ir Japonijoje, tačiau puikiai prigijo ir pietrytinėse JAV valstijose.

Gospelas - bažnytinės muzikos forma, JAV negrų giedami evangelijų tekstai.

Henry David Thorou - XIX a. amerikiečių rašytojas.

Romano pavadinimas „Voldenas, arba gyvenimas miške“. Toro prie Voldeno tvenkinio praleido dvejus metus ir du mėnesius ir tai aprašė knygoje.

Eleonora Ruzvelt (1884-1962), prezidento Teodoro Ruzvelto žmona, aktyvi visuomenininke, vyro patarėja, „akys ir ausys“.

Mėsinių galvijų veislė.

Pietinėse valstijose labai populiarūs Frogmoro troškiniai - jūros gėrybės su dešrelėmis.

Vežimų firma, įkurta 1856 m., vėliau nuo 1902 m. ėmusi gaminti automobilius.

Skapernongas (Scuppernong) - upė Šiaurės Karolinoje; ten auganti muskatinių vynuogių rūšis.

Pepto-Bismol - vaistai nuo skrandžio negalavimų, kurių pakuotė ryškiai rausvos spalvos.

Pietinių valstijų konfederacija (1861-1865).

Neoficialus JAV pietinių valstijų pavadinimas.

1812 m. pilietinio karo metu čia vyko smarkūs mūšiai.

Vienas žymiausių juodaodžių nacionalistų lyderių.

August (angl.) - rugpjūtis.

June (angl.) - birželis.

May (angl.) - gegužė.

April (angl.) - balandis.

Meduvė - dėžutė, į kurią sudedami rėmeliai koriams (šen. magazinas).

Akras - apie 0,4 ha.

Dekoratyvus vaistinis augalas.

Meinas ir Vermontas - JAV valstijos.

Amerikietiškas galonas - 3,78 1.

Televizijos humoro serialas visai šeimai „Ozio ir Harietos nuotykiai“.

Kongą - kubiečių šokis.

Pagal Farenheitą.

Logistikos kompanija.

Sulčių gėrimas.

Advokatas, Earlo Stanley’io Gardnerio detektyvinių istorijų herojus; tų kūrinių motyvais sukurto serialo veikėjas.

October (angl.) - spalis.

Love (angl.) - mylėti, mėgti.

Aralija, arba Velnio lazda, - į palmę panašus augalas spygliuotu kamienu, nuodingas.

Okra (grumbo, bamija, damų piršteliai) - daržovė, kilusi iš Vakarų Afrikos, sėklų būna ir Lietuvoje.

Ukrainiečių kilmės amerikiečių aktorius, kurio tikrasis vardas Volodimiras Palagniukas. 1952 ir 1953 metais nominuotas „Oskarui“ už antraeilius vaidmenis, 1992 metais laimėjo šį apdovanojimą už antraeilį vaidmenį.

1964 m. rugpjūčio pradžioje Vietname, Tonkino įlankoje, vyko du smarkūs susirėmimai.

Laisvas havajietiško stiliaus drabužis.

Išgelbėjęs kraštą nuo potvynio.

1952-1989 metais JAV rodytas televizijos šokių muzikos šou.

Žymus laidų vedėjas, prodiuseris.

Švelnaus skonio kola.

Wilton Norman, „Wilt“ Chamberlain - NBA žaidėjas, kurio ūgis 2,21 m.

Ed Sullivan - rašytojas ir televizijos veikėjas, populiaraus TV šou vedėjas.

July (angl.) - liepa.

Politinis veikėjas, afroamerikiečių vienybės grupės įkūrėjas.

„The Supremes“, „The Marvelettes“, „The Crystals“ - merginų muzikos grupės.

Krepinas (pranc. crėpine) - įspauduotas, rauktas tamprus popierius, vartojamas dekoracijoms, dirbtinėms gėlėms.

Merkurochromas, arba merbromidas - antiseptinis tepalas.

Alokazija, vienas gražiausių lapinių augalų.

Gold (angl.) - auksas, piss - myžalai, water - vanduo.

Maždaug 150 cm.

Content

Кид Сью Монк Paslaptingas bičių gyvenimas