Хадра Ясмина

Kerštas

Iš prancūzų kalbos vertė

Asta Uosytė

Turinys

Prologas

1 skyrius

2 skyrius

3 skyrius

4 skyrius

5 skyrius

6 skyrius

7 skyrius

8 skyrius

9 skyrius

10 skyrius

11 skyrius

12 skyrius

13 skyrius

14 skyrius

15 skyrius

16 skyrius

Išnašos

Neprisimenu, kad būčiau girdėjęs sprogimą. Gal tik garsą lyg plėšomo audinio drykstelėjimą, bet ir tuo nebuvau tikras. Visą dėmesį buvau sutelkęs į dievinamą asmenį, apie kurį tarytum avių banda stumdydamiesi grumdėsi žmonės, o asmens sargybiniai kaip įmanydami stengėsi praskinti kelią iki automobilio. „Leiskite praeiti. Pasitraukite.“ Tikintieji dirbo alkūnėmis norėdami iš arčiau pamatyti šeichą ar bent paliesti jo drabužio kraštelį. Eidamas garbusis senolis pasisukdavo tai vienon, tai kiton pusėn, pasveikindavo pažįstamą, dėkingai linktelėdavo mokiniui. Asketiškame veide švytėjo aštrus tarsi kalavijo ašmenys žvilgsnis. Iš visų pusių mane spaudė transo apimti kūnai. Kaip įmanydamas stengiausi išsivaduoti, bet veltui. Šeichas įsėdo į šarvuotą automobilį ir pamojo ranka. Du asmens sargybiniai įsitaisė jam iš abiejų šonų... Sakytum, viskas ir baigėsi. Tik staiga kažkoks dryžis pralėkė dangumi ir lyg žaibas tvykstelėjo viršum gatvės. Smarki smūgio bangos jėga išblaškė karštligišką minią, kurios nelaisvėn buvau įkliuvęs. Per sekundės dalelę susimaišė dangus ir žemė, o visa, kas gatvėje, kurią akimirksniu užvaldė panika, apvirto aukštyn kojom. Nuo sukrėtimo panirau į svaigulį, lyg tamsus šešėlis pralėkė pro akis vyro, o gal berniuko, kūnas. Kas čia darosi?..

Dulkių ir ugnies gūsis pastvėręs išmetė mane į orą, bloškė per lekiančias skeveldras. Jaučiausi draskomas į gabalus, nykstantis sprogimo švilpesyje... Už kelių metrų, galbūt net už tūkstančio šviesmylių, liepsnojo šeicho automobilis. Jį godžiai rijo liepsnų liežuviai, skleisdami aplinkui aitrų degėsių kvapą. Turėjo siaubingai ūžti, tačiau nieko negirdėjau. Ūmai apėmęs kurtumas atskyrė mane nuo pasaulio garsų. Nieko negirdėjau, nieko nejaučiau, tik sukausi ir sukausi ore. Regis, visa amžinybė praėjo, kol nukritau ant žemės. Išplėstomis akimis nuo netikėtai užklupusio siaubo, kontūzytas ir sudarkytas, tačiau stebėtinai aiškaus proto. Tą akimirką, kai atsitrenkiau į grindinį, viskas aplinkui sustingo: liepsnos, ryjančios aplamdytą automobilį, sprogimo skeveldros, dūmai, chaosas, kvapai — laikas sustojo... Tik dangiškas balsas aukštai virš šiurpios mirtinos tylos giedojo mes dar grįšim į savo namus. Tai ne balsas, veikiau numanomas virpėjimas... Į kažką atsitrenkusi atšoko mano galva... „Mama“ – šaukia vaikas. Balsas tylus, tačiau aiškus ir tyras. Jis atsklinda iš tolybių, iš ramybės persmelkto kitur... Sustingusios, automobilį niokojančios liepsnos nė trupučio nesujuda, sprogimo skeveldros kybo ore nenukrisdamos... Mano ranka slysta griuvėsių nuolaužomis. Jaučiu, kad esu sužeistas. Mėginu pajudinti kojas, pakelti galvą — neklauso nė vienas raumuo... „Mama“ — šaukia vaikas... „Aš čia, Aminai“... Mama čia, ji išnyra pro dūmų šydą. Eina pro ore kybančias skeveldras, judesyje sustingusias žmonių figūras su siaubo pražiodytomis burnomis. Apsigobusi baltu tviskančiu šalių, akyse nebyli kančia. Akimirką pamaniau, kad ji Šventoji Mergelė. Mano motina visada buvo tokia: švytinti ir liūdna lyg deganti žvakė. Kai ant karščiuojančios kaktos uždėdavo delną, sugerdavo visą karštį ir nerimą... Ji buvo čia. Jos žavesys nė kiek nenublanko. Visą mano kūną nuo galvos iki kojų nukrečia drebulys ir pasaulis atgyja, košmaras prasideda...

Makabriškai šėlsta atgijusios liepsnos, lekia skeveldros, apima nežmoniška baimė... Vyras, su telikusiais iš drabužių skuteliais, suodinomis rankomis ir veidu bando prieiti prie degančio automobilio. Jis sunkiai sužeistas, tačiau, vedamas nesuvokiamo atkaklumo, nori žūtbūt išgelbėti šeichą. Tik prilietęs mašinos dureles jis kaskart atšoka nutvilkytas ugnies šuorų. Automobilyje dega įkalinti žmonės. Dvi krauju paplūdusios žmogystos prisiartina iš kitos pusės ir bando išstumti galines mašinos dureles. Matau, kaip jie rėkia iš skausmo, o gal tam, kad sutelktų jėgas, bet jų balso negirdžiu. Greta seniokas, kraupiai sužalotu veidu, žiūri į mane įsmeigęs buką žvilgsnį. Regis, nė nesuvokia, kad jo viduriai išvirtę lauk, o kraujas plūsta upeliais į provėžą. Kitas sužeistasis repečkoja liepsnojančia nugara. Prašliaužia čia pat pro mane vaitodamas, apimtas siaubo. Šliauždamas jis išleis paskutinę dvasią, akys bus didelės iš nuostabos, jis negalės patikėti, kad jam, būtent jam, visa tai atsitiko. Pagaliau dvi žmogystos išmuša priekinį langą ir puola į automobilio vidų. Likę gyvi atbėga į pagalbą. Plikomis rankomis išnarsto degantį automobilį, išmuša langus, išrauna dureles ir ištraukia šeicho kūną. Daugybė rankų neša jį kuo toliau nuo ugnies ir paguldo ant šaligatvio, kitos rankos iš visų jėgų stengiasi užgesinti degančius drabužius. Tūkstančiai adatų smaigsto mano klubus. Kelnių veik nebematyti, tik kur ne kur keli apdegę skutai dengia mano kūną. Komiška ir bjauri pašonėje guli mano blauzda, kurią prie šlaunies telaiko menka odos atplaiša. Staiga mane palieka jėgos. Jaučiu, tarsi atsiskiria raumenys ir kūnas pradeda irti... Ūmai klausą pasiekia greitosios pagalbos sirenų kauksmas. Pamažėl pradedu girdėti garsus, jie plūsta iš visų pusių erzindami ausis. Kažkas pasilenkia prie manęs, paklauso širdies ritmo ir nueina. Matau, kaip jis pasilenkia prie sumaitoto apanglėjusio kūno, čiuopia pulsą ir pamoja sanitarams. Kitas vyras paima mano riešą, kiek palaikęs paleidžia... „Šitas gatavas. Niekuo nebepagelbėsim...“ Trokštu jį sulaikyti, priversti dar kartą patikrinti pulsą, tačiau negaliu pajudinti rankos. „Mama“ — vėl sušunka vaikas... Chaose akimis ieškau motinos... bet regiu tik sodus, jie plyti kiek akys užmato... senelio sodus... patriarcho... apelsinmedžių kraštą, kur vasara niekada nesibaigia... ir apelsinmedžio viršūnėje svajojantį berniuką. Dangus vaiskiai žydras. Tankiai susodinti eilėmis į dangų stiepiasi apelsinmedžiai. Berniukui dvylika, jo širdis tyra it krištolas. Tokiame amžiuje mylima paprasčiausiai iš didžiulio pasitikėjimo, tokio pat didelio kaip ir džiaugsmas. Vaikui atrodo, kad ir mėnulį lyg prinokusį vaisių galėtų skanauti, jis tiki, kad tereikia ištiesti ranką ir nuraškysi visą pasaulio laimę.. Nepaisant to, kad čia, prieš mano akis, vyksta tragedija, kuri temdo anų vaikystės dienų reginį, nepaisant, kad ant grindinio agonijoje blaškosi žmonės, o ugnies liepsnos baigia praryti šeicho automobilį, berniukas pašoka ir išskėstomis rankomis lyg paukščio sparnais pasileidžia tekinas laukais, kur kiekvienas medis yra stebuklas... Mano skruostais srūva ašaros... „Tas, kuris sako, kad vyrui nedera verkti, tas nežino, kas yra vyras“, — tarė tėvas, užklupęs mane apsipylusį ašaromis kambaryje, kur buvo pašarvotas senolis. „Verkti negėda, sūnau. Ašaros yra tai, ką mes turime kilniausia.“ Kadangi nepaleidau senelio rankos, tėvas pasilenkė ir apkabino mane. „Neverta čia likti. Mirusieji yra mirę, jų nebėra, jie baigė savo vargus žemėje. Gyvieji tėra laikini Dievo kūriniai, laukiantys savo valandos...“ Du sanitarai užkelia mane ant neštuvų. Atlapotomis durimis atbula privažiuoja greitosios pagalbos mašina. Rankos įtraukia mane į vidų ir meta į lavonų vidurį. Atsitrenkęs išgirdau savo verksmą... „Dieve, jei čia baisus košmaras, leisk man tučtuojau atsibusti...“

1

Ligoninės direktorius Ezra Benhaimas po operacijos užsuka į mano kabinetą. Nors neseniai stuktelėjo šešiasdešimt ir pastaruoju metu kiek aptuko, jis tebėra žvalus ir energingas vyras. Dėl pernelyg kariškos drausmės ir nevykusių sąmojų, ligoninėje jį pravardžiavome seržantu. Tačiau, nepaisant visko, sunkią valandą jis pirmas šokdavo į pagalbą ir paskutinis išeidavo iš ligoninės.

Jis daug man padėjo tada, kai aš, jaunas, Izraelio pilietybės neturintis chirurgas, trūks plyš stengiausi gauti nuolatinį darbą ligoninėje. Tąsyk jis ėjo kuklias skyriaus viršininko pareigas, bet pasinaudojęs kad ir nedidele savo įtaka, stengėsi apginti mane nuo nepatenkintų šmeižikų. Tuomet man, beduino sūnui, buvo neįmanomas dalykas nesukeliant priešiškumo susirasti vietą tarp elito. Visi mano laidos universiteto draugai buvo prašmatnus žydų jaunimėlis, kuris puošėsi auksinėmis grandinėmis ir puikavosi prabangiomis atkelstogėmis mašinomis. Į mane jie žiūrėjo iš aukšto, o kiekviena mano sėkmė sukeldavo pavydą. Jie įžvelgdavo konkurenciją ir pavojų savo gerovei. Kai kuris nors išvesdavo mane iš kantrybės, Ezra nemėgindavo sužinoti, kuris iš mūsų kaltas, visąlaik stodavo mano pusėn.

Nepasibeldęs jis praveria duris ir nužvelgia mane nuo galvos iki kojų. Lūpų kampučiuose žaidžia šypsena. Šitaip jis reiškia savo pasitenkinimą. Atsisuku. Jis nusiima akinius, nusivalo į marškinius ir sako:

— Regis, iš ano pasaulio sugrąžinai žmogų.

— Neperdėk.

Užsideda akinius ant storašnervės nosies, palinguoja galvą. Akimirką užsisvajoja, bet netrukus veidas atgauna įprastą griežtumą.

— Eisi šįvakar į klubą?

— Negaliu, žmona grįžta.

— O revanšas?

— Koks revanšas? Tu tik vieną partiją prieš mane laimėjai.

— Taip negarbinga, Aminai. Tu pasinaudoji prasta mano savijauta, kad pelnytum taškus. O šiandien, kai jaučiuosi puikiai, tu parodai padus.

Atsilošiu kėdėje taip, kad geriau matyčiau jo veidą.

— Žinai, ką aš tau pasakysiu, brangusis nelaimėli Erza? Tu nebeturi tiek smarvės kaip kitados, todėl nenorėčiau piktnaudžiauti.

— Nelaidok manęs prieš laiką. Dar pamatysi, gausi per snapą taip, kad ilgai atsiminsi.

— Šitai galima padaryti ir be raketės. Smūgis koja ir baigtas kriukis.

Jis pažada apgalvoti pasiūlymą, atsisveikindamas kariškai pakelia pirštus prie smilkinio ir išskuba į koridorių duoti seselėms nurodymų.

Likęs vienas mėginu prisiminti, ką ketinau daryti prieš pokalbį su Ezra ir atsiminiau, kad rengiausi paskambinti žmonai. Prisitraukiu telefoną, surenku numerį ir, palaukęs, kol nuskambės septintas šaukimo signalas, padedu ragelį. Laikrodis rodo trylika valandų ir dvylika minučių. Jeigu Sihem išvyko devintos valandos autobusu, ji jau senokai turėjo būti namuose.

— Nesikrimsk! — netikėtai suskamba įsiveržusios į mano tvirtovę daktarės Kim Jehudos balsas.

Ji skubiai priduria:

— Beldžiau prieš įeidama. Sėdėjai svajose paskendęs...

— Atleisk, negirdėjau, kaip įėjai.

Išdidžiu rankos mostu ji nutildo atsiprašinėjimus, nužvelgia surauktus mano antakius ir klausia:

— Skambinai namo?

— Nuo tavęs nieko nepaslėpsi.

— Sihem, žinoma, dar negrįžo.

Negaliu pakęsti, kad ji pažįsta mane kaip nuluptą, bet seniai su tuo susitaikiau. Pažįstu Kim nuo universiteto laikų. Mes ne vienos laidos, aš trejais kursais vyresnis, tačiau nuo pirmosios pažinties mudu jautėme vienas kitam prielankumą. Ji netrypčiojo vietoje kaip kitos studentės, kurios ilgai vartydavo burnoje liežuvį, kol paprašydavo arabo, nesvarbu, kad išvaizdaus ir gabaus vaikino, pridegti. Kim buvo graži, kvatoklė ir atlapaširdė. Mūsų meilinimasis vienas kitam buvo naivus. Iškenčiau pragaro kančias, kai ją nuviliojo atvykėlis, jaunas, neseniai palikęs komjaunimo gretas rusų dievaitis. Jis buvo toks gražuolis, kad aš dėl jos nekovojau. Vėliau vedžiau Sihem, o rusas, išgirdęs, kad žlugo Rusijos imperija, nieko nesakęs susikrovė daiktus ir iškūrė namo. Mudu su Kim likome puikūs bičiuliai, o darbas vienoje klinikoje mus suartino dar labiau.

— Šiandien visi grįžta iš atostogų, — priminė. — Keliuose spūstys. Ar skambinai močiutei?

— Ten nėra telefono.

— Paskambink į mobilųjį.

— Pamiršo namuose.

Ji skėsteli rankomis rodydama, kad nieko nepaveiksi.

— Nesiseka.

— Kam?

Ji kilsteli nuostabųjį antakį ir atkiša pirštą:

— Geri norai kartais ir lieka gerais norais, nes jiems išpildyti neatsiranda mąstančių ir įsipareigojančių drąsuolių.

— Išmušė drąsuolių valanda, — tariau stodamasis nuo kėdės. — Operacija išsunkė paskutines jėgas, todėl metas pasistiprinti...

Paėmęs už alkūnės švelniai stumteliu ją į priekį:

— Eik pirma manęs, puikioji. Noriu pamatyti visas grožybes, regimas tik iš nugaros.

— Ar išdrįstum šitai pakartoti prie Sihem?

— Tik kvailys įsikandęs laikosi vienos nuomonės.

Koridoriumi nuaidi skambus Kim juokas ir mirštančiųjų prieglaudoje tarytum užsižiebia šventinė girlianda.

Kai jau baigiame pietauti, prie stalo prisėda Ilanas Rosas. Su valgių pilnu padėklu jis dribteli man iš dešinės priešais Kim ir įsitaiso taip, kad galėtų į ją žiūrėti. Pro neužsegtą chalatą virsta tuklus pilvas, pūpso raudona pažandė. Nusivalęs burną popierine servetėle, vienu atsikvėpimu suryja tris gabalus šaltos mėsos.

— Ar tebeieškai vasarnamio? — kreipiasi į mane godžiai žiaumodamas.

— Žiūrint kokio.

— Atrodo, kažką suradau. Netoli Aškelono. Vila nedidukė, bet yra viskas, ko reikia maloniai pailsėti.

Beveik visus metus mudu su žmona ieškome nedidelio namelio ant jūros kranto. Sihem dievina jūrą. Kas antrą savaitgalį, kai man laisvos dienos, šokame į mašiną ir važiuojame į paplūdimį. Ilgai vaikštome smėlėtu krantu, užkopiame ant kopos keteros ir iki vėlaus vakaro žiūrime į jūros tolius. Saulėlydžiai kelia Sihem begalinį susižavėjimą, kurio taip ir neperpratau.

— Kažin, ar ta vila man pagal kišenę? — paklausiau.

Ilanas Rosas sukrizena, nuo juoko kreta išraudusi, riebi tarytum drebučiai pažandė.

— Aminai, pastaruoju metu nesi išlaidus, manau, sukaupei tiek šlamančių, kad bet kokią svajonę galėtum paversti tikrove...

Staiga nuaidėjęs griausmas taip sudrebina valgyklos sienas, kad net stiklai suvirpa. Sutrikę žiūrime vieni į kitus. Sėdintys arčiausiai langų šoka prie stiklo pasižiūrėti. Mudu su Kim taip pat nuskubame prie lango. Ligoninės kieme dirbę žmonės suakmenėję žiūri šiaurės pusėn. Viską užstoja priešais stūksantis statinys.

— Tikriausiai teroristinis išpuolis, — prataria kažkas.

Mudu su Kim išpuolame į koridorių. Iš rūsio atkopia būrys seselių ir tekinos bėga vestibiulio link. Sprendžiant iš sprogimo bangos, įvykio vieta turėtų būti kažkur netoliese. Apsaugininkas įjungęs radijo siųstuvą stengiasi išsiaiškinti padėtį. Kitame laido gale praneša, kad taip pat nieko nežino. Būriu puolame prie liftų. Pakilę aukštyn skubame į terasą viršum pietinio pastato sparno. Keletas smalsuolių jau čia, žvalgosi prisidengę ranka nuo saulės. Stebi dūmų debesį, kylantį už kelių eilių namų nuo ligoninės.

— Dūmai sklinda nuo Hakirijos pusės, — raportuoja apsaugininkas į radijo siųstuvą. — Bomba arba savižudis. Gal užminuota mašina. Neturiu jokios informacijos. Matau tik iš įvykio vietos kylančius dūmus...

— Lipkim žemyn, — sako Kim.

— Teisingai sakai. Reikia pasiruošti priimti sužeistuosius.

Po dešimties minučių iš gandų nuotrupų paaiškėja, kad įvyko tikros skerdynės. Vieni tvirtina, kad užpuolė autobusą, kiti sako, kad susprogdino restoraną. Priimamojo telefonas įkaitęs iki raudonumo. Nuskamba aliarmo signalas. Paskelbiama ypatingoji padėtis.

Ezra Benhaimas įsako mobilizuoti visas pajėgas ir būti pasirengusiems. Seselės ir chirurgai bėga prie greitosios pagalbos mašinų, į kurias pašėlusiu konvejeriu vieną po kito krauna vežimėlius ir neštuvus. Ne pirmą kartą Tel Avive įvyksta teroristinis išpuolis, todėl greitosios pagalbos tarnybos vis geriau organizuotos. Kad ir kaip būtų, teroristinis aktas yra teroristinis aktas. Ilgainiui galima sukurti neblogą padarinių šalinimo techniką, bet kaip susidoroti su terorizmu žmogiškąja prasme. Ten, kur karaliauja sumaištis ir siaubas, nėra vietos blaiviam protui. Baimė pirmiausia taikosi į žmogaus širdį.

Nueinu prie greitosios pagalbos mašinų. Ezra jau čia. Mirtinai išbalęs spaudžia mobilųjį telefoną prie ausies, o laisva ranka vadovauja pasirengimo operacijai.

— Restorane susisprogdino savižudis. Daugybė žuvusių ir sužeistų, — praneša. — Atlaisvinkite trečią ir ketvirtą palatas. Pasiruoškite priimti sužeistuosius. Mašinos jau važiuoja.

Kim nubėga į kabinetą paskambinti, o grįžusi prisijungia prie manęs penktoje palatoje. Čia bus paguldyti sunkiai sužeisti. Visi sužeisti netelpa operaciniame bloke, dirbame tiesiog palatose. Su keliais gydytojais patikriname chirurginius instrumentus. Seselės mikliais ir tiksliais judesiais triūsia prie operacinių stalų.

— Mažiausiai vienuolika žuvusių, — praneša Kim, įjungdama aparatus.

Lauke kaukia sirenos. Pirmosios greitosios pagalbos mašinos užplūsta ligoninės kiemą. Palieku Kim rūpintis aparatais, o pats į nueinu į priimamąjį pas Ezrą. Priimamasis skamba nuo sužeistųjų dejonių. Ant neštuvų blaškosi stambi, veik nuoga, persigandusi moteris. Sanitarai vos įstengia ją nulaikyti. Neštuvais praveža ją pro mane, plaukai sutaršyti, akys iš siaubo paklaikusios. Iškart po jos atgabenamas kraujais paplūdęs berniukas. Veidas ir rankos pajuodę, sakytum, atvežtas iš anglių kasyklos. Atlaisvindamas kelią čiumpu neštuvus ir nustumiu juos į šalį. Man į pagalbą atskuba seselė.

— Nutraukta ranka! — surinka.

— Dabar ne metas dejuoti, — patariu. — Užveržiate ranką ir kuo skubiausiai nuvežkite į operacinę. Brangi kiekviena minutė.

— Gerai, daktare.

— Pajėgsite viena?

— Nesirūpinkite, daktare. Susitvarkysiu.

Per ketvirtį valandos ligoninės priimamasis virsta tikra karo lauko ligonine. Atgabeno beveik šimtą sužeistų, dauguma guli tiesiai ant grindų. Visi neštuvai užguldyti sumaitotais, kraupiai skeveldrų sudarkytais, vietom suanglėjusiais kūnais. Nuo jų klyksmų ir dejonių skamba visa ligoninė. Protarpiais triukšmą perskrodžia klaikus riksmas, paskelbdamas mirtį. Vienas sužeistasis miršta ant mano rankų nė nespėjus apžiūrėti. Kim praneša, kad operacinių blokas sausakimšas, reikia nukreipti sunkiai sužeistus į penktą palatą. Vienas sužeistasis reikalauja, kad nedelsdami jį apžiūrėtume. Iš skersai perskrostos nugaros pro atšokusią mėsą išlindęs plikas menties kaulas. Nesulaukdamas pagalbos, nutveria seselę už plaukų. Atskubėję trys žaliūkai vargais negalais išvaduoja seselę iš jo gniaužtų. Kiek tolėliau kaip velnio apsėstas šėlsta kitas sužeistasis. Šitaip dūkdamas jis nusirita nuo neštuvų. Kūnas nusėtas žaizdų. Jis smūgiuoja kumščiais į tuštumą. Seselė mėgina jį suvaldyti, bet ir ji atrodo nusikamavusi. Pamačius mane, jos akys nušvinta:

— Greičiau, greičiau, daktare Aminai...

Staiga sužeistasis įsitempiamo kūnas suakmenėja: gerklėje užlūžta riksmas, liaujasi traukuliai ir spardymasis. Rankos nusvyra ant krūtinės, sakytum, nutrūko marionetės virvutės. Ūmai išrausta, skausmo iškreiptas veidas įgauna atgrasią išraišką, o joje atsispindi įniršis ir pasišlykštėjimas. Pasilenkiu arčiau, jis įsmeigia į mane grėsmingą žvilgsnį, suraukia lūpas ir nutaiso pagiežingą grimasą.

— Nesiduosiu, kad mane liestų arabas! — užriaumoja tūžmingai nustumdamas mano ranką. — Geriau dvėsiu.

Sugriebiu jo ranką už riešo ir stipriai prispaudžiu prie šono.

— Laikykite tvirtai, kol apžiūrėsiu, — paprašau seselės.

— Nelieskite manęs, — stojasi piestu sužeistasis. — Nemėginkite nė pirštu paliesti.

Jis spjauna į mane, dūsta iš pykčio, tąsios seilės nudrimba ant smakro, įniršio ašaros tvenkiasi akyse. Mėginu atversti švarko skvernus. Iš švarko telikusi tik akyta tižė, susispaudžianti nuo kiekvieno prisilietimo. Jis ir taip neteko daugybės kraujo, o rėkdamas tik didina kraujoplūdį.

— Reikia tučtuojau operuoti.

Ranka mosteliu sanitarui, kad padėtų užkelti sužeistąjį ant neštuvų, ir stumdydami į šalis kliudančius pravažiuoti neštuvus skubame į operacinę. Sužeistasis įsmeigia į mane kupiną paniekos ir pasišlykštėjimo žvilgsnį. Dar bando priešintis, tačiau nebeturi jėgų plūstis. Nugalėtas ir pailsęs jis nusuka galvą, kad manęs nematytų, ir leidžiasi užvaldomas jį apimančio stingulio.

2

Iš operacinės išėjau dešimtą vakaro.

Nežinau, kiek žmonių perėjo per mano rankas. Tik nukelia pacientą nuo stalo, vėl atsilapoja durys ir tarpduryje pasirodo dar vieni neštuvai. Vienos operacijos buvo nesunkios, o kitos išsunkė negyvai tikrąja to žodžio prasme. Mėšlungis traukė raumenis, sąnarius daigstė lyg adatomis. Kartais aptemdavo akys ir apsvaigdavo galva. Kai po mano skalpeliu vos nenumirė vaikas, supratau, kad metas užleisti vietą pavaduojančiam chirurgui. Vienas po kito mirė trys Kim pacientai. Sakytum koks prakeikimas bandė susilpninti jos jėgas. Koneveikdama save ji bėgte išbėgo iš penktos palatos. Jaučiu, užlipo į savo kabinetą mirusiųjų apraudoti.

Pasak Ezros Benhaimo, žuvusių skaičius išaugo. Ligoninėje mirė devyniolika, tarp jų vienuolika mokinių, šventusių gimtadienį greitojo maisto restorane, kuriame ir įvyko sprogimas. Keturios amputacijos ir trisdešimt trys itin sunkūs atvejai. Keturiasdešimt sužeistųjų atsiėmė artimieji, kitiems pakako aptvarstyti žaizdas, jie patys grįžo namo.

Ligoninės priimamajame iš lėto tarsi sapnuodami, grąžydami rankas vaikštinėja nukentėjusių vaikų tėvai. Dauguma, atrodo, nė neįsivaizduoja ištikusios tragedijos masto. Viena galvos netekusi motina pastėrusiomis akimis pakimba ant mano rankos: „Kaip mano dukrytė, daktare? Ar ji nemirs?..“ Paskui mane užpuola tėvas, jo sūnus reanimacijoje. Jis trūks plyš nori sužinoti, kodėl operacija užsitęsė taip ilgai. Jis ten valandų valandas. Ką jūs jam darote?“ Seselėms taip pat neleidžiama ramiai praeiti koridoriumi. Joms šiaip ne taip pavyksta apraminti aistras pažadant gauti meldžiamos informacijos. Viena šeima, pamačiusi, kad raminu senuką, visu būriu puola prie manęs. Gindamasis atsitraukiu, išsmunku į vidinį kiemą ir apsukęs ratą apie pastatą patenku į savo kabinetą.

Kim kabinetas tuščias. Ieškau jos Ilano Roso kabinete. Rosas sakosi nematęs. Seselės taip pat.

Prieš važiuodamas namo persirengiu.

Stovėjimo aikštelėje susijaudinę malasi policininkai. Tyloje girdėti radijo siųstuvų traškesys. Vyresnysis policijos pareigūnas, pasidėjęs nupjautavamzdį šautuvą ant skydelio, sėdi visureigyje ir duoda komandas.

Einu prie mašinos apsvaigęs nuo vakaro brizo. Kim nisanas kaip ir ryte stovi toje pačioje vietoje su pridengtu priekiniu stiklu, kad neprikaistų vidus. Tikriausiai ji dar ligoninėje, tačiau nebeturiu jėgų ieškoti.

Išėjus iš ligoninės, miestas atrodo ramus. Sudrebinęs jį sprogimas, regis, nė per nago juodymą nesutrikdė įprastinio gyvenimo. Nesibaigiančios mašinų voros šturmuoja Petah Tikva aplinkkelį. Kavinės ir restoranai knibždėte knibžda žmonių. Šaligatviai pilni naktinėtojų. Pasuku Gevirolio aveniu iki Bet Sokolovo gatvės, kur po teroristinio išpuolio pastatyta kontrolės užkarda nukreipia vairuotojus aplinkine gatve, kad apvažiuotų milžiniškų apsaugos pajėgų nuo miesto atkirstą Hakirijos rajoną. Pavyksta prasmukti iki Hasmonaimo gatvės, skendinčios mirtinoje tyloje. Iš toli matau savižudžio nušluotą greito maisto restoraną. Tyrėjai ima mėginius, šukuoja įvykio vietą. Restorano fasadas visiškai sugriautas, ant pietinio sparno užgriuvęs stogas, šaligatvis išmargintas juodomis dėmėmis. Nulaužtas gatvės žibintas nublokštas skersai skeveldromis nuklotos gatvės. Sprogimas, matyt, buvo nepaprastai stiprus, nes išdaužė aplinkinių namų langus ir apgadino gretimų namų fasadus.

— Nestovėkite čia, — įsako nežinia iš kur išdygęs policininkas.

Jis apšviečia mašiną prožektoriumi, pirmiausia apžiūri mašinos numerius, paskui šviesą nukreipia man į veidą. Instinktyviai paliečia ranka ant diržo kabantį pistoletą.

— Nedaryt staigių judesių, — perspėja. — Rankas padėkite ant vairo taip, kad matyčiau. Ką veikiate šiame rajone? Ar nematote, kad važiuoti draudžiama?

— Važiuoju namo.

Jam į pagalbą atskuba kitas policininkas.

— Kaip jis čia pateko?

— Iš kur man žinoti, — atšauna pirmasis.

Antrasis prikiša prie veido prožektorių ir įtartinai nužvelgia mane grėsmingu žvilgsniu.

— Dokumentus!

Ištiesiu. Patikrinęs jis vėl prikiša prožektorių prie veido. Ramybės neduoda mano arabiškas vardas. Po teroristinio išpuolio visada šitaip. Policininkų nervai įtempti, todėl bet koks įtartinas snukis sukelia dar didesnę įtampą.

— Išlipkite, — įsako pirmasis policininkas, — Atsistokite prie mašinos.

Įvykdau. Jis grubiai paguldo mane ant variklio dangčio, spyriu pražargdina kojas ir kruopščiai apieško.

Antrasis policininkas tikrina mašinos bagažinę.

— Iš kur važiuojate?

— Iš ligoninės. Aš gydytojas Aminas Džafaris, dirbu chirurgu Ichilovo ligoninėje. Aš ką tik iš operacinės. Esu pavargęs, noriu kuo greičiau grįžti namo.

— Viskas gerai, — praneša antrasis policininkas, užtrenkdamas bagažinės dangtį. — Bagažinėje nieko nėra.

Kitas policininkas nenori manęs taip lengvai paleisti. Paėjėjęs į šalį jis diktuoja dispečerinei mano vardą, vairuotojo pažymėjimo ir darbo kortelės duomenis. „Arabas, turintis Izraelio pilietybę. Sako, kad važiuoja tiesiai iš ligoninės... sakosi esąs chirurgas... Džafaris, taip su dviem a... Patikrink Ichilovo ligoninėje...“ Po penkių minučių grįžta, grąžina dokumentus, griežtai įsako apsisukti ir nesigręžiojant dingti.

Namo parsirandu apie vienuoliktą. Apkvaitęs iš nuovargio ir apmaudo. Pakeliui į namus patruliai stabdė keturis kartus ir iškratė iki paskutinio siūlelio. Rodyk nerodęs dokumentus, sakyk nesakęs, kur dirbi — kaip į sieną. Policininkai mato tik mano marmūzę. Kai ėmiau reikšti nepasitenkinimą, vienas jaunutis policininkas nesusivaldė, atstatė į mane šautuvą ir pagrasino ištaškyti smegenis, jei neužsičiaupsiu. Karštagalvį karininkui teko numaldyti jėga.

Atsikvėpiau lengviau, kai sveikas ir gyvas privažiavau namus.

Sihem durų neatidarė. Ji negrįžo iš Kafr Kanos. Namų tvarkytoja taip pat užmiršo ateiti. Lova neklota — tokia, kokią palikau rytą. Patikrinu telefoną. Atsakiklyje nė vienos žinutės. Po tokios varginančios dienos, kokią išgyvenau šiandien, per daug nesijaudinau, kad nėra žmonos. Jai dažnai šauna į galvą ilgiau pasilikti pas močiutę. Sihem mėgsta būti ūkyje, vakaroti ant kalvelės iki vėlumos, kol pateka mėnulis ir visa aplinkui nušviečia švelnia šviesa.

Nueinu į miegamąjį persirengti. Stabteliu ties Sihem nuotrauka, padėta ant naktinio stalelio. Sihem veide tarsi vaivorykštė spinduliuoja šypsena, tačiau žvilgsnis liūdnas. Gyvenimas nebuvo jai maloningas. Aštuoniolikos neteko motinos — ji mirė nuo vėžio. Kiek vėliau automobilio avarijoje žuvo tėvas. Visą amžinybę ji delsė, kol pasiryžo tekėti už manęs. Baiminosi, kad negailestingas likimas gali dar kartą išplėšti laimę. Prabėgo daugiau nei dešimt metų. Nors myliu ją iš visos širdies, ji tebesibaimina dėl savo laimės, įsitikinusi, kad bet koks menkniekis gali ją sugriauti. Tačiau laimė mums dosniai dalija gėrybes, jos liejasi kaip iš gausybės rago. Kai vedžiau Sihem, visas mano turtas tebuvo sukriošęs automobilis, gesdavęs prie kiekvieno gatvės kampo. Įsikūrėme darbininkų kvartale, kur butai prilygo triušių narveliams. Baldai buvo iš klijuotos faneros, langai be užuolaidų. Dabar gyvename puikiuose namuose prabangiame Tel Avivo rajone, o mūsų banko sąskaitoje solidi pinigų suma. Kiekvieną vasarą skrendame į pasakiškus kraštus. Aplankėme Paryžių, Frankfurtą, Barseloną, Amsterdamą, Majamį ir Karibus. Turime galybę draugų, jie mus myli, ir mes juos mylime. Namuose dažnai priimame svečius ir esame kviečiami į aukštuomenės pobūvius. Mieste susikūriau nepriekaištingą reputaciją, nes daugelį kartų esu apdovanotas už mokslinius darbus ir įvertintas už atliktas operacijas. Tarp artimų ir patikimų mūsų su Sihem draugų yra žymūs miesto žmonės, aukšti valdžios ir kariuomenės pareigūnai, kelios pramogų verslo garsenybės.

— Tu šypsaisi kaip laimė, brangioji, — tariau žiūrėdamas į nuotrauką. — Būtų geriau, jei bent retkarčiais užmerktum akis.

Pabučiavęs pirštą priglaudžiu prie Sihem lūpų ir nukėblinu į vonią. Gal dvidešimt minučių stoviu po karštu dušu, paskui įsisupu į chalatą ir einu į virtuvę suvalgyti sumuštinio. Išsivalęs dantis einu į miegamąjį, įlendu į lovą ir išgeriu migdomųjų, kad geriau išsimiegočiau...

Tarsi pneumatinis grąžtas nuaidi čaižus telefono skambutis ir lyg elektrošokas nukrato mane nuo galvos iki kojų. Nesuvokdamas, kur yra telefonas, apdujęs apgraibomis mėginu jį surasti. Nesiliaujantis čirškimas dirgina visą mano esybę. Praplėšęs akį pamatau, kad žadintuvas rodo tris valandas dvidešimt minučių nakties. Dar kartą tamsoje mėginu sugraibyti telefoną, nesumodamas, ką turėčiau pirmiau padaryti — nukelti ragelį, ar uždegti šviesą.

Kažką nuverčiu nuo naktinio stalelio, iš kažkurio karto sugriebiu telefono ragelį.

Ragelyje tvyranti tyla mane greit išblaivo.

— Alio?..

— Čia Navedas Ronenas, — prataria balsas kitame laido gale. Praėjo kelios sekundės, kol atpažinau trūkčiojantį Navedo Roneno, aukšto policijos pareigūno, balsą. Išgerti migdomieji drumstė protą. Atrodo, tarsi kybočiau ore ir lėtai plaukiočiau sustingęs ir mieguistas. Ką tik regėtas sapnas išsisklaido sapnų raizgalynėje juokingai iškreipdamas Navedo Roneno balsą, kuris sklinda tarytum iš gilaus šulinio.

— Taip, Navedai...

— Skambinu iš ligoninės. Reikia, kad atvyktum.

Kambario prieblandoje sukasi švytinčios žadintuvo rodyklės, palikdamos žalsvos šviesos šliūžę.

Sunkus lyg kūjis telefono ragelis svarina ranką.

— Navedai, aš ką tik atsiguliau. Kiaurą dieną plušėjau operacinėje, esu mirtinai nusikamavęs. Mane pavaduoja daktaras Ilanas Rosas. Jis puikus chirurgas...

— Apgailestauju, bet reikia tavęs. Jei prastai jautiesi, atsiųsiu ką nors tave paimti.

— Manau, apsieisiu, — tariu ranka taršydamas plaukus.

Girdžiu, kaip Navedas atsikrenkščia ir sunkiai alsuoja į ragelį.

Pamažu atgaunu nuovoką ir šviesesnėmis akimis apsidairau aplinkui.

Pro langą regiu mėnulį, užtrauktą debesies dryksnio. Aukštai danguje lyg jonvabaliai mirga spiečiai žvaigždžių. Mirtina tyla. Galėtum pamanyti, kad man miegant evakavosi visas miestas.

— Aminai?..

— Klausau, Navedai...

— Nelėk visu greičiu. Laiko turime į valias.

— Jei neskubus atvejis, tai kodėl...

— Nustok, — nukerta. — Aš tavęs laukiu.

— Gerai, — sutinku nesistengdamas suprasti. — Ar galėtum padaryti paslaugą?

— Žiūrint kokią...

— Pranešk policijos užkardoms ir patruliams, kad mane praleistų. Kai važiavau namo, tavo vyrukai atrodė labai sudirgę.

— Ar tebevairuoji baltą fordą?

— Taip.

— Gerai, pasakysiu porą žodžių.

Padedu ragelį. Mane nustebino keistas skambutis ir nesuprantamas Navedo tonas. Minutėlę sėdžiu žiūrėdamas į telefoną, paskui įsispiriu į šlepetes ir einu į vonią nusiprausti.

Ligoninės kieme prie priimamojo blyksėdamos besisukančiais švyturėliais stovi greitosios pagalbos ir dvi policijos mašinos. Po dienos sąmyšio ligoninėje tvyro nejauki tyla. Šen ten stoviniuoja uniformuoti pareigūnai, kai kurie nervingai rūko, kiti — rakinėdami nagus sėdi mašinose. Pastačiau mašiną aikštelėje ir nuskubėjau į priimamąjį. Naktį karštis atlėgo, gūsiais plūsteli lengvas brizas, atnešdamas nuo jūros salsvoką kvapą. Atpažįstu ant laiptų apykreivę Navedo Roneno figūrą. Vienas petys aiškiai nusviręs, nes dešinė koja trumpesnė keturiais centimetrais. Tai prieš dešimt metų greitkelyje įvykusios avarijos pasekmė. Tąsyk pasisakiau prieš kojos amputaciją. Buvau šviežiai iškeptas gydytojas, kuris be didelio vargo po kelių sėkmingų operacijų gavo pasikausčiusio chirurgo vardą. Navedas Ronenas buvo vienas iš maloniausių mano pacientų. Geležinės valios, pasižymintis dviprasmišku, bet atkakliu humoro jausmu. Tai iš jo lūpų išgirdau pirmuosius anekdotus apie policininkus. Vėliau operavau jo motiną, ir tai mus dar labiau suartino. Nuo to laiko, jei reikia guldyti ant operacinės stalo bendradarbį ar kokio pažįstamo tėvus, jis patiki juos man.

Už jo atsišliejęs į laukujų durų staktą stovi daktaras Ilanas Rosas. Vestibiulio šviesa paryškina nemalonų jo veido profilį. Rankos chalato kišenėse, iki kelių nudribęs pilvas ir tuščias, į grindis nudelbtas žvilgsnis.

Pasitikdamas mane Navedas nulipa laiptu žemiau. Jo rankos taip pat kišenėse. Žvilgsnis vengia mano akių. Iš elgesio spėju, kad manęs laukia ilga naktis.

— Ką gi, — tariu paskubomis, kad nuvyčiau apėmusią blogą nuojautą. — Einu persirengti.

— Nėra reikalo, — dusliai prataria Navedas.

Ne kartą mačiau, kaip jis susikrimtęs atlydi į operacinę neštuvuose gulintį draugą, tačiau šitokios jo veido išraiškos dar neregėjau.

Nugara perbėgęs drebulys vogčiomis įsibrauna į krūtinę.

— Mirė ligonis? — prispiriamai klausiu.

Navedas pagaliau pakelia akis. Retai jį mačiau tokį prislėgtą.

— Ligonio nėra, Aminai.

— Jei operuoti nereikia, tai kuriam galui naktį išvertei mane iš lovos?

Navedas, regis, neišmano, nuo ko pradėti. Jo sutrikimas persiduoda ir daktarui Rosui, jis ima nepatenkintas muistytis. Įsmeigęs akis tyrinėju abudu, vis smarkiau niršdamas, kad jų slegiantis ir nejaukus tylėjimas dar labiau didina įtampą.

— Ar kas nors paaiškins, kas čia dedasi? — paklausiu.

Daktaras Rosas atšlydamas nuo staktos pliaukšteli per strėnas ir nulinguoja į registratūrą, kur dvi pabaidytos seselės, nuduodamos, kad dirba, subeda nosis į kompiuterio ekraną.

Navedas, sutelkęs visą drąsą, paklausia:

— Ar Sihem namuose?

Jaučiu, kaip linksta keliai, tačiau greit susivaldau.

— Kodėl klausi?

— Aminai, ar Sihem namie?

Jo balsas skamba primygtinai, tačiau akys bėgioja iš susijaudinimo.

Lediniai gniaužtai suspaudžia paširdžius. Gerklėje įstringa Adomo obuolys, negaliu nuryti seilių.

— Ji dar negrįžo iš viešnagės pas močiutę, — pratariau. — Išvyko prieš tris dienas į Kafr Kaną prie Nazareto giminių aplankyti... Ką visa tai reiškia? Ką nori pasakyti?

Navedas žengia žingsnį artyn. Aštrus prakaito kvapas trenkia į smegenis, sukeldamas dar didesnį nerimą. Mano senas draugas nebeišmano, kur dėti rankas: ar apglėbti mane, ar palikti bejėgiškai karoti.

— O varge, kas atsitiko? Ruoši mane blogiausiam, ar kas? Ar autobusas, kuriuo važiavo Sihem, patyrė į avariją? Jis apvirto, tiesa? Nedelsk, sakyk?

— Neapvirto joks autobusas, Aminai.

— Tada kas?

— Atgabeno lavoną, reikia jį atpažinti, — iš nugaros priėjęs tarė kresnas, storžieviškos išvaizdos vyras.

Žaibiškai atsisuku į Navedą.

— Atrodo, tavo žmona, Aminai, — pagaliau ryžtasi. — Tačiau reikia tavo patvirtinimo.

Jaučiu, kaip smunku...

Kažkas sugriebęs už alkūnės prilaiko mane, kad nepargriūčiau. Akimirką pasirodė, kad žemė išslydo iš po kojų. Nesuvokiu, kur esu, žvelgiu į patalpas, kuriose dirbau ilgus metus, bet jų nebeatpažįstu... Suturėjusi ranka veda nykstančiu iš akių koridoriumi. Ryški balta šviesa gręžia smegenis. Einu lyg tiršto garo paklotu klimpdamas į grindis. Į lavoninę įžengiu tarsi nuteistasis myriop ant ešafoto. Prie stalo, lyg prie savotiško altoriaus, sustingęs stovi gydytojas... Galima numanyti, kad po baltu, kruvinu apklotu guli žmogaus palaikai...

Ūmai išsigąstu iš visų pusių į mane susmigusių žvilgsnių.

Lyg požeminis ūžesys manyje nuaidi malda.

Palaukęs, kol sutelksiu dėmesį, gydytojas ištiesia ranką prie apkloto ir vėl sustingsta laukdamas, kol anas, kresnas storžieviškos išvaizdos vyras, duos ženklą atidengti.

Policijos pareigūnas linkteli.

— O Dieve! — surinku.

Gyvenime mačiau ne vieną sudarkytą kūną, dešimtis jų atitaisiau. Kartais regėdavau neatpažįstamai sumaitotus kūnus, tačiau šitos, prieš mano akis ant stalo gulinčios kūno dalys, atrodė baisiau už viską. Tai klaikumas visa savo baisybe... Tik veidas ant sumaitoto kūno liekanų, vienintelis Sihem veidas, išliko nesudarkytas žaizdų, kurios subjaurojo visą kūną. Užmerktos akys, burna kiek pražiota, bruožai švelnūs tarsi išvaduoti iš kankinamo liūdesio... Galėtum pagalvoti, kad ji ramiai miega, staiga atmerks akis ir nusišypsos.

Keliai sulinksta, ir šįkart manęs nebesulaiko nei nepažįstamojo, nei Navedo ranka.

3

Po mano skalpeliu mirė daug ligonių. Kiekviena netektis skaudžiai paliečia gydytojo širdį. Bet išbandymas tuo nesibaigia, privalėdavau pranešti siaubingą žinią mirusiųjų artimiesiems, kurie sulaikę kvapą lūkuriuodavo laukiamajame. Iki gyvenimo pabaigos atsiminsiu nerimastingus žvilgsnius, kurie pasitikdavo išėjus iš operacinės. Tai įdėmus ir kartu tolimas žvilgsnis, kupinas vilties ir baimės, visada toks pat — gilus ir neaprėpiamas — kaip ir žvilgsnį lydinti tyla. Pažvelgęs į tas akis nustodavau drąsos. Bijojau savo žodžių, bijojau jų keliamo skausmo. Būgštavau, kaip tėvai priims netektį, apie ką jie pirmiausia pagalvos, kai suvoks, kad stebuklas neįvyko.

Dabar atėjo mano eilė priimti netektį. Maniau, žemė apsivers, kai nutrauks apklotą nuo Sihem palaikų. Tačiau keista — nė vienos minties.

Sėdėjau susmukęs fotelyje. Galvoje spengė tyla. Nė vienos minties. Nesusigaudžiau, kur esu: savo, ar kieno nors kito kabinete. Ant sienų mačiau įrėmintus diplomus, užtrauktas užuolaidas, iš koridoriaus sklindančius šešėlius, tačiau viskas vyko tarsi sapne, į kurį buvau šiurkščiai ir be jokio perspėjimo įmestas.

Jaučiausi sugniuždytas, klejojantis, išsekęs.

Buvau it begalinis sielvartas, prislėgtas švininės tylos, negebantis suvokti, kokia nelaimė užgriuvo, o gal ir visai pribaigė.

Seselė atnešusi stiklinę vandens ištykino ant pirštų galų. Ir Navedas ilgai neužsibuvo. Atėję vyrukai jį išsikvietė. Nukoręs galvą, tylus išsekė paskui juos. Ilanas Rosas grįžo prie darbo. Nė karto nepriėjo pareikšti užuojautos. Daug laiko praėjo, kol susivokiau esąs kabinete vienas. Ezra Benhaimas atėjo praėjus dešimčiai minučių po apsilankymo lavoninėje. Atrodė nesveikuojantis, svyrinėjo iš nuovargio. Apglėbęs ilgai spaudė mane prie krūtinės. Rydamas gerklėje įstrigusį gumulą, nežinojo, kokiais žodžiais mane paguosti. Netrukus prisistatė Rosas ir pasivedė jį už durų. Mačiau, kaip juodu kalbėjosi koridoriuje. Pasilenkęs Rosas šnibždėjo kažką į ausį, o Ezra su kiekvienu žodžiu stingo ir vis sunkiau linktelėdavo galva. Jis atsirėmė nugara į sieną, kad nesusmuktų, ir prapuolė man iš akių.

Išgirstu kieme pokštelint uždaromas mašinos dureles. Netrukus nuaidi žingsniai, lydimi neaiškaus murmėjimo ir šnaresio. Pro durų langelį regiu skubančias atlaisvinti kelią dvi seseles su nematomais neštuvais. Aukšte pasigirsta batų kaukšėjimas. Jis artėja užpildydamas visą koridorių. Į kabinetą sugarma vyrai atšiauriais veidais. Vienas jų, pliktelėjęs trumpakojis, atsiskiria nuo grupės. Tai tas pats storžieviškos išvaizdos vyras, kuris pranešė apie neatpažintą lavoną ir pageidavo, kad jį atpažinčiau.

— Aš kapitonas Mošė.

Už dviejų žingsnių mindžikuoja Navedas Ronenas. Kokia apgailėtina mano bičiulio Navedo išraiška. Atrodo priblokštas ir pažemintas. Nors jo rangas aukštesnis, nūnai jis atsidūrė eilinio vietoje.

Kapitonas sumosavo kažkokiu popieriumi.

— Mes turime kratos orderį, pone Džafari.

— Kratos?

— Teisingai išgirdote. Prašom važiuoti drauge į jūsų namus.

Navedo akyse stengiuosi įžvelgti kokį nors paaiškinimą. Mano bičiulis nudelbęs žvilgsnį į grindis. Atsisuku į kapitoną.

— Kodėl į mano namus?

Kapitonas keturgubai sulanksto popierių ir įsikiša į vidinę švarko kišenę.

— Pagal preliminarius tyrimo duomenis, jūsų žmonos kūno sužalojimai yra būdingi savižudžiams.

Gerai girdžiu pareigūno žodžius, tačiau jų nesuprantu. Tarytum kas užtraukė smegenis, lyg gresiant pavojui būtų užsivėręs kiaušas.

Navedas man paaiškina:

— Kalbama ne apie padėtą bombą, o apie savižudžio susisprogdinimą. Visi duomenys verčia manyti, Aminai, kad restorane susisprogdino tavo žmona.

Po kojomis susiūbuoja žemė. Tačiau išsilaikau neparkritęs. Mane sulaiko didžiulis sielvartas. O gal atbukimas. Nenoriu daugiau girdėti nė žodžio. Pasaulis, kuriame gyvenau, ūmai neatpažįstamai pasikeitė.

Ankstyvėliai skuba į stotis ir autobusų stoteles. Atkaklus kaip niekad bunda Tel Avivas. Kad ir kokia, didelė ar maža, būtų žala, jokia katastrofa nesustabdys gyvenimo tėkmės.

Įspraustas tarp dviejų gorilų ant užpakalinės policijos mašinos sėdynės žiūriu, kaip iš abiejų gatvės pusių slenka gyvenamieji namai, matau šviečiančius langus su kur ne kur šmėsčiojančiais žmonių šešėliais. Gatve nuaidi kurtinantis sunkvežimio griausmas. Jis panašus į įniršusios iš miegų pažadintos chimeros riaumojimą. Vėl stoja bežadė auštančios darbo dienos tyla. Vidury skvero skeryčiojasi girtuoklis, matyt, stengiasi nuvaikyti utėles, kurios baigia jį gyvą suėsti. Sustojusius prie raudonos šviesos, mus akylai stebi du policininkai: skersakiuoja lyg chameleonai — viena akis į dešinę, kita į kairę. Mašinoje tyla. Vairuotojas tarsi suaugęs su vairu. Pečiai platūs, kaklas trumpas, sakytum, jog kas iš viršaus jį bukino. Tik kartelį veidrodėlyje susitiko mūsų akys, tačiau pakako vienintelio žvilgsnio, kad nugara pagaugais nueitų... „Pagal preliminarius tyrimo duomenis, jūsų žmonos patirti kūno sužalojimai yra būdingi savižudžiams.“ Man atrodo, kad šitas pareiškimas persekios mane iki paskutinės gyvenimo dienos. Žodžiai iš pradžių skamba tyliai, paskui vis smarkyn ir smarkyn, tarytum nuo atgarsio jie didėja ir dauginasi ir staiga puola mane iš visų pusių. Pareigūno balsas nepaliauja kalti galvoje. Jis stiprus ir aiškus, žinantis, kokia didžiulė žodžių svarba: „Moteris susisprogdino... savižudė... toji moteris jūsų žmona... Stiprėjantis balsas verčia vemti. Jis pakyla tarsi tamsi banga, užlieja mintis, sudaužo į šipulius norą netikėti ir ūmai nuslūgsta, nusinešdamas su savimi dalelę mano esybės. Neleisdama atitokti, šniokščianti ir putojanti banga vėl pakyla iš gelmių ir nirtulingai, tarsi paakinta mano sumišimo, it nesuvaldoma pamišėlė puola mane ketindama narstyti mano esybę po ląstelę tol, kol visai palūšiu...

Kairėje sėdintis policininkas atidaro langą. Į veidą plūsteli šviežio oro gūsis. Šleikštus jūros kvapas primena supuvusio kiaušinio dvoką.

Naktis užleidžia savo pozicijas aušrai, nekantraujančiai prie miesto vartų. Tarp pastatų matyti dangus, jo horizontą aižėja balzganos properšos. Traukiasi suvedžiota, priblokšta ir nugalėta naktis, pritvinkusi slogių sapnų ir netikrumo. Dangus tuščias, nebėra jame svajingos romantikos, joks debesėlis nesušvelnina ledinio auštančios dienos vaiskumo. Net jei švistų Apreiškimo šviesa, ji nepaguostų mano širdies.

Saitai pasitinka mano kvartalas. Prie namo stovi kalėjimo mašina. Iš abiejų vartų pusių stoviniuoja policininkai. Pusiau ant šaligatvio pastatyta policijos mašina mirga įjungtais mėlynai raudonais švyturėliais. Sutemose švysčioja ugniniai cigarečių žiburiukai — tarytum ugnikalnio lavos akutės.

Mane išlaipina iš mašinos.

Pastumiu kiemo vartus, pereinu sodą, užlipu priebučio laiptais. Esu sąmoningas, tačiau nepaliauju laukti, kada pabusiu iš košmaro.

Tiksliai žinodami, ką privalo daryti, policininkai sugarma į vestibiulį ir pasklinda po kambarius atlikti kratos.

Kapitonas Mošė parodo ranka į svetainėje stovinčią sofą.

— Ar galėtume kiek pasišnekėti. Akis į akį. Tik jūs ir aš?

Mandagiu, tačiau įsakmiu mostu, pakviečia mane atsisėsti. Jis labai susirūpinęs dėl munduro garbės, stengiasi nepriekaištingai atlikti pareigą, tačiau jo mandagumas apsimestinis. Tai manevrai grobuonies, įsitikinusio taktikos veiksnumu, kai grobis jau užspeistas. Jis kaip katinas — kiek pažaidžia su pele prieš ją suėsdamas.

— Sėskitės.

Išsipeša cigaretę iš pakelio, pasprigtuoja filtrą ir įsikiša į burnos kamputį. Prisidega žiebtuvėliu ir išpučia dūmus mano pusėn.

— Tikiuosi, neprieštaraujate, kad rūkau?

Užsitraukia dar kelis dūmus ir stebi besirangančius kamuolius tol, kol jie pasklinda palubyje.

— Jūs didžiuojatės ja, ar ne?

— Prašau?

— Atleiskite, regis, jūs dar neatitokote po sukrėtimo.

Akimis apmeta kambarį, žvilgsnis nuslysta ant sienų kabančiais paveikslais, sunkiomis užuolaidomis. Įdėmiau nužvelgęs vieną kitą detalę, vėl įsistebeilija į mane.

— Kaip galima atsižadėti tokios prašmatnybės?

— Prašau?

— Nieko, garsiai mąsčiau, — sumosavo atsiprašomai, nepaleisdamas iš rankų cigaretės. — Stengiuosi suprasti, bet yra dalykų, kurių niekad nesuprasiu. Tai absurdiška ir baisiai kvaila... Jūsų nuomone, ar buvo įmanoma ją perkalbėti?.. Juk viską žinojote, tiesa?

— Nesuprantu, apie ką kalbate.

— Bet aš kalbu aiškiai... Nežiūrėkite į mane šitaip. Nejau imsite įtikinėti, kad nieko nežinojote.

— Apie ką jūs kalbate?

— Apie jūsų žmoną, daktare, apie tai, ką ji padarė.

— Ne ji tai padarė. Tai visiška nesąmonė.

— Kodėl ne ji?

Neatsakau į klausimą, tik suimu rankomis galvą, kad atgaučiau nuovoką. Jis nepalieka manęs ramybėje, laisva ranka kilsteli mano smakrą ir įsmeigia žvilgsnį tiesiai man į akis.

— Ar jūs praktikuojate religiją, pone?

— Ne.

— O jūsų žmona?

— Ne.

Jis suraukia antakius.

— Ne?

— Ji nesimeldė, jei taip suprantate religijos praktikavimą.

— Keista...

Atsisėda priešais ant fotelio turėklo, užsimeta koją ant kojos, pasiremia alkūne į šlaunį, pirštais grakščiai suima smakrą ir primerkęs vieną akį išpučia dūmus.

Jis įsmeigia į mane įtarų žvilgsnį.

— Ji nesimeldė?

— Ne.

— Ir Ramadano nesilaikė?

— Laikėsi.

— Ak, vis dėlto!

Nenuleisdamas nuo manęs skvarbaus žvilgsnio, pasiglosto nosies galiuką.

— Apibendrinant galima pasakyti — ji užsislaptinusi tikinčioji... Sumėto pėdas, kad galėtų niekieno netrukdoma ramiai sau veikti. Tikriausiai buvo kokios nors labdaringos ar panašios organizacijos narė. Bėdai ištikus tokia veikla galima sėkmingai prisidengti. Tačiau už tokios visuomeninės veiklos dažniausiai slepiasi didžiulis pelnas: žvangantys nubyra apsukriesiems, o pažadėto rojaus kampelis atitenka neišmanėliams. Žinau, apie ką kalbu, tokia mano profesija. Maniau, kad iki pašaknų pažįstų žmogiškąjį kvailumą, pasirodo, klydau, nes kaskart su juo susidūręs įsitikinu, kad plaukioju paviršiuje...

Jis išpučia dūmus man į veidą.

— Tikriausiai ji buvo susijusi su palestiniečių sukilėlių „Al-Aksos“ kankinių brigadomis, ar ne taip? Ne, ne — ne su „Al-Aksos“ brigadomis. Sklinda gandas, kad jos nepalaiko savižudiškų išpuolių. Mano galva, visi tie niekšeliai yra vieno plauko. Nesvarbu, iš kokios islamistinės organizacijos — Hamas1 ar Džihado2 — visi jie išsigimėlių gauja, siekianti padaryti viską, kad tik atkreiptų į save dėmesį.

— Mano žmona neturi nieko bendra su tais žmonėmis. Įvyko siaubingas nesusipratimas.

— Keista, daktare. Kai po teroristinio išpuolio klausinėjame savižudžio artimuosius, visi kaip vienas kartoja tą patį. Visi aliai vieno, kaip ir jūs dabar, atrodo priblokšti, visų veiduose ta pati nustebusi išraiška. Kažin, ar čia bendra elgesio norma, leidžianti laimėti laiko, ar akiplėšiškas pasityčiojimas iš policijos.

— Jūs klystate, kapitone.

Rankos mostu nutildo mane ir toliau atakuoja klausimais.

— Kaip jautėsi jūsų žmona vakar, prieš jums išvažiuojant į darbą?

— Ji prieš tris dienas išvyko į Kafr Kaną pas močiutę.

— Jūs tris dienas nematėte žmonos?

— Taip.

— Bet kalbėjotės telefonu?

— Ne. Ji pamiršo pasiimti mobilųjį telefoną, o pas močiutę telefono nėra.

— Kuo vardu toji močiutė? — paklausė iš vidinės švarko kišenės traukdamas užrašų knygutę.

— Hanana Sedad.

Kapitonas pasižymi knygelėje.

— Jūs nuvežėte ją į Kafr Kaną?

— Ne, ji išvyko viena. Trečiadienio rytą nuvežiau į autobusų stotį. Ji išvažiavo aštuntos penkiolika autobusu į Nazaretą.

— Matėte, kaip išvyko?

— Taip. Išvažiavau iš stoties tada, kai pajudėjo autobusas.

Iš mano kabineto išeina du policininkai, laikydami rankose aplankus. Jiems įkandin su kompiuteriu rankose pasirodo ir trečiasis.

— Jie išsineša duomenis.

— Po patikrinimo grąžinsime.

— Tai neviešinama informacija apie pacientus.

— Apgailestauju, bet mes privalome viską patikrinti.

Girdžiu trinktelint duris. Girdžiu, kaip cirpsi varstomi baldai, kažkas dunksi, girkši.

— Grįžkime prie jūsų žmonos, daktare Džafari.

— Jūs klystate, kapitone. Mano žmona neturi nieko bendro su jūsų kaltinimais. Ji, kaip ir visi kiti, buvo restorano lankytoja. Po kelionės Sihem nemėgsta gaminti. Savaime suprantama, ji užėjo ramiai užkąsti į restoraną... Juk aišku kaip dieną. Penkiolika metų gyvename kartu nieko neslėpdami vienas nuo kito. Per tiek metų artimai ją pažįstu. Jei būtų kažką slėpusi, būčiau iškart supratęs.

— Ir aš, daktare Džafari, buvau vedęs nuostabią moterį. Ji buvo mano pasididžiavimas. Reikėjo septynerių metų, kad suvokčiau, jog nuslėpė svarbiausią dalyką, kurį vyras privalo žinoti — neištikimybę.

— Mano žmona neturėjo jokios priežasties apgaudinėti.

Kapitonas apsidairo ieškodamas, kur užgesinti nuorūką.

Parodau už nugaros stovintį stiklinį staliuką. Jis labai smarkiai užtraukia paskutinį dūmą ir ilgai maigydamas užgesina nuorūką į peleninę.

— Daktare Džafari, šilto ir šalto ragavęs vyras jūsų vietoje pasakytų — negirk dienos be vakaro. Gyvenimas yra nesibaigiančios kiaulystės, ilgas ir tamsus tunelis, pilnas žabangų ir mėšlo. Nesvarbu, priešinsies ar gulėsi patiestas ant menčių — reikalo nekeičia. Tėra vienas būdas parodyti, ko esam verti — dieną ir naktį ruoštis pačiam blogiausiam... Jūsų žmona į restoraną atėjo ne alkio numarinti, o bombą susprogdinti...

— Gana! — piktai užrikau pašokdamas. — Prieš valandą sužinojau, kad mano žmona žuvo restorane nuo teroristų rankos. Negana to, nespėjus atitokti, pranešama, kad ji dar ir teroristų savižudė. Šito jau per daug netektį patyrusiam žmogui. Leiskite visų pirma man ją apraudoti, o paskui galite mane pribaigti, tačiau meldžiu, neverskite vienu metu sielvartauti ir baisėtis.

— Sėskitės, daktare Džafari.

Su tokiu įsiūčiu atstumiu jo ranką, kad jis vos išsilaiko neužvirtęs ant stiklinio staliuko.

— Nelieskite manęs. Nė nemėginkite duoti rankoms valią.

Jis skubiai susitvardo ir mėgina mane nuraminti.

— Pone Džafari...

— Mano žmona neturi nieko bendro su žudynėmis. O varge, juk kalbama apie savižudžio susisprogdinimą, o ne apie šeimyninius vaidus! Kalbama apie mano žmoną. Ji žuvo. Užmušta restorane, tebūnie jis prakeiktas. Žuvo kaip ir visi kiti. Draudžiu teršti jos atminimą. Ji buvo dora moteris. Labai dora moteris. Priešingybė visam tam, apie ką jūs čia kalbate užuominomis.

— Liudytojas...

— Koks liudytojas? Ką jis matė? Sprogmenis, kuriuos atsinešė mano žmona, ar jos veidą? Penkiolika metų gyvenu su Sihem. Žinau, ką ji gali padaryti, o ko ne. Ji buvo tokia tyra, kad menkiausią dėmelę būčiau pastebėjęs. Įtarimas ant jos krinta vien todėl, kad ji labiausiai nukentėjo. Jei taip, jei jūsų hipotezė tokia, dar nereiškia, kad negali būti kitokių hipotezių. Mano žmona labiausiai nukentėjo todėl, kad buvo arčiausiai bombos. Sprogmuo buvo ne ant jos, o, veikiausiai, paslėptas po kėde arba po stalu, prie kurio ji sėdėjo... Policijos raportas neleidžia jums daryti tokių skubotų išvadų. Be to, preliminarūs tyrimo duomenys dar nėra galutinis sprendimas. Palaukime pranešimų. Veikiausiai kas nors prisiims atsakomybę už teroristinį aktą. Greičiausiai policijai ir redakcijoms teroristai paruošė vaizdo įrašus. Jose pamatysite ir išgirsite savižudį.

— Tie puspročiai ne visada taip elgiasi. Kartais jie pasitenkina skambučiu, o geriausiu atveju atsiunčia faksą.

— Taip, bet ne tada, kai kalbama apie šitokio masto įvykį, o jei dar įpainiota moteris, tai tikrai atsiųs vaizdo įrašą. Ypač, jei savižudė yra Izraelio pilietė, be to — chirurgo, kuriuo miestas gali didžiuotis, žmona. Maža to, esu sėkmingiausios integracijos pavyzdys... Liaukitės man kalti į galvą tas šlykščias kalbas apie mano žmoną, pone pareigūne, nebenoriu jų klausyti. Mano žmona yra ne teroristinio išpuolio vykdytoja, o auka. Jums teks nešdintis lauk, ir kuo greičiau, tuo geriau.

— Sėskitės! — sugriaudėja kapitonas.

Mane kiaurai perveria jo riksmas.

Jėgos silpsta, susmunku ant sofos.

Sukaupęs paskutines jėgas suimu rankomis galvą ir susigūžiu. Jaučiuosi mirtinai iškankintas, išsekęs ir palaužtas. Visu kūnu žliaugia prakaitas. Mane marina miegas, iš paskutiniųjų stengiuosi išsilaikyti ant kojų. Nenoriu užmigti. Bijau užsnūsti, kad atsibudęs vėl neišgirsčiau tos pačios naujienos, jog mano žmona, kurią mylėjau labiau už viską pasaulyje, žuvo sudraskyta į gabalus teroristų bombos. Bijau kasryt atsibudęs patirti tą patį sielvartą, tą patį siaubą... Kodėl šitas rėkaujantis policijos kapitonas nepradingsta man iš akių? Trokštu, kad jis skradžiai žemę prasmegtų, kad nelabuosius, kurie baldosi po mano kambarius, išneštų pro langus skersvėjis, kad su visais stiklais įsiveržęs viesulas nuneštų mane toli toli, kuo toliau nuo abejonių, kurios graužia iš vidaus, degina viską, kas kėlė pasitikėjimą, pripildydamos mano širdį nepakeliamo netikrumo...

4

Ištisą parą kapitonas Mošė su pagalbininkais neleido nė bluosto sudėti. Tai vieni, tai kiti tardė pakaitomis pridvisusioje patalpoje. Tardymas vyko tikroj žiurkių lindynėj su žemomis lubomis ir niūriomis sienomis. Palubėje, tiesiai man virš galvos, po metalinių grotelių gaubtu kabojo lempa, kurios nesibaigiantis traškesys varė mane iš proto. Prakaitu permirkę marškiniai it dilgėlių šluota pasiutusiai graužė nugarą. Buvau alkanas, ištroškęs, nukamuotas, tačiau tardymui galo nematyti. Teko mane už pažastų nutempti net į tualetą. Pusė šlapimo pūslės išbėgo tiesiai ant kelnių, nes nepajėgiau jų atsisegti. Suėmė baisus šleikštulys, vos neparkritau veidu ant unitazo. Vilkte parvilko atgal į narvą. Ir vėl priekabės, klausimai, trenksmai kumščiu į stalą ir antausiai, neleidžiantys sumerkti nuo miego limpančių akių.

Kaskart, kai miegas įveikdavo sąmonę, mane smarkiai papurtydavo, o kad bent kiek atsigaivaliočiau, atiduodavo į žvalaus ir visada pasiruošusio policininko rankas. Klausimai visada tie patys. Jie lyg užkeikimai dusliai kalė smilkiniuose.

Susverdėju ant metalinės taburetės, skaudžiai brūžuojančios užpakalį, ir, stengdamasis nepargriūti aukštielninkas, įsikimbu į stalą. Staiga suglembu lyg išnarstyta medinė lėlė ir žiebiuosi veidu į stalo kraštą. Atrodo, prasikirtau antakį.

— Autobuso vairuotojas, daktare, nė nedvejodamas pasakė, kad tai ji. Jis atpažino jūsų žmoną iš nuotraukos. Vairuotojas patvirtino, kad trečiadienį ji tikrai įlipo į Nazareto krypties aštuntos valandos penkiolika autobusą. Bet už dvidešimt kilometrų nuo Tel Avivo stoties pasiprašė išlipti teisindamasi, kad reikalas skubus. Vairuotojas buvo priverstas sustoti kelkraštyje. Prieš nuvažiuodamas jis pastebėjo, kaip jūsų žmona įsėdo į iš paskos važiavusią mašiną. Būtent dėl šitos detalės jis ją ir įsidėmėjo. Mašinos numerio neužsirašė, bet prisimena, jog tai gelsvas senos laidos mersedesas... Ar šitie faktai jums nieko nesako, daktare?

— Ką norite, kad jie man sakytų? Aš turiu naują, baltos spalvos fordą. Mano žmonai nebuvo jokio reikalo išlipti iš autobuso. Tas vairuotojas nežino, ką sako.

— Tebūnie, bet jis ne vienas. Mes išsiuntėme žmogų į Kafr Kaną. Hanana Sedad sako nemačiusi anūkės daugiau kaip devynis mėnesius.

— Ji pagyvenusi moteris...

— Kartu su ja ūkyje gyvenantis sūnėnas tvirtina tą patį. Ką gi, daktare Džafari, jei jūsų žmona devynis mėnesius nekėlė kojos į Kafr Kaną, kur ji buvo pastarąsias tris dienas?

Kur ji buvo pastarąsias tris dienas?.. Kur buvo?.. Ką veikė?.. Pareigūno žodžiai ištirpsta neaiškiame ūžesyje. Nebegirdžiu jo balso. Regiu tik judančius antakius, akcentuojančius kiekvieną reikšmingą žodį, kuriuo siekiama įvilioti mane į spąstus. Regiu krutančią burną, vardijančią argumentus, kurie nebepasiekia mano klausos. Regiu, kaip jis tarpais nekantriai, tarpais ryžtingai mostaguoja rankomis...

Su trenksmu įgriūva dar vienas pareigūnas. Tamsūs akiniai slepia jo veidą. Jis kažką sako man grūmodamas pirštu. Grasinimai pranyksta blėstančioje sąmonėje. Ilgai negaišęs jis išlekia plūsdamasis.

Nesuvokiu, kuri dabar valanda, kuris paros metas — diena ar naktis. Iš manęs atėmė laikrodį. Ateidami į tardymą mano pašnekovai irgi nusiėmė savuosius.

Vėl išnyra it musę kandusio kapitono Mošės veidas. Tardymas nedavė rezultatų. Kapitonas taip pat nusikamavo. Nuo jo trenkia nuorūkomis. Veidas išvargęs, akys paraudusios, nuo vakar nesiskutęs, lūpų kampučiai nusvirę žemyn.

— Visi parodymai veda prie išvados, kad nei trečiadienį, nei kurią kitą dieną jūsų žmona neišvyko iš Tel Avivo.

— Tai dar neįrodo, kad ji nusikaltėlė.

— Jūsų vedybiniai santykiai buvo...

— Mano žmona neturėjo meilužio, — nutraukiau.

— Nebūtina apie tai skelbtis.

— Mudu neturėjome paslapčių.

— Didžiosios paslaptys yra skrupulingai saugomos.

— Neabejoju, kapitone, kad jūsų klausimui yra atsakymas. Tačiau ne ten ieškote.

— Daktare, bent minutėlę blaiviai pamąstykite. Jeigu jūsų žmona pamelavo, jeigu ji stengėsi jus įtikinti, kad važiuoja į Nazaretą, bet sumėčiusi pėdas grįžo į Tel Avivą, vadinasi, vedžiojo jus už nosies.

— Tai jūs, kapitone, vedžiojate mane už nosies. Jūs gudraujate, spendžiate man spąstus, kad išviliotumėte tai, ką norite girdėti. Bet jūsų akidūmis neveikia. Neleiskite miegoti, laikykite mane čia dieną naktį, tačiau neišgirsite to, ko geidžiate. Teks jums susirasti kitą atpirkimo ožį.

Susierzinęs jis išlekia į koridorių. Netrukus grįžta. Kakta susigarankštijusi, žandikauliai surakinti lyg užsikirtę krumpliaračiai. Mane užplūsta iš jo burnos sklindanti smarvė. Jis vos tvardosi nepratrūkęs pykčiu.

Nemaloniai girkši nagais gremžiamas apšepęs žandas.

— Nejau ketinate priversti mane patikėti, jog pastaruoju metu žmonos elgesyje nepastebėjote nieko keista? Nebent jūs negyvenote po vienu stogu.

— Mano žmona ne islamistė. Kiek kartų teks kartoti? Ne ten ieškote. Paleiskite mane namo, dvi dienas nemiegojau.

— Aš taip pat akių nesudėjau, tačiau negulsiu tol, kol neišvilksiu šito reikalo į dienos šviesą. Tyrėjai kategoriškai teigia, kad jūsų žmona žuvo suveikus sprogstamajam įtaisui, kuris buvo pritvirtintas ant jos kūno. Lauke prie staliuko sėdėjęs liudytojas, todėl tik lengvai sužeistas, tvirtina matęs nėščią moterį prie moksleivių, švenčiančių klasės draugo gimtadienį. Jis nedvejodamas bakstelėjo pirštu į moterį nuotraukoje. Toji moteris — jūsų žmona. Sakėte, kad ji nebuvo nėščia. Kaimynai taip pat tvirtina nė karto nematę jos su pilvu per visus metus, kuriuos gyvenote kvartale. Ir skrodimas nerodo nėštumo. Tada ką jūsų žmona nešiojo pilve? Ką daugiau slėpė po suknele, jei ne tuos prakeiktus sprogmenis, kurie nusinešė septyniolikos žmonių gyvybes, tarp jų ir vaikų, kuriems rūpėjo tik žaisti?

— Palaukite vaizdo kasetės...

— Nebus jokios kasetės. Man asmeniškai nusispjauti į visokias kasetes. Man jos nerūpi. Mane domina visai kas kita. Aš negaliu nurimti. Todėl nedelsdamas noriu išsiaiškinti, kaip garbinga, priimta į mūsų ratą, graži ir protinga, šiuolaikiška moteris, pritapusi prie mūsų visuomenės, lepinama vyro ir mylima draugų, kurių dauguma buvo žydai, galėjo nei iš šio, nei iš to prisigrūsti sprogmenų ir eiti sprogdintis į viešas vietas, kelti pavojų pasitikėjimui, kurį Izraelio valstybė parodė arabams. Ar suvokiate, daktare Džafari, kokia rimta padėtis? Aišku, kad manėme, jog sulaužysite pasitikėjimą, tačiau ne šitaip. Aš viską iškapsčiau apie jūsų porelę: ryšius, pomėgius, jūsų mažas saldžias nuodėmes. Ir kokia gi peršasi išvada? Tobula, nėra prie ko prikibti. Aš žydas, Izraelio valstybės pareigūnas, negaunu nė kruopelės malonių, kurias su kaupu kasdien jums dovanoja šitas miestas. Tai mane mirtinai pribloškė.

— Nemėginkite piktnaudžiauti, kapitone, mano fizine ir dvasine būkle. Mano žmona nekalta. Ji neturi nieko bendro su teroristais. Ji nesusitikinėjo su jais, nė žodeliu man apie juos neužsiminė, jų nė sapnuot nesapnavo. Mano žmona užėjo į restoraną pavalgyti. Pavalgyti. Ir viskas. O dabar palikite mane ramybėje. Aš pervargęs.

Tai pasakęs pasidėjau rankas ant stalo ir užsikniaubęs ėmiau snausti.

Kapitonas Mošė atėjo apklausti dar kartą, dar ir dar... Po trijų dienų jis atidarė žiurkių urvo duris ir parodė į koridorių.

— Jūs laisvas, daktare. Galite eiti namo ir gyventi toliau, jei sugebėsite...

Pasiimu švarką ir svirdinėdamas nueinu ilgu koridoriumi. Vienmarškiniai policijos pareigūnai, atraitotomis rankovėmis ir atrištais kaklaryšiais, žiūri man įkandin. Jie panašūs į vilkų gaują, stebinčią tolstantį, ištrūkusį iš jų nagų, grobį. Budėtojas muistydamasis atiduoda laikrodį, raktų ryšulį ir piniginę. Pakiša pasirašyti perdavimo kvitą ir šaltai prieš nosį užtrenkia langelį. Kažkas palydi iki išėjimo. Peržengus slenkstį mane apakina ryški dienos šviesa. Oras puikus, didžiulis saulės diskas apšviečia miestą. Judrus gatvės eismas perkelia mane į gyvųjų pasaulį. Minutėlę pastoviu ant laiptų, stebiu kasdieninę automobilių skubą, kurią dar labiau pagyvina mašinų signalai. Žmonių nedaug. Rajonas neatrodo labai mėgstamas. Iš abiejų plento pusių eilėmis išsirikiavę niūrūs medžiai, o aplink rioglinėja vienas kitas dykaduonis — toks pat nelinksmas kaip ir jo šešėlis.

Laiptų apačioje stovi galinga mašina su neišjungtu varikliu. Prie vairo sėdi Navedas Ronenas. Jis iškelia vieną koją ant grindinio, alkūne atsiremia į dureles ir laukia, kol prieisiu. Iškart susiprantu, kad jis žinojo apie mano paleidimą.

Kai prieinu artėliau, jis suraukia antakius. Tai dėl sutinusios akies.

— Mušė?

— Paslydau.

Jis netiki.

— Nemeluoju, — patikinu.

Daugiau neklausinėja.

— Ar nuvežti tave namo?

— Nežinau.

— Atrodai apgailėtinai. Reikėtų išsimaudyti, persirengti ir pavalgyti.

— Ar teroristai atsiuntė kasetę?

— Kokią kasetę?

— Įrašą apie teroro aktą. Ar paaiškėjo, kas savižudis?

— Aminai...

Atsitraukiu norėdamas išsisukti nuo jo draugiškos rankos. Negaliu pakęsti, kai mane liečia. Netgi tada, kai nori padrąsinti.

Žvilgsniu priremiu policijos pareigūną ir neleidžiu nusukti akių.

— Jeigu mane paleido, vadinasi, išsiaiškino, kad mano žmona nekalta.

— Parvešiu tave namo, Aminai. Turi atsigauti. Pirmiausia turi atgauti jėgas.

— Jeigu mane paleido, Navedai, sakyk... jeigu mane paleido, vadinasi... Ką išsiaiškinot, Navedai?

— Kad tu niekuo dėtas, Aminai.

— Tik aš?..

— Tik tu.

— O Sihem?

— Prieš pasiimdamas kūną, turi sumokėti knasą.

— Baudą? Nuo kada įsigaliojo tokios taisyklės?

— Nuo tada, kai savižudžiai...

Piršto dūriu nutraukiu jo kalbą.

— Sihem ne savižudė, Navedai. Pamėgink ją prisiminti. Niekas pasaulyje manęs neperkalbės. Mano žmona ne vaikų žudikė... Ar gerai mane supratai?

Palikau jį kaip įbestą, o pats nudrožiau, kur kojos neša, kur akys veda. Nenoriu, kad jis vežtų mane namo, negeidžiu, kad uždėtų ranką ant peties, nieko nenoriu matyti — nei draugų, nei priešų.

Naktis užklumpa mane pajūryje ant akmeninės plokštės. Neturiu nė menkiausio supratimo, ką veikiau ištisą dieną. Tikriausiai buvau kur užsnūdęs. Trys paros nelaisvės iščiulpė visas jėgas. Nebeturiu švarko. Turbūt pamiršau kur nors ant suoliuko, o gal kas nors nudžiovė. Kelnės purvinos, marškiniai išterlioti vėmalų dėmėmis. Lyg pro rūką atsimenu, kad vėmiau po lieptu. Kaip atsidūriau pajūryje ant šitos akmeninės plokštės? Nežinau.

Platybėse mirguliuoja garlaivio žiburiai.

Kiek artėliau į uolas beprotiškai daužosi bangos. Jų plakimas aidi galvoje tarsi kūjo dunksėjimas.

Brizas mažumėlę atgaivina. Apkabinu sulenktas kojas, įspraudžiu smakrą tarp kelių ir klausausi jūros ošimo. Pamažėl akys pritvinsta ašarų, rauda gniaužia gerklę, galugerkly įstrigęs verksmas krečia visą kūną. Susiimu rankomis veidą, iš krūtinės išsiveržia dejonė: viena, paskui kita, galiausiai pradedu staugti nesavu balsu kaip pamišęs į kurtinančią bangų mūšą.

5

Ant namo vartų kažkas priklijavo plakatą. Tai ne palaktas, veikiau didelio tiražo dienraščio iškarpa. Per visą lapą didžiulė kruvinojo teroristų išpuolio prie restorano nuotrauka ir prierašas didelėmis raidėmis: NELABOJI PABAISA GYVENA TARP MŪSŲ. Pavadinimas užrašytas per tris skiltis.

Gatvė tuščia. Blyškus gatvės žibintas skleidžia silpną šviesą, mesdamas blankų šviesos ratilą po lempos gaubtu. Kaimynai priešais užsitraukė užuolaidas. Dar tik dešimta vakaro, tačiau languose tamsu.

Kapitono Mošės vandalų padirbėta iš peties. Darbo kambarys apverstas aukštyn kojom. Tokia pat netvarka ir miegamajame: čiužiniai išvartyti, paklodės ant grindų, naktinis staliukas ir komoda iškuisti, stalčių turinys išverstas ant kilimo. Mano žmonos apatiniai mėtosi kartu su batais ir kosmetika. Net paveikslus nukabino nuo sienų, tikrino, ar kas už jų slepiama. Sumindžiota voliojasi sena šeimos nuotrauka.

Neturiu nei jėgų, nei drąsos pažiūrėti, kokių eibių pridarė kituose kambariuose.

Spintos veidrodyje pamatau savo atspindį. Nepažinau. Plaukai sutaršyti, žvilgsnis paklaikęs, skruostai apšepę, bruožai aštrūs lyg išskaptuoti. Galėtum pamanyti, jog prieš mane pamišėlis.

Nusirengiu, vonioje paleidžiu vandenį. Šaldytuve randu maisto. Puolu prie jo kaip išbadėjęs žvėris. Valgau stačias, purvinom rankom. Ryju nekramtęs, springdamas dideliais gabalais, kuriuos godžiai abiem rankom kemšu į burną. Ištuštinau vaisių pintinę, dvi lėkštes šaltos mėsos, vienu atsikvėpimu išmaukiau du butelius alaus ir nučiulpiau visus padažuotus pirštus — pirštelį po pirštelio.

Tik eidamas pro veidrodį pastebėjau, kad esu visiškai nuogas. Nepamenu, kad po vedybų būčiau vaikštinėjęs po namus su Adomo kostiumu. Sihem griežtai laikėsi tam tikrų principų.

Sihem...

Kaip visa tai neįtikėtinai toli!

Įlendu į vonią, leidžiu šilumai persmelkti visą esybę, užmerkiu akis ir atsipalaiduoju. Lėtai tirpstu deginančiame liūdesyje, kuris vis stipriau mane užvaldo...

— O Dieve!

Išplėstomis iš nuostabos akimis vonioje stovi Kim Jahuda. Apsidairo aplinkui, pliaukšteli rankomis (lyg negalėtų patikėti savo akimis), paskubomis puola prie sieninės spintelės ir pasiraususi ištraukia rankšluostį.

— Tu visą naktį mirkai vonioje? — pasibaisėjusi sušunka apmaudžiai. — O varge, kur tavo protas? Galėjai prigerti.

Negaliu atmerkti akių. Tikriausiai dėl dienos šviesos. Suvokiu, kad visą naktį pramiegojau vonioje. Vanduo atšalo, negalėjau pajudinti nei rankų, nei kojų — jos sustingo lyg medinės, o šlaunys ir dilbiai pamėlynavo. Dar nesusigaudžiau, kad tirtu iš šalčio ir kalenu dantimis.

— Aminai, kodėl šitaip save kankini? Stokis, tučtuojau lipk lauk. Gausiu slogą vien į tave žiūrėdama.

Ji padeda man išlipti, susupa į chalatą ir nuo galvos iki kojų energingai trina kūną.

— Negaliu patikėti, — nesiliauja kartoti. — Kaip tu galėjai užmigti iki kaklo gulėdamas vandenyje?... Tu tik pagalvok!... Nuo pat ryto kamavo bloga nuojauta. Vidinis balsas pakuždėjo, kad prieš darbą būtinai reikia užsukti... Navedas pranešė, kad tave paleido. Vakar net tris kartus buvau atvažiavusi, bet tavęs nebuvo namie. Maniau, nuėjai pas gimines ar draugą.

Ji nuveda mane į miegamąjį, sudeda išmėtytus čiužinius ir paguldo į lovą. Drebu vis smarkiau ir smarkiau, atrodo, kad išbarškės visi dantys.

— Eisiu paruošiu karšto gėrimo, — taria užklodama mane antklode.

Girdžiu ją triūsiančią virtuvėje. Ji klausinėja, kur padėtas toks ar anoks indas. Krečia šaltis, dantis nepataiko ant danties, negaliu išlementi nė žodelio. Tikėdamasis bent kiek sušilti, susiriečiu po antklode į kamuoliuką.

Kim atneša didelį puodelį žolelių arbatos, pakelia mano galvą ir mėgina sugirdyti garuojantį pasaldintą gėrimą. Deginantis lyg lava skystis varva per krūtinę iki pilvo.

Kim niekaip nepavyksta suturėti drebančio mano kūno.

Padeda puodelį ant naktinio staliuko, pataiso pagalvę ir vėl mane paguldo.

— Kada parėjai? Vėlai naktį, o gal anksti rytą? Kai pamačiau atlapotus kiemo vartus ir praviras namo duris, pagalvojau, kad nutiko kas nors baisaus... Svetimas galėjo įeiti į namus.

Nežinau, ką atsakyti.

Ji sakosi prieš dvyliktą turinti operuoti ligonį. Kelis kartus mėgina prisiskambinti namų tvarkytojai, kad ši užeitų. Kiekvieną kartą įsijungia atsakiklis, galiausiai palieka žinutę. Ji nerimauja, kad reiks palikti mane be priežiūros, stengiasi ką nors sugalvoti, bet neranda išeities. Matuodama temperatūrą šiek tiek aprimsta, paruošia valgį ir išeina. Pažada kuo greičiau grįžti.

Nemačiau, kaip ji išėjo.

Tikriausiai buvau užsnūdęs.

Pabundu nuo vartelių girgždėjimo. Išlipęs iš lovos žvilgteliu pro langą. Po sodą šmižinėja du paaugliai, po pažastimi pasikišę popieriaus tūtas. Pievelėje mėtosi kelios iš laikraščių iškirptos nuotraukos. Priešais namą būriuojasi smalsuoliai. „Nešdinkitės lauk!“ — surinku. Negaliu atidaryti lango, todėl išbėgu į kiemą. Abu paaugliai sprunka tolyn. Basas, įpykęs išsiveju juos į gatvę... „Šlykštus teroristas! Niekšas! Arabas išdavikas!“ Nuo keiksmų pliūpsnio sustoju kaip įbestas. Trauktis per vėlu, atsidūriau vidury įsiaudrinusios minios. Į mane spjauna du barzdočiai su nucibusiomis plaukų sruogomis. Kažkieno rankos pastumia. „Tai šitaip, bjaurus arabe, pas jus atsidėkojama? Kandate į gelbstinčią ranką, kuri traukia jus iš atmatų duobės?...“ Glaudžiu ratu slinkdami iš visų pusių mane apsupa šešėliai, neleisdami atsitraukti. Spjūvis į veidą. Kažkas trūkteli už chalato apykaklės... „Pažiūrėk, kekšės išpera, kokiuose rūmuose gyveni. Ko dar jums reikia, kad išmoktumėte dėkingumo?“... Mane stumdo į visas puses. „Pirma reikia gerai iškaršti šitą arabą, o paskui jį ant laužo...“ Spyris nutvilko pilvą, smūgis iš nugaros priverčia atsilošti. Nosis suknežinta, lūpa prakirsta. Dviejų rankų per maža, kad įstengčiau apsiginti nuo kirčių. Žemė sujuda po kojomis, o pasipylusi smūgių kruša pargriauna mane ant grindinio...

Kim randa mane tysantį vidury alėjos. Užpuolikai atsekė iki pat sodo, pargriovė ant žemės ir nesiliovė spardyti. Išsiplėtę akių vyzdžiai ir apsiputoję veidai nežadėjo nieko gero. Maniau, kad jie mane nulinčiuos.

Į pagalbą neatskubėjo nė vienas kaimynas, nė vienai gailestingai sielai nešovė į galvą mintis iškviesti policiją.

— Nuvešiu tave į ligoninę, — tarė Kim.

— Ne, tik ne į ligoninę. Nenoriu ten rodytis.

— Man regis, kažkas lūžo.

— Meldžiu, neversk važiuoti į ligoninę.

— Kad ir kas būtų, negali čia pasilikti. Jie tave užmuš.

Kim šiaip ne taip užtempia mane į kambarį, aprengia, įmeta į krepšį keletą daiktų ir nuveda į mašiną.

Iš kažkur išdygsta sruoguoti barzdočiai, veikiausiai, sargybinis įspėjo.

— Palik, tegul dvesia! — sušunka vienas jų. — Jis juk niekšas...

Kim iš visų jėgų spaudžia greičio pedalą.

Mes žaibiškai lyg minų lauką kertam rajoną.

Kim nuveža tiesiai į polikliniką prie Jafo. Rentgenas lūžių nerodo, bet dešinys riešas ir kelis smarkiai sumušti. Seselė nuplauna kirstines žaizdas, nuvalo praskeltą lūpą, išvalo suknežintos nosies šnerves. Ji mano, kad mane prikūlė kokie girtuokliai. Jos judesiai persmelkti užuojautos.

Iš tvarstomojo iššokčioju ant vienos kojos su baisiai apmuturiuota ranka.

Kim pasiūlo petį, bet aš remiuosi į sieną.

Ji nusiveža mane į savo butuką Sederot gatvėje, kurį nusipirko dar tuomet, kai gyveno su Borisu. Dažnai čia lankydavausi su Sihem, linksmai švęsdavome šventes, leisdavome su draugais nuostabius vakarus. Abi moterys puikiai sutarė, nors maniškė, būdama santūri, kiek varžėsi Kim. Tačiau ji nekreipė į tai dėmesio. Kim mėgsta ruošti vakarėlius ir priimti svečius. Kai Borisas išvyko, ji padvigubino vakarėlių skaičių.

Pakylame liftu. Iki antro aukšto su mumis važiuoja sena kiek suvaikėjusi moterėlė. Ketvirto aukšto laiptinėje šunytis nekantriai laukia, kol ištrauks duryse įstrigusį pavadėlį. Šunytis priklauso kaimynei, kuri turi keistą pomėgį: vos šunelis suauga, ji atsikrato jo ir vėl įsitaiso jauniklį.

Kim bando raktą po rakto, bet negali atrakinti spynos — šitaip kaskart, kai ji nervinasi. Apmaudžiai vaiposi, skruostuose pagilėja duobutės. Pyktelėjimas išeina į naudą. Galiausiai atrakina duris ir praleidžia mane pirma savęs.

— Jauskis kaip namie, — padrąsina.

Nutraukusi nuo manęs švarką pakabina jį prieškambaryje. Smakru parodo į tuščią, vienatve dvelkiančią svetainę, kurioje vienas prieš kitą stovi pinta kėdė ir senas krėslas. Milžiniškas surrealistinis paveikslas užima beveik pusė sienos. Sakytum, jį nutepliojo nestabilios psichikos vaikai, apžavėti kraujo raudonio ir anglies juodumo. Ant iš geležies nukalto vienakojo apvalaus staliuko, pirkto sendaikčių turguje, kur Kim mėgsta lankytis savaitgaliais, tarp dailių terakotos niekučių ir pilnos lyg urna peleninės guli laikraštis... Atverstame lape — mano žmonos nuotrauka.

Kim suskuba užversti.

Sulaikau jos ranką.

— Nesvarbu.

Sutrikusi ji vis tiek paima laikraštį ir nueina išmesti į šiukšlių dėžę.

Atsisėdu į krėslą priešais stiklines duris, vedančias į balkoną, užverstą gėlių vazonais. Langai atveria vaizdą į judrią gatvę. Joje nesibaigianti mašinų spūstis. Leidžiasi svaigaus vakaro sutemos, pranašaudamos jaudinančią naktį.

Mudu vakarieniaujame virtuvėje. Ji valgo nenoromis, aš — atbulais dantimis. Akyse stovi žmonos nuotrauka. Šimtąsyk norėjau paklausti, ką ji mano apie įvykį, kurį žurnalistai nupiešė pagal savo iškrypusią vaizduotę, šimtąsyk norėjau suimti rankomis jos smakrą ir žiūrėdamas tiesiai į akis reikalauti, kad ranką prie širdies pridėjusi pasakytų, ar tiki, kad Sihem Džafari, mano žmona, moteris, su kuria ji dalijosi tiek daug dalykų, galėjo prisigrūsti sprogmenų ir nuėjusi į mokinukų šventę susisprogdinti? Nedrįsau piktnaudžiauti jos rūpestinga globa... Tačiau tuo pat metu sielos gilumoje meldžiau, kad ji nieko nesakytų, kad tik užjaučiamai nepaliestų mano rankos. Nebeištverčiau dar vieno prisilietimo... Gerai ir taip. Tyla mus saugo nuo mūsų pačių.

Ji tyliai nukrausto stalą ir pasiūlo kavos. Paprašau cigaretės. Ji suraukia antakius. Nustojau rūkyti prieš daug metų.

— Ar tikrai tau jos reikia?

Neatsakau.

Ji ištiesia pakelį, paskui ir žiebtuvėlį. Po pirmo užsitraukimo smegenyse sakytum sukibirkščiuoja. Po antro — pradeda pykinti.

— Ar galėtum prigesinti šviesą?

Ji užgesina lempą lubose ir uždega šviestuvą su gaubtu. Kambario prietema mažumėlę sušvelnina širdgėlą. Po dviejų valandų mes tebesėdime vienas prieš kitą tose pačiose vietose, paskendę savo mintyse.

— Metas gultis, — pareiškia ji. — Ryt man sunki diena, lūžtu kaip noriu miego.

Ji įkurdina mane svečių kambaryje.

— Ar šitaip gerai? Gal duoti dar pagalvių?

— Labanakt, Kim.

Nusimaudžiusi po dušu ji išjungia miegamajame šviesą.

Kiek vėliau ateina patikrinti, ar miegu. Apsimetu miegąs.

Praėjo savaitė. Nekėliau kojos į savo namus. Priglaudusi po savo stogu Kim rūpinosi manimi ypač švelniai, darė viską, kad tik neaitrintų skaudamų vietų. Net bombos gamintojas nebūtų buvęs toks atidus.

Žaizdos užsitraukė, sutinimai atslūgo, nebešokčiojau ant vienos kojos. Sumuštas kelis pasitaisė, bet riešas dar tebebuvo aptvarstytas.

Kai Kim nėra namie, tūnau užsidaręs kambaryje. O kur man eiti? Vaikštinėti gatvėmis netraukia. Ką jose rasiu, ko nebuvo vakar? Savaime aišku, kad nieko. Bergždžia ieškoti širdžiai mielų dalykų, kai nebėra širdies. Jaučiuosi saugiau kambaryje su nuleistomis užuolaidomis. Nėra ko baimintis. Nesakau, kad viskas gerai, tačiau nesijaučiu, jog būčiau visiškas lavonas. Privalau išsikapstyti iš duobės. Murkdytis dugne nė vienam ne į naudą. Kai esi sugniuždytas, būtina veikti nieko nelaukiant, antraip gyvenimas išslys iš rankų. Pavirsi savo paties nuopuolio stebėtoju ir būsi gyvas palaidotas net nesuvokęs, kada užvirto duobė... Vieną vakarą Kim pakvietė nueiti aplankyti senelio. Jis gyveno pajūryje. Atsakiau, kad nesu pasiruošęs atgaivinti tai, kas amžiams pražuvo. Be to, man reikia pabūti vienam ir suvokti, kas atsitiko. Tačiau galvoti negaliu, kiaurą dieną prasmurgsau vienas užsidaręs kambaryje. Kartais įsitaisęs prie stiklinių balkono durų žiūriu tuščiomis akimis į zujančias gatvėje mašinas. Kartelį šmėstelėjo galvoje mintis sėsti į mašiną ir lėkti kur akys mato, spausti visu greičiu, kol sprogs perkaitęs variklis. Neturėjau jėgų ir drąsos nueiti iki ligoninės pasiimti mašinos.

Kai galėjau paeiti nesilaikydamas sienų, paprašiau susitikti su Navedu Ronenu. Norėjau deramai palaidoti žmoną. Mintis, kad ji guli morge, suspausta ankštoje šaldomoje dėžėje su etikete ant kojos piršto, darėsi nepakeliama. Stengdamasis apsaugoti mane nuo nereikalingo pykčio, Navedas atnešė kruopščiai užpildytus blankus, kuriuos man teliko tik pasirašyti.

Netardamas nė žodžio sumokėjau baudą ir atsiėmiau žmonos kūną. Nutariau tyliai palaidoti Sihem Tel Avive — mieste, kuriame susipažinome ir nusprendėme gyventi kartu, kol mirtis mus išskirs. Be manęs kapinėse dar buvo duobkasys ir imamas.

Kai užpylė žemėmis duobę, kurioje dabar ilsisi geriausia mano gyvenimo dalis, pajutau šiokį tokį palengvėjimą. Tarytum būčiau įvykdęs užduotį, kurios maniau nepajėgsiantis atlikti. Iki galo išklausiau, kol imamas išgiedojo paskutinę eilutę, įspraudžiau į tarsi norinčią išsisukti ranką keletą banknotų ir grįžau į miestą.

Perėjau aikštę, vedančią prie jūros. Turistai fotografuojasi mojuodami rankomis. Medžių pavėsyje burkuoja jaunos porelės, kitos susikibusios už rankų vaikštinėja molu. Užsuku į nedidelį bariuką, užsisakau kavos, atsisėdu kamputyje už stiklinės pertvaros ir tykiai traukiu cigaretę po cigaretės.

Saulė jau visai prie laidos. Pasigaunu taksi ir paprašau nuvežti į Sederot gatvę.

Pas Kim yra svečių. Jie negirdi manęs įeinančio. Iš prieškambario negaliu matyti svetainės. Atpažįstu Ezros Benhaimo, sodrų Navedo ir minkštą Benjamino, Kim vyresniojo brolio, balsą.

— Nematau ryšio, — krenkštelėjęs sududena Ezra.

— Ryšys yra netgi ten, kur jo nematome arba nesitikime, kad jis yra. — tarė Benjaminas (prieš įsijungdamas į pacifistų judėjimą, į kurį su nepasitikėjimu žiūrima Jeruzalėje, jis ilgus metus dėstė Tel Avivo universitete filosofiją). — Būtent dėl to mes ir nesuprantame jų veiksmų.

— Nepersistenkime, — mandagiai paprieštarauja Ezra.

— Vienos paskui kitą eina priešų ir savųjų laidotuvių procesijos, bet ar kas pasikeitė?..

— Palestiniečiai nenori klausytis proto balso.

— O gal mes nenorime jų girdėti?

— Benjaminas teisus, — ramiu ir įtaigiu balsu pritaria Navedas. — Palestiniečių radikalai siunčia vaikus sprogdintis į autobusų stoteles. Žuvusieji dar nesurinkti, o mūsų kariuomenės štabas jau išsiunčia bombonešius ant palestiniečių namų. Kai mūsų vadovai šaukia — pergalė, nugriaudėja kitas palestiniečių išpuolis. Pasaka be galo. Kiek visa tai tęsis?

Tą akimirką eidama į virtuvę mane pastebi Kim. Pridedu prie lūpų pirštą maldaudamas neišduoti, apsisuku ant kulnų ir ištykinu į laiptinę. Kim mėgina mane sulaikyti, bet išbėgu į gatvę.

6

Aš ir vėl savam rajone. Lyg vaiduoklis piktadarystės vietoje. Nežinau, kaip čia atsidūriau. Išsprukęs iš Kim namų pasukau į pirmą pasitaikiusią gatvę ir žingsniavau tol, kol mėšlungis ėmė varstyti pakinklius. Tada įšokau į autobusą, tas išleido mane galinėje stotelėje, pavakarieniavau restorane Sipara su šokių aikštele, slampinėjau be tikslo nuo aikštės prie skvero, kol priėjau rajoną, kuriame mudu su Sihem prieš septynerius metus nuleidome inkarą. Tada neabejojome, kad pasistatysime čia nepajudinamą mūsų meilės paminklą. Rajonas gražus ir mielas, tylus, pavydėtinai prabangios vilos, kuriose tinginiauja Tel Avivo grietinėlė ir saujelė pralobusių prasimušėlių, tarp kurių yra vienas kitas rusų emigrantas. Juos atpažinsi iš stačiokiškos kalbėjimo manieros ir troškimo pasipuikuoti prieš kaimynus. Kai mudu su Sihem pirmą kartą čia apsilankėme, vietovė akimirksniu mus pakerėjo. Net saulė, atrodė, čia švietė skaisčiau negu kitur. Mudu grožėjomės iš tašyto akmens sumūrytais namais, kaltos geležies tvorelėmis ir palaiminga dvasia, gaubusia namus su milžiniškais langais ir pasakiškais balkonais. Tąsyk mes gyvenome triukšmingame priemiesčio rajone, glaudėmės pilkame ir ankštame būste daugiaaukščio namo trečiame aukšte, kur šeimyniniai vaidai buvo kasdienis dalykas. Mudu stipriai susiveržėme diržus, kad tik greičiau išsikraustytume, bet nė sapnuoti nesapnavome, kad išpakuosime lagaminus prabangiausiame miesto rajone. Niekada nepamiršiu, kaip Sihem tiesiog pakvaišo iš džiaugsmo, kai atvežęs parodyti mūsų namus nurišau nuo akių raištį. Ji taip pašoko nuo sėdynės, kad net galvą susitrenkė į automobilio lubas. Mane apėmė begalinis susižavėjimas, kai ji, kaip maža mergaitė, gavusi per gimtadienį slaptai trokštamą dovaną, apsalusi iš laimės žvelgė į mūsų namus. Ji nurausdavo kaip aguona, kai gatvėje mėgindavau gnybtelėti, o dabar, žioplinėjančių praeivių akivaizdoje, nesuskaitomą daugybę kartų apsivijusi rankomis kaklą bučiavo mane į lūpas... Atidariusi vartus ji puolė prie sunkių ąžuolinių durų. Iš nekantrumo ji taip nenustygo vietoje, kad niekaip negalėjau raktinėje surasti tinkamo rakto. Džiaugsmingi jos šūksniai tebeskamba ausyse. Regiu, kaip ji ištiesusi rankas, tarytum balerina šokio svaigulyje, pašėlusiai sukasi vidury svetainės. Norėdamas ją suturėti stipriai apkabinau per liemenį. Jos žvilgsnis užliejo mane dėkingumu. Trykštanti laimė mane apsvaigino. Čia pat, didžiuliame tuščiame kambaryje, ant plikų grindų patiesiau apsiaustą ir mudu aistringai mylėjomės, tarsi du jaunuoliai, nekantrūs ir išsigandę pirmojo jausmų proveržio...

Turėtų būti vienuolikta valanda, gal kiek mažiau. Aplinkui nė gyvos dvasios. Mano sėkmės gatvė miega kaip užmušta, blausiai šviečia vieniši gatvės žibintai. Apleistas namas, sakytum, netekęs sielos, panašus į vaiduoklių buveinę. Lyg voratinklis namą gaubia tamsūs šešėliai. Galima pamanyti, kad jame seniausiai niekas negyvena. Pamiršau uždaryti langines, todėl keli langai iškulti. Sode ant nusiaubtų gėlynų plaikstosi popiergaliai. Kai anądien su Kim sprukome, pamiršome užsklęsti vartus, todėl piktavaliai landūnai juos paliko atlapotus. Dabar kapų tyloje jie tylutėliai girgždena, lyg prislopinta prakeiktojo rauda. Geležiniu strypu išmalė spyną — kitaip ir nepavadinsi. Išlaužė vyrius, sulankstė varpelį. Kerštaujanti minia paniekinamais užrašais nuterliojo sienas, nuklijavo laikraščių iškarpomis, o jos plaka lyg sparnais vidury piktų žodžių. Ko tik čia nepridarė man nesant...

Pašto dėžutėje yra laiškų. Mano dėmesį patraukia vokelis tarp sąskaitų. Siuntėjas adreso neužrašė, tėra tik pašto ženklas ir antspaudas. Išsiųstas iš Betliejaus. Atpažįstu Sihem rašyseną. Vos iš krūtinės neiššoka širdis. Nubėgu į miegamąjį, uždegu šviesą ir atsisėdu prie naktinio stalelio, ant kurio stovi žmonos nuotrauka.

Ūmai suakmenėju.

Kodėl Betliejus?.. Kas šiame iš ano pasaulio atsiųstame laiške? Pirštai virpa, perdžiūvusioje gerklėje stringa Adomo obuolys. Akimirką sudvejoju, gal kitą kartą atplėšti laišką. Jaučiu, kad nepakelsiu dar vienos nelaimės, kurios po teroristinio išpuolio neatstoja nuo manęs nė per žingsnį. Jaučiuosi pažeidžiamas, nes viesulu praūžusios negandos iš pagrindų išklibino mano gyvenimą. Nepajėgsiu išgyventi dar vieno smūgio... Tačiau negaliu tverti ilgiau nė sekundės neatplėšęs laiško. Kaip styga įtemptas kiekvienas raumenėlis. Atrodo, tuoj tuoj plyš. Iki čirškimo įaudrinti nervai, regis, dar sekundė — ir sprogsiu.

Giliai įkvėpęs atplėšiu voką. Lengviau venas peiliu persipjauti negu atplėšti laišką. Nugara srūva dilgus prakaitas. Širdis plaka vis tankiau, smilkiniuose kala tvinksniai, pripildydami kambarį svaiginančio atgarsio.

Laiškas trumpas, be datos, be užrašo. Ant išplėšto mokyklinio sąsiuvinio lapo paskubomis brūkštelėtos vos kelios eilutės.

Skaitau:

Aminai, meile mano, kokia nauda iš laimės, jei nėra su kuo ja dalintis? Mano džiaugsmas užgęsta kaskart, kai tavasis neatsiliepia į manąjį. Tu norėjai vaikų. Aš norėjau būti gera motina. Nė vienas vaikas nėra saugus, jei jis neturi tėvynės... Atleisk man.

Sihem

Popieriaus lapas suvirpa ir išslysta iš rankų. Jaučiuosi sukrėstas, viskas sugriūva. Neatpažįstu moters, kurią vedžiau, kad mylėčiau džiaugsme ir varge, kol mirtis mus išskirs. Moters, kuri visus bendro gyvenimo metus gaubė mane švelnumu, kaip žėrintis brangakmenis puošė mano sumanymus ir švelniu buvimu pripildė mano sielą. Iš to, kas buvo, nieko neliko nei manyje, nei prisiminimuose. Visa, kas ją apibūdino, akimirksniu virto dulkėmis ir negrįžtamai pranyko. Nebesuprantu, kur pasidėjo visa tai, ką laikiau pačiu gražiausiu dalyku savo gyvenime. Jaučiuosi tarsi išmestas ant uolų ir garmantis į bedugnę. Trokšdamas paneigti purtau galvą, prieštaraujamai mosuoju rankomis, visa mano esybė šaukia „ne“... Aš tuoj atsibusiu... Bet juk nemiegu. Aš nesapnuoju. Laiškas guli prie kojų, jis tikras, bado akis apversdamas aukštyn kojom visa, kuo tikėjau, sudaužydamas į šipulius pačius tvirčiausius įsitikinimus. Viskas, kuo rėmiausi gyvenime, ūmai žlugo... Tai neteisinga... Nelaisvėje praleistos trys dienos tarsi filmas prasisuka sąmonėje. Užpuola kankinantis kapitono Mošės balsas, lyg iš po žemių atsklinda jo riksmas, galvoje įkyriai maišosi neaiškūs vaizdai. Kartkartėmis šviesos blyksniai išplėšia aiškesnį vaizdą: regiu prie išėjimo laukiantį Navedą, regiu Kim, vedančią gatve mane sumuštą, užpuolikus, trokštančius mane nulinčiuoti savo paties sode... Susiimu galvą rankomis ir nugrimztu į slogų begalinį liūdesį.

Sihem, meile mano, ko tu čia prisigalvojai?

Tariamės viską žiną. Nustojame budrumo ir gyvename, tarytum viskas klotųsi kuo puikiausiai. Laikui bėgant svarbiems dalykams nebeskiriame deramo dėmesio. Pasikliaujame savimi. O ko daugiau norėti? Gyvenimas malonus, šypsosi laimė... Mylime ir esame mylimi. Pinigai leidžia įgyvendinti svajones. Maudomės palaimoje, laimė liejasi per kraštus... Staiga vieną dieną viskas apsiverčia aukštyn kojom, ir pasliki gulėdami suvokiam, kad visas gyvenimas su pakilimais ir nuosmukiais, su vargais ir džiaugsmais, viltingais pažadais ir praradimais tesilaiko ant vos įžiūrimo plaukelio, ant tokio pat netvirto kaip voratinklio gijos. Pasidarome įtarūs, menkiausias šnaresys kelia nerimą, nebenorime tikėti tuo, ką matome. Trokštame tik užmerkti akis ir apie nieką negalvoti.

— Tu ir vėl pamiršai uždaryti duris! — prikaišiojamu tonu barasi Kim.

Ji stovi miegamojo tarpduryje ant krūtinės sukryžiavusi rankas. Neišgirdau, kaip įėjo.

— Kodėl išlėkei? Nevedąs ir Erza atėjo su tavim susitikti. Nejau net draugų nebenori matyti?

Jos veide sustingsta sutrikusi šypsena.

— Ko toks išbalęs kaip lavonas?

Tikriausiai atrodau visai išėjęs iš veido, nes ji puola prie manęs ir, sugriebusi už riešų, atsuka pažiūrėti, ar nesusipjausčiau venų.

— Nesusipjaustęs? O varge! Veide nė lašelio kraujo. Matei vaiduoklį, ar ką? Kas yra? Sakyk, netylėk, po galais. Prisirijai kokios bjaurasties, ar ne? Pažiūrėk man į akis, sakyk, ko prisirijai? Tu beprotis, Aminai, ar bent suvoki, ką darai! — šaukia ji dairydamasi aplinkui buteliuko nuodų ar migdomųjų pakuotės. — Negaliu nė minutės nuo tavęs atsitraukti...

Žiūriu, kaip ji atsiklaupia, dirsteli po lova, kažką grabalioja...

Pasikeitusiu, lyg nesavu balsu, pratariu:

— Kim... tai ji. Dieve mano! Kaip ji galėjo?

Kim judesiai sustingsta. Ji suklūsta. Atsitiesia. Nieko nesupranta.

— Apie ką tu kalbi?

Prie kojų pamato gulintį laišką, pakelia. Su kiekvienu perskaitytu žodžiu lėtai, vis aukščiau ir aukščiau, kyla jos antakiai.

— Viešpatie aukščiausias! — sudejuoja.

Ji įsmeigia į mane akis. Žiūri neišmanydama, kaip elgtis. Sutrikusi ištiesia rankas. Prisiglaudžiu prie jos krūtinės. Jaučiuosi apgailėtinai menkas ir antrą kartą per pastarąsias dienas, aš, kuris trisdešimt metų po senelio mirties neišliejau nė ašarėlės, žliumbiu tarsi tuntas mažvaikių.

Kim pasiliko prie manęs iki ryto. Atsibudęs pamačiau ją susirangiusią fotelyje prie lovos. Turbūt netekusi jėgų užmigo ten, kur sėdėjo. Miegas mus įveikė nelauktai. Nežinau, kuris iš mudviejų užsnūdo pirmas. Aš miegojau nenusiavęs batų, su iki kaklo užsegtu švarku. Stebėtina, bet atrodė, kad smarki audra jau praūžė. Sihem nuotrauka ant naktinio stalelio nebekėlė jokių jausmų. Šypsena atrodė išsisėmusi, žvilgsnis bespalvis. Sielvartas mane palaužė, bet visiškai nepribaigė...

Čiauškesys už lango trikdo rytmečio tylą. Viskas baigta, tariau sau. Ne tik už lango, bet ir mano širdy aušo rytas.

Kim nuveža mane pas savo senelį, gyvenantį name ant jūros kranto. Senasis Jehuda nežino, kas man nutiko. Tuo geriau.

Trokštu, kad į mane žvelgtų taip, kaip anksčiau. Nebenoriu staiga stojusią tylą suvokti kaip nesmagumą, o šypseną kaip užuojautą. Visą kelią mudu su Kim vengiame užsiminti apie laišką. Bijodami nejučia prasitarti, mes visai nekalbame. Kim su juodais akiniais nuo saulės sėdi prie nisano vairo. Vėjyje plazda plaukai. Akis įsmeigus tiesiai prieš save ji tvirtai spaudžia vairą. Aš tyrinėju sutvarstytą riešą ir stengiuosi visą dėmesį sutelkti į variklio burzgimą.

Senasis Jehuda mus sutinka su įprastu svetingumu. Jis našlauja dvidešimtus metus, vaikai turi savus gyvenimus ir gyvena atskirai. Senukas sudžiūvęs, skruostikauliai išsišovę, sunykusiame veide apsiblaususios akys. Jis pamažėl taisosi po prostatos vėžio, graužusio jį kelis mėnesius. Mėgsta, kai jį kas aplanko. Visas tiesiog atgyja. Vienui vienas lyg atsiskyrėlis jis stumia dienas namuose, kuriuos pats savo rankom pasistatė, apsuptas gausios knygų ir nuotraukų draugijos, pasakojančios žydų genocido baisumus. O kai giminė ar draugas praveria namų duris, nuritina akmenį įleisdamas šviesos į savo vienatvės tamsumas.

Visi trys pietaujame restorane ant jūros kranto. Diena puiki. Neskaitant praskydusio debesėlio, danguje karaliauja tik saulė. Kelios šeimos paplūdimyje lepinasi atokaitoje. Vieni užkandžiauja, kiti braido po jūrą. Vaikai krykšdami lyg paukščiai gainioja vienas kitą...

— Kodėl neatsivežei Sihem? — prikišęs veidą paklausia senasis Jehuda.

Širdis apmirė.

Kim iš netikėtumo vos nepaspringsta alyvuoge. Ji būgštaudama tikėjosi, kad mums atėjus senolis pasiteiraus apie Sihem. Kadangi jis nieko neklausė, baimė buvo nuslūgusi. Regiu, kaip ji įsitempia, veidą išpila raudonis, sulaikiusi alsavimą laukia tarytum nusikaltėlis nuosprendžio, ką atsakysiu. Nusišluostau servetėle lūpas ir trumpam susimąstęs atsakau, kad Sihem negalėjo atvykti kartu. Senasis Jehuda linkteli ir toliau šaukštu maišo sriubą. Supratau, kad jis paklausė šiaip sau, tikriausiai, kad nutrauktų nejaukią tylą, kuri mus laikė taip toli vienas nuo kito.

Po pietų senasis Jehuda nueina namo nusnūsti pokaičio, o mudu su Kim — į paplūdimį pasivaikščioti. Sudėję rankas už nugaros, paskendę mintyse mudu pirmyn atgal išvaikščiojome pajūrį. Kelis kartus smarki banga netikėtai atsiritusi iki mūsų palaižė kulkšnis ir nusirito atgal.

Nuvargę, bet podraug ir pagyvėję, užlipame ant kopos viršūnės pasigrožėti saulėlydžiu. Vakaras paslepia mus nuo pasaulio sumaišties. Mudviem abiem išeina į naudą.

Jehuda ateina mūsų ieškoti. Vakarieniaujame verandoje klausydamiesi dūžtančių į uolas bangų šniokštimo. Kaskart, kai senasis Jehuda taisosi pasakoti apie šeimos tremtį, Kim ženklu jį nutraukia duodama suprasti, kad jis pažadėjo negadinti vakaro. Jis nutyla, sutinka laikytis duoto žodžio — negiedoti senų giesmelių apie kadaise patirtus vargus ir, nusiminęs, kad niekas nenori klausyti jo atsiminimų, pasimuisto kėdėje.

Kim pasiūlo miegoti sudedamoje lovelėje viršutiniame kambaryje, o pati pasitiesia ant grindų poroloninį čiužinį. Anksti užgesiname šviesas.

Visą naktį mąsčiau ir mėginau suvokti, kas privertė Sihem šitaip pasielgti. Kada ji pradėjo slapukauti? Kaip aš galėjau nepastebėti?.. Tikriausiai ji stengėsi įspėti, siuntė pavojaus signalus, kalbėjo užuominomis, kurių prasmės aš nesupratau. Ko aš nesupratau? Tiesa, pastaruoju metu jos akys nebespindėjo kaip kadaise. Juokėsi retai, bet ar tai galima laikyti ženklu, kurį man reikėjo iššifruoti. Ar tai reikėjo suprasti kaip pagalbos meldžiančią ranką, kurią reikėjo sugriebti ir stipriai laikyti, kad jos neišplėštų ir nenusineštų nelaimė? Tai labai nežymus ženklas tam, kuris iš visų jėgų stengėsi, kad kiekvienas bučinys teiktų džiaugsmą, o kiekvienas apsikabinimas būtų kupinas palaimos. Iki panagių perkratau atmintį ieškodamas bent smulkmenėlės, kuri atsakytų į mano klausimą... nerandu nieko panašaus. Mudu su Sihem mylėjome vienas kitą tobula meile. Nė viena netyra gaida neiškreipė mūsų meilės giesmės. Mes nekalbėjome, o bylojome, kaip kad byloja laimingų pasakų apie meilę pasakotojas. Net išsiveržusią iš jos lūpų dejonę būčiau palaikęs daina, nes negalėjau nė įsivaizduoti, kad ji nesidalina mano džiaugsmu, nes ji buvo mano laimės įsikūnijimas. Tik kartelį ji užsiminė apie mirtį. Tai buvo Šveicarijoje prie ežero. Sutemose paskendęs dangus tuokart atrodė lyg dailininko nutapytas paveikslas. „Nė vienos minutės negalėčiau gyventi ilgiau už tave“, — prisipažino ji. „Tu man atstoji visą pasaulį. Kai tavęs nematau, atrodo, numirsiu.“ Tą vakarą ji vilkėjo balta suknele. Sihem visa švytėjo. Restorano terasoje prie gretimų stalelių sėdintys vyrai ryte rijo ją akimis. Net ežeras, atrodė, gėrisi jos skaistumu, kad galėtų sugerti vakaro grožį... Ne, tuokart aš neišgirdau jokio pavojaus signalo. Tąsyk ji buvo laiminga. Įdėmiai stebėjo ežero paviršių, švelniai šiaušiamą vėjo dvelksmo. Ji buvo pati gražiausia likimo dovana.

Senasis Jehuda pakirdo pirmas. Girdžiu, kaip jis ruošia kavą. Nusimetu antklodę, užsitempiu kelnes, apsiaunu batais, peržengiu Kim, susirangiusią kaip šuo prie mano lovos ant čiužinio, su apsivijusiu aplink blauzdas apklotu.

Už lango naktis ruošiasi palikti žemę.

Nulipu į pirmą aukštą, virtuvėje palabinu Jehudą, laikantį rankose garuojantį puodelį.

— Labas rytas, Aminai... Ant viryklės yra kavos.

— Kiek vėliau, — atsakau. — Iš pradžių eisiu pažiūrėti saulėtekio.

— Puiki mintis.

Strimgalviais nubėgu takeliu iki pajūrio, atsisėdu ant uolos ir įsmeigiu akis į švytinčią danguje mažytę, tamsumas ardančią properšą. Vėjas landžioja po marškiniais, kedena plaukus. Rankomis apglėbiu kojas, atsargiai padedu ant kelių smakrą ir nenuleidžiu akių nuo spindinčios prarėžos, kuri lėtai tarytum uždangą atveria horizontą.

— Leisk, tegul jūros šniokštimas pašalina širdies nerimą, — užklumpa mane senasis Jehuda ir nieko neklausęs įsitaiso greta. — Tai pats geriausias būdas apvalyti savo vidų...

Jis pasiklauso, kaip uolų išgraužose garma bangos ir nusišluostęs rankogaliu nosį prabyla:

— Kuo dažniau reikia žiūrėti į jūrą. Ji — veidrodis, kuris niekada nemeluoja. Tik žvelgdamas į jūrą išmokau nebesigręžioti į praeitį. Anksčiau vis žvilgčiodavau per petį, atgydavo senos nuoskaudos ir praeities šmėklos. Tai kliudė skonėtis gyvenimu, ar supranti? Perniek nueidavo kiekviena proga pakilti iš pelenų...

Iškapsto akmenuką, išsiblaškęs pakilnoja rankoje.

Priduria virpančiu balsu:

— Amželiui einant į pabaigą, būtent dėl jūros nusprendžiau nugyventi paskutines dienas savo namuose... Kas veidu į jūrą, tas nugara į pasaulio rūpesčius. Jūroje randame paguodą.

Sviesdamas akmenėlį į bangas jis ranka nubrėžia ore lanką.

— Didesnę sąmoningo gyvenimo dalį nugyvenau lakstydamas paskui senų laikų žaizdas, — pasakoja jis toliau. — Nieko nebuvo svarbiau už iškilmingus minėjimus ir susibūrimus tų, kurie išgyveno koncentracijos stovyklas. Mąsčiau: jei iš mirties nagų ištrūkau gyvas, vadinasi, tam, kad neleisčiau atminčiai užgesti. Man terūpėjo tik paminkliniai akmenys ir laidotuvės. Būdavo, išgirstu, kad kažkur pasaulyje atidaroma paminklinė lenta, iškart šoku į lėktuvą, kad tik būčiau pirmose susirinkusiųjų gretose. Įsirašiau visas konferencijas apie žydų genocidą, skersai išilgai išmaišiau pasaulį pasakodamas, ką mūsų tauta iškentė koncentracijos stovyklose, kuriose buvo tik du pasirinkimai — dujų kamera arba krematoriumo krosnis... Bet aš pats nedaug ką patyriau per holokaustą. Tuomet man buvo ketveri. Kartais susimąstau, ar tik nebus taip, kad kai kurie įvykiai skaudžiai įsirėžė atmintin tada, kai po karo tamsiose salėse žiūrėdavau dokumentinius filmus apie nacių žiaurumą.

Po ilgos pauzės, per kurią grūmėsi su jausmų antplūdžiu, jis kalba toliau:

— Aš gimiau laimei. Apvaizda mane dosniai apdovanojo. Buvau sveikas kūnu ir protu. Mano šeima gyveno pasiturinčiai. Tėvas dirbo gydytoju žymiausioje Berlyno ligoninėje. Motina universitete dėstė meno istoriją. Gyvenome puikiuose namuose prabangiame kvartale. Su dideliu kaip miškas sodu. Laikėme tarnus, kurie rūpestingai tūpčiojo apie mane, jauniausią sūnų šešių vaikų brolijoje. Ne viskas buvo dažyta rožinėmis spalvomis, matėme, kas dedasi mieste. Praeiviai gatvėse laidydavo užgaulias replikas. Bet namai mums buvo užuovėja, mūsų laimės centras...

Paskui vieną rytą buvome priversti palikti saugų prieglobstį ir prisidėti prie nesibaigiančios virtinės sutrikusių, iš namų išvarytų žmonių, kuriuos atidavė Kristalnacht (krištolinės nakties) demonams. Yrą naktų, kurios niekada nesibaigia, rytas taip ir neišaušta. Toji 1938-ųjų naktis yra visų juodžiausia. Niekada nepamiršiu mirtinos tylos, kuri gaubė sielvarto palaužtus žmones su tuščiais žvilgsniai ir žeminančia geltona žvaigžde, prisiūta ant drabužių.

— Geltona žvaigždė atsirado tik 1941-ųjų rugsėjį.

— Žinau. Tačiau negaliu jos pamiršti. Jos pilna visur. Ji įaugusi į atsiminimus, ji lyg užkratas užnuodijusi visas mano atminties kerteles. Kartais man atrodo, kad gimiau su ja... Buvau mažas kaip žirnis, o, regis, žiūrėjau kiaurai viršum suaugusiųjų galvų, bet nemačiau jokios prošvaistės. Ir rytas buvo ypatingas, kokių veik nepasitaiko. Iš visų pusių mus supo gęstančios nakties pilkuma, o tirštos miglos užkirto kelią atgal. Tuo keliu negrįžtama. Kaip dabar prisimenu kiekvieną virptelėjimą užgesusiame veide, tragedijos atbukintus veidus, pažliugusius lapus, dvokiančius kaip dvėsena. Kai šautuvo buožės smūgis pargriaudavo nusigalavusį pasmerktąjį, nieko nesuprasdamas klausiamai pakeldavau akis į tėvą. Tas pakedendavo palaukus ir sušnabždėdavo: „Nieko. Viskas susitvarkys...“ Patikėk, net dabar, kai pasakoju, ant pakaušio jaučiu jo ranką Pagaugai eina per nugarą...

— Sabba, — nutraukia jį ateinanti prie mūsų prisijungti Kim.

Senukas pakelia aukštyn rankas — kaip neklaužada vaikas, užtiktas pirštu kabinantis uogienę.

— Atleiskite. Tai pranoksta mano jėgas. Bergždžios pastangos duoti priesaiką nebedraskyti senų žaizdų. Kaskart kalu sau į galvą nieko nepasakoti, bet tik praveriu burną... et, nieko negaliu padaryti.

— Vertėtų dažniau pasėdėti prie jūros, brangusis sabba, — švelniai masažuodama sprandą pataria Kim.

Senasis Jehuda susimąsto. Tarsi pirmą kartą girdėtų anūkės žodžius. Akys pritvinksta tolimų tragiškų atsiminimų liūdesio. Keletą akimirkų, regis, nesuvokia, kur jis yra, dabartyje ar praeityje, matyti, kad jam sunku susigaudyti, bet anūkės rankos, glostančios sprandą, padeda atgauti nuovoką.

— Tu teisi, Kim. Aš per daug pasakoju...

Mažumėlę patylėjęs jis priduria virpančiu balsu:

— Niekada nesuprasiu, kodėl išsigelbėjusieji iš mirties jaučia pareigą įtikinti kitus, kad jie turi daugiau kuo skųstis už tuos, kurie žuvo.

Jo žvilgsnis perbėga paplūdimio smėliu, įsminga į bangas ir nuklysta į jūros tolius. Lėtai uždeda permatomą ranką ant anūkės rankos.

Visi trys, kiekvienas paskendęs savo tyloje, žiūrime į horizontą, kurį šimtais spalvų nudažo suliepsnojusi pašvaistė ir manome, kad auštanti diena, kaip ir, beje, visos kitos, neatneš šviesos į žmonių širdis.

7

Kim pagaliau iš ligoninės kiemo atgabeno mano mašiną. Paskutinėmis žiniomis, tenai esu persona non grata. Ilanui Rosui pavyko nuteikti prieš mane didesnę dalį ligoninės personalo. Peticijoje prieš mano sugrįžimą į darbą kai kas net pareiškė norą visai atimti iš manęs Izraelio pilietybę.

Ilano Roso elgesys nenustebino. Prieš dešimt metų per pasalos operaciją Libano pietuose jis neteko jaunesniojo brolio, tarnavusio seržantu pasienio dalinyje. Iki šiol jis nesusitaikė su brolio žūtimi. Nors dažnai tekdavo būti kartu, jis niekada nepamiršdavo, kas aš toks, kokia mano kilmė. Nors esu kompetentingas chirurgas, lengvai bendrauju su žmonėmis, sutariu su kolegomis, turiu draugų miestelėnų, jo akimis žiūrint, aš pirmiausia esu svetimtautis arabo išpera, o antra — potencialus priešas. Iš pradžių įtariau, kad jis įsitraukęs į rasistinį judėjimą, bet klydau. Jis paprasčiausiai pavydėjo man sėkmės. Elgiausi su juo draugiškai. Bet jo požiūris į mane nė kiek nepakito. Kai už atliktą darbą pelnydavau pagarbą, pavydas užtemdydavo jam protą. Anot jo, mane tyčia vainikuoja pergalės laurais, kad galėtų sekti pasakas apie sėkmingą palestiniečių integraciją, o aš esu tinkamiausias jos pavyzdys. Hakirijos savižudiškas teroristinis išpuolis patvirtino jo požiūrį į arabus ir pažadino seną neapykantą ir nuoskaudas.

— Še tai tau, kalbiesi pats su savimi, — užklumpa mane Kim balsas.

Mane ji pribloškia trykštančiu gaivumu. Iki juosmens banguojantys plaukai, didelės juodu pieštuku dailiai paryškintos akys — pasakų fėja, išnirusi iš jaunystės šaltinio. Ji dėvi baltas nepriekaištingo sukirpimo kelnes ir lengvučius glotniai prigludusius marškinėlius, paryškinančius gundančiai iškilusią krūtinę. Pailsėjusiame veide spinduliuoja šypsena. Atrodo, tik dabar pastebėjau ją po aibės kartu praleistų karštligiškų dienų ir naktų. Dar vakar ji tebuvo šešėlis, lydintis mane klejonėse. Nepajėgiu net prisiminti, kuo ji vilkėjo, ar buvo pasidažiusi, ar buvo palaidais, ar supintais į kasą plaukais.

— Kim, aš niekada nesu vienas.

Ji pastumia arčiau manęs kėdę ir apžergusi atsisėda. Mane svaigina jos kvepalų aromatas. Regiu beveik perregimas jos rankas, pabalusiais krumpliais spaudžiančias kėdės atlošą. Kai ji klausia, jos lūpos neryžtingai suvirpa:

— Nagi, prisipažink, apie ką kalbėjai?

— Aš tiesiog mąsčiau garsiai.

Ramus mano balsas įkvepia jai drąsos. Ji persisveria per kėdės atlošą, prikiša veidą prie manojo ir mįslingai lyg paslapties bendrininkė sukužda:

— Kad ir kas būtų, atrodei malonioje draugijoje. Tu gražus, kai liūdi.

— Veikiausiai, tai buvo mano tėvas. Pastaruoju metu dažnai apie jį mąstau.

Jos rankos padrąsinamai spusteli manąsias. Mūsų akys akimirką susitinka, bet baugščiai nusukame žvilgsnius, bijodami atskleisti akyse blykstelėjusį jaudulį.

— Kaip riešas? — skubriai, tarytum nuvydama staiga kilusį sumišimą, paklausia ji.

— Trukdo miegoti. Delne tarsi žvyro prilindę, pirštai tirpsta per sąnarius.

Pirštų galiukais Kim perbraukia per tvarstį, kuriuo storai apvyniota ranka, ir švelniai pajudina pirštus.

— Mano galva, reikia nuvažiuoti į polikliniką ir išsiaiškinti. Visko gali būti, kad pirmoji rentgeno nuotrauka buvo prasta. Gal tau ranka lūžo.

— Šįryt mėginau vairuoti. Negalėjau nulaikyti vairo.

— Kur ketinai važiuoti? — sunerimusi paklausė ji.

— Kur nors.

Suraukusi antakius ji atsistoja:

— Protingiausia būtų nuvažiuoti ir apžiūrėti riešą.

Savo mašina ji nuveža mane į polikliniką. Visą kelią neprataria nė žodelio: matyt, suka galvą spėliodama, kur šįryt buvau susiruošęs važiuoti. O gal svarsto, ar tik manęs nedusina jos begalinė globa. Degu noru spustelėti jos ranką, parodyti, koks aš dėkingas už tas prie manęs praleistas dienas, tačiau trūksta drąsos, nesiryžtu pakelti rankos. Bijau, kad išeis negrabiai, nerasiu tinkamų žodžių, kad nevėkšliškai sugadinsiu gerus ketinimus. Regis, prarandu pasitikėjimą savimi.

Apkūni seselė paima mane savo žinion. Iš pirmo žvilgsnio jai užkliūva liesas mano veidas. Garsiai įsakmiu tonu pataria pagerinti mitybą, valgyti daugiau keptos mėsos ir daržovių, o tylutėliai į ausį man pašnibžda, jog atrodau perkaręs it koks bado streikininkas. Gydytojas ištyrinėja pirmąją rentgeno nuotrauką, jo nuomone, ji pakankamai aiški. Jis ilgai spyriojasi nenorėdamas daryti antros nuotraukos, kol galop nusileidžia. Naujas rentgeno tyrimas patvirtina pirmąją diagnozę — kaulas nelūžęs, neskilęs, tik dviejose vietose smarkiai sumušta ranka: stipriai sužalotas smilius ir kiek silpniau riešas. Išrašo tepalo, vaistų nuo uždegimo, migdomųjų, kad galėčiau išsimiegoti, ir vėl perduoda mane seselei.

Prie išėjimo pastebiu Navedą Roneną. Jis lūkuriuoja mašinoje prie poliklinikos priimamojo, sėdi iškišęs koją pro atdaras mašinos dureles, rankas sunėręs už galvos, kantriai tyrinėja aikštelės žibintą.

— Jis seka mane, ar ką? — nusistebiu jį čia išvydęs.

— Nekalbėk kvailysčių, — subara Kim. — Jis paskambino man į mobilųjį, klausė, kaip tu laikaisi. Tai aš pakviečiau jį susitikti.

Suvokiu, kaip storžieviškai išsišokau, tačiau neatsiprašau.

— Aminai, neleisk, kad sielvartas užgožtų padorumą.

— Nesuprantu, apie ką kalbi, — nesiliauju niršti.

— Kam nuo to geriau, jei būsi grubus? — paklausia Kim, nenuleisdama nuo manęs palaikančio žvilgsnio.

Navedas išlipa iš mašinos. Jis vilki nacionalinės futbolo ekipos spalvomis išmargintus marškinėlius, avi naujus sportbačius, ant galvos kepurėlė su nusuktu atgal snapeliu. Nudribęs didžiulis riebus pilvas bemaž siekia kelius. Atrodo graudžiai juokingas. Nesibaigiančios treniruotės ir formos palaikymo užsiėmimai, kuriuos jis pareigingai lanko su fanatišku užsidegimu, nepadeda kovoti su vis labiau varginančiu nutukimu. Dėl antsvorio pasidarė irzlus ir nerangus kaip meška. Tatai Navedui atsipyko, nes darėsi vis sunkiau vaikščioti, labiau krito į akis trumpesnė koja, o krypuojanti eisena kėlė šypsenėlę ir kenkė policijos viršininko autoritetui.

— Bėgiojau netoliese, — paskubom ištarė, tarsi norėdamas pasiteisinti.

— Bėgioti niekur neuždrausta, — atšoviau.

Suvokiu, kad pasielgiau įžūliai, jog šiurkštus tonas čia visai netinka, tačiau, keista, nesukirbėjo nė menkiausias noras atitaisyti klaidą. Sakyčiau, kad net pajutau savotišką pasitenkinimą, niūrų kaip mano širdį gaubiantis šešėlis.

Kim vogčiomis žnybteli man į ranką. Judesys nepraslysta pro Navedo akis.

— Gerai, — suurzgia jis nusivylęs, — jei trukdau...

— Ką čia išsigalvoji? — suskatau jį nutverti.

Jis perlieja mane aštriu žvilgsniu, nuo kurio suvirpa mano veido raumenys. Mestas klausimas smarkiau nei šiurkštus tonas užgauna jo savimeilę. Jis sugrįžta, išdidžiai atsistoja priešais ir prikausto mane skvarbiu žvilgsniu.

— Aminai, ar tai aš išsigalvoju? — iškošia pro dantis netverdamas pykčiu. — Ar aš tavęs vengiu, ar tu, suuodęs, kad esu netoliese, dedi į kojas? Sakyk, kas ne taip? Ar aš kuo prasikaltau pats to nežinodamas, ar tau pasimaišė protas?

— Viskas ne taip. Man tikrai džiugu tave matyti...

Jis primerkia akis.

— Keista, akys sako ką kita.

— Ir vis dėlto tai tiesa.

— Siūlau išlenkti po stiklą, — pakiša mintį Kim. — Aš statau. O tu, Navedai, išrink gerą vietelę.

Navedas nusileidžia, mėgina nuryti nuoskaudą. Jis kelis kartus giliai įkvepia, svarstydamas žiūri per petį, galop pasiūlo eiti Pas Zioną. Tai ramus bariukas netoli poliklinikos, visame kvartale nerasi gardesnių užkandėlių.

Kim važiuoja paskui Navedo mašiną, aš tuo tarpu mėginu suvokti, kas mane skatina piktai puldinėti Navedą, kuris manęs neišdavė, kai kiti mynė su purvais. Gal jo pareigos, policininko ženklelis? Tačiau policijos pareigūnui reikia turėti daug drąsos norint palaikyti draugystę su teroristų savižudės vyru... Vieną po kitos kuriu ir griaunu įvairiausias teorijas stengdamasis, kad manęs neužvaldytų pagiežingos mintys, galinčios visai sujaukti jausmus ir dar giliau užsklęsti mane kiaute. Keista, bet kuo labiau stengiuosi suvaldyti besiveržiantį pyktį, tuo labiau kyla nesuvaldomas troškimas elgtis atžariai. Priešiškas elgesys atrodo teisėtas. O gal akiplėšiškumas kyla iš noro palaikyti Sihem pusę? Jeigu taip, tada kuo aš pavirtau? Ką trokštu įrodyti, ką geidžiu pateisinti? Galop, ką mes žinome, kas teisinga, o kas ne? Ar tikrai teisinga yra tik tai, kas mums patinka, o neteisinga tai, kas mums nepatinka? Ar jaučiamės teisūs, ar prasikaltę — mums vienodai sunku atskirti pelus nuo grūdų. Ir šitaip nuo amžių. Vargas grūdina žmogų, o perteklius lepina... Neramios mintys, klaidinamos liguistos mano būklės, atveda į aklavietę. Jos minta mano nuosilpiu, piktnaudžiauja sielvartu. Nors ir jaučiu slogių minčių griaunamąją jėgą, tačiau leidžiu joms veikti. Nieko nedarau, kad jas nuvyčiau, ir lyg lengvatikis sargas pasiduodu snauduliui. Ašaros kiek nuskaidrino sielvartą, bet apmaudas niekur nedingo, jis nusėdo širdyje, ištvinko tarsi votis. Pagieža tūno širdies gilumoje, tarsi jūros gelmių pabaisa lindynėje, tykodama palankaus momento ištrūkti ir apspjaudyti visus tulžimi. Kim mano tą patį. Ji supranta, kad trokštu išguiti viduje besiblaškančią išpampusią pabaisą. Jog agresyvumas tėra patirtos šiurkščios prievartos padarinys. Lašas po lašo manyje kaupiasi pagieža, esu lyg parako statinė, kuri dar truputis ir sprogs su didžiule jėga. Kim akylai stebi mane, seka kiekvieną žingsnį, sėdi kaip ant adatų, pasiruošusi užbėgti už akių gresiančiam išpuoliui. Įtartinas mano elgesys pasėja jos širdyje abejonę, palaužia pasitikėjimą manimi.

Įsitaisome skvere, akmens plokštėmis grįstoje kavinės terasoje. Šen ir ten sėdi keli lankytojai: vieni mieloje draugijoje, kiti vienumoje mąsliai tyrinėja taurę ar puodelį su kava. Padavėjas — tvirtas žaliūkas su išsitaršiusių plaukų kupeta ir vešlia lyg vikingo barzda, kuri sumišusi su plaukais slepia visą jo veidą. Šviesūs tarsi rugių pėdas plaukai, iki pečių apžėlusios rankos. Jis taip tvirtai sudėtas, kad net jūreiviški marškiniai, atrodo, tuoj sprogs per siūles. Draugiškai pasveikina Navedą, matyt, jiedu pažįstami, priima užsakymą ir pradingsta.

— Nuo kada pradėjai rūkyti? — klausia Navedas, matydamas mane, traukiantį cigarečių pakelį.

— Nuo tada, kai gyvenimas dūmais išėjo.

Toks atkirtis Kim atima žadą, ji sugniaužia kumščius. Navedas ramiai dirsteli į ją. Patempia lūpą. Nutvilko nuojauta, kad jis vos tvardosi manęs neišplūdęs, bet atsilošia kėdėje ir suneria ant pilvo rankas.

Padavėjas grįžta su padėklu: alų su putele pastato priešais Navedą, priešais Kim — pomidorų sultis, o man padeda puodelį kavos. Padavėjas meta linksmą sąmojį policijos viršininko pusėn ir pasišalina. Kim pirmoji priglaudžia stiklinę prie lūpų ir vienu mauku nugeria kelis gurkšnius. Atrodo nusivylusi, tyli, vos tvardosi, kad nepratrūktų rėkti man į veidą.

— Kai gyvuoja Margareta? — paklausiu.

Navedas ne iš karto atsako. Iš atsargumo delsia, nugeria gurkšnelį alaus prieš ryždamasis praverti burną.

— Ačiū gerai.

— O vaikai?

— Tu juk juos pažįsti: kartais sutaria, kartais pešasi.

— Tebeketini ištekinti Editą už to mechaniko?

— Tai ji nori už jo tekėti.

— Kaip manai, ar jis gera partija?

— Kai tatai nutinka, galvok negalvojęs, nieko nepadės, telieka tik melstis.

Pritariamai linkteliu galvą.

— Tu teisus. Vedybos visada buvo ir bus loterija. Nei apsidrausi, nei apskaičiuosi, nei apsisaugosi. Vedybos vadovaujasi kita logika.

Navedas įsitikina, kad lioviausi ieškoti priekabių. Jis šiek tiek atsipalaiduoja, skonėdamasis gurkšteli alaus, sučepsi lūpomis ir įbeda į mane gilų žvilgsnį:

— Kaip ranka?

— Smarkiai sumušta, bet kaulas nelūžo.

Kim išsitraukia cigaretę iš mano pakelio. Paduodu žiebtuvėlį. Ji godžiai užsitraukia ir atsitiesusi išpučia dūmų kamuolį pro šnerves.

— Kaip vyksta tyrimas? — paklausiu be užuolankų.

Kim užsiryja įstrigusiu gurkšniu.

Navedas pajutęs gresiantį pavojų ilgai žiūri į mane:

— Aminai, nenoriu su tavimi pyktis.

— Nė neketinu vaidytis. Aš turiu teisę žinoti.

— Ką nori sužinoti? Juk tu nepripažįsti to, kas akivaizdu.

— Dabar viskas kitaip. Aš žinau, kad tai ji.

Kim atidžiai stebi mane primerkusi vieną akį nuo dūmų. Prie skruosto smilksta cigaretė, ji nesupranta, kur aš suku.

Navedas atsargiai pastumia toliau nuo savęs bokalą, kad galėtų nekliudomai mane matyti.

— Ką nori tuo pasakyti?

— Tai ji susisprogdino restorane.

— Kada sužinojai?

— Čia kas, Navedai, apklausa?

— Visai ne.

— Tada malonėk pasakyti, kaip vyksta tyrimas.

— Niekaip. Mirties taške. Nė kiek nepasistūmėjome į priekį.

— O senos laidos mersedesas?

— Mano uošvis turi tokį patį.

— Turėdami šitokias priemones ir galybę informatorių jūs neišsiaiškinote...

— Reikalo esmė ne priemonės ir informatoriai, Aminai, — pertraukia jis mane. — Kalbama apie nepriekaištingos reputacijos moterį. Ji taip sumėtė pėdas, kad net labiausiai prityrę mūsų sekliai, vos užtikę pėdsaką, atsimuša į akliną sieną. Tačiau vienas dalykas guodžia: tokiais atvejais dažniausiai pakanka išpešti vieną siūlą ir raizginys pradeda vyniotis... Gal tu žinai, už ko užsikabinti?

— Nemanau.

Navedas pasimuisto kėdėje, nerangiai pasiremia alkūnėmis ant stalo ir prisitraukia alaus bokalą, kurį prieš minutę pastūmė. Pirštu nubraukia bokalo šonu nuvarvėjusią putą. Terasoje įsiviešpatauja slegianti tyla.

— Gerai, kad žinai, kas susisprogdino. Tai jau žingsnis į priekį.

— O aš?

— Tu?

— Taip aš. Esu išteisintas, ar įtariamasis?

— Jei būtum įtariamasis, Aminai, nesriubčiotum čia sau kavos.

— Tai kodėl mane sumušė mano paties namuose?

— Su muštynėmis policija neturi nieko bendra. Kai kuriais atvejais pyktis, kaip ir vedybos, vadovaujasi kita logika. Turi teisę paduoti skundą. Tu nepadavei.

Sumaigęs nuorūką peleninėje prisidegu kitą cigaretę. Jos skonis ūmai pasidaro šlykštus.

— Navedai, tu, kuris regėjai visokio plauko atgailaujančių nusikaltėlių, girdėjai jų pamišėliškus prisipažinimus, sakyk, kas jiems šauna į galvą, kad jie apsijuosia sprogmenimis ir metasi į minią žmonių susisprogdinti?

Navedas gūžteli pečiais susirūpinęs:

— Kasnakt apie tai mąstau, bet nerandu atsakymo, o juo labiau prasmės.

— Bet tu kalbėjai su jais?

— Daugybę kartų.

— Kaip jie aiškina savo beprotybę?

— Jie neaiškina, jie aklai vykdo.

— Tu net negali įsivaizduoti, kaip mane kamuoja šis klausimas. Kodėl, kurių velnių, normalus, sveiko kūno ir proto žmogus leidžiasi užvaldomas nepaaiškinamo įgeidžio ar haliucinacijos ir patiki, kad dalyvauja dieviškoje misijoje, atsižada svajonių, troškimų ir atsiduoda siaubingai mirčiai. Juk tai didžiausia šių laikų barbarybė?

Jaučiu, kaip kiekvienas tariamas žodis dirgina Adomo obuolį, pykčio ašaros užtvindo akis. Kim po stalu nervingai judina kojas. Iš jos cigaretės teliko ore sustingę pelenai.

Navedas atsidūsta, ieško, bet neranda žodžių. Jis jaučia mano skausmą, atrodo, ir pats kenčia.

— Ką galiu tau pasakyti, Aminai? Manau, kad net užkietėję teroristai gerai nesuvokia, kas jiems nutiko. Taip gali atsitikti bet kuriam. Įsivaizduok, pasąmonėje įvyksta trumpas sujungimas ir pragaro mašina užsiveda. Tada klausimas „kas skatina šitaip elgtis“ nebėra svarbus. Pragaro mašina įtraukia akimirksniu, viens du, — spragteli pirštais. — Visa tai užklumpa netikėtai lyg perkūnas iš giedro dangaus, įsibrauna vidun tarsi kirminas. Į pasaulį pradedi žiūrėti kitomis akimis. Gyveni tik viena mintimi — pajudinti tą giliai viduje tūnančią neapykantos prisisiurbusią pabaisą, kuri minta kūnu ir protu, ir pažiūrėti, kas už jos slypi. Kelio atgal nebėra. Beje, niekas nebepriklauso nuo tavo valios. Manai, kad vadovaujiesi savo galva, bet tai netiesa. Tave užvaldo neviltis. Tau tas pats — ar gyventi, ar mirti. Galutinai atsižadi bet kokios progos atsistoti ant kojų. Pagrindo po kojomis nebėra. Gyveni nebe šiame pasaulyje. Šešėlių karalijoje lakioji paskui hurijas3 ir chimeras. Apie realų pasaulį nebenori nė girdėti. Nekantriai lauki momento, kada galėsi žengti paskutinį žingsnį. Telieka vienintelis kelias išlieti neapykantą, vienintelis būdas atgauti prarastą orumą ir suteikti gyvenimui prasmę — tai šlovinga didvyrio mirtis, o tai reiškia tapti legenda, pavirstant fejerverku mokykliniame autobuse ar pabūklo sviediniu, lekiančiu tiesiai į priešo tankus. Pokšt! O apdovanojimas už nuopelnus — paskelbimas kankiniu. Laidotuvių diena tampa iškilmingu momentu, kitų akyse esi išaukštintas ir pagerbtas. Visa kita, praeitis ar ateitis, tau neberūpi. Tau jie seniai nebeegzistuoja.

— Sihem buvo tokia laiminga, — priminiau jam.

— Mes visi taip manėme. Matyt, klydome.

Bare išbuvome iki vėlumos. Mažumėlę atkutau, kiek pravėdinau galvą, kurioje, sakytum, tvyrojo pelėsių tvaikas, nuodijantis mano mintis. Besišnekučiuojant atlėgo pyktis. Kelis kartus pajutau, kaip ašaros užplūsta akis, bet suturėjau jas, neleidau prasiveržti. Kaskart, kai sutrūkčiodavo mano balsas, Kim atjaučiamai uždėdavo ranką ant manosios. Navedas buvo kantrus. Jis kentė šiurkštų mano elgesį ir pažadėjo pranešti, kaip vyksta tyrimas. Išsiskyrėme susitaikę, dar labiau suartėję.

Kim parsivežė mane namo. Virtuvėje valgėme sumuštinius, svetainėje, traukdami cigaretę po cigaretės, šnekučiavomės apie šį bei tą, kol galiausiai kiekvienas nuėjome į savo kambarį. Netrukus Kim užsuko pasiteirauti, ar man ko netrūksta. Prieš užgesindama šviesą, prisikišusi prie pat veido, ji paklausė, kodėl aš nieko nepasakiau Navedui apie laišką.

Skėstelėjau rankomis ir ištariau:

— Nežinau.

8

Kim pranešė, kad ligoninės direkcija gavo daug laiškų iš buvusių mano pacientų ir jų artimųjų. Juose rašoma, kad aš esu tokia pat auka kaip ir tie, kurie žuvo restorane, susprogdintame mano žmonos. Ligoninė pasidalino į dvi stovyklas. Aprimus aistroms nemaža priešiškai nusiteikusio personalo dalis ėmė svarstyti, ar jų pasirašytos peticijos dėl mano pašalinimo yra pagrįstos. Susidarė kebli padėtis, todėl ligoninės vadovybė paskelbė negalinti priimti spendimo ir pavedė tai atlikti aukštesnei valdžiai.

Aš pats sprendimą priėmiau — nieku gyvu nebegrįšiu į ligoninę, nekelsiu kojos net daiktų pasiimti. Mane labai paveikė Ilano Roso sukurstytas sąmokslas. Aš nedemonstruoju savo religijos. Nuo universiteto laikų stengiuosi stropiai vykdyti piliečio pareigas. Gerai suvokdamas, kokie stereotipai vyrauja visuomenėje, negailėdamas jėgų stengiausi juos įveikti pasitelkdamas geriausias savo savybes ir kantriai nukęsdamas moksladraugių žydų pašaipas. Nuo pat jaunumės supratau, kad neužsėsiu dviejų kėdžių, todėl privalau pasirinkti poziciją. Tokia pozicija man tapo gydytojo kompetencija. Ji buvo paremta įsitikinimu, kad būdamas geras gydytojas ilgainiui pelnysiu pagarbą. Nemanau, kad bent kartą pažeidžiau principus, kurių laikiausi. Tie principai buvo mano Ariadnės siūlas, tačiau jis driekėsi skustuvo ašmenimis. Net menkiausia klaida galėjo būti pražūtinga arabui, kuris buvo savotiška balta varna universiteto aplinkoje, nes kilęs iš žemiausių sluoksnių leido sau tokią prabangą tapti geriausiu laidos studentu. Nelengva beduino sūnui prasimušti išpuikusioje visuomenėje. Jį nuolat gniuždo išankstinės nuostatos, jis nuo gimimo pasmerktas visur, kur tik žengia, it katorgininko grandines vilkti sukarikatūrintą savo įvaizdį. Į beduino sūnų žiūrima kaip į daiktą, jis laikomas pavojingu, jo orumas nuolat žeminamas. Pirmaisiais universiteto metais supratau, koks nežmoniškai sunkus kelias manęs laukia, kokias titaniškas pastangas reikės padėti, kad tapčiau visateisiu visuomenės nariu. Aukštojo mokslo diplomas dar nieko nereiškė. Man reikėjo įtikinti, įgyti pasitikėjimą, nesipriešinant nukęsti nuolatinį puolimą, apsišarvuoti kantrybe ir neparodyti savo silpnumo. Kartą nutvėriau save mąstantį, kad — noriu to, ar ne — aš atstovauju savo bendruomenei. Tam tikra prasme buvo būtina, kad mano asmeninė sėkmė pasitarnautų jos labui. Ne saviškiai man patikėjo tokią užduotį, pakako svetimųjų žvilgsnių, kad suvokčiau, kokia nedėkinga ir pavojinga užduotis manęs laukia. Augau vargingoje, tačiau garbingoje aplinkoje, kur duotas žodis ir sąžiningumas buvo du kertiniai bendruomenės akmenys. Mano senelis buvo genties galva. Jis turėjo žemės, bet stokojo plataus užmojo. Jis nesuprato, kad norint užtikrinti žemių perimamumą, reikia nuolat permąstyti savo įsitikinimus, o ne kietakaktiškai valdyti ir užsispyrusiai brukti nuomonę. Pasimirė jausdamasis apiplėštas, apstulbintas ir sukrėstas iki širdies gelmių. Mat mano tėvas atsisakė paveldėti alyvmedžių sodą. Valstiečio padėtis jo neviliojo, jis troško būti menininku, o pagal protėvių papročius reiškė — tinginiu ir atskalūnu. Gerai prisimenu nesibaigiančius kivirčus, laidavusius kaskart, kai senelis užtikdavo tėvą iš lentų susikaltoje pašiūrėje prie drobės tapantį, kai tuo metu kiti šeimos nariai — nuo jauno iki seno — liejo devintą prakaitą medelyne. Tėvas ramiausiai atsakydavo, kad gyvenime svarbu ne tik ravėti, genėti, laistyti ir nuimti derlių, bet lygiai taip pat svarbu tapyti, dainuoti ir rašyti, be to, dar ir — mokyti, tačiau pats svarbiausias pašaukimas yra gydyti. Tėvas labai troško, kad tapčiau gydytoju. Nedažnai sutiksi tėvus, kurie negailėdami savęs rūpinasi savo atžalomis. Buvau vienturtis sūnus. Jeigu tėvas nusprendė neturėti daugiau vaikų, vadinasi, tam, kad suteiktų man kuo daugiau galimybių. Jis sudėjo visas pastangas, kad gentis galėtų didžiuotis pirmuoju savo chirurgu. Kai grįžau mosuodamas daktaro diplomu, jis puolė man į glėbį kaip upelis į jūrą. Taip, būtent tą dieną, pirmą ir vienintelį kartą, regėjau ašaras ant jo skruostų. Jis mirė ligoninėje, it šventą šeimos relikviją glostydamas stetoskopą, kurį nešiojau tyčia, norėdamas jį pamaloninti.

Mano tėvas buvo geras žmogus. Jis viską priimdavo taip, kaip yra, nuolankiai ir be pagražinimų. Jis drąsiai priimdavo iššūkius, imdavo jautį už ragų ir neverkšlendavo, kai būdavo sunku sudurti galą su galu. Viską jis ištverdavo su nepaprastu nuolankumu. Jo įsitikinimu, nesėkmė yra ne pasaulio pabaiga, o kliūtis, kurią reikia įveikti ir, savaime suprantama, kad gali tekti pakentėti. Jo paprastumas ir sveikas protas teikė didžiulį džiaugsmą. Troškau būti toks kaip jis. O kaip aš gėrėjausi jo kuklumu ir santūrumu! Jam turiu būti dėkingas, kad augdamas nuo amžių nesantaikos varginamoje žemėje nežiūrėjau į pasaulį kaip į kautynių lauką. Patyriau, kad karas sukelia karą, represijos kursto represijas, todėl atsisakiau vienaip ar kitaip palaikyti kurią nors pusę. Netikėjau nesantaiką kurstančiomis pranašystėmis ir negalėjau įsivaizduoti, kad Dievas ragina sukilti tautą prieš tautą, o tikėjimą paversti beprasmiu ir nuožmiu karu. Nuo tada kaip ugnies vengiau visa ko, kas gali pareikalauti iš manęs bent lašelio kraujo sielai nuskaistinti. Netikėjau nei ašarų pakalne, nei šešėlių pasauliu. Aplinkui esama kitokių vietų, labiau viliojančių ir ne tokių beprotiškų. Mano tėvas sakydavo: „Tas, kuris sakys, kad yra pasaulyje muzika, didingesnė už dvasią, pripildančią tavo širdį gyvybės, yra melagis. Jis siekia atimti tai, kas tavyje geriausia: laimę džiaugtis kiekviena gyvenimo akimirka. Vadovaukis mintimi, kad reikia vengti to, kuris sėja tavo širdyje neapykantą, ir patirsi pusę laimės. Teliks ištiesti ranką ir nusiraškyti. Atsimink štai ką: nėra nieko, visiškai nieko, svarbiau už tavo gyvenimą... O tavo gyvenimas nėra svarbesnis už kitų.“

Nepamiršau nė vieno jo žodžio.

Net susikūriau iš jų pagrindinį gyvenimo šūkį. Įsitikinęs, jei žmonės šitaip mąstytų, jie ateitų į protą.

Nesmarkus apsižodžiavimas su Navedu išėjo į naudą. Jis įkvėpė pasitikėjimo savimi. Nors galvoje ir sukosi neaiškios mintys, bent jau turėjau progą pažvelgti į save iš šalies. Pyktis niekur nedingo, tačiau jis nebegraužia manęs iš vidaus it svetimkūnis, tykodamas neapdairaus judesio, kad galėtų ištrūkti į laisvę. Kartais sėdėdamas balkone ir stebėdamas mašinas pajuntu savotišką pasimėgavimą. Kim liovėsi su perdėtu atsargumu kontroliuoti savo kalbą, kaip tai darė prieš tris dienas. Ji nuolat ieško progų mane pralinksminti, o kai rytais išeina į darbą, nebetūnau užsidaręs tarp keturių sienų laukdamas, kol ji sugrįš. Vis dažniau išeinu iš namų pasivaikščioti. Užsuku į kavinę parūkyti arba prisėdu skvere ant suolelio ir stebiu žaidžiančius saulėje vaikus. Kol kas dar nedrįstu į rankas paimti laikraščio, bet pasivaikščiojimų metu nugirdęs transliuojamas per radiją žinias nebebėgu į kitą gatvės pusę.

Pas Kim atėjo manęs aplankyti Ezra Benhaimas. Nekalbėjome nei apie galimą sugrįžimą į darbą, nei apie lianą Rosą. Ezra norėjo sužinoti, kaip laikausi, ar atsigavau po sukrėtimo. Norėdamas įrodyti, kad nebijo viešai rodytis mano draugijoje, pakvietė mane į restoraną. Šitoks mostas nestokojo patoso, bet buvo nuoširdus. Aš atkakliai išsireikalavau apmokėti sąskaitą. Kadangi Kim budėjo ligoninėje, mudu po vakarienės nuėjome į aludę išgerti. Griaudėjome ir svaidėmės žaibais kaip įtūžę dievai, o kai pailsome, mirtinai nusitašėme kaip nuo grandinės nutrūkę jaunuoliai.

— Važiuoju į Betliejų.

Staiga nutyla virtuvėje aidėjęs indų tarškesys. Padelsusi keletą akimirkų tarpduryje pasirodo Kim. Suraukusi antakius ji įdėmiai žvelgia man į veidą.

Peleninėje sumaigęs vieną cigaretę siekiu prisidegti kitą.

Kim nusišluosto rankas į kabančią ant sienos pašluostę ir įeina į svetainę.

— Tu juokauji?

— Kim, nejau panašu, kad juokaučiau?

Jos veidas suvirpa.

— Žinoma, juokauji. Ko tau prireikė Betliejuje?

— Iš ten Sihem išsiuntė laišką.

— Na ir kas?

— O tas, kad noriu išsiaiškinti melagystę, sužinoti, ką ji ten veikė, kai turėjo būti Kafr Kane pas močiutę.

Sukrėsta netikėto pareiškimo, Kim klesteli priešai mane į pintą krėslą. Stengdamasi nuslopinti apmaudą, kelis kartus giliai įkvepia ieškodama ir nerasdama tinkamų žodžių, kramto lūpas, suima dviem pirštais smilkinius.

— Aminai, tu visiškai išsikraustei iš proto. Nežinau, kokia košė verda tavo galvoje, bet dabar tu visai nusišneki. Tau nėr kas veikti Betliejuje.

— Tenai turiu ne kraujo, o pieno seserį — mus žindė mano motina. Be jokios abejonės, kad prieš beprotišką operaciją Sihem slapstėsi jos namuose. Laiškas antspauduotas penktadienį, dvidešimt antrą dieną, vadinasi, dieną prieš tragišką įvykį. Noriu išsiaiškinti, kas agitavo mano žmoną, kas prikimšo jai sprogmenų ir išsiuntė į ugnį. Negali būti nė kalbos, kad sėdėsiu susidėjęs rankas ir, nepamėginęs iki galo išsiaiškinti, kas įvyko, pradėsiu naują gyvenimą.

Kim, atrodo, tuoj ims rautis plaukus nuo galvos.

— Ar bent nutuoki, ką sakai? Jei užmiršai, leisk priminti, kad šnekame apie teroristus. Šitie žmonės nesiceremonija. Tu chirurgas, o ne policininkas. Privalai patikėti šitą reikalą policijai. Tokios bylos tyrimui jie turi tinkamas priemones ir mokytus kadrus. Jei nori sužinoti, kas atsitiko tavo žmonai, eik ir pasikalbėk su Navedu, papasakok jam apie laišką.

— Tai mano asmeninis reikalas...

— Nesąmonė! Žuvo septyniolika žmonių, sužeistų — dešimtys. Tai jau ne asmeninis reikalas. Kalbama apie teroro aktą, todėl tirti tokį įvykį gali tik įgalioti valstybės pareigūnai. Man regis, Aminai, tu visai susipykai su protu. Jei tikrai trokšti pasitarnauti, parodyk laišką Navedui. Tai gali būti siūlo galas, už kurio policija galės užsikabinti ir išjudinti tyrimą iš mirties taško.

— Nė neprašyk. Nenoriu, kad į mano reikalus veltųsi policija. Vienas nuvyksiu į Betliejų. Man nereikia niekieno pagalbos. Turiu ten pažįstamų. Išgausiu iš jų tiesą, niekur nesidės.

— O kas po to?

— Ką turi omeny?

— Įsivaizduokim, tau pavyksta išgauti tiesą, o kas po to? Nusuksi jiems ausis, o gal paprašysi atlyginti žalą su procentais? Klausyk, tavo sumanymas nerimtas. Be jokios abejonės, Sihem buvo susijusi su teroristine organizacija, kuri garantavo išteklius ir sudarė planą. Nė vienam šiaip sau nešauna į galvą eiti ir susisprogdinti. Reikalingas techninis paruošimas. Tai ilgo smegenų plovimo ir kruopštaus psichologinio parengimo rezultatas. Prieš operaciją buvo imtasi didelių atsargumo priemonių. Organizatoriai saugo savo slaptavietę ir stengiasi sunaikinti visus pėdsakus. Savižudį paskiria tik tada, kai yra tvirtai įsitikinę jo apsisprendimu ir patikimumu. Dabar įsivaizduok, nukrinti kaip iš dangaus į jų daržą ir pradedi kapstytis po slėptuvės pamatais. Manai jie sėdės ir lauks, kol prisikasi iki jų? Sutvarkys tave kaip šiltą vilną, nė mirktelėt nespėsi, nė pagalvoti, koks kvailas tavo sumanymas. Patikėk, mane baimė nukrato vien nuo minties, kad tu slankiosi aplinkui tą gyvatyną.

Ji sugriebia mano ranką, riešą nutvilko skausmas.

— Neprotingas tavo sumanymas, Aminai.

— Gal ir neprotingas, tačiau po laiško šita mintis mane tiesiog apsėdo.

— Suprantu, bet toks žygis ne tau.

— Nesistenk, Kim, neperkalbėsi. Juk žinai, koks aš užsispyręs.

Ji pakelia rankas rodydama, kad metas baigti ginčus.

— Gerai jau gerai... Pakalbėsim vakare. Tikiuosi, iki vakaro ateisi į protą.

Vakare ji pakviečia mane į restoraną ant jūros kranto. Vakarieniaujame terasoje, brizas plaka į veidą. Putoja tirštos bangų putos. Jūros šniokštimas, regis, nori kažką pašnibždėti. Kim nujaučia, kad nepavyks manęs perkalbėti. Nusiminusi lyg pailsęs paukštelis ji tyliai lesinėja po lėkštę.

Vietelė maloni. Restoraną laiko prancūzų emigrantas. Aplinka paprasta ir skoninga: dideli langai, atveriantys platų horizontą, vyšnių spalvos oda muštos kėdės, ant stalų siuvinėtos servetėlės. Krištolinėje taurėje plazdėdama tirpsta didžiulė žvakė. Lankytojų nedaug, bet sėdinčios porelės, atrodo, mėgsta čia lankytis. Jų mostai grakštūs, balsai aksominiai. Restorano šeimininkas neaukštas, smulkaus sudėjimo ir energingas vyrukas, išsipustęs kaip frantas ir labai galantiškas. Pats šeimininkas mums padėjo išsirinkti šaltą užkandį ir vyną. Be abejonės, kviesdama mane į šią vietą Kim turėjo slaptą sumanymą. Dabar, regis, jis išgaravo jai iš galvos.

— Panašu, kad tau smagu gadinti man kraują, — atsidūsta ji ir lyg skudurą sviedžia ant stalo servetėlę.

— Kim, bent minutėlę pabūk mano kailyje. Reikalas susijęs ne tik su Sihem. Bet ir su manimi. Jei mano žmona pasirinko mirtį, vadinasi, aš nesugebėjau įkvėpti troškimo gyventi. Savaime suprantama, kad dalis atsakomybės krinta ir ant mano pečių.

Ji mėgina prieštarauti, bet aš rankos mostu paprašau leisti man kalbėti.

— Kim, juk tai tiesa. Nėra dūmų be ugnies. Sutinku, ji padarė nusikaltimą, bet mano sąžinė būtų nešvari, jei nusiplaučiau rankas ir suversčiau jai visą kaltę.

— Tu nieko dėtas.

— Juk aš jos vyras. Mano pareiga rūpintis ja ir saugoti. Be jokios abejonės, kokiu nors ženklu ji mėgino perspėti apie gresiantį pavojų. Duodu ranką nukirsti, kad ji davė man suprasti, jog pateko į pinkles, iš kurių norėjo išsivaduoti. O varge, kur buvo mano akys, kaip aš nepastebėjau, kad jai reikia mano pagalbos!?

— Kažin, ar ji tikrai norėjo išsivaduoti?

— Ką nori pasakyti? Juk į mirtį neinama kaip į puotą. Kai ketini žengti paskutinį žingsnį, neišvengiamai apninka abejonės. O aš praleidau pro akis tą momentą. Tikiu, kad Sihem troško išsigelbėti, ji stengėsi kažkokiu būdu tai parodyti, bet aš nepastebėjau. Niekada šito sau neatleisiu.

Paskubomis prisidegu cigaretę.

— Man visai nesmagu matyti, kad tu nerimauji, — ištariu po ilgos pauzės. — Neturiu nė menkiausio noro pokštauti. Po to prakeikto laiško dieną naktį mąstau, koks buvo tas ženklas, kurio ne tik laiku nepastebėjau ir neperpratau, bet ir dabar negaliu suprasti. Žūtbūt noriu išsiaiškinti, ar supranti? Privalau. Kitos išeities nėra. Po to laiško nieko kito neveikiu tik rausiuosi atmintyje stengdamasis suprasti, ką pražiopsojau. Nesvarbu, miegu ar būdrauju, tik apie tai temąstau. Perkračiau svarbiausius įvykius, menkiausias užuominas, neįprastą elgesį — nerandu už ko užsikabinti. Tos baltos dėmės veda mane iš proto. Tu negali įsivaizduoti, Kim, kaip man sunku: rausiuosi atmintyje mėgindamas suprasti, kodėl ji taip padarė, ir tuo pat metu kenčiu netekties skausmą.

Kim nežino, kur dėti liaunas savo rankas.

— O gal jokio ženklo ir nebuvo.

— Negali būti. Ji mylėjo mane. Negalėjo būti tokia kietaširdė ir nieko man nepasakyti.

— Tai buvo ne jos valioje. Aminai, ji buvo jau kita moteris. Ji neturėjo teisės išsiduoti. Atskleisti paslaptį, reiškė nusižengti dievams ir sulaužyti įsipareigojimą. Panašiai kaip sektose. Niekam nevalia prasiskverbti prie paslapties. Šiuo reikalavimu grindžiamas brolijos saugumas.

— Iš dalies sutinku, Kim, bet šiuo atveju kalbame apie mirtį. Sihem ėjo į mirtį. Ji suvokė, ką toks žingsnis reiškia, ką jis duos man. Ne jos būdas pabėgti paslapčia lyg vagilei. Ji nebuvo veidmainė, ji buvo garbinga moteris. Aišku kaip dieną — ji mėgino kokiu nors ženklu mane perspėti.

— Kažin, ar kas nors būtų pasikeitę?

— Kas žino.

Kelis kartus stipriai užsitraukiu cigaretę lyg norėdamas, kad ji neužgestų. Užgniauždamas gerklę pakyla gumulas ir netikėtai išsiveržia:

— Kad tu žinotum, kokias pragaro kančias kenčiu.

Kim kiek padvejojusi sugriebia mane už rankos.

Užgesinu cigaretę.

— Mano tėvas sakydavo: niekam nepasakok apie savo sielvartą, pasilaikyk jį sau, nes kai viskas prarasta, tik jis tau telieka.

— Aminai, liaukis.

Neklausydamas, ką ji sako, tęsiu toliau:

— Žmogui, patyrusiam sukrėtimą — ir ne bet kokį sukrėtimą — neįmanoma suvokti, kada pasibaigia gedulas ir prasideda našlavimas, tačiau niekur nesidėsi, jei noriu eiti į priekį, privalau peržengti ribą. Kur eiti? Nežinau. Žinau tik viena, kad negaliu sėdėti ir verkšlenti dėl nelemto likimo.

Dabar aš, savo didelei nuostabai, sugriebiu jos rankas delnais. Lyg suspausčiau saujoje du nuščiuvusius žvirblelius. Apkabinimas toks baugštus, kad Kim net susigūžia, jos akyse nedrąsiai sužiba ašara, kurią ji šypsodamasi stengiasi nuslėpti. Šitaip šypsantis nemačiau nė vienos moters nuo tada, kai išmokau jas prakalbinti.

— Aš būsiu atsargus, Kim, — pažadu. — Netrokštu keršto, neketinu sunaikinti teroristinės organizacijos tinklo. Trokštu vieno — suprasti, kodėl moteris, kuriai pašvenčiau savo gyvenimą, išbraukė mane iš savojo. Kodėl ta, kurią beprotiškai mylėjau, atidavė savo širdį ne mūsų meilės poezijai, o kažkokiems pamokslų sekėjams.

Ant mano angelo sargo blakstienų pakimba sunki ašara ir lėtai nurieda skruostu. Nustebusi ir sumišusi Kim siekia ją nušluostyti, bet aš aplenkiu ją ir atsargiai piršto galiuku nubraukiu ašarą. Jos ranka taip ir lieka sustingusi prie lūpų.

— Kim, tu esi puiki.

— Žinau, — atsako ji, juoku mėgindama užgniaužti ašaras.

Aš vėl suimu jos rankas ir stipriai suspaudžiu.

— Nė neverta sakyti, kad be tavęs būčiau pražuvęs.

— Nebekalbėkim apie tai, Aminai... Gal kitą kartą.

Liūdnai šypsodamosi virpa jos lūpos. Žvilgsnis įsminga tiesiai man į akis, geisdamas ištirpinti jose staiga užplūdusį jaudulį. Žiūriu siurbdamas ją akimis ir nejaučiu, kad skaudžiai spaudžiu jos pirštus.

— Ačiū, — pratariu.

9

Kim pasišovė važiuoti drauge į Betliejų. Ji neleisianti vienam leistis į pavojingą kelionę. Norinti būti kartu. Galinti pabūti vairuotoju. Mat mano riešas neišgijęs po traumos, kenčiu nesibaigiančius skausmus, negaliu panešti krepšio ir nulaikyti rankose vairo.

Visaip mėginau perkalbėti, bet ji atkakliai laikėsi savo.

Tada pasiūlė, kad pirmiausia vertėtų apsistoti Jeruzalėje, arčiau Betliejaus, pavyzdžiui, vasarvietėje, kurią nusipirko jos brolis Benjaminas, o tik paskui, kai būsime vietoje, pagal aplinkybes nuspręsti, kokių veiksmų imtis. Norėjau išvažiuoti tuojau pat. Ji pasakė, kad turinti operuoti vieną ligonį, o paskui nueisianti pas Ezrą Benhaimą paprašyti vienos savaitės atostogų. Ezra nesuprato, kas paskatino ją taip staiga išvykti. Kim paaiškino, kad jaučiasi išsekusi ir nori pailsėti. Ezra neprieštaravo.

Rytojaus dieną, Kim baigus operuoti, sugrūdome į nisano bagažinę kelioninius krepšius, trumpam užsukome į mano namus paimti keletą būtiniausių daiktų, vieną kitą neseniai darytą Sihem nuotrauką ir pasukome Jeruzalės kryptimi.

Per visą kelionę tik kartą stabtelėjome užvalgyti pakelės užkandinėje. Oras gražus, automobilių spūstys primena vasarotojų antplūdį keliuose.

Tarsi sapne pervažiuojame Jeruzalę. Šiame mieste nesilankiau beveik dvyliką metų. Pašėlęs judėjimas, ankštutės krautuvėlės sausakimšos žmonių. Visa tai atgaivino prisiminimus, kuriuos maniau seniai ištrynęs iš atminties. Drauge su senamiesčio kvapais sąmonėje iškyla aiškūs, akinamai ryškūs vaizdai. Šiame amžiname mieste paskutinį kartą regėjau savo mamą. Tąsyk ji atvažiavo melstis prie merdinčio savo brolio. Jo laidotuvės sutelkė visą gentį. Kai kurie atkako net iš tolimiausių pasaulio kampelių. Senoliai juos painiojo su seniai mirusiųjų karalystėn išėjusiais gentainiais. Mano motina taip pat netrukus pasimirė. Gyvenimas jai, atrodė, nustojo prasmės: vyras nerūpestingas plevėsa, o sūnus, tai yra aš, prarastas dėl ilgų nesimatymo metų, kuriuos praleidau internate ir nesibaigiančiose kelionėse.

Benjamino vasarnamis stovi žydų miesto dalies pakraštyje. Jį supa masyvūs neaukšti pastatai, įkaitusiomis nuo saulės sienomis. Užpakalinė vasarnamio pusė atsukta legendiniam miestui, o priekinė — atgręžta į vaismedžių sodus, kurie driekiasi ant uolėtų kalvų. Vietovė nuošali, apsaugota nuo pasaulio neramumų. Iš kažkur sklinda negarsus vaikų čiauškėjimas, bet jų pačių niekur nematyti. Brolio, kuris pasiliko Tel Avive, nurodymu Kim randa raktus po trečiu gėlių vazonu šalia vartelių. Namelis žemas, nedidelis, su terasa į ūksmingą vidinį kiemelį, kurį nuo svetimų akių slepia pavėsinė su vešliai išsikerojusiomis vynuogėmis. Virš gervuogyno, kuriuo apaugęs nedidelis griovelis, iškilęs fontanėlis, įtaisytas bronzinėje liūto galvoje, greta stovi kaltos geležies suoliukas, negrabiai nuteptas žalia spalva. Kim parenka man kambarį greta darbo kabineto, prigrūsto knygų ir rankraščių. Kambaryje stovi geležinė lova, uždengta palaikiu plonyčiu čiužiniu, fanerinis stalas ir taburetė. Iki ataudų nutrintas kilimas mėgina uždangstyti plyšius prieštvaninėse grindyse. Numetu ant lovos krepšį ir laukiu, kol Kim išeis iš vonios, kad galėčiau pranešti, ką ketinu veikti.

— Iš pradžių pailsėk.

— Aš nepavargęs. Dabar geriausias metas važiuoti, nes vidurdienį didesnė tikimybė ką nors rasti namuose. Tu nesivargink, nuvažiuosiu taksi.

— Aš važiuosiu kartu.

— Kim, liaukis. Jei iškils kokia bėda, paskambinsiu tau į mobilųjį ir pasakysiu, kur atvažiuoti manęs pasiimti. Vargu ar kas atsitiks. Šiandien tik aplankysiu gimines ir pašniukštinėsiu aplinkui.

Mane išlydėdama Kim atrodo nepatenkinta.

Betliejus labai pasikeitė po paskutinio mano apsilankymo prieš gerą dešimtį metų. Pagausėjo pabėgėlių. Jie traukė čionai būriais, palikę savo kraštą, kuris virto šaudymo pratybų lauku. Pristatyta naujų, paskubomis iš plikų plokščių sukaltų, barakėlių, surikiuotų vienas priešais kitą lyg barikados. Dauguma iki galo nebaigti, tik uždengti toliu, vietomis kyšo metaliniai strypai, langai šiurpūs, durys išgverusios. Sakytum, akimi neaprėpiamas pabėgėlių perskirstymo punktas, kuriame susirinkę visi pasaulio pasmerktieji laukia atleidimo, tačiau nežino, kokiu būdu jį gauti.

Prie namų slenksčio, kas ant taburetės, kas ant laiptelių, sėdi perkarę senoliai. Rymodami ant lazdų godoja savas godas. Galvos aprištos beduino skepeta keffiieh, pro atsegtą švarką matyti išblukusi liemenė, žvilgsnis klaidžioja kažkur toli. Užsisklendę savame pasaulėlyje klausosi, ką byloja praeitin nugrimzdę atsiminimai. Net aplinkui erzeliuojantys vaikai, kurie pešdamiesi laido gerkles, nepabudina jų iš letargo.

Teko kelis kartus klausti kelio, kol vienas vaikėzas nuvedė mane iki didelio, griūvančiomis sienomis, trobesio. Jis tylutėliai palaukė, kol sukrapštęs įdėjau delnan pinigėlį ir nuskuodė. Pabeldžiu į senas sutrūnijusias duris ir įtempiu klausą. Pasigirsta šlepsintys žingsniai, pokšteli atšaunamas skląstis ir ant slenksčio pasirodo moteris, vargų išsekintu veidu. Regis, praėjo visa amžinybė, kol atpažinau, kad toji žmogysta yra Leila. Jai kiek daugiau nei keturiasdešimt penkeri, tačiau atrodo lyg būtų šešiasdešimties. Plaukai pražilę, veidas suvytęs, galėtumei pagalvoti, kad ji prie mirties slenksčio.

Leila įsmeigia į mane drumstą žvilgsnį.

— Aš Aminas, — ištariu.

— O Dieve! — krūpteli ji pagyvėjusi.

Puolame vienas kitam į glėbį. Glausdamas ją prie krūtinės juntu jos smulkutį kūnelį, kurį purto iš širdies gelmių besiveržianti rauda. Ji žengia žingsnį atgal, kad geriau mane apžiūrėtų. Jos veidas paplūdęs ašaromis, pasako eilutę iš Korano ir vėl veidu pasineria į mano glėbį.

— Užeik, — pakviečia. — Kaip tik paruošiau pietus, pavalgysim kartu.

— Ačiū, aš nealkanas. Tu viena namie?

— Taip. Jaseras pareis tik vakare.

— O vaikai?

— Jie jau užaugo ir paliko gimtąjį lizdą. Dukterys ištekėjo, o Adelis su Mahmudu gyvena atskirai.

Po ilgos pauzės Leila nuleidžia galvą:

— Tau turbūt labai skaudu, — tyliai prataria.

— Tai baisiausia nelaimė, kokia galėjo mane ištikti, — prisipažinau.

— Įsivaizduoju... Po to įvykio daug apie tave mąsčiau. Žinau, koks tu jautrus ir pažeidžiamas. Mąsčiau, kaip tu, toks jautriaširdis, išgyvensi tokį... tokį...

— Sukrėtimą, — padėjau pabaigti. — Ne šiaip sau sukrėtimą, o mirtiną smūgį. Atvažiavau visko išsiaiškinti. Nieko nežinojau apie Sihem ketinimus. Jei atvirai, nieko nė neįtariau. Tragiška jos žūtis mane visiškai palaužė, tikrąja to žodžio prasme.

— Gal prisėstum?

— Ne... Kokia ji buvo prieš žūtį?

— Kaip suprasti?

— Na, kokia ji buvo? Ar suvokė, kas jos laukia? Atrodė normali, o gal keistai elgėsi?..

— Aš jos nemačiau.

— Bet juk penktadienį, dvidešimt septintą dieną, susisprogdinimo išvakarėse ji buvo Betliejuje.

— Žinau, ji trumpam užsuko. Manęs nebuvo namie. Tądien lankiau vyresniąją dukterį, nes apipjaustė jos sūnų. Apie susisprogdinimą išgirdau mašinoje pakeliui į namus...

Ūmai ji užsidengia ranka burną baimindamasi, ar ko neleptelėjo.

— Dieve mano, ką aš čia pliauškiu!

Ji pakelia į mane išgąstingas akis:

— Ko atvažiavai į Betliejų?

— Jau sakiau.

Ji griebiasi už galvos ir susverdėja. Pastvėręs už liemens spėju sulaikyti, kad nepargriūtų, ir padedu jai atsisėsti ant minkštasuolio.

— Aminai, brolau, man draudžiama kalbėti apie šį įvykį. Patikėk, aš nieko nežinau. Jei Jaseras sužinos, kad nelaikau liežuvio už dantų, jis mane užmuš. Mane labai sujaudino tavo apsilankymas, todėl pati to nenorėdama prišnekėjau nederamų dalykų. Ar supranti mane, Aminai?

— Aš niekam nesakysiu. Tačiau nenurimsiu, kol nesužinosiu, ką mano žmona veikė šiose apylinkėse ir kam ji dirbo...

— Tave siuntė policija?

— Nejau užmiršai, kad Sihem mano žmona?

Leila atrodo be galo sukrėsta. Ji baisingai ant savęs širsta.

— Aminai, manęs nebuvo namie. Tai gryniausia tiesa. Gali patikrinti. Buvau pas vyresniąją dukterį. Sakiau, kad jos sūnų apipjaustė. Giminės gali paliudyti. Ten buvo tetos ir pusseserės, kurias tu pažįsti. Penktadienį manęs nebuvo namie.

Ji puola į paniką, skubu ją nuraminti:

— Leila, tau negresia joks pavojus. Žiūrėk, čia aš, tavo brolis. Neturiu nei ginklo, nei antrankių. Tu puikiai žinai, kad nekęsčiau pats savęs, jei sukelčiau tau rūpesčių. Atsitrenkiau ne tam, kad pridaryčiau nemalonumų tau ir tavo šeimai... Kur galiu rasti Jaserą? Tegul jis man viską paaiškina.

Leila meldžia neprasitarti vyrui apie mūsų pokalbį. Pažadu. Ji pasakoja, kur rasti aliejaus spaudyklą, kurioje dirba Jaseras, ir palydi mane iki gatvės kampo, kad savo akimis pamatytų, kaip aš išeinu.

Aikštėje dairausi taksi, bet nematau nė vieno. Po pusvalandžio, tuo pat metu, kai ruošiausi skambinti Kim, vienas vyrukas pasišauna mane pavežti už kelis šekelius. Tai jaunas, tvirtai sudėtas vyras linksmomis akimis ir juokingai pakirpta barzdele. Jis meilikaujamai teatrališku mostu atidaro dureles ir beveik įstumia mane į seną kledarą su išklibusiomis sėdynėmis.

Apvažiuojame aikštę, įsukame į duobėtą kelią ir išvažiuojame iš nušiurusios gyvenvietės. Prasilenkiame su keliomis lyg į gaisrą lekiančiomis mašinomis, kertame lauką ir įvažiuojame į kiek aukštėliau vingiuojantį keliuką.

— Tu ne vietinis? — pasiteirauja vairuotojas.

— Ne.

— Atvažiavai giminių aplankyt, ar su reikalu?

— Ir viena, ir kita.

— Ar iš toli?

— Nežinau.

Vairuotojas palinguoja galvą.

— Tu nelabai šnekus, — pastebi.

— Tik ne šiandien.

— Matau.

Keletą kilometrų važiuojame dulkėtu keliu. Nematyti nė gyvos dvasios. Saulė negailestingai kepina akmeningas kalvas, kurios, regis, dengdamos viena kitą vogčiomis seka mus.

— Aš tai negaliu šitaip sėdėti burną užsisiuvęs, — nenustygsta vairuotojas. — Tyla sprogdina mane iš vidaus.

Tyliu.

Atsikrenkštęs jis varo toliau:

— Gyvenime dar nemačiau tokių išpuoselėtų ir švarių rankų kaip tavo. Gal kartais daktaras būsi? Tik daktarai gali turėti tokias švarutėles rankas.

Nukreipiu žvilgsnį į sodus. Jie driekiasi aplinkui, kiek akys užmato.

Užsigavęs dėl mano tylėjimo, vairuotojas giliai atsidūsta, paskui pasirausia dėtuvėje ir ištraukęs kasetę įkiša į grotuvą.

— Paklausyk, bičiuli, — entuziastingai šūkteli jis. — Tas, kuris negirdėjo šeicho Marvano pamokslų, galima sakyti, nepažino gyvenimo.

Jis pagarsina imtuvą. Mašinoje pasklinda neaiškus klegesys, jį kartkartėmis perskrodžia nepaprasto susižavėjimo šūksniai ir audringi plojimai. Kažkas, veikiausiai kalbėtojas, pabilsnoja pirštu į mikrofoną, stengdamasis nuraminti minią. Triukšmas aprimsta, dar kiek pašurmuliuoja ir galop įsiviešpatauja dėmesinga tyla, kurioje nuskamba aiškus imamo Marvano balsas:

„Broliai, kas gali šviesti didingiau už spindulingą Viešpaties veidą? Ar yra šiame praeinančiame ir netvariame pasaulyje kas nors, kas spindėtų skaisčiau už Alacho veidą? Sakykite man, kas? Ar tas apgaulingas blizgesys, kurio vaikosi pasigailėtini ir paiki žmogeliai? O gal žaltvykslių ugnelės? O gal į pražūtingus spąstus masinantys miražai, kurie suvilioja netikėlius ir palieka pražūčiai dykumoje po kepinančia saule? Sakykite, broliai, kas?.. Paskutinio teismo dieną, kai žemė pavirs dulkėmis, tada žlugs ir mūsų iliuzijos, prapuldydamos sielą. Ką atsakysime, kai bus paklausta — kaip nugyvenome gyvenimą? Ką atsakysime, kai visų, vargšo ir turtingo, bus paklausta: Kam paskyrėte gyvenimą, ką padarėte mano pranašams, kaip naudojote mano dosnumą, ką padarėte su gyvastimi, kurią jums patikėjau?.. Broliai, ar tą dieną jūsų turtai, ryšiai, draugai ir padėjėjai atskubės jums į pagalbą? (pakyla šurmulys, bet tuojau pat jį nustelbia šeicho balsas). Iš tiesų, mano broliai, žmogaus turtai yra ne tai, ką jis turi, o tai, ką jis palieka po savęs. Sakykite, broliai, kolų turtą mes įgijome? Ką mes po savęs paliksim?.. Tėvynę?.. Kokią?.. Istoriją?.. Kokią?.. Paveldą?.. Kur jisai? Protėvių vardu prašau, parodykite visa tai... Kasdien mus drabsto purvais net ir teismuose. Kasdien žlegsi tankai mums ant kulnų, pargriauna mūsų vežimus, sunaikina namus, šaudo be perspėjimo į mūsų vaikus. Kasdien visas pasaulis stebi mūsų šalies tragediją...“

Mano ranka išsitiesia, nykštys nuspaudžia grotuvo mygtuką. Imtuvas nutyla išmesdamas kasetę. Toks poelgis vairuotoją pritrenkia. Iš nuostabos išpūtęs akis jis surinka visa gerkle:

— Ką čia dirbi?

— Nemėgstu pamokslų.

— Ką? — šaukia dusdamas iš pykčio. — Tu netiki Dievą?

— Netikiu jo pateptaisiais.

Jis smarkiai nuspaudžia stabdžio pedalą. Mašina, nučiuožusi keletą metrų, sustoja skersai kelio.

— Iš kur tu toks atsiradai? — šaukia vairuotojas, pamėlynavęs iš pykčio. — Kaip tu drįsti nutildyti šeichą Marvaną?

— Turiu teisę...

— Neturi jokios teisės, supratai?! Tu sėdi mano ratuose. Nei čia, nei kitur nepakęsiu, kad kažkoks niekšelis kištų savo letenas prie šeicho Marvano... O dabar nešdinkis lauk iš mašinos ir dink man iš akių.

— Mes dar neatvažiavome į vietą.

— Čia galinė stotelė! Varyk iš mano mašinos, o tai nuo subinės odą nudirsiu.

Riebiai nusikeikęs jis persisveria per mane ir atidaręs mašinos dureles bambėdamas išstumia mane lauk.

— Nemėgink pasipainiot man po kojom, kekšės vaike, — dar pagraso.

Pagiežingai, su dideliausiu trenksmu pokšteli durelėmis. Skubiai apgręžia mašiną ir nukuria tarškėdamas Betliejaus pusėn. Stoviu apstulbęs vidury kelio ir žiūriu jam pavymui.

Prisėdu ant uolos ir laukiu, kol pasirodys pravažiuojanti mašina. Nesulaukęs atsistoju ir kulniuoju pėsčias, kol už kelių kilometrų mane pasiveja vežimas.

Jaseras suglumsta išvydęs mane ant spaudyklos slenksčio. Viduje prie spaustuvo pluša du paaugliai, jie prižiūri tirštą alyvuogių aliejaus srovelę, tekančią į kubilą.

— Negali būti! — sušunka Jaseras glėbesčiuodamas mane. — Pats mūsų chirurgas atvažiavo. Kodėl nepranešei iš anksto? Būčiau nusiuntęs tavęs pasitikti.

Linksmame jo balse skamba nerimo gaidelės, todėl džiugesys atrodo apsimestinis.

Dirsteli į laikrodį, atsisuka į paauglius ir sušunka, kad turįs išeiti ir tikisi, kad jie tinkamai baigs darbą. Tada paima mane už alkūnės ir stumteli seno sunkvežimio link, stovinčio po medžiu kalvelės papėdėje.

— Važiuokime namo. Leila apsidžiaugs tave pamačiusi... O gal jau buvai pas ją užsukęs...

— Jaserai, neaušinkim tuščiai burnos. Neturiu nei laiko, nei noro. Atvykau su reikalu, — nukertu šiurkščiai. — Žinau, kad dieną prieš susisprogdinimą Sihem lankėsi tavo namuose.

— Kas tau sakė? — puolė jis blaškytis išgąstingai žvilgčiodamas į spaudyklą.

Norėdamas jį pagąsdinti, ištraukiu laišką iš marškinių kišenės.

— Pati Sihem.

Jo veidas sutrūkčioja palei skruostikaulius. Nuryja seiles ir išlemena:

— Ilgai neužsibuvo. Užbėgo trumpam pasisveikinti. Leila buvo išvykusi pas dukterį į En Keremą. Sihem neprisėdo net arbatos išgerti, pabuvo daugmaž penkiolika minučių. Į Betliejų ji ne mūsų aplankyti atvažiavo. Tą penktadienį didžiojoje mečetėje šeichas Marvanas sakė pamokslą. Tavo žmona norėjo gauti jo palaiminimą. Viską supratome tik tada, kai laikraštyje pamatėme nuotrauką.

Jis suima mane už pečių kaip partizanų kovotojas ir ištaria:

— Mes didžiuojamės ja.

Numanau, kad jis nori mane nuraminti, o gal net įsiteikti. Jaseras neryžtingo būdo žmogus, mažiausias netikėtumas jį išmuša iš pusiausvyros.

— Didžiuojatės, kad pasiuntėte ją į kapines?

— Į kapines?.. — pašoka jis lyg įgeltas.

— Arba pasibaisėtiną užduotį atliktinei tau taip geriau....

— Man nepatinka tavo žodžiai.

— Na gerai, tada paklausiu kitais žodžiais: kaip galima jausti pasididžiavimą, kai vieni žmonės siunčiami mirti, kad kiti galėtų gyventi laisvi ir laimingi?

Jis pakelia rankas prie krūtinės melsdamas kalbėti tyliau, baimindamasis, kad nenugirstų paaugliai, ir ženklu pakviečia mane sekti už sunkvežimio. Eina netvirtai, nuolat klūpčiodamas.

Aš neatstoju nuo jo:

— Kodėl?

— Kas kodėl?

Jo baimė, skurdas, nešvarūs drabužiai, apšepęs veidas, traiškanotos akys pažadina mano nuožmų pyktį. Jis tolydžiai auga. Pyktis krečia visą mano kūną nuo galvos iki kojų.

— Kodėl? — iškošiu pro dantis pykdamas dėl savo žodžių, — kodėl reikia aukoti žmones, kad kiti būtų laimingi? Juk tik geriausi ir drąsiausi pasiryžę paaukoti savo gyvybę dėl bailių, kurie tūno užsidarę savo lindynėse. Kodėl reikia paaukoti sąžiningiausius tam, kad nesąžiningi galėtų gyventi? Ar nemanai, kad šitaip išsigims mūsų padermė? Kas liks po kelių kartų, jei patiems geriausiems bus liepta nusilenkti ir išeiti, kad įsakinėtojai — veidmainiai, šarlatanai ir niekšai — veistųsi kaip žiurkės?

— Aminai, aš nesuprantu, ką kalbi. Nuo amžių šitaip buvo. Vieni atiduoda savo gyvastį, kad išgelbėtų kitus. Tu netiki išsigelbėjimu?

— Tik ne tada, kai aš pats esu pasmerkiamas. Jūs vėjais paleidote mano gyvenimą, suardėte šeimą, sugriovėte karjerą, dulkėmis pavertėte visa, ką kruvinu prakaitu susikūriau po trupinėlį. Per akimirką mano svajonės sugriuvo kaip kortų namelis. Viskas, ką pastačiau savo rankomis — pražuvo. Švyst ir neliko... Aš viską praradau dėl nieko. Ar bent susimąstėte, kaip aš kenčiu, kai jūs šokinėjote iš džiaugsmo sužinoję, kad moteris, kurią mylėjau labiau už viską pasaulyje, susisprogdino pilname vaikų, kaip ji dinamito, restorane? O tu nori, kad aš patikėčiau, kad laikyčiau save laimingiausiu vyru, nes mano žmona yra didvyrė, nes ji paaukojo savo gyvybę, ištaigingą gyvenimą, mano meilę. Ji nė žodeliu neužsiminė, nelaimė užgriuvo mane netikėtai. Kaip aš atrodžiau kitų akyse, kai neigiau nenorėdamas pripažinti to, ką visi žinojo? Atrodžiau kaip raguotas vyras! Kaip apgailėtinas žmonos apgautas vyras! Buvau pajuokos objektas — štai, kaip aš atrodžiau kitų akyse. Apkvailintas vyras, kurį žmona vedžioja už nosies, o jis neriasi iš kailio stengdamasis dėl jos laimės.

— Žinai, man atrodo, kad tu beldiesi ne į tuos vartus. Aš čia niekuo dėtas. Aš pats neįtariau apie Sihem ketinimus. Toli gražu netikėjau, kad ji gali šitaip pasielgti.

— Bet juk sakei, kad didžiuojiesi.

— Ką galėjau daugiau pasakyti? Man net į galvą neatėjo, kad tu nieko nežinai.

— Nejaugi manai, kad būčiau ją skatinęs sukelti šitokį spektaklį, jei būčiau bent nutuokęs apie jos ketinimus?

— Aš nežinau, ką ir galvoti, Aminai. Atleisk, jei... jei... na, aš nieko nebesuprantu. Aš... aš nežinau, ką tau atsakyti.

— Jei nežinai, tai tylėk. Bent nesąmonių nešnekėsi.

10

Staiga man pagailsta Jasero. Tarytum bijodamas smūgio, suglumęs gūžiasi į nubrizgusią apykaklę ir vengdamas mano akių dedasi žiūrįs į plentą. Aišku, kad pasirinkau neteisingą kelią. Jaseras ne iš tų žmonių, kuriais galima pasikliauti ištikus nelaimei, o dar mažiau tikėtina, kad jis prisidėjo prie teroristinio akto rengimo. Sulaukęs šešiasdešimties jis tebėra mazgotė. Akys išvarvėjusios, raukšlėta burna įdubusi. Atrodo toks sukriošęs, kad, regis, tuoj išleis paskutinį kvapą. Jei sakosi nieko nežinąs apie teroristinį išpuolį, vadinasi, taip ir yra. Jaseras niekada nelenda į pavojų. Gyvenime neregėjau, kad jis vaidytųsi ar pasiraitojęs rankoves pultų peštis. Veikiau atvirkščiai — iškilus grėsmei jis greitas slėptis ir palaukti, kol viskas nurims, o ne stoti į kovą. Klaiki policijos baimė ir aklas paklusnumas valdžiai pavertė jo gyvenimą nuolatine kova už išlikimą. Dieną naktį jis lenkia kuprą, kad sudurtų galą su galu, o kiekvieną duonos kąsnį manosi nugvelbęs piktam likimui iš panosės. Stebėjau, kaip jis susigūžęs į nušiurusią apykaklę kiurkso prie vairo prislėgtas kaltės, kad pasipainiojo man po kojom. Suvokiu, koks absurdiškas mano poelgis. Tačiau kaip numalšinti tą ugnį, kuri ryja mane iš vidaus? Kaip man, kuriam nuplėšta garbė, žiūrėti į savo atspindį veidrodyje nematant savo veido. Kaip neregėti akių, kuriose atsispindi netikrumas. Nors faktas akivaizdus, tačiau abejonė aitrina širdį. Kas, kad kapitonas Mošė atskleidė man visą tiesą, vis tiek, kai užmerkiu akis, išnyra Sihem šypsena. Ji buvo tokia švelni ir rūpestinga. Sode glaudžiau apkabinęs ją per liemenį ir pasakojau apie laimingą mūsų rytdieną. Regėjos, ji gerte gėrė mano žodžius apie milžiniškus planus, kuriamus jos labui. Net dabar jaučiu, kaip jos pirštai drąsinamai ir, kaip man tuo metu atrodė, su nesuvaidintu pasitikėjimu spaudžia manuosius. Jos tikėjimas mūsų laiminga ateitimi buvo tvirtas it plienas. Kai man nusvirdavo rankos, ji uždegdavo mano širdį drąsa. Mes buvome laimingi ir pasitikėjome vienas kitu. Koks prakeiksmas prapuldė mūsų meilės tvirtovę, kurią stačiau jai. Tvirtovė pranyko lyg smėlio pilis, nuplauta bangos. Iš kur semtis tikėjimo, kai su visišku atsidavimu duota priesaika, pagal paprotį laikoma šventa, pasirodo yra sulaužoma kaip melagių melagio garbės žodis? Neduodantis ramybės klausimas atginė mane į Betliejų, nes sutrikęs niekur nerandu paguodos.

Jaseras atsiprašomu balsu praneša, kad reikia statyti sunkvežimį į garažą, jis negalįs jo laikyti prie namų, nes gatvelė neįvažiuojama. Regis, lengviau atsikvėpė, kai pagaliau rado protingų žodžių. Gali statyti tą savo kledarą, kur tik širdis geidžia. Jaseras pritariamai linkteli ir, tarsi kas būtų nukėlęs nuo jo nepakeliamą naštą, šauna visu greičiu, nekreipdamas dėmesio į keliu einančius žmones. Kertame chaotišką kvartalą, išlendame į dulkėtą aikštę, kurioje prekiautojas keptos mėsos vėrinėliais vaiko nuo jų muses. Garažas stovi siaurutės gatvelės gilumoje priešais kiemą, priverstą sukiužusių dėžių ir įvairiausių nuolaužų. Jaseras du kartus pypteli, o po geros valandėlės pokšteli atšaunamas skląstis. Girgždėdami atsiveria dideli, nusišėrusio mėlynumo vartai. Jaseras padaro keletą manevrų stengdamasis apsukti mašiną priekiu į vartus ir, įvažiavęs į savotišką kiemelį, vikriai įspraudžia sunkvežimį tarp nykštukinio keltuvo ir visureigio aplamdytais šonais. Nevalyvas žilagalvis sargas atsisveikindamas vangiai pamoja mums ranka, uždaro vartus ir grįžta prie savo darbų.

— Seniau čia buvo apleistas sandėlis, — paaiškina Jaseras, mėgindamas pakeisti temą. — Adelis nusipirko jį už skatikus. Ketino įrengti mechanines dirbtuves. Bet mūsiškiai nagingi, pasiremontuoja patys. Be to, menkai jiems rūpi taisyti savo senus kledarus, todėl netrukus ištiko bankrotas. Adelis daug pinigų sukišo. Dabar, laukdamas geresnių laikų, iš sandėlio padarė aikštelę. Čia apylinkės gyventojai laiko mašinas.

Šen ten stovėjo koks pustuzinis mašinų su užlaužtais stabdžiais. Vienos nebevažiuojamos, nuleistomis padangomis, išdaužytais priekiniais stiklais. Mano dėmesį patraukia galinga mašina, stovinti kiek tolėliau pavėsyje. Tai senos laidos gelsvas mersedesas, iki pusės uždengtas brezentu.

— Šita priklauso Adeliui, — sugavęs mano žvilgsnį didžiuodamasis praneša Jaseras.

— Kada nusipirko?

— Neprisimenu.

— Kodėl ji pastatyta ant trinkų? Ar kokia retenybė?

— Šitaip nieks nevažinės, kol Adelio nėra namie.

Mano galvoje suskamba du balsai. Pirmiausia kapitono Mošės balsas: autobuso Tel Avivas — Nazaretas vairuotojas teigia, kad tavo žmona įsėdo į senos laidos gelsvą mersedesą. Nuaidėjusius žodžius staiga nustelbia Navedo Roneno balsas: mano uošvis turi tokį patį.

— Kur dabar Adelis?

— Žinai, koks tų verteivų gyvenimas. Vieną dieną šen, kitą — žiūrėk, jau kitur vaikosi naudą.

Jasero veidas vėl paniuro.

Tel Avive giminės retai kada mus aplankydavo, bet Adelis dažnai užsukdavo į svečius. Jis buvo jaunas, energingas, troško žūtbūt pralobti. Neturėjo net septyniolikos, kai pirmą kartą pasiūlė man tapti telefonų verslo, kurį ketino pradėti, dalininku. Kadangi kažką neaiškiai numykiau, jis netrukus vėl prisistatė su kitu planu. Dabar ketino supirkinėti atsargines automobilių dalis. Ilgai vargau, kol išaiškinau, kad esu chirurgas ir neturiu verslininko gyslelės. Užgriūdavo pas mus kiekvieną kartą, kai atvažiuodavo į Tel Avivą. Adelis buvo žavus valiūkas. Sihem jį iškart pamilo. Jis svajojo Beirute įkurti neregėtą įmonę, su kuria ketino užkariauti visą arabų pasaulio rinką, o ypač Persijos įlankos monarchijas. Dabar jis akių neberodo daugiau nei metai.

— Tąsyk, kai lankėsi Sihem, Adelis buvo namie?

Jaseras nervingai glostinėja nosies kuprelę.

— Nežinau. Tuokart buvau mečetėje, penktadienio pamaldose. Tik Isamas, anūkas, buvo paliktas namų sergėti.

— Juk sakei, kad ji nepasiliko net arbatos išgerti.

— Čia toks posakis.

— O Adelis?

— Nežinau.

— Ar Isamas žino?

— Aš jo neklausiau.

— Ar Isamas pažinojo mano žmoną?

— Manau, kad taip.

— Iš kur? Juk Sihem kojos nebuvo į Betliejų įkėlusi, be to, nei tu, nei Leila, nei tavo anūkas nesilankėte pas mus?

Jaseras dar labiau paniursta, padrikai sumostaguoja rankomis.

— Eikim namo, Aminai. Išgersim arbatos ir pašnekėsim šviesesne galva.

Namie, pasirodo, dar kebliau. Lovoje randame negaluojančią Leilą, o galvūgalyje budinčią kaimynę. Pulsas silpnas. Patariu nugabenti ją į artimiausią polikliniką. Jaseras priešindamasis aiškina, kad ji gydosi, geria saujomis vaistus — tai nuo jų prasčiau pasijuto. Kiek vėliau Leila užsnūdo, tada pasakiau Jaserui, kad norėčiau pasikalbėti su Isamu.

— Pirmiausia reikia jį atvesti, — sako jis nenoriai. — Čia netoliese, tik už dviejų žingsnių.

Maždaug po dvidešimties minučių pargrįžta Jaseras, vesdamas už rankos berniuką pažaliavusiu veidu.

— Jis serga, — įspėja Jaseras.

— Jei serga, tai nereikėjo vesti.

— Nieko baisaus, jei jau taip reikalai pasisuko.... — nekantriai burbtelėjo jis.

Iš Isamo neišpešu nieko nauja. Tikriausiai vesdamasis senelis primokė, ką sakyti. Pasak jo, Sihem atvažiavusi viena. Paprašiusi atnešti popieriaus lapą ir rašiklį. Isamas išplėšęs lapą iš savo mokyklinio sąsiuvinio. Baigusi rašyti ji įdavusi laišką ir paprašiusi nubėgti į paštą išsiųsti. Tą jis ir padaręs. Išeidamas jis pastebėjęs vyriškį už gatvės kampo. Neprisimena, kaip jis atrodė, bet, jo manymu, jis ne vietinis. Grįžęs iš pašto jis neberado Sihem. Nepažįstamasis taip pat buvo dingęs.

— Ar namuose buvai vienas?

— Taip. Močiutė buvo pas tetą En Kereme. Senelis — mečetėje. Aš ruošiau namų darbus ir saugojau namus.

— Tu pažinojai Sihem?

— Mačiau jos nuotraukas albume pas Adelį.

— Iškart ją atpažinai?

— Ne, neiškart. Bet kai pasisakė, kas ji tokia, atsiminiau. Ji neprašė nieko pakviesti, norėjo tik parašyti laišką.

— Kokia ji tau pasirodė?

— Graži.

— Ne to klausiu. Ar atrodė nervinga, skubanti ar panašiai?

Isamas susimąsto.

— Atrodė normali.

— Ir viskas?

Isamas nieko neatsako, tik klausiamai pasižiūri į senelį.

Ūmai atsigręžęs užsipuolu Jaserą:

— Tu sakaisi jos nematęs, Isamas nepasakė nieko, ko mes nežinome, tada kas man gali paliudyti, kad mano žmona atvyko į Betliejų prašyti šeicho Marvano palaiminimo?

— Kiekvienas vaikas tau pasakys, — patikino jis. — Visas Betliejus žino, kad Sihem lankėsi miestelyje susisprogdinimo išvakarėse. Dabar ji pas mus kaip šventoji. Yra kas dievagojasi, neva, šnekėjosi su ja, bučiavo į kaktą. Šitai pas mus įprasta. Kankinys duoda akstiną visokiems pramanams. Visko gali būti, kad gandai kiek išpūsti, bet visi kaip vienas tvirtina, kad tą penktadienį šeichas Marvanas palaimino Sihem.

— Jis priėmėją didžiojoje mečetėje?

— Ne per pačias pamaldas. Daug vėliau, kai visi tikintieji išsiskirstė po namus.

— Suprantu.

Ryte dar švintant prisistatau į didžiąją mečetę. Vieni vyrai meldžiasi atsiklaupę ant plačių kilimų, kuriais nuklotos mečetės grindys, kiti kiek nuošaliau skaito Koraną. Ant slenksčio nusiaunu batus ir įeinu į šventovę. Senukas, paklaustas, kur rasti vyresnįjį, tik susigūžia pasipiktinęs, kad pertraukiau jo maldą. Apsidairau aplinkui ieškodamas gailestingos sielos, kuri parodytų kur eiti.

— Taip? — kažkas sausai tarstelėja už nugaros.

Tai jaunas aukštaūgis vyras, liesu veidu, giliomis akimis ir kuprota nosimi. Ištiesiu ranką pasisveikinti, bet jis nepaspaudžia. Matyt, mano veidas nekelia pasitikėjimo. Jo akys klausia, ko man čia reikia.

— Daktaras Aminas Džafaris.

— Na ir...?

— Aš daktaras Aminas Džafaris.

— Girdėjau. Kuo galiu pasitarnauti?

— Mano vardas jums nieko nesako?

Jis dviprasmiškai nusiviepia.

— Nieko.

— Aš Sihem Džafari vyras.

Tikintysis primerkęs svarsto mano žodžius. Netikėtai suraukia kaktą, jo veidas persimaino. Pakėlęs ranką prie krūtinės tyliai sušunka:

— O Dieve, kaip aš nesusiprotėjau!?

Lankstydamasis jis puola atsiprašinėti.

— Tai nedovanotina.

— Nieko baisaus.

Jis išskečia rankas ir puola mane glėbesčiuoti.

— Broli Aminai, kokia laimė, kokia didžiulė garbė su jumis susipažinti. Tučtuojau pranešiu imamui. Neabejoju, jis labai apsidžiaugs galėdamas jus priimti.

Paprašo luktelėti šventovėje, o pats nuskuba minibaro — sakyklos — link ir pradingsta už sunkios užuolaidos, slepiančios nuošalų išėjimą. Palei sienas sėdintys maldininkai liaujasi skaitę Koraną, pakelia akis ir smalsiai žiūri mano pusėn. Jie nenugirdo mano vardo, bet pastebėjo, kaip staiga pasikeitė patarnautojo elgesys, kaip jis nuskubėjo pranešti apie mane vyresnybei. Stambus barzdočius nesivaržydamas pasideda Koraną ir įsmeigia į mane įžūlų žvilgsnį. Nuo tokio žvilgsnio pasijuntu nesmagiai.

Vieną akimirką pasirodė, kad sujudėjo užuolaida, tačiau iš už sakyklos niekas nepasirodė. Po valandėlės išdygo patarnautojas, aiškiai nepatenkintu veidu.

— Labai atsiprašau, imamo nėra. Nepastebėjau, kada išėjo.

Staiga jis apsižiūri, kad aplinkiniai mus stebi. Perlieja juos piktu žvilgsniu, priversdamas visus nudelbti akis.

— Ar jis sugrįš iki pamaldų?

— Žinoma.... — netvirtai pradeda jis, tačiau susigriebęs tvirčiau priduria. — Nežinau, kur jis išvyko. Visko gali būti, kad grįš tik po kelių valandų.

— Ką padarysi, teks palaukti.

Patarnautojas meta baugštų žvilgsnį į sakyklą ir užsikirsdamas prataria:

— Gali būti, kad jis grįš tik vėlai vakare.

— Nieko baisaus. Palauksiu.

Sutrikęs jis skėsteli rankomis ir nueina.

Atsisėdu kaip dervišas prie kolonos, pasiimu hadisų, pranašo Mahometo pamokymų, knygą ir pasidėjęs ant kelių atverčiu pirmą pasitaikiusį puslapį. Patarnautojas vėl pasirodo šventykloje. Jis šnekučiuojasi su senuku, neramiai lyg žvėris narve vaikšto pirmyn atgal po šventyklą, kol pagaliau išeina laukan.

Praslenka valanda, antra. Apie pusiaudienį nežinia iš kur išdygsta trys jauni vyrukai. Jie prieina prie manęs ir po Salam Aleikum ir įprastinių mandagybių pareiškia, kad aš čia tuščiai gaištąs laiką ir paragina mane išeiti.

— Laukiu susitikimo su imamu.

— Jis nesveikuoja. Šįryt prastai pasijuto. Grįš tik po kelių dienų.

— Aš daktaras Aminas Džafaris...

— Labai gerai, — nukerta žemiausias, kokių trisdešimties metų vyrukas, išsišovusiais skruostikauliais ir suraukta kakta. — O dabar eikite namo.

— Neisiu, kol nepamatysiu imamo.

— Mes jums pranešime, kai jo sveikata pagerės.

— Jūs žinote, kur mane rasti?

— Betliejuje visi viską žino.

Jis mandagiai bet griežtai nuveda mane prie išėjimo ir palaukęs, kol apsiausiu batus, palydi mane iki gatvės kampo.

Du iš trijų sutiktų mečetėje vyrukų seka mane iki pat miestelio centro. Nesislėpdami. Matyt tyčia, nes nori, kad žinočiau, jog nenuleidžia nuo manęs akių, ir nebandyčiau grįžti į mečetę.

Miestelyje turgaus diena. Aikštė knibžda žmonių. Užeinu į nejaukią kavinę, užsisakau juodos nesaldintos kavos ir susiradęs vietą prie nučiupinėto bei musių nutupėto lango stebiu šurmuliuojantį turgų. Kavinė apstatyta palaikiais stalais ir suklypusiomis kėdėmis, už prekystalio lindi padavėjas ir blausiu žvilgsniu stebi nuobodžiaujantį senimą. Greta manęs visai padorios išvaizdos penkiasdešimtmetis traukia nargilę. Kiek atokiau jaunimas su įkarščiu lošia domino. Prakiurksau čia iki pat pamaldų. Išgirdęs muedzino kvietimą maldai, ryžtuosi dar kartą nueiti į didžiąją mečetę, tikėdamasis nutverti imamą per pamaldas.

Prie gatvės, sukančios mečetės link, mane sustabdo tie patys vyrukai, sekiojantys mano pėdomis nuo pat ryto. Nepatenkinti, kad sukiojuosi apie mečetę, jie pastoja kelią neleisdami artintis prie šventovės.

— Negerai darote, daktare, čia vaikštinėdamas, — perspėja mane aukštesnysis.

Leilos namuose palaukiu kitų pamaldų.

Prie mečetės vėl man užtveria kelią. Šįkart trys angelai sargai pasitinka piktai. Jie suerzinti mano atkaklumo. Trečiasis — gerai apsirengęs, nedidelio ūgio, bet tvirtai sudėtas vyras su siaurais ūsiukais panosėje ir masyviu sidabriniu žiedu ant piršto. Jis paprašo sekti paskui jį, pasiveda mane nuošaliau į skersgatvį ir paklausia, ko aš siekiąs.

— Noriu pakalbėti su imamu.

— Apie ką?

— Jūs puikiai žinote, ko atvykau.

— Mes galbūt ir žinome, bet štai jūs — nežinote, kur kišate nosį.

Aiškiai nuskamba grasinimas, jo akys veria mane kiaurai.

— Dėl Dievo meilės, daktare, — irzliai perspėja jis. — Darykite, kas jums sakoma — grįžkite namo.

Palikęs mane stovėti jis nueina paskui savo bendrus. Nusprendęs trūks plyš pamatyti imamą ir išgauti tiesą, dar kartą nueinu į Jasero namus palaukti vakarinių Magrebo pamaldų. Belaukiant paskambina Kim. Nuraminu, kad esu gyvas ir sveikas, pažadu paskambinti vakare.

Horizonte lėtai leidžiasi saulė. Gatvės triukšmas pamažu aprimsta. Prikaitusiame lyg pirtis kiemelyje dvelkteli lengvas vėjelis. Prieš pat vakarines pamaldas pareina Jaseras. Atrodo nepatenkintas radęs mane namuose. Sužinojęs, kad nepasiliksiu nakčiai, jis atsikvepia su sunkiai slepiamu palengvėjimu.

Nuskambėjus muedzino kvietimui, trečią kartą patraukiu mečetės pusėn. Nespėjau nueiti nė kelių žingsnių, kai čia pat, dar prie Jasero namų, iš slėptuvės išnyra uolūs šventovės sergėtojai. Dabar jie penkiese. Du prie gatvelės kampo eina sargybą, kiti trys įstumia mane į tarpuvartę.

— Nežaisk su ugnimi, daktare, — priremdamas prie sienos grėsmingai perspėja tvirtas žaliūkas.

Grumiuosi stengdamasis išsivaduoti iš jo gniaužtų, bet mane tvirtai laiko raumeningos galiūno rankos. Prieblandoje nuožmiu pykčiu kibirkščiuoja jo akys.

— Nepagąsdinsi mūsų, daktare, savo kvailais išsišokimais.

— Šeichas Marvanas buvo susitikęs su mano žmona didžiojoje mečetėje. Noriu apie tai pakalbėti su imamu.

— Kažkas pripaistė tau nesąmonių. Geriau nešdinkis iš čia.

— Ar aš keliu grėsmę?

Klausimas jį pralinksmina ir supykdo. Pasilenkęs prie peties jis sušnypščia man į ausį:

— Tu — rakštis subinėj.

— Galvok, ką kalbi. Čia tau ne kiaulidė, — sudrausmina jį mečetėje sutiktas surauktakaktis žemaūgis vyrukas su išsišovusiais skruostikauliais.

Sutvardęs įniršį nepraustaburnis atsitraukia. Sugėdintas stypso atokiau nė nekrustelėdamas.

Žemaūgis taikiu balsu paaiškina:

— Daktare Aminai Džafari, jums turbūt sunku įsivaizduoti, kokią sumaištį jūsų apsilankymas sukėlė Betliejuje. Dabar žmonės ir savo šešėlio bijo. Gyvename kaip ant parako statinės, mums privalu būti budriems, kad nepasiduotume provokacijai. Izraeliečiai tik ir tyko progos suardyti mūsų vienybę ir paversti mūsų miestą getu. Mes puikiai suprantame ir stengiamės neduoti dingsties, kurios jie nekantriai laukia. O jūs, keldamas sumaištį, stojate jų pusėn...

Jis žiūri tiesiai man į akis.

— Mes neturime nieko bendra su jūsų žmona.

— Tačiau...

— Prašau, daktare Džafari, supraskite mane teisingai.

— Mano žmona šiame mieste susitiko su šeichu Marvanu.

— Taip, toks gandas sklando, bet tai netiesa. Šeichas Marvanas seniausiai pas mus nesilankė. Tokiais gandais siekiama apsaugoti šeichą nuo galimų pasalūniškų žabangų. Kaskart, kai jis išvyksta į kokią nors vietą, paskleidžiamas gandas, kad jis bus Haifoje, Betliejuje, Dženine, Gazoje, Nazarete arba Ramaloje. Šitaip stengiamasi sumėtyti pėdas ir apsaugoti jį kelionėje. Izraelio slaptosios tarnybos nuolat lipa jam ant kulnų. Visur knibžda informatorių, kurie perspėja tarnybas, vos šeichas iškelia koją iš namų. Prieš dvejus metus jis per stebuklą išvengė iš sraigtasparnio paleistos nuotolinio valdymo raketos. Mes prarandame daug didžiavyrių. Prisiminkite, kaip žuvo šeichas Jasinas, sulaukęs senatvės ir prikaustytas prie invalido vežimėlio. Daktare Džafari, mes privalome išsaugoti saujelę likusių vadovų. O jūs mums kenkiate savo elgesiu...

Uždėjęs ranką man ant peties jis tęsia:

— Jūsų žmona — kankinė. Mes per amžius būsime jai dėkingi už pasiaukojimą. Bet tai nereiškia, kad jūs turite teisę trikdyti jos šviesų atminimą ir kelti pavojų. Mes gerbiame jūsų sielvartą, jūs gerbkite mūsų kovą.

— Noriu sužinoti...

— Dabar ne laikas, daktare Džafari, — griežtai nukerta jis. — Prašau, grįžkite į Tel Avivą.

Jis ženklu parodo savo žmonėms pasišalinti.

Kai liekame vieni du, jis abiem rankom suima mane už kaklo, pasistiebia ir plėšriai pabučiavęs mane į kaktą nueina neatsigręždamas.

11

Išgirdusi skambutį Kim iškart prišoka prie durų. Net nepaklaususi tučtuojau atidaro duris.

— Dieve aukščiausias! — sušunka ji. — Kur taip ilgai prapuolei?

Matydama, kad tvirtai stoviu ant kojų, apžiūri mane iš visų pusių. Ji tikrina, ar nesuplėšyti drabužiai, nesumuštas veidas ir galop, atkišusi rankas į priekį, sušunka rodydama pirštus:

— Puiku! Gali pasidžiaugti, griebiausi senų įpročių — graužiau nagus.

— Betliejuje neradau taksi, o dėl policijos užkardų niekas nenorėjo nelegaliai vežti.

— O ko nepaskambinai? Galėjau atvažiuoti paimti.

— Būtum neradusi kelio. Betliejus klaidi skylė. O vakare dar ir pavojinga, nes prasideda savotiška komendanto valanda. Neišmaniau, kokią vietą tau nurodyti.

— Gerai jau gerai, — taria ji leisdama man praeiti. — Svarbiausia — tu gyvas ir sveikas.

Terasoje padengtas stalas.

— Kol basteisi, nupirkau šio bei to. Tikiuosi, nevakarieniavai. Surengiau nedidelę puotą.

— Mirštu iš bado.

— Malonu girdėti puikią naujieną, — mestelėjo.

— Nusiplūkiau iki devinto prakaito.

— Taip ir žinojau... Vonia paruošta.

Nueinu į kambarį atsinešti tualeto reikmenų.

Gal dvidešimt minučių stoviu po karštu dušu rankomis atsirėmęs į sieną, atstatęs nugarą ir nuleidęs galvą. Nuo deginančio vandens srovės kūne atslūgsta įtampa. Jaučiu, kaip atsipalaiduoja raumenys ir nurimsta kvėpavimas. Slėpdamasi už užuolaidos Kim ištiesia chalatą. Mane pralinksmina jos perdėtas drovumas. Energingai trindamas rankas ir kojas nusišluostau nepaprastai plačiu rankšluosčiu ir įsisupęs į dukslų Benjamino chalatą einu į terasą.

Tik spėju atsisėsti, kažkas paskambina į duris. Nustebę susižvalgome.

— Lauki svečių? — paklausiu.

— Nebent neprašytų, — taria ji eidama atidaryti.

Nekreipdamas dėmesio į Kim, į vidų įsiveržia augalotas vyras su žydiška kipa ir apatiniais marškinėliais. Skubriu žvilgsniu per Kim viršugalvį apmeta kambarį ir nužvelgęs mane ištaria:

— Aš kaimynas iš trisdešimt aštunto namo. Pamačiau šviesą ir atėjau pasisveikinti su Benjaminu.

— Benjamino nėra, — sausai pareiškia Kim, supykusi dėl tokio įžūlumo. — Aš jo sesuo, daktarė Kim Jehuda.

— Sesuo? Aš jūsų niekada nemačiau.

— Užtat dabar matote.

Jis linkteli galva ir pažvelgia į mane:

— Tikiuosi, kad labai nesutrukdžiau.

— Nieko tokio.

Atsisveikindamas jis prideda pirštą prie smilkinio ir išeina.

— Neraliuotas galvijas, — bamba Kim sėsdamasi prie stalo. Pagaliau pradedame valgyti. Vakaro oras pritvinksta cikadų svirpesio. Aplink žibintą, kabantį prie laukųjų durų, sukiojasi didžiulis naktinis drugys. Danguje, kur iščiulbėta šitiek meilės giesmių, liūdnai debesyje murkso vienišas pilnėjantis mėnulis. Per vasarnamį juosiančią mūrinę tvorą matyti Jeruzalės šviesos, virš išniekintosios tvirtovės sienos, varganos ir bjaurios, gimusios iš žmonių nepastovumo ir jų nuolat besikartojančių niekšybių, kyla minaretai ir bažnyčių varpinės. Nepaisant gėdos, kurią daro ši nesantaikos Siena, subjaurota Jeruzalė gyvena toliau. Ji stovi kaip stovėjusi, iš vienos pusės apgaubta švelnios medžių paūksmės, iš kitos — rūsčios Judėjų dykumos. Ji semiasi gyvybės iš nemariosios savo prigimties, kurios paslapties neįminė nei kitados viešpatavę karaliai, nei šių dienų šarlatanai. Nors ją nualino sūnų nesantaika, vieni piktnaudžiauja valdžia, kiti — žūsta kankinių mirtimi, bet tikėjimas išliko tvirtas, o šiąnakt jos viltis kaip niekad gyva. Dabar, kai miesto gyventojai ruošiasi miegoti, Jeruzalė stovi susikaupusi žvakių šviesoje ir, galima pamanyti, kad būtent dabar pildosi pranašystės. Rimtis yra taikos prieglobstis. Medžių lapijoje šlama vėjelis, prisigėręs smilkalų ir dangiško kvapo. Pakanka įtempti ausis ir išgirsti dievybių pulsavimą, ištiesti ranką ir priimti iš jų pasigailėjimą, pajusti dvasią ir tapti su dievais vienu kūnu.

Kai buvau paauglys, be galo mėgau Jeruzalę. Kad ir kur būčiau, prie Uolos mečetės ar prie Raudų sienos, vienodai nusmelkdavo virpulys. Negalėjau išlikti abejingas ramybei, kurią skleidė Šventojo Kapo bazilika. Vaikštinėjau iš kvartalo į kvartalą su tokiu pat susižavėjimu, tarsi nuo žydų legendų prie beduinų pasakų. Nereikėjo būti pacifistui, kad atmesčiau karo teorijas ir kandžius pamokslus. Pakako pakelti akis ir gerai įsižiūrėti į statinius, kad pasipriešinčiau viskam, kas gali sugriauti jų amžiną didingumą. Jeruzalė plėšoma dvilypio jausmo — haremo moterų malonumų geismo ir šventosios skaistumo, trokšta patirti svaigulį ir būti garbinama. Ji sunkiai išgyvena savo vaikų pakrikimą ir nebodama audrų nei griausmų viliasi, kad šviesos spindulėlis apšvies aptemusius jos vaikų protus. Kartais ji paverčiama dievų buveine, kartais — getu, kartais mūza, kartais — sugulove, kartais — šventykla, kartais — kautynių lauku. Ji kenčia, kad jos įkvėptųjų poetų aistros išsigimsta ir su nuoskauda širdyje meldžiasi žiūrėdama į miestelėnų užgaidų siaubiamą miestą, o jos maldas nustelbia pragariškas pabūklų tratėjimas...

— Gerai praėjo? — Kim nutraukia mano minčių srautą.

— Kas praėjo?

— Diena.

Servetėle nusišluostau lūpas.

— Nukritau kaip iš dangaus, — tariu. — Sumaišiau jiems visas kortas, dabar laužo galvą, kaip manęs atsikratyti.

— Netgi šitaip?.. Kokios dabar taktikos imsies?

— Nežinau. Nesumodamas, nuo ko pradėti, aš klimpstu vis gilyn į balą.

Ji įpila gazuoto vandens. Ranka dreba.

— Nejau manai, kad jie nemėgins tau sutrukdyti?

— Neturiu nė menkiausio supratimo.

— Jeigu šitaip, tada ko ten lendi, ką nori sužinoti?

— Tegul jie man pasako, Kim. Aš ne policininkas ir ne žurnalistas. Pyktis mane gyvą suės, jei sėdėsiu rankas sudėjęs. Jei atvirai, aš nežinau, ko iš tiesų ieškau. Aklai paklustu nesuprantamam instinktui. Tai jis mane veda kur panorėjęs. Nežinau, kur einu, ir man vienodai rodo. Bet patikėk, kai sujudinau tą širšyną, pasijutau daug geriau. Reikėjo pamatyti jų veidus, kai mane išvydo... Ar supranti, ką turiu galvoje?

— Ne visai, Aminai. Tokie tavo žygiai nežada nieko gero. Mano galva, tu klysti eidamas pas tuos žmones. Tau reikėtų gero psichologo, o ne dvasinio vadovo. Šitie žmones neprivalo tau duoti ataskaitą.

— Jie nužudė mano žmoną.

— Sihem nusižudė pati, Aminai, — ištaria ji švelniai, bijodama pažadinti manyje snaudžiančius demonus. — Ji žinojo, ką daro. Ji pati pasirinko tokį likimą. Tai ne tas pats, kas nužudyti.

Kim žodžiai mane suerzina.

Ji paliečia mano ranką.

— Jei nežinai, ko ieškai, kodėl puoli stačia galva į tą purvą? Pasirinkai netinkamą kelią. Tarkim, tie žmonės sutiks pasimatyti su tavimi. Ką manai iš jų išpešti? Jie pasakys, kad tavo žmona pasiaukojo dėl kilnaus tikslo ir pakvies tave padaryti tą patį. Aminai, jie atsižadėjo šito pasaulio. Prisimink Navedo žodžius. Jie kankiniai, pasiruošę viską palikti, laukiantys signalo, kad išlėktų dūmais. Patikėk, tu klaidžioji neteisingais keliais. Grįžkime namo ir leiskime veikti policijai.

Ištraukiu ranką.

— Nežinau, Kim, kas man darosi. Mano protas aiškus ir aš trokštu vadovautis savo galva, veikti taip, kaip man atrodo teisinga. Jaučiu, kad gebėsiu gedėti žmonos tik tada, kai pažvelgsiu į akis tam niekšui, kuris užvaldė jos protą. Man nerūpi, ar aš jam ką sakysiu, ar tiesiog išmalsiu snukį. Tetrokštu vieno — pažvelgti jam į akis ir suvokti, kuo jis už mane pranašesnis... Sunku paaiškinti, Kim. Daugybė minčių knibžda galvoje. Kartais mirtinai savęs nekenčiu. Kartais Sihem atrodo blogesnė už visas pasaulio piktadarystes kartu sudėjus. Aš trokštu sužinoti, kuris iš mudviejų kaltas?

— Ir tu manai rasiąs atsakymą lįsdamas tiems žmonėms į akis?

— Iš kur aš galiu žinoti, po galais!

Riksmas tarytum sprogimas perskrodžia tylą. Kim suakmenėja, ranka su servetėle sustingsta prie lūpų, ji žiūri į mane išplėtusi akis.

Pakeliu rankas mėgindamas nusiraminti:

— Atleisk... Tie įvykiai veda mane iš proto. Bet nereikia man stoti skersai kelio. Jei man kas nors nutiks, vadinasi, pats prisiprašiau.

— Man neramu dėl tavęs.

— Nė kiek neabejoju, Kim. Kartais man gėda dėl tokio elgesio, bet vis tiek užsikemšu ausis, kad negirdėčiau proto balso... Kuo labiau stengiatės mane įkalbinėti, tuo smarkiau trokštu priešintis... Ar supranti mane?

Tylėdama Kim padeda servetėlę ant stalo. Atsidūsta, akys kupinos skausmo. Iš virpančių jos lūpų išsprūsta žodžiai:

— Kadaise sutikau žmogų. Jis buvo paprastas, bet iš pirmo žvilgsnio krito man į akį. Jis buvo malonus ir švelnus. Nesuprantu, kuo jis mane apžavėjo, bet po neilgo meilinimosi jis tapo man visatos centru. Pakakdavo jo šypsenos ir mano širdis imdavo pašėlusiai daužytis, o kai susukdavo snukį, diena tapdavo tamsesnė už naktį. Mylėjau taip stipriai kaip niekada gyvenime. Retsykiais, kai, regėjos, mūsų laimei nieko netrūksta, su pasibaisėjimu klausdavau — kas bus, jei jis mane paliks? Atrodydavo, kad iš siaubo iššoks širdis. Be jo aš pražūčiau. Vieną vakarą nieko nepaaiškinęs jis susikrovė daiktus ir išėjo iš mano gyvenimo. Metų metus jaučiausi lyg pamesta išnara, tarsi kūnas be sielos. Aplinkui tuštuma, o aš — kaip kiaurai permatoma išnara. Ėjo metai, pajutau, kad nepaisant to, kas nutiko, esu gyva ir mano siela manęs nepaliko. Tada ir atsipeikėjau...

Ji švelniai pirštais perbraukia man per ranką.

— Aminai, noriu pasakyti paprastą dalyką. Jei lauksi nelaimės, ji ateis. O jei kartais per nelaimę atsidurtum duobėje, niekas kitas, tik mes patys galim nuspręsti, ar voliotis dugne, ar lipti lauk. Tarp žemės ir prarajos tėra vienas žingsnis. Reikia gerai žiūrėti, kur statai kojas. Labai lengva paslysti. Vienas neatsargus žingsnelis — ir vėl nosimi į purvą. Ar tai pasaulio pabaiga? Nemanau. Norint išlipti tereikia vieno — susitaikyti su tuo, kas įvyko.

Lauke sucypia mašinos stabdžiai, pokšteli durelės, cikadų svirpesį nustelbia žingsniai. Pasigirsta beldimas į duris, netrukus ir skambutis. Kim nueina atidaryti. Už durų stovi kaimynas iš trisdešimt aštunto namo ir policija. Policijos pareigūnas — pagyvenęs, šviesiaplaukis, smulkaus sudėjimo mandagus vyras. Kartu su juo trys iki dantų ginkluoti policininkai. Pareigūnas, atsiprašęs už sutrukdymą, paprašo parodyti asmens dokumentus. Lydimi policininkų nueiname į savo kambarius atnešti asmens dokumentų.

Pareigūnas, patikrinęs dokumentus ir darbo leidimą, ilgėliau užgaišta prie mano paso.

— Jūs Izraelio pilietis, pone Džafari?

— Kas jums nepatinka?

Suerzintas mano klausimo jis nužvelgia mane iš aukšto ir grąžinęs pasą kreipiasi į Kim:

— Ponia, ar jūs Benjamino Jehudos sesuo?

— Taip.

— Senokai pažįstu jūsų brolį. Ar jis tebegyvena Jungtinėse Valstijose?

— Jis Tel Avive. Ruošiasi simpoziumui.

— Tiesa, visai pamiršau. Girdėjau, neseniai jį operavo. Tikiuosi, jam geriau...

— Mano brolis, pone pareigūne, kojos nebuvo įkėlęs į operacinę.

Jis linkteli galvą, atsisveikina ir duoda ženklą savo vyrams išeiti.

Užvedant duris nugirstame kaimyną iš trisdešimt aštunto namo sakant, kad Benjaminas jam nė karto neužsiminęs apie seserį. Vėl pasigirsta durelių pokštelėjimas ir mašina nurūksta visu greičiu.

— Aplinkui karaliauja pasitikėjimas, — pastebiu ironiškai.

— Beribis pasitikėjimas! — atsako Kim grįždama prie stalo.

Kiaurą naktį nesumerkiu akių. Įsmeigęs į lubas gręžiantį žvilgsnį, rūkydamas cigaretę po cigaretės gromuliuoju iki sprangumo Kim žodžius nerasdamas juose skonio. Kim nesupranta manęs, o, kas baisiausia, aš ir pats savęs nesuprantu. Kad ir kaip būtų, negaliu pakęsti, kai mane moko. Nenoriu nė girdėti, kad esu pavergtas beprotiškos minties, kuri traukia mane prieš mano valią į tamsų tunelį. Kiti keliai uždaryti, o bent tame tunelyje šmėžuoja neaiški prošvaistė.

Ankstų rytą, pasinaudojęs proga, kad Kim dar miega, ištykinu ant pirštų galų, gatvėje pasigaunu taksi ir nuvažiuoju į Betliejų. Didžioji mečetė apytuštė. Patarnautojas deda knygas į palaikę lentyną. Jis nespėja manęs suturėti. Žaibiškai perlekiu maldos salę, praskleidžiu užuolaidą po sakykla ir patenku į skurdų kambarėlį, kuriame jaunas vyras su balta ilga tunika ir kepurėle ant galvos skaito Koraną. Jis sėdi dervišo poza ant pagalvėlės prie žemo stalelio. Iš paskos įgriūva patarnautojas ir nutveria mane už peties. Nustūmęs jį į šalį atsistoju priešais imamą. Jis atrodo įširdęs dėl tokio įsiveržimo. Paprašo patarnautojo nekelti triukšmo. Tas niurnėdamas pasišalina. Imamas užverčia knygą ir įdėmiai mane nužvelgia. Jo akys kupinos pykčio.

— Čia ne užeigos namai.

— Atleiskite, bet kitaip neįmanoma prie jūsų prieiti.

— Čia ne pasiteisinimas.

— Noriu su jumis pasikalbėti.

— Apie ką?

— Aš daktaras...

— Žinau, kas esate. Tai aš paprašiau, kad neįleistų jūsų į mečetę. Nesuprantu, ką jūs tikitės rasti Betliejuje, mano galva, jums nėra ko čia landžioti.

Padeda Koraną ant mažytės atramėlės ir atsistoja. Jis asketiškas ir smulkaus sudėjimo, tačiau nuo jo sklinda jėga ir nepalaužiamas ryžtingumas.

Mane prikausto nepaprasto juodumo akys.

— Jūs čia nepageidaujamas, daktare Džafari. Neturite teisės įeiti į šventovę su batais ir neapsiplovęs, — priduria pirštu valydamas lūpų kampučius. — Jeigu jums pasimaišė protas, tai bent apsimeskite esąs mandagus. Čia maldos namai. Mes žinome, kad jūs neklusnus tikintysis, galima sakyti, išsižadėjęs religijos, nesilaikote protėvių apeigų ir negyvenate pagal jų principus, be to, pasirinkdamas kitą pilietybę jūs seniausiai visai nutolote nuo protėvių tikėjimo... Ai ne tiesą sakau?

Į mano tylėjimą jis atsako paniekinamu vypsniu ir pamokomu tonu pareiškia:

— Taigi, nenumanau, apie ką mudu galėtume kalbėtis.

— Apie mano žmoną!

— Jos nebėra tarp gyvųjų, — nukerta jis sausai.

— Bet aš dar neatlikau gedulo.

— Čia jūsų bėda, daktare.

Jo balso šaltumas ir staigus būdas išmuša mane iš pusiausvyros. Negaliu patikėti, kad žmogus, kuris turėtų būti arti Dievo, yra taip atitolęs nuo žmonių ir toks nejautrus jų sielvartui.

— Man nepatinka jūsų tonas.

— Yra daugybė dalykų, kurie nepatinka, daktare, tačiau nemanau, kad tai leidžia savivaliauti. Nežinau, kas rūpinosi jūsų auklėjimu, tačiau viena aišku, kad lankėte prastą mokyklą. Kita vertus, niekas jums nesuteikia teisės rodyti čia savo nepasitenkinimą bei vaizduoti, kad esate aukščiau už paprastus mirtinguosius. Nusisekusi karjera, visuomeninė padėtis, jūsų žmonos drąsus poelgis mūsų akyse nepelno jums pagarbos. Mano akimis žiūrint, jūs esate apgailėtinas našlaitis, neturintis tikėjimo, vargšas pražuvęs nelaimėlis, užmerktomis akimis klaidžiojantis šviesoje. Net jeigu pereitumėte vandeniu, nenuplautumėte kaltės, kurią įkūnijate. Tikrasis pavainikis yra ne tas, kuris nepažįsta tėvo, o tas, kuris neturi gyvenime į ką atsiremti. Tokias paklydusias aveles galima tik apverkti, tačiau jos nevertos pasigailėjimo.

Iššiepęs dantis, tarsi taikydamasis įkasti, jis nužvelgia mane su panieka.

— O dabar išeikite. Dar nužiūrėsite bloga akimi mūsų šventovę.

— Draudžiu...

— Lauk!

Staigiu lyg kalavijo kirtis judesiu jis atitraukia užuolaidą.

— Dar vienas dalykas, daktare: neįmanoma palikus savo gimtinę įsišaknyti kitoje visuomenėje nepakenkiant savo tapatumui.

— Tamsuolis!

— Šviesuolis, — pataiso jis.

— Manote, kad prisidedate prie dieviškos misijos.

— Visi drąsūs žmonės prisideda. Nuošalyje lieka tik tuščiagarbiai, savimylos ir neturintys sąžinės.

Jis suploja rankomis. Prisistatęs patarnautojas, kuris aiškiai klausėsi prie durų, sugriebia mane už peties. Piktai nusipurtęs ranką atsisuku imamo pusėn.

— Būsiu Betliejuje tol, kol pamatysiu jūsų gaujos vadą.

— Prašau, eikite lauk, — paragina mane imamas imdamas nuo stalo knygą.

Jis atsisėda ant pagalvėlės ir duoda suprasti, kad aš tesu tuščia vieta.

Suskamba mobilusis telefonas. Skambina Kim. Ji labai nusiminusi, kad išėjau nieko nesakęs. Norėdamas atsipirkti pritariu jos atvažiavimui į Betliejų ir pasiūlau susitikti miestelio pakraštyje esančioje degalinėje. Nieko nelaukdami mudu važiuojame tiesiai pas Leilą, kuri, pasirodo, vėl atgulė į ligos patalą.

Tikėdamiesi, kad pasirodys imamo žmonės, lūkuriuojame sėdėdami prie ligonės lovos. Netrukus pareina Jaseras. Pamatęs jo žmona besirūpinančią Kim, net nepasiteirauja, kas ji: ar mano draugė, ar greitosios pagalbos gydytoja. Mudu nueiname pasišnekėti į gretimą kambarį. Bijodamas, kad visai nesugadinčiau dienos, užbėgdamas už akių jis dusdamas paskubom beria, kokie nuostoliai gresia spaudyklai, kaip išaugo skolos, o kreditoriai nepaliauja grasinti. Klausausi jo, kol išsikalba. Tada atpasakoju trumpą pokalbį su imamu. Jis tik linkteli galvą, o gili raukšlė įsirėžia kaktoje. Laikosi atsargiai, nedrįsta reikšti savo nuomonės, bet aiškiai matyti, kad imamo elgesys su manimi jį ne juokais išgąsdino.

Iki vakaro nesulaukęs imamo pasiuntinių, nusprendžiu vėl eiti į mečetę. Siaurutėje gatvelėje mane užpuola du vyrai. Vienas sugriebęs už apykaklės pakiša koją, kitas, man begriūvant, spiria keliu į šoną. Saugodamasis po pažastimi spaudžiu sužeistą ranką, o sveikąja prisidengęs veidą susigūžiu mėgindamas išvengti smūgių, kurie it kruša pasipila iš visų pusių. Vyrai spardo mane su įtūžiu, grasindami nulinčiuoti, jei dar kartą pasirodysiu jiems akyse. Iš paskutiniųjų pasikeliu ir šliaužiu iki tarpuvartės, o jie, spardydami į nugarą ir kojas, velka mane į vidurį gatvės. Gatvelėje pasirodo keli praeiviai, bet staigiai apsisukę sprunka atgal, palikdami mane įsiutusių užpuolikų naguose. Spyriai ir riksmas. Staiga kažkas tvyksteli galvoje ir aš prarandu sąmonę...

Atsipeikėjęs pamatau aplinkui susispietusį pulką berniūkščių. Jie ginčijasi tarpusavyje svarstydami, ar aš miręs, ar gyvas. Kažkuris spėja, jog tikriausiai esu prisigėręs, o kai vargais negalais atsisėdu, berniūkščiai atšoka nuo manęs per žingsnį.

Aplinkui tamsu. Galvoje spengia, drebančiomis kojomis laikydamasis už sienų nusvirduliuoju gatve. Svyrinėdamas į svainio namus iš paskutiniųjų stengiuosi išsilaikyti ant kojų.

— O Dieve! — suklykia Kim.

Su Jaseru paguldo mane ant minkštasuolio ir atsagsto marškinius. Apžiūrėjusi kūną su palengvėjimu atsidūsta. Nors sumuštas ir išmargintas kraujosruvų, tačiau nėra nei pjautinių, nei šaunamojo ginklo padarytų žaizdų. Suteikusi pirmąją pagalbą ji stveria telefoną skambinti policijai. Jaserą, atrodo, tuoj ištiks apopleksija. Uždraudžiu Kim kviesti policiją ir pareiškiu, kad nesitrauksiu, ypač dabar, kai man šitaip išgražino kailį. Ji atsikalbinėja, išvadina mane bepročiu ir meldžia važiuoti į Jeruzalę. Aš užsispyręs kartoju, kad niekur iš Betliejaus kojos nekelsiu. Kim susiprotėja, kas man atsitiko. Ji nujaučia, kad esu apakintas neapykantos ir dabar nė už ką pasaulyje neatsisakysiu apsėdusios mane minties.

Nors rytojaus dieną gelia visą kūną, tačiau vis tiek nuslenku į mečetę. Niekas manęs neišmeta lauk. Aplinkui stovintys tikintieji, matydami, kad nesistoju maldai, veikiausiai, pamano, kad esu protiškai nesveikas.

Vakare kažkas paskambina, nepažįstamas balsas praneša, kad po pusvalandžio manęs ateis pasiuntinys. Kim įspėja, kad tai, tikriausiai, vakarykščių užpuolikų žabangai, tačiau man nesvarbu. Pavargau bėgioti paskui velnią ir kęsti jo pasalūniškus spyrius. Tegul jis pasirodo visu gražumu, noriu pažvelgti jam į akis, net jeigu paskui teks kentėti visą gyvenimą.

Į Jasero namų duris pasibeldžia berniukas. Jis liepia sekti paskui. Einame iki miesto aikštės. Čia mane perima jaunutis vaikinukas. Jis ilgiausiai vedžioja mane po tamsoje paskendusį priemiestį. Įtariu, kad jis tyčia aplinkui suka ratus stengdamasis sumėtyti pėdas. Pagaliau sustojame priešais apšiurusią parduotuvę. Už metalinių, pusiau nuleistų vartų mūsų lūkuriuoja vyras. Jis liepia jaunuoliui pasišalinti, o mane pakviečia į pastato vidų. Tuščiomis dėžėmis užgriozdinto koridoriaus gale mane perima kitas vyras. Pereiname kiemely, pro vartus patenkame į blausiai apšviestą prieangį. Tuščiame kambaryje išgirstu įsakymą nusirengti drabužius ir apsimauti duotas sportines kelnes bei naujus medžiaginius batus. Vyras paaiškina, kad visa tai daroma saugumo sumetimais, nes gali būti, kad „Shin Beth“, Izraelio saugumo tarnyba, paslėpė „blakę“ siekdama susekti mano buvimo vietą. Pasinaudojęs jo kalbumu atsakau, kad neslepiu nei mikrofono, nei kokio nors daviklio. Po valandos manęs paimti atvažiuoja furgonėlis. Užriša akis ir prisega mane prie sėdynės. Po daugybės posūkių išgirstu, kaip cypdami atsidaro vartai ir užsitrenkia už nugaros. Suloja šuo, bet žmogaus balsas greit jį nutildo duodamas komandą į vietą. Stiprios rankos ištraukia mane iš mašinos ir nuriša raištį. Stypsau erdviame kieme, kurio pakraščiuose nejudėdami stovi ginkluotų žmonių siluetai. Akimirką visas kūnas nueina pagaugais, baimė pakerta kojas, jaučiuosi lyg į spąstus įkliuvusi žiurkė.

Furgono vairuotojas kietai suima mane už alkūnės ir stumteli dešiniau stovinčio namo link. Toliau turiu eiti vienas. Tvirtas žaliūkas mostu pakviečia įeiti vidun. Patenku į vilnoniais kilimais nuklotą svetainę, kurioje jaunas vyras su juoda tunika, siuvinėtais rankogaliais ir apykakle, ištiesia į mane rankas.

— Broli Aminai, kokia didžiulė garbė priimti tave kuklioje buveinėje, — pasveikina jis su vos girdimu libanietišku akcentu.

Veidas atrodo nepažįstamas. Neprisimenu, kad būčiau susitikęs ar anksčiau matęs. Jis gražus, šviesių akių, dailaus veido, kurį darko nenatūraliai vešlūs ūsai. Jam turbūt apie trisdešimt.

Priėjęs jis apkabina mane ir spaudžia glėbyje tapšnodamas per nugarą, kaip įprasta musulmonų partizanams mudžachedams.

— Broli Aminai, drauge mano, likime mano. Tu net neįsivaizduoji, kaip didžiai aš pagerbtas.

Nusprendžiu, jog neverta priminti, kad jo bendrai dar vakar išvanojo man kailį.

— Eikš, — pakviečia įsikibdamas man į parankę. — Sėskis greta manęs ant šito suolo.

Dirsteliu į titaną, stovintį sargyboje prie durų. Svetingasis šeimininkas veik nepastebimai linkteli galvą ir gigantas pranyksta.

— Nuoširdžiai apgailestauju dėl vakarykščio įvykio, — kalba toliau. — Tačiau pripažinkite, kad jūs ir pats kaltas dėl to, kas nutiko.

— Jeigu tas nuotykis yra mūsų susitikimo kaina, tada ji tikrai didelė. Galėjote labiau numušti kainą.

Nusijuokia.

— Tu dar lengvai išsisukai, kitiems teko pakloti daug daugiau, — padarė jis pastabą su arogancijos gaidele. — Dabar tokie laikai, kad viską reikia griežtai kontroliuoti. Menkiausias neapsižiūrėjimas gali būti pražūtingas.

Pasikėlęs tunikos skvernus jis atsisėda ant demblio ir pariečia kojas.

— Tavo sielvartas, broli Aminai, sujaudino mane iki širdies gelmių. Dievas mato, kad ir aš kenčiu.

— Abejoju. Savi marškiniai arčiausiai kūno.

— Aš taip pat netekau artimųjų.

— Aš nesielvartavau dėl jų.

Jis kietai sučiaupia lūpas.

— Atrodo...

— Čia ne mandagumo vizitas, — nutraukiu jį.

— Suprantu... Kuo galiu tau pasitarnauti?

— Žuvo mano žmona. Ji susisprogdino mokinukų būryje. Prieš tai buvo atvykusi į šį miestą susitikti su dvasiniu vadovu. Aš degu pykčiu, kad ji išdavė mane, — pridūriau dusdamas iš įniršio, kuris it tamsi banga užliejo mane. — Negana to, mane siutina ir tai, kad ji veikė man už nugaros. Ar mano žmona islamistė? Nuo kada? Niekaip netelpa galvoje. Ji šiuolaikinė moteris. Mėgo keliauti, nesivaržydama galėjo plaukioti viešame baseine, laisvai siurbčioti limonadą kavinės terasoje. Ji didžiavosi savo plaukais ir neslėpė jų po šalių... Ko prikimšote į galvą, kad ta, kuri gailėjosi inkščiančio šunelio, staiga pavirto pabaisa, teroriste ir savižude?

Jis atrodo nusivylęs. Žavingas planas, kurį valandų valandas rūpestingai šlifavo prieš man atvykstant, nuėjo šuniui ant uodegos. Tokios reakcijos jis nelaukė, tikėjosi, kad nepaprasti nuotykiai, kurie prasidėjo nuo paslaptingo skambučio ir savotiško pagrobimo, pakirs mano drąsą. Aš pats nesuprantu, iš kur kyla tas nesuvaldomas akiplėšiškas aršumas, nuo kurio dreba rankos, bet ne balsas. Pašėlusiai daužosi širdis, bet nelinksta keliai. Seimininko arogancija ir prasto skonio maskaradas uždega mane pykčiu. Nors ir kausto baimė, nusprendžiu laikytis narsiai. Trokštu aiškiai parodyti šitam vodevilio kapelmeisteriui, kad nebijau, kad galiu drąsiai tėkšti jam į veidą visą savo pasibjaurėjimą ir tulžį, kuri išsiskiria žiūrint į tokius bepročius.

Jis ilgai grąžo rankas nebežinodamas nuo ko pradėti:

— Man nemalonu girdėti šiurkščius priekaištus, broli Aminai, — taria atsidusdamas. — Tačiau suprantu, kad jie padiktuoti didžiulio sielvarto, todėl neimsiu jų į širdį.

— Imsite ar neimsite, galite susikišti kur tinkamas.

Jo veidas užsiplieskia.

— Nebūk grubus. Negaliu pakęsti nešvankybių. Ypač iš žymaus chirurgo lūpų. Sutikau priimti tave dėl to, kad vieną kartą ir visiems laikams išaiškinčiau, jog nieko nelaimėsi keldamas scenas mūsų miestelyje. Čia tavęs niekas nelaukia. Troškai susitikti su judėjimo vadu? Susitikai. O dabar važiuok į Tel Avivą ir padėk kryželį. Dar vienas dalykas: aš asmeniškai nepažinojau tavo žmonos. Ji nepriklausė mūsų judėjimui, bet mes labai vertiname jos žygdarbį.

Jis pakelia į mane liepsnojančias akis:

— Paskutinė pastaba, daktare. Iš visų jėgų stengdamasis supanašėti su naujaisiais savo broliais tu nebepažįsti savo brolių, nebesupranti, kas yra kas. Islamistas yra politinis kovotojas. Jis turi vieną tikslą — įkurti teokratinę valstybę savo šalyje ir mėgautis savo šalies nepriklausomybe... Integristas — tai džihadistas, radikalusis ekstremistas. Jis netiki musulmoniškų valstybių suverenumu ir autonomija. Anot jų, visos musulmonų valstybės turi atsisakyti savo valstybingumo ir susijungti į vieną kalifatą. Integristai net puoselėja svajones apie urną — vieną ir nedalomą arabų tautą nuo Indonezijos iki Maroko. Jie mano, kad Vakarai privalo priimti islamo religiją, o jei ne — reikia juos pavergti arba sunaikinti... Mes, daktare Džafari, ne islamistai ir ne integristai. Mes išniekintos ir išjuoktos tautos vaikai, kovojantys taip, kaip galim, siekdami vienintelio tikslo — išvaduoti savo tėvynę bei atgauti garbę ir orumą.

Jis atidžiai stebi mane mėgindamas nuspėti, kokį poveikį padarė jo žodžiai. Mąsliai tyrinėja nepriekaištingo švarumo nagus ir tęsia toliau:

— Gaila, kad nepažinojau tavo žmonos. Ji nusipelnė, kad mes parklupę jai kojas bučiuotume. Jos auka už mus suteikia jėgų ir moko. Suprantu, kad jautiesi apgautas. Tai todėl, kad nesuvoki jos žygdarbio svarbos. Tave verčia niršti įskaudinta sutuoktinio savimeilė. O kai įžeista savimeilė nebetemdys akių, praregėsi ir daug ką suprasi. Jei tavo žmona nusprendė nepasakoti apie dalyvavimą kovoje, tai nereiškia, kad ji tave išdavė. Ji nemanė, kad verta tau sakyti. Kodėl ji turėjo duoti tau ataskaitą? Ji visiškai pasitikėjo Dievu... Neprašau, kad jai atleistum. Ko vertas vyro atleidimas, jei ji yra Viešpaties malonėje. Prašau tik vieno — užmiršk ir gyvenk toliau. Gyvenimo romanas tęsiasi.

— Aš noriu žinoti, kodėl? — paklausiu kvailai.

— Kas kodėl? Tai jos gyvenimo linija, ji su tavąja nesusijusi.

— Aš buvau jos vyras.

— Ji buvo tavo žmona. Jei nusprendė tylėti, vadinasi, turėjo tam priežasčių. Ji nematė reikalo tau sakyti.

— Nesąmonė! Ji buvo man įsipareigojusi. Nepasitraukiama iš gyvenimo šitaip lyg niekur nieko. Aš niekada jai nenusižengiau. O ji sugriovė mano gyvenimą. Savo pačios gyvenimą. Ir tų septyniolikos visai niekuo dėtų žmonių. Tu klausi, kodėl noriu sužinoti? O gi todėl, kad trokštu sužinoti viską — visą tiesą.

— Kokią tiesą? Tavo ar jos tiesą? Moters, kuri suvokė savo pareigą, ar vyro, kuris mano, kad išvengs atsakomybės, jei užmerks akis prieš tautos kančią? Kokią tiesą, daktare Aminai Džafari, trokšti išgirsti? Tiesą arabo, kuris mano, kad įgijęs Izraelio pilietybę padės tašką visiems vargams? Tiesą pavyzdinio arabo, kuris kviečiamas į grietinėlės pobūvius tik tam, kad galėtų pasimėgauti, kokie jie tolerantiški ir dėmesingi? Ar nori išgirsti tiesą to, kuris išvertęs kailį kiton pusėn mano tapęs kitu žmogumi? Ar tokios tiesos ieškai, ar nuo tiesos bėgi?.. Kokioje planetoje gyveni, ponuli? Kiekvieną Dievo dovanotą dieną pasaulis drasko į gabalus. Kas vakarą surenkame žuvusiuosius, kas rytą juos laidojame. Mūsų tėvynę niekina be atvangos, mūsų vaikai pamiršo, kas yra mokykla, mūsų mergelės nebesvajoja apie princus, nes jie labiau už jas pamilo intifadą4. Miestus niokoja tankai, o mūsų šventieji nebežino, ko griebtis. O tu šiltai įsitaisęs savo auksiniame narvelyje atsisakai matyti, koks pragaras verda. Kita vertus, turi tokią teisę. Kiekvienas gyvena taip, kaip išmano. Tačiau būk malonus, neieškok teisybės ten, kur šlykštimasi tavo prisitaikėliškumu ir egoizmu, neieškok pas tuos, kurie aukoja savo gyvenimus, kad tu praregėtum... Tavo žmona žuvo, kad atpirktų tave, pone Džafari.

— Apie kokį atpirkimą čia man paistai! — dabar aš, sekdamas jo pavyzdžiu, imu jį tujinti. — Tai tave visų pirma reikia atpirkti. Kaip drįsti kalbėti apie egoizmą žmogui, iš kurio atėmėt brangiausia, ką jis turėjo?... Kaip drįsti plauti smegenis herojiškomis ir kilniomis kalbomis, jei pats sėdėdamas šiltoje vietelėje siunti moteris ir vaikus į mirtį? Atsibusk, broli mano, mudu gyvename toje pačioje planetoje, tik mūsų kovos lauke plevėsuoja skirtingos vėliavos. Tu pasirinkai žudyti, aš pasirinkau gydyti. Tavo priešas mano pacientas. Aš ne egoistas ir nesu abejingas kitiems, išdidumo turiu ne mažiau už bet kurį kitą vyrą. Trokštu nugyventi vienintelį savo gyvenimą nestumdydamas kitų. Netikiu pranašystėmis, kurios išaukština kančią ir nuvertina sveiką protą. Nuogas atėjau į pasaulį, nuogas ir paliksiu. Visa, ką turiu, man nepriklauso. Kitų žmonių gyvenimai man taip pat nepriklauso. Visos žmonijos nelaimės kyla iš šito nesusipratimo. Ką Dievas duoda, reikia grąžinti. Nė vienas daiktas žemėje tau nepriklauso. Netgi tėvynė, apie kurią kalbi, nei tavo kapas, kuriame pavirsi į dulkes.

Kalbėdamas nepaliaujamai badau jį pirštu. Karo vadas nė nekrusteli. Apžiūrinėdamas nagus išklauso mane iki galo net nemėgindamas nusivalyti ant veido užtiškusių mano seilių.

Po ilgos, regis, niekad nesibaigsiančios tylos, jis kilsteli antakius, giliai įkvepia ir pakelia į mane akis.

— Tai, ką išgirdau, Aminai, sukrėtė mane iki sielos gelmių. Man plyšta širdis. Kad ir koks didelis skausmas, tu neturi teisės šitaip juodinti kitų. Kalbi tik apie žmoną, bet negirdi, kas kalbama apie tėvynę. Jei pats atsižadi tėvynės, negeisk, kad ir kiti jos atsižadėtų. Tie, kurie šaukiasi laisvės, yra pasiruošę aukoti savo gyvybę. Jie neįsivaizduoja, kad galima gyvalioti mindomam svetimųjų. Garbė arba mirtis, laisvė arba kapo duobė, savigarba arba lavonų krūva. Nei širdgėla, nei gedulas nenutrauks kovos tų, kurie, teisingai, beje, gyvenimo prasme laiko garbę. „Laimė nėra atlygis už dorybes. Pati laimė yra dorybė“.

Jis suploja rankomis. Durys atsiveria, tarpduryje stūkso gigantas. Pokalbis baigtas.

Prieš išleisdamas mane dar priduria:

— Aš labai kremtuosi dėl tavęs, daktare Džafari. Aišku, mes einame skirtingais keliais. Galime kalbėti mėnesius ir metus, tačiau nesusikalbėsime, nes nė vienas nenorime klausyti kito nuomonės. Nebėra ko pridurti. Važiuok namo. Mes jau viską pasakėme.

12

Kim buvo teisi — reikėjo laišką atiduoti Navedui, jis būtų sėkmingiau jį panaudojęs. Kim neklydo manydama, kad kenkiu pats sau ir stengėsi apsaugoti mane nuo manęs paties. Nesuvaldomų įvykių sraute aš pats buvau sunkiausiai suvaldomas. Reikėjo laiko, kad praregėčiau. Nors grįžau nieko nepešęs, primuštas, tačiau laimė, kad išvis likau gyvas. Kaip sąžinės priekaištas šis pralaimėjimas persekios mane visą gyvenimą. Ilgai jį prisiminiau lyg niekšišką piktą pokštą. Ir ką sužinojau? Ne šviesos, o įkyraus smalsumo suviliotas sukiojausi apie pramaną, lyg naktinis drugelis apie žvakės liepsną. Iš visų jėgų stengiausi atkelti sandariai uždarytą liuką, bet pažvelgus gilyn tvokstelėjo į veidą pelėsių tvaikas ir pro storą voratinklių sluoksnį neiškėliau į dienos šviesą nė vienos paslapties.

Leistis giliau prapuolė noras.

Kai savo akimis išvydau karo vadą ir savižudžių ugdytoją, akimoju subliūško sukilę gaivalai. Nusprendžiu baigti tą cirką ir grįžti į Tel Avivą.

Kim net širdis atlėgo. Vairuoja tyli, stipriai spaudžia vairą, tarsi norėdama pajausti jo tikroviškumą ir įsitikinti, kad nesapnuoja, o tikrai veža mane namo gyvą ir sveiką. Nuo pat ryto nekalba, bijo leptelėti netinkamą žodį, kuris galėtų staiga pakeisti mano sprendimą. Atsikėlė dar prieš aušrą, patyliukais sudėjo daiktus ir pažadino mane tik tada, kai daiktai buvo bagažinėje ir viskas paruošta išvykti.

Kaip akis išdegę išlekiame iš žydų kvartalo. Spaudžiame tiesiai, nesidairome nei kairėn, nei dešinėn, niekur nestojame. Menkiausia dvejonė gali viską sugadinti. Kim neatplėšdama akių nuo kelio skuba išvažiavimo link. Išlaisvinta iš nakties slogučio aušta skaisti diena. Švintantis dangus mieguistai rąžosi po kieto miego. Miestas, regis, niekaip negali pakilti iš guolio. Vogčiomis, mesdamas kupiną nepabaigtų sapnų žvilgsnį, prietemoje skuba vienas kitas ankstyvėlis. Jų šešėliai sušmėkščioja ant sienų. Kur ne kur ryto tyloje sugirgžda pakeliamos grotos ir pasigirsta mašinos burzgimas. Plerpdamas į stotelę atvažiuoja autobusas. Saulei tekant Jeruzalė labai atsargi: dėl prietaringumo, nes manoma, kad pirmieji ryto ženklai nulemia visą dieną.

Kim, užgulusi vairą, spaudžia visu greičiu tuščiomis gatvėmis. Nejaučia, kokia ji sudirgusi. Galima pamanyti, kad mano nuotaikų kaitos baimė jai suteikia energijos. Ji būgštauja, kad persigalvosiu ir nuspręsiu pasukti atgal į Betliejų.

Atsilošia sėdynėje tik tada, kai veidrodėlyje šmėsteli paskutiniai tolstančių priemiesčių pastatai.

— Nelėk kaip į gaisrą, — nuraminu ją.

Ji krūpteli, lyg būtų užmynusi ant gyvatės uodegos. Žaibiškai atleidžia greičio pedalą. Mano tylus balsas priverčia ją sumažinti greitį. Jaučiuosi mirtinai nuvargęs ir nelaimingas. Ką vyliausi gauti Betliejuje? Gal dozę melo, kuriuo galėčiau užpudruoti sumenkusį savo įvaizdį? O gal, kai viskas slysta iš rankų, tikėjausi atgauti bent dalelę savo orumo? O gal troškau tiesiog išlieti pyktį, kad tie niekšai, kurie sugriovė mano svajonę, matytų, kaip jais šlykščiuosi?.. Na gerai, tarkim jie mato mano sielvartą ir pasidygėjimą, tarkim jie sutrinka nuo mano žvilgsnio ir traukiasi žemai nuleidę galvas... ir kas iš to? Kurią atsivėrusią žaizdą prideginti, kurį lūžį sutvarstyti?.. Aš net nežinau, ar tikrai trokštu surasti savo nelaimės šaknį. Aš nebijau giliai kapstytis, tačiau kaip kariauti su šmėklomis. Matau, kad jos už mane stipresnės. Aš nieko neišmanau apie dvasios vadovus ir jų parankinius. Visą gyvenimą atkakliai laikiausi savo įsitikinimų, it raitelis stengiausi išsilaikyti balne neklausydamas juodinamų kalbų ir nekreipdamas dėmesio į neteisėtus veiksmus. Atsižadėjau savo giminės, sutikau palikti motiną, daug dalykų paaukojau dėl chirurgo karjeros. Aš neturėjau kada domėtis senomis žaizdomis, kurios kliudo susitaikyti dviem išrinktosioms tautoms ir verčia palaimintą Dievo žemę paversti nesantaikos ir karo baisybių lauku. Kiek prisimenu, niekada nepalaikiau nė vienos kovojančios pusės, abiejose mačiau daug beprotystės ir širdį draskančio skausmo. Jokiais būdais neprisidėjau prie kruvino konflikto, kuris iš tiesų tėra nesibaigiantis karas, kuriame vieni aukos, kiti — atpirkimo ožiai. Patyriau daug paniekinamo priešiškumo, todėl vienintelis būdas nepavirsti tokiu kaip jie yra nesivelti į šitą žaidimą. Kokią poziciją galėjau pasirinkti iš dviejų galimų: nuolankiai kęsti arba atsilyginti tuo pačiu — dantis už dantį, akis už akį. Aš pasirinkau gydyti ligonius. Dirbu kilniausią darbą pasaulyje ir niekas neatims iš manęs pasididžiavimo, kurį suteikia mano profesija. Noras važiuoti į Betliejų buvo beviltiškai tuščias ir apsimestinis šaunumas. Kas aš toks, kad tikėčiausi patirti pergalės džiaugsmą ten, kur diena po dienos kompetentingos institucijos atsišipina dantis? Mano varžovas yra tobulai veikianti, parako ragavusi, laiko patikrinta slapta organizacija, išmokusi atsilaikyti prieš rezgamas pinkles. Ji net įgudusius slaptosios policijos pėdsekius vedžioja už nosies. Vienintelis mano ginklas kovoje su tokia organizacija — apgauto vyro neviltis ir bergždžias įniršis.

Šioje dvikovoje nėra vietos jausmams, tuščia viltis suminkštinti priešininkų širdis. Vienintelė kalba, kurią jie supranta, yra šautuvas, sprogstamasis diržas ir smūgis iš pasalų. Vargas tam, kuris susimauna, apsijuokia lyg pilvakalbis lėlininkas, kuris toliau vaidina lyg niekur nieko, nepastebėdamas, kad nustojo kraipytis užsikirtusi marionetė. Tai negailestinga, taisyklių nepažįstanti dvikova, kurioje menkiausias neryžtingumas yra pražūtingas, o klaidos neatitaisomos. Dvikova, kurioje tikslas pateisina priemones, o išsigelbėjimas netenka reikšmės. Išsigelbėjimas pakeičiamas keršto troškimu ir žiauria mirtimi. Vien tankai ir bombos, beje, visada man kėlė šiurpulingą baimę, juose regėjau įsikūnijusį žmonijos blogį. Neturiu nieko bendro su tais žmonėmis, į kurių pasaulį įsiveržiau Betliejuje. Aš nesuprantu ir nesitikiu perprasti jų papročių, aš nieko neišmanau apie jų siekius. Nekenčiu karo, revoliucijų ir visų tų istorijų apie prievartos panaudojimą. Jos tarytum vilkelis, kuris sukasi vietoje apie savo ašį įtraukdamas ištisas kartas į beprasmes žudynes lyg į užburtą ratą, tačiau niekas neturi drąsos jo sustabdyti. Aš chirurgas, todėl žinau, kiek daug pasaulyje kančios. Nejau negana skausmo? Kodėl sveiko proto žmonės prašyte prašosi kentėjimų?

— Išleisk mane prie namų, — paprašau Kim, toli virpančiame ore sušmėžavus Tel Avivo daugiaaukščiams.

— Nori ką nors pasiimti iš namų?

— Ne, noriu grįžti namo.

Ji suraukia antakius.

— Dar ne laikas.

— Kim, juk tai mano namai. Niekur nesidėsiu, anksčiau ar vėliau teks grįžti.

Kim suvokia, kad leptelėjo kvailystę. Nervinga ranka nuo akių nubraukia plaukų sruogą.

— Aš ne tai norėjau pasakyti, Aminai.

— Aš nepykstu.

Kurį laiką ji vairuoja kramtydama lūpas:

— Tai vis dėl to prakeikto ženklo, kurio laiku nepastebėjai, ar ne?

Tyliu.

Iš už kalvos į kelią netikėtai iššoka traktorius. Iš visų jėgų spausdamas vairą jaunas vairuotojas mėgina suvaldyti mašiną. Šalia du rudi šunys. Vienas uostinėja kelią, kitas dairosi į šalis. Už gyvatvorės šmėkšteli maža suklypusi trobelė. Ji akimirksniu, lyg burtininko lazdele pamojus, pranyksta medžių lapijoje. Ir vėl ramu, per nusidriekusią lygumą bėga arimai. Oras žada būti puikus.

Laukdama, kol mus aplenks karinių mašinų vilkstinė, Kim kamantinėja toliau:

— Ar mano namuose tau nepatiko?

Žiūriu į ją, o ji žiūri tiesiai priešais save nenuleisdama akių nuo kelio.

— Kim, tu puikiai žinai, jei būtų nepatikę, būčiau nepasilikęs nė sekundės. Labai branginu su tavimi praleistą laiką. Dabar noriu pabūti vienas ir šviežia galva apsvarstyti, kas atsitiko per pastarąsias dienas.

Kim aiškiai rūpinasi, kad nepasidaryčiau sau ką bloga. Ji mano, kad netveriu savam kailyje ir būgštauja, jog pasilikęs vienas palūšiu ir pasiduosiu sielvartui. Ji mano, kad mane kamuoja depresija, kad esu per plauką nuo savižudybės. Nebūtina nė sakyti, jos elgesys išduoda slapčiausias mintis. Pirštai nepaliaujamai barbena, lūpos nerimsta, akys vengia mano žvilgsnio, gerklė užspausta. Ji atsikrenkščia kaskart, kai nori ištarti žodį... Stebiuosi, kaip ji nepametė sveikos nuovokos ir budriai sekė kiekvieną mano žingsnį.

— Gerai, — nusileidžia ji. — Parvešiu tave namo, o vakare užsuksiu paimti. Vakarieniausime pas mane.

— Noriu kurį laiką pabūti vienas.

Ji minutėlę apsimeta, kad mąsto, ir perkeipusi lūpas tardo toliau:

— Iki kada?

— Kol viskas susigulės.

— Gali ir niekada nesusigulėti.

— Nurimk, nesu mirtinas ligonis. Tiesiog noriu ramybės.

— Na ir puiku, — šūkteli ji su prastai paslėpta pykčio gaidele.

O po ilgos pauzės:

— Ar galiu bent į svečius užeiti?

— Paskambinsiu, kai būsiu pasiruošęs.

Ji įsižeidžia.

— Nepyk, Kim. Tu čia niekuo dėta. Žinau, kad sunku paaiškinti, bet juk puikiai supranti, ką noriu pasakyti.

— Aš nepykstu, tik nenoriu, kad būtum vienas. Man atrodo, kad tu per silpnas susidoroti su jausmais. Va žiūrėk, nagus jau nusikramčiau, tik odą beliko nuo pirštų nugraužti.

— Atleisk.

— Kodėl nenori pasikalbėti su profesoriumi Menašu? Jis puikus psichologas, mūsų abiejų draugas.

— Nueisiu, pažadu, tik vėliau. Noriu kiek atsigauti. Kai jausiuos geriau, tada su juo ir pasikalbėsiu.

Ji išleidžia mane prie namo, nedrįsta užeiti į vidų. Uždarydamas vartelius jai nusišypsau. Ji mirkteli man nusiminusi.

— Aminai, neleisk, kad tas tavo ženklas sugriautų gyvenimą. Šitaip save kankindamas tu visai nusigaluosi, o kai mėginsi atsistot ant kojų, subyrėsi kaip sudūlėjusi mumija.

Nelaukdama atsakymo, ji užveda mašiną.

Nuvažiuojančio nisano burzgesys nutyla. Stovėdamas priešais namą ir jo skleidžiamą tylą suvokiu, kokia nepaprastai sunki vienatvė laukia manęs. Pradedu ilgėtis Kim... Aš vėl vienui vienas... Nenoriu palikti tavęs vieno, — štai ką Sihem pasakė tą vakarą prieš išvažiuodama į Kafr Kaną. Nelauktai viskas iškyla atmintyje. Dabar, kai nieko nebesitikiu. Tą paskutinį vakarą Sihem iškėlė karališką puotą, pagamino valgių, kuriuos aš be proto mėgstu. Vakarieniavome žvakių šviesos nutviekstoje svetainėje. Ji beveik nevalgė, tik grakščiai pasismeigdavo šį bei tą iš mano lėkštės. Ji buvo neapsakomai graži ir be galo tolima. „Kodėl tu liūdna, meile mano?“ — paklausiau jos. „Nenoriu palikti tavęs vieno, mielasis, — atsakė ji ir pridūrė: — Atrodo, jog visą amžinybę nesimatysime“. Tai ir buvo perspėjimas — praleistas ženklas. Negalėjau įtarti, kad už jos spindinčių akių žioji bedugnė, negalėjau įžvelgti, kad po šitokiu dosnumu slypi atsisveikinimas. Tą naktį ji nepaprastai jausmingai man atsidavė.

Atrodo, visą amžinybę stoviu drebėdamas prie laukujų durų nesiryždamas jų praverti.

Namų tvarkytoja taip ir nepasirodė. Kelis kartus surenku jos telefono numerį. Kaskart įsijungia atsakiklis. Nusprendžiu veikti ryžtingai. Namuose karaliauja kapitono Mošės vyrų palikta netvarka: kambariai apversti aukštyn kojom, stalčių turinys išverstas ant grindų, spintos iškuistos, lentynos ištraukiotos, baldai išstumdyti. Man nesant viską užklojo dulkės ir medžių lapai, kurių prinešė per iškultus langus, nors visko gali būti, kad ne visus uždariau per skubėjimą. Sodas nusiaubtas, voliojasi skardinės, laikraščiai ir visokiausios šiukšlės, kurių tą baisią nepavykusio linčo teismo dieną primėtė kerštaudami persekiotojai. Paskambinu pažįstamam stikliui. Jis sakosi turįs šiuo metu daug darbo, bet pasistengs iki vakaro užeiti. Pasiraitojęs rankoves šoku daryti tvarką: surenku, kas išmėtyta, pakeliu, kas nuversta, sukišu į vietą lentynas ir stalčius, išrūšiuoju, kur sveiki daiktai, kur sulaužyti. Kai ateina stiklius, namai atrodo beveik tvarkingai. Stiklius padeda išnešti maišus su šiukšlėmis ir nueina apžiūrėti langų. Aš tuo tarpu einu į virtuvę virti kavos ir parūkyti. Netrukus prisistato ir stiklius, pasižymėjęs bloknote darbus, kuriuos reikės padaryti.

— Kas čia praūžė: viesulas ar vandalai? — paklausia.

Pasiūlau puodelį kavos, jis su malonumu paima. Jis — rudaplaukis strazdanotas dručkis su didele burna, sukumpusiais pečiais ir trumpomis kojomis, prasmegusiomis storapadžiuose kareiviškuose batuose. Pažįstu jį daugelį metų, dusyk operavau jo tėvą.

— Darbelio daug, — praneša jis. — Reikės pakeisti dvidešimt tris stiklus. Neprašai būtų stalių pasikviesti: du rėmai išlaužti, be to, langines reikia pataisyti.

— Ar pažįsti nagingą stalių?

Prisimerkęs pamąsto.

— Yra vienas neblogas, bet nežinau, ar šiuo metu laisvas. Darbus pradėsiu ryt. Visą mielą dieną nebuvo kada prisėsti, nebepastoviu ant kojų. Atėjau tik darbų sąrašą pasidaryti. Ar gerai?

Žvilgteliu į laikrodį.

— Gerai, pradėk rytoj.

Stiklius vienu mauku išgeria kavą, įsideda bloknotą į krepšį su nubrizgusiomis rankenomis ir išeina. Baiminausi, kad neužklaustų apie teroristinį išpuolį. Juk savaime aišku, kad žino, iš kur ta netvarka, bet jis nė žodeliu neužsiminė. Užsirašė, ką reikia padaryti, ir viskas. Toks elgesys mane labai pamalonino.

Nusiprausęs po dušu išeinu į miestą. Su taksi nuvažiuoju prie garažo, kuriame prieš važiuodamas į Jeruzalę pastačiau mašiną. Patogiai įsitaisau prie vairo ir pasuku jūros link. Dėl didelių spūsčių gatvėse priverstas pasistatyti mašiną stovėjimo aikštelėje priešais Viduržemio jūrą. Aplinkui vaikštinėja porelės ir šeimos. Pavakarieniauju kukliame restoranėlyje, čia pat pereinu gatvę ir bare išlenkiu keletą bokalų alaus, slampinėju pajūriu iki pusiaunakčio. Bangų šniokštimas suteikia pilnatvės pojūtį. Parsirandu namo kiek įkaušęs, tačiau protas atrodo šviesesnis.

Užsnūstu fotelyje nenusirengęs, su visais batais: miegas palaužia nė nebaigus surūkyti cigaretės. Ūmai pašoku iš miegų, atrodo, girdėjau pokštelint langą. Visu kūnu žliaugia prakaitas. Tikriausiai sapnavau košmarą, tačiau negaliu atsiminti, ką regėjau sapne. Svirdinėdamas atsistoju. Širdis apmiršta. Per nugarą nueina pagaugai. Kas čia? — išgirstu savo balsą. Seku paskui nerimą keliantį girgždėjimą, uždegu šviesą prieškambaryje, virtuvėje, kambariuose... Kas čia? Antro aukšto balkono durys atdaros, užuolaida išsipūtusi. Balkone nieko nėra. Uždarau langines ir nueinu į svetainę. Tačiau juntu kambaryje savotišką tolimai artimą kažkieno buvimą. Dar smarkiau nukrečia drebulys. Be jokios abejonės, čia Sihem arba jos šmėkla, arba ir viena, ir kita... Sihem... Erdvė pamažu prisipildo nematomo, bet juntamo jos buvimo. Keli širdies tvinksniai ir jos esybė užpildo visą kambarį, palikdama tik menkutį oro tarpą, kad neuždusčiau. Dabar ji karaliauja namuose. Viskas primena ją: sietynai, komodos, užuolaidos, lentynos ir spalvos... Paveikslai, kuriuos ji išrinko ir pakabino. Regiu, kaip ji pirštais parėmusi smakrą lėtai žengia kelis žingsnius atgal, kraipo galvą, norėdama įsitikinti, ar tiesiai kabo paveikslas. Sihem buvo labai pedantiška. Ji nieko nedarė atmestinai. Galėjo valandų valandas ieškoti tinkamos vietos paveikslui arba stengtis kuo gražiau užmesti užuolaidos klostę. Palikęs svetainę seku jos pėdsakais iš kambario į kambarį. Tikroviški vaizdai susilieja su atsiminimais. Štai čia ji ilsisi ant odinės sofos. Grakščiai lakuoja nagus rožiniu laku. Visose kertelėse šmėkščioja jos šešėliai, visi veidrodžiai atspindi dalelytę jos grožio, kiekvienas virptelėjimas byloja apie ją.

Atrodo, ištiesčiau ranką ir paliesčiau jos juoką, atodūsį, kvepalų aromatingą dvelksmą... Norėčiau, kad padovanotum man dukterį, — sakydavau jai pirmaisiais mūsų meilės metais... Šviesiaplaukę ar tamsiaplaukę? — klausdavo ji rausdama... Svarbiausia, kad būtų sveika ir graži. O visa kita — akių ar plaukų spalva — neturi reikšmės. Noriu, kad paveldėtų tavo žvilgsnį ir duobutes skruostuose. Kai judvi šypsotumėtės, būtumėte panašios lyg du vandens lašai... Užlipu į antro aukšto svetainę su aksominiais garanto spalvos užtiesalais ir pieno baltumo užuolaidomis. Vidury raštuoto persiško kilimo stovi du masyvūs krėslai bei stalas iš stiklo ir chromo. Išilgai sieną, nuo vieno galo iki kito, stovi vyšnios medžio didžiulė knygų lentyna. Joje kruopščiai surikiuotos eilės knygų ir dailūs iš tolimų kelionių parsivežti niekučiai. Šitas kambarys mums su Sihem buvo lyg dramblio kaulo bokštas. Niekas negalėjo čia įžengti. Čia buvo mūsų asmeninis kampelis, nepaprastai brangus prieglobstis. Užsukdavome čia pailsėti, pabūti tyloje, atgaivinti kasdienybės triukšme atbukusius jausmus. Skaitydavome knygas, klausydavomės muzikos, atsipalaiduodavome. Su tokiu pat susidomėjimu skaitėme Kafką ir Khalilį Gibraną, pasimėgaudami klausėmės Oumo Kalsoumo ir Pavaročio... Ūmai kūnas nueina pagaugais. Pakaušį nutvilko skubrus alsavimas, sunkus ir karštas. Tikiu, jei tik atsisuksiu, atsitrenksiu į ją kaktomuša, išvysiu skriejančią oru siautulingame šokyje, didelėmis akimis, švytinčią nuostabiu grožiu, puikesnę nei mano beprotiškiausiuose sapnuose....

Neatsisuku.

Atbulas traukiuosi iš svetainės, Sihem alsavimą nusineša skersvėjis. Įsmunku į kambarį, uždegu visas šviesas, kad neliktų nė vieno šešėlio, nusirengiu, surūkau paskutinę cigaretę, praryju dvi tabletes ir palendu po antklode.

Šviesos negesinu.

Kitą dieną atsipeikėju svetainėje. Susigriebiu, kad stoviu atsirėmęs veidu į stiklą ir laukiu, kol patekės saulė. Kaip atsidūriau šitame vaiduokliškame kambaryje? Nejau pats atėjau, o gal vaikščiojau per miegus? Nenuvokiu.

Dangus virš Tel Avivo vaiskus, be debesėlio. Mėnulis baigia sudilti, teliko menka atplaišėlė. Rytuose balsvėjančiame danguje viena po kitos pamažėle gęsta žvaigždės. Kitoje tvoros pusėje kaimynas blizgina mašinos priekinį stiklą. Visame kvartale jis vienintelis keliasi su aušra. Jis — vieno prabangiausių restoranų šeimininkas. Skuba į turgų norėdamas aplenkti varžovus. Kartais susitikdavome apyaušriais: jis ruošiasi į turgų, o aš grįžtu iš darbo. Persimesdavome mandagumo frazėmis. Po teroristinio išpuolio jis apsimeta, kad manęs nepažįsta.

Devintą valandą išblukusiu furgonėliu atvažiuoja stiklius. Atsiveža į pagalbą du spuoguotus paauglius. Atsargiai iškrauna stiklo lakštus ir kitas medžiagas. Praneša, kad netrukus prisistatys ir stalius. Tikrai, po kelių akimirkų dengtu sunkvežimiu privažiuoja stalius. Liesas, aukšto ūgio, raukšlių išvagotu veidu, rimtų akių vyras. Vilki iki ataudų nudėvėtu kombinezonu, pareiškia norįs apžiūrėti sulūžusius rėmus. Stiklius pasišauna jam viską aprodyti. Lieku vienas pirmo aukšto svetainėje. Rūkau ir geriu kavą. Mąstau, kad neblogai būtų nueiti į netoli esantį nedidelį parką pasivaikščioti ir pavėdinti galvą. Oras gražus, saulė auksu nužėrė medžius, tačiau persigalvoju būgštaudamas, kad koks netikėtas susitikimas nesugadintų nuotaikos.

Laikrodžiui išmušus vienuoliktą, paskambina Navedas Ronenas. Staliaus nebėra, jis išvažiavo į dirbtuvę susikrovęs į sunkvežimį rėmus. Stiklius su pagalbininkais tylutėliai darbuojasi antrame aukšte.

— Kaip laikaisi, brolyti? — išgirdęs mano balsą džiugiai paklausia Navedas. — Visai užmiršai mane, ar kas? Tu kaip jaunas mėnuo, pasirodai ir vėl pradingsti, niekaip tavęs nepagausi, bastūne. Matau, tau nė motais, kad reikia paskambinti senam draugui, galėjai bent adresą palikti, kad žinočiau, kur ieškoti.

— Kokį adresą? Juk pats sakai, kad bastausi iš vietos į vietą.

Jis nusijuokia.

— Anokia čia bėda. Aš ir pats iš prigimties bastūnas, bet kai žmona nori man papriekaištauti, žino, kur mane rasti. Kaip sekėsi Jeruzalėje?

— Iš kur žinai, kad buvau Jeruzalėje.

— Aš juk policininkas... — sukikena. — Skambinau Kim, bet atsiliepė Benjaminas. Jis ir pasakė, kur judu išvažiavote.

— O kas pasakė, kad aš grįžau?

— Paskambinau Benjaminui, bet atsiliepė Kim... Užteks, ar tęsti? Tiesą pasakius, skambinu, kad pasakyčiau, jog Margareta labai apsidžiaugs, jei ateisi pas mus vakarienės. Senokai ji tavęs neregėjo.

— Tik ne šįvakar, Navedai. Namie remontas. Yra stiklių brigada, va, stalius neseniai išvažiavo.

— Tada ryt.

— Nežinau, ar spės užbaigti darbus.

Navedas atsikrenkščia ir po trumpos pauzės pasiūlo:

— Jei tiek daug darbo, galiu pagalbininkų atsiųsti.

— Nieko baisaus, smulkmenos. Darbininkai susitvarkys.

Navedas dar kartą atsikrenkščia. Tai jau tampa blogu įpročiu, jis krenkščioja kas kart, kai tik jaučiasi nepatogiai.

— Darbininkai juk nedirbs kiaurą naktį?

— Ne, bet vis tiek. Ačiū, kad paskambinai, perduok linkėjimus Margaretai.

Jau vidudienis, o iš Kim jokios žinios. Nujaučiu, kad Navedo skambutis yra jos darbas. Tai ji norėjo įsitikinti, ar aš dar gyvas.

Stalius parveža sutaisytus rėmus, pats vienas įstato, prie mano akių patikrina, ar gerai darinėjasi. Atkiša pasirašyti sąskaitą, susibruka pinigus į kišenę ir pradingsta su nuorūka burnoje. Stiklius su padėjėjais jau senokai išėjo. Mano namai atgauna tvarką, ramybę ir sutemų šešėlių paslaptis. Drąsiai užlipu į svetainę nusiteikęs išbaidyti šmėklas. Visos kertės tuščios. Atsisėdu į krėslą prieš šviežiai nudažytą langą ir stebiu vakaro žarose kraujuojantį, tarytum dviašmeniu peiliu perskrostą, dangų.

Viršum grotuvo nuotraukoje šypsosi Sihem. Viena akis kiek didėlesnė. Turbūt todėl, kad šypsosi prisiversdama. Nors ir ne nuoširdžiau, tačiau visada šypsomasi mokančiam prišnekinti fotografui. Tai sena, viena iš pirmųjų povestuvinių nuotraukų. Atsimenu, ji buvo skirta naujam pasui. Sihem nepritarė sumanymui praleisti medaus mėnesį kokioje nors šalyje. Ji žinojo, kad pinigų turiu nedaug, todėl buvo linkusi juos pataupyti geresniam butui, kad kuo greičiau išsidangintume iš to nejaukaus buto priemiestyje.

Atsistojęs prikišu veidą prie portreto. Kairėje ant lentynos, prikrautos kompaktinių plokštelių, guli į odą įrištas nuotraukų albumas. Beveik automatiškai paimu ir atsisėdęs į krėslą pradedu vartyti. Nejaučiu nieko ypatinga. Tarytum sklaidyčiau žurnalą dantisto laukiamajame. Vienas paskui kitą slysta pro akis sustingę vaizdai. Nuotraukų, kurios pasakoja mūsų istoriją, paviršius šaltas ir blizgus it ledas. Keista, bet jaučiuosi visai abejingas... Čia Sihem Šarm el-Šeike po skėčiu nuo saulės, veidą slepia didžiuliai juodi akiniai. Čia Paryžiuje Eliziejaus laukuose. Čia mudu pozuojame prie Anglijos karalienės sargybinio. Čia mes sode su sūnėnu Adeliu. Aukštuomenės vakarėlyje. Čia pokylis mano garbei. Čia su močiute ūkyje Kafr Kane. Čia jos dėdė Abasas su guminiais batais ir žemėtomis kelnėmis. Čia Sihem prie mečetės gimtajame Nazarete... Sklaidau nuotraukas permesdamas jas greitu žvilgsniu. Jaučiuosi lyg vartyčiau svetimo gyvenimo lapus ar net peržiūrėčiau pabaigtą bylą... Staiga akį patraukia viena nuotrauka. Joje priešais Nazareto mečetę rankomis įsisprendęs į klubus šypsosi Adelis, mano sūnėnas. Greitai atverčiu kelis lapus atgal, surandu nuotrauką, kurioje Sihem stovi priešais vaikystės miesto mečetę. Nuotrauka daryta neseniai, vėliausiai prieš metus. Atpažįstu rankinę, kurią praėjusį sausį padovanojau gimtadienio proga. Dešinėje matyti raudonos mašinos priekis ir berniukas, tupintis prie šunyčio. Stveriu nuotrauką su Adeliu. Ta pati raudona mašina, tas pats berniukas su šunyčiu. Vadinasi, abi nuotraukos darytos tuo pat metu. Galimas daiktas, kad jiedu vienas kitą fotografavo. Ilgai negaliu atitokti. Vadinasi, Sihem lankydavosi Nazarete kaskart, kai važiuodavo pas močiutę. Nieko nuostabaus, ji mylėjo gimtąjį miestą. Bet kuo čia dėtas Adelis?.. Nepamenu, kad būčiau jį matęs Nazarete. Ten jis svetimas. Tiesa, Adelis dažnokai mus aplankydavo Tel Avive, kai iš Betliejaus atvykdavo su darbo reikalais, tačiau negalėjau suprasti, ko jam prireikė Nazarete... Nerimas suspaudžia širdį. Tos nuotraukos mane gąsdina. Tuščiai mėginu surasti pateisinimą, priežastį, sukurti hipotezę. Mano žmona niekada nesusitikinėjo su giminėmis be mano žinios. Ji visada pasakydavo, kur buvo, su kuo susitiko, kas skambino telefonu. Tiesa, ji labai mėgo Adelį dėl nuoširdaus jo linksmumo, bet susitikinėti slapčia, maža to — ne namuose, buvo ne jos būdui.

Šis sutapimas neduoda man ramybės. Mąstau apie jį restorane, išeinu nieko nevalgęs. Namuose vėl mąstau. Jis neleidžia užmigti net po stiprios migdomųjų dozės... Adelis ir Sihem... Sihem ir Adelis... Autobusas Tel Avivas-Nazaretas... Ji atsiprašė, pasakė, kad skubus reikalas, ir išlipusi persėdo į iš paskos važiuojančią mašiną... Seno modelio gelsvas mersedesas. Lygiai toks, kolą mačiau iš sandėlio perdarytame garaže Betliejuje... Šita tai Adelio mašina, — išdidžiai patvirtino Jaseras... Sihem Betliejuje. Paskutinis apsilankymas prieš susisprogdinimą... Per daug sutapimų, kad būtų atsitiktinumas.

Numetu šalin antklodę. Žadintuvas rodo penktą valandą ryto. Apsirengiu, sėdu į mašiną ir leidžiuosi į Kafr Kaną.

Ūkyje nė gyvos dvasios. Kaimynas praneša, kad senoji sunegalavo, ją išvežė į ligoninę, o sūnėnas Abas budi prie lovos. Ligoninėje negaliu jos pamatyti, nes skubiai operuojama. Insultas, informuoja seselė. Laukiamajame ant suolo snūduriuoja Abas. Mane išvydęs nė nesukruta, sėdi kaip kelmas. Toks jo būdas, lengvai neišjudinsi. Paprasčiau išklibinti užrūdijusį seno šautuvo gaiduką. Penkiasdešimt penkerių, o vis dar nevedęs, iš kaimo nėra nė kojos iškėlęs, moterys ir miestiečiai jam kelia nepasitikėjimą, vengia jų kaip maro. Verčiau kiaurą dieną lenks nugarą laukuose negu minutėlę pasėdės prie stalo su svečiu, kuris nearia žemės ir kruvinu prakaitu neužsidirba duonos. Nerangus ir netašytas kaimietis. Lūpos plonos, veidas bejausmis. Ant kojų purvini guminiai batai, marškinių pažastys iki baltumo išgraužtos sūraus prakaito, palaikės kelnės sulamdytos, atrodo kaip tikras kaliausė. Trumpai drūtai paaiškina, kad aptiko močiutę gulinčią asloje su pražiota burna. Sėdįs čia valandų valandas, o ūkyje nėra kam šunis paleisti pasilakstyti. Atrodo, kad močiutę ištikęs priepuolis jam sukėlė daugiau rūpesčių negu skausmo.

Sėdime abu laukiamajame, kol pasirodęs gydytojas praneša, kad operacija baigta. Močiutės būklė stabili, bet vilties pasveikti yra nedaug. Abas pasiprašo leidžiamas važiuoti į ūkį.

— Vištos liks nelesintos, — niurna jis neklausydamas, ką kalba gydytojas.

Įšokęs į surūdijusį sunkvežimį nurūksta Kafr Kano pusėn. Važiuoju paskui jį. Kol nudirba nesuskaičiuojamus ūkio darbus, ateina ir vakaras. Tik tada jis pastebi mane.

Patvirtina, kad daugybę kartų matė Sihem su vyruku iš nuotraukos. Pirmą kartą pastebėjo jį nešdamas į kirpyklą piniginę, kurią Sihem pamiršo ant sunkvežimio sėdynės. Kirpykloje jis matė, kaip Sihem kalbėjosi su tuo vyruku. Iš pradžių Abas nepagalvojo nieko bloga. Bet paskui, kai vis dažniau juos užtikdavo kartu, pradėjo įtarinėti. O kai vaikinas iš nuotraukos pradėjo šlaistytis palei ūkio tvorą, jis neiškentęs ir pagrasinęs galvą kapliu praskelti. Šis nutikimas Sihem baisiai užgavęs. Po šito įvykio ji į Kafr Kaną nebekėlusi kojos.

— Negali būti, — tariau. — Juk pas močiutę ji šventė Eid al-Fitr Ramadano pabaigos šventę ir Aukų Eid al-Adha dieną.

— Sakau tau: pamokiau kaip reikalas tą nedorėlį, o ji po to nė akių nerodė.

Sutelkęs visą drąsą paklausiu, kaip jam atrodo, kokie ryšiai siejo mano žmoną su tuo vaikinu. Nustebintas tokio klausimo jis dėbteli į mane iš aukšto ir pagiežingai išsiviepęs suurzgia:

— Tau ką, su smulkmenom papasakoti?

— Ar turi įrodymų?

— Yra ženklų, kurie neapgauna. Nemačiau jų glamžantis, tačiau ir taip viskas aišku. Užteko pamatyti, kaip jie trinasi pasieniais.

— Kodėl man nieko nesakei?

— Kad neklausei. Be to, ne mano daržas, ne mano pupos.

Tą akimirką pajuntu jam tokią didžiulę neapykantą, kokios gyvenime nejaučiau nė vienam žmogui.

Šoku į mašiną ir nurūkstu nė nedirstelėdamas į veidrodėlį. Nežiūrėdamas į kelią spaudžiu iš visų jėgų greičio pedalą. Lekiu nieko aplinkui nematydamas. Negąsdina joks pavojus. Nebijau, kad nulėksiu nuo kelio ar padarysiu avariją. Mano galva, avarija būtų išsigelbėjimas, būtent tai, ko man reikia, tačiau kelias visiškai tuščias. Tas, kuris svajoja, užmiršta gyventi, primindavo mano motina tėvui. Tėvas jos neklausydavo. Jis nematė mylinčios moters ilgesio, žmonos vienišumo. Tarp jų buvo nematoma siena, nors ir plonytė tarsi lęšis, tačiau laikė juos atskirai. Tėvas regėjo tik savo drobę, vieną ir tą patį paveikslą, kurį tapė žiemą vasarą, tepdavo sluoksnį po sluoksnio, kol siluetas visai pranykdavo, tada imdavo naują drobę, statydavo ant molberto ir vėl mėgindavo perkelti tą patį paveikslą ant kitos drobės. Tapydavo su dideliu kruopštumu, tikėdamasis, kad jo Madona su antrankiais bus tokia pat garsi kaip Džokonda. Vylėsi, kad ji atvers garsiausių parodų salių duris ir apipils jį laurais. Jis buvo taip apakintas būsimos sėkmės ir pripažinimo, kad viskas aplinkui nublanko. Jis nebepastebėjo nei apleistos žmonos sielvarto, nei neturinčio kam perduoti ūkio patriarcho pykčio... Visko gali būti, kad kažkas panašaus nutiko ir man su Sihem. Skirtumas tas, kad ji buvo mano drobė, mano didysis pasišventimas. Aš mačiau tik džiaugsmus, kuriuos ji man teikė, bet nė nedingtelėjo į galvą, kad ji gali kentėti, turėti silpnybių... Aš nesigilinau į jos vidinį pasaulį, antraip nebūčiau šitaip jos idealizavęs, nebūčiau taip nuo savęs atitolinęs. Kai dabar pagalvoju, iliuzijos juk nėra tikrovė, todėl kaip galėjau ją suprasti, jei nepalioviau jos idealizuoti?

13

Pone Džafari — Tarytum per požeminius, vienas į kitą pereinančius koridorius nuaidi šūksmas... Pone Džafari... Duslus aidas trumpam nurimsta nustelbtas mano murmėjimo. Balsas nutolsta ir vėl priartėja lyg nuolat besikartojantis leitmotyvas, čia nerimastingas, čia įsakmus. Bedugnė mane įtraukia, aš negaliu pajudėti, lėtai nyru į tamsą. Balsas sulaiko mane ir traukia iš tamsos į paviršių... Pone Džafari... Šviesos dryžiai persmelkia tamsą, jie degina akis it iki baltumo įkaitinta rapyra.

— Pone Džafari...

Atsipeikėju, tarytum replėmis spaudžia galvą.

Matau pasilenkusį vyrą. Vieną ranką paslėpęs už nugaros, kita pakibusi viršum mano kaktos. Liesas jo veidas su perskeltu smakru man nematytas. Bandau susigaudyti, kur esu. Guliu lovoje, burna išdžiūvusi, kūnas lyg sudaužytas. Lubos sukasi, atrodo, tuoj tuoj nukris ir mane gyvą palaidos. Užsimerkiu trokšdamas, kad nustotų svaigti galva ir sūpavimas, kurį jaučiu kūne, stengiuosi atgauti jutimus ir susivokti, kur esu. Pamažėl išryškėja ant sienos kabantis piešinys. Ant išblukusio popieriaus atpažįstu pigią Van Gogo paveikslo Saulėgrąžos reprodukciją. Matau niūrų langą, atsiveriantį į gamyklos stogus...

— Kas čia darosi? — paklausiu pasiremdamas ant alkūnių.

— Man regis, jūs negaluojate, pone Džafari.

Alkūnė sulinksta, susmunku ant pagalvės.

— Jūs atvykote prieš dvi dienas, bet nė karto neišėjote iš kambario.

— Kas jūs?

— Viešbučio tvarkytojas, pone. Tvarkau kambarius...

— Ko iš manęs norite?

— Atėjau pažiūrėti, ar viskas gerai.

— Kodėl?

— Jūs apsistojote mūsų viešbutyje prieš dvi dienas. Užlipote į kambarį ir užsirakinote. Kai kurie mūsų klientai taip elgiasi, tačiau...

— Man viskas gerai.

Tvarkytojas meilikaujamai atsitraukia. Neišmano, ką atsakyti į mano šiurkščią repliką, lankstu apeina lovą ir nutipenęs atidaro langą. Šviežio oro gūsis užlieja kambarį, gnaibo man veidą. Giliai kvėpuoju visa krūtine, kol smilkiniuose pradeda mušti kraujas.

Tvarkytojas prie mano kojų pataiso antklodę. Įdėmiai nužvelgia ir pakosčiojęs į kumštį sako:

— Pažįstu gerą gydytoją, pone Džafari. Jei norite, galiu pakviesti.

— Aš pats gydytojas, — kvailokai atšaunu ropšdamasis iš lovos.

Keliai linksta, negaliu nustovėti ant kojų. Klestelėju ant lovos krašto ir sustingstu rankomis parėmęs veidą. Mano nuogumas, kurį mėgina pridengti vienintelės glaudės, verčia tvarkytoją jaustis nepatogiai. Jis kažką nesuprantamai suveblena ir išeina atbulas iš kambario.

Viena paskui kitą į vietas susirikiuoja mintys. Pamažėl grįžta atmintis. Pamenu, kad lėkiau kaip į mirtį iš Kafr Kano, prie Afulos miesto gavau baudą už greičio viršijimą, o likusį kelią iki Tel Avivo dūmiau be nuovokos. Naktis užklupo miesto prieigose.

Sustojau prie pirmo kelyje pasitaikiusio viešbučio. Į namus grįžti nenorėjau, bijojau atrasti viso gyvenimo melą. Visą kelią dėjau į šuns dienas save ir pasaulį. Spaudžiau iš visų jėgų greičio pedalą purtomas čaižaus padangų švilpimo, kuris atsiliepdavo manyje tarsi dvesiančios pabaisos riaumojimas. Įnirtingai, su beprotišku užsidegimu lėkiau greičiau už garsą, troškau sudeginti visus tiltus, kurie veda į praeitį, troškau išlėkti į orą kartu su sudaužyta į šipulius mano garbe. Niekas šiame pasaulyje manęs nebesulaikys, ateitis nebeturi prasmės. Kokia dar ateitis? Ar gali būti gyvenimas po išdavystės, ar galima atgimti po patirto pažeminimo? Jaučiausi toks menkysta ir vertas pajuokos, kad sielvartavimas dėl apgailėtino likimo būtų mane visai pribaigęs. Variklis užkriokia visu smarkumu kaskart, kai galvoje suskamba Abo balsas. Troškau girdėti tik ratų staugimą vingriuose posūkiuose. Troškau justi tik tulžį, kuri plėšriai tarsi rūgštis ėdė vidurius. Neradau pasiteisinimo. Jo ir neieškojau. Nebuvau vertas išteisinimo. Siela ir kūnu atsidaviau pykčiui. Jis savinosi mane, smelkė kiaurai iki plaukų šaknelių, iki panagių, geisdamas manyje įsikūnyti.

Viešbutėlis skurdus. Girgžda išlūžusi neono iškaba. Nesirinkdamas paėmiau pirmą pasitaikiusį kambarį. Palindau po karštu dušu, pavalgiau užkandinėje, paskui apšniaukštame bare mirtinai nusigėriau. Vargais negalais susiieškojau kambarį ir griuvau be sąmonės.

Laikydamasis už sienų nušliaužiu iki vonios. Rankos ir kojos neklauso. Nuo šleikštulio temsta sąmonė, raibsta akys, iš alkio linksta kojos. Jaučiuosi lyg eičiau per klampų rūką. Dvi paras be sapnų ir be sąmonės pragulėjau pridvisusiame kambaryje. Dvi paras švinkau prakaitu permirkusiuose pataluose... Dieve mano, kuo aš tapau?!

Veidrodžio atspindyje regiu apšepusią, kančios iškreiptą fizionomiją. Skruostai įkritę, pajuodę paakiai dar labiau paryškina akių baltymus. Esu panašus į pamišėlį, atgavusį sąmonę po priepuolio.

Atsigeriu tiesiai iš čiaupo, palendu po dušu ir stoviu po vandens srove tol, kol atgaunu šiokią tokią pusiausvyrą.

Tvarkytojas skrebinasi palei duris norėdamas įsitikinti, kad atsigaivelėjau po pagirių. Išgirdęs bruzdesį su palengvėjimu atsikvepia ir tylutėliai nutykina. Apsirengiu, drebančiomis kojomis išeinu iš viešbučio pavalgyti.

Užliūliuotas lapijos ošimo užsnūstu ant suoliuko nedideliame saulės nutviekstame parkelyje.

Kai atsibudau buvo jau vakaras. Neišmanau, kur eiti, kur dėtis su savo vienatve. Namuose pamiršau ir telefoną, ir laikrodį. Staiga pabūgstu likti akis į akį su savimi. Nebepasitikiu vyru, kuris nenumatė gresiančios nelaimės. Bijau ir žmonių, neištverčiau jų žvilgsnių. Gerai, kad užmiršau telefoną. Negaliu įsivaizduoti, kaip aš tokios būklės galėčiau su kuo nors kalbėti. Kim dar labiau paaitrintų žaizdą, Navedas pasiūlytų dar vieną kvailą išeitį. Tyla taip pat mane žudo. Ištuštėjusiame parke jaučiuosi vienišas ir apleistas tarytum po audros į krantą išmesti sudužusio laivo griaučiai.

Pareinu į viešbutį ir apsižiūrėjęs pastebiu, kad palikau tualeto reikmenis ir tabletes. Ant naktinio stalelio akis bado viešbučio telefonas. Tačiau kam paskambinti? Kažin, kuri valanda? Kambarys prisipildo trūkčiojančio alsavimo. Man pasidaro bloga, jaučiu, kad nebesuvokiu tikrovės....

Atsikvošėju gatvėje. Netikėtai. Nepamenu, kaip išėjau iš viešbučio, nežinau, kiek laiko klajoju gatvėmis. Nedega nė vienas langas. Tylą sudrumsčia tolimas variklio burzgimas ir vėl, apgaubdama miegančius, įsiviešpatauja naktis... Prie kiosko stovi telefono kabina. Kojos pačios manu militari nuneša tiesiai prie jos, ranka nuima ragelį, pirštai surenka numerį. Kam skambinu? Ką sakysiu? Signalas skamba penktą, šeštą, septintą kartą. Spragteli nukeliamas ragelis ir kitame laido gale suurzgia apsimiegojęs balsas. „Alio? Kas čia? Ar bent žinai kelinta valanda? Man ryt į darbą...“ Atpažįstu Jasero balsą. Nustembu, kad jam paskambinau. Kodėl jam?

— Čia Aminas...

Po ilgos tylos gergždintis balsas suminkštėja:

— Ar kokia nelaimė atsitiko, Aminai?

— Kur Adelis? — išgirstu savo balsą.

— Klausyk, dabar trečia valanda nakties.

— Kur Adelis?

— Iš kur man žinoti. Bastosi su reikalais. Kelintą savaitę akyse neregėjau.

— Sakyk, kur jis, arba važiuoju pas tave ir būsiu, kol sulauksiu.

— Ne! — sušunka jis. — Nevažiuok į Betliejų. Tavęs ieško tie patys vyrukai, kurie anąsyk prikūlė. Sako, kad tu juos už nosies vedžioji, jog tave „Shin Beth“ saugumiečiai pasiuntė.

— Jaserai, kur Adelis?

Įsiviešpatauja tyla, ilgesnė negu pirma. Galop Jaseras piktai sviedžia:

— Dženine... Adelis Dženine.

— Tai ne pati palankiausia verslui vieta, Jaserai. Dženine kraujas su žemėmis maišosi.

— Klausyk, naujausiomis žiniomis jis Dženine. Kam man meluoti? Jei nori, paskambinsiu, kai grįš... Ar gali pasakyti, koks reikalas. Ką mano sūnus padarė, kad prireikė tokią vėlyvą valandą?

Padedu ragelį.

Nežinau kodėl, bet pasijuntu kiek geriau.

Trečią valandą nakties išverstas iš lovos durininkas neatrodo patenkintas. Vidurnaktį užrakinamos viešbučio durys, o aš kaip tyčia pamiršau durų kodą. Naktinis sargas — jaunas, iškaręs jaunuolis, gali būti studentas, naktimis saugantis klientų miegą, kad pats galėtų susimokėti už studijas. Atsainiai atidaro duris, rausiasi niekaip negalėdamas surasti mano kambario rakto.

— Ar tikrai išeidamas atidavėte?

— Kodėl užsikraučiau papildomą vargą?

Jis vėl pasilenkia prie registratūros stalo, iškilnoja prie telefono ir nedidelio spausdintuvo gulinčias šūsnis popierių, krūvas žurnalų, galop pakėlęs galvą suvapa:

— Keista.

Apsnūdęs susimąsto, mėgindamas atsiminti, kur sudėti atsarginiai raktai.

— Ar ieškojote kišenėse, pone?

— Juk sakiau, kad neišsinešiau raktų, — atšaunu dėdamas ranką prie kišenės.

Ranka sustingsta. Raktas guli kišenėje. Susigėdęs ištraukiu. Durininkas susinervinęs atsidūsta. Nekreipdamas dėmesio į nemalonų įvykį, jis palinki man labos nakties.

Liftas sugedęs. Iš paskutiniųjų užsikabaroju siaurais laiptais į ketvirtą aukštą, bet apsižiūrėjęs, kad mano kambarys trečiame, lipu žemyn.

Kambaryje šviesos nedegu.

Nusirengęs išsitiesiu ant neklotos lovos, įsmeigiu žvilgsnį į lubas, kurios, tarytum atsivėrusi juoda skylė, taikosi mane įsiurbti.

Penktą dieną suvokiu, kad sąmonė blausiasi. Refleksai pasireiškia pirmiau už norus, o vangumas dar labiau pablogina mano būklę. Dieną tūnau užsidaręs kambaryje. Sėdžiu susigūžęs kėdėje arba guliu ant lovos baltakiuodamas į lubas. Užverčiu akis, tarytum norėčiau iš vidaus pamatyti keistas ir nesuprantamas mintis, kurios įkyriai puola mane iš pasalų. Mąstau, kad reikia pasiūlyti nekilnojamojo turto agentūrai parduoti vilą, padėti kryžių ant praeities ir išvykti gyventi į Europą arba į Jungtines Valstijas. Naktį lyg plėšrus žvėris išlendu lauk įsitikinęs, kad nesutiksiu kokio pažįstamo ar bendradarbio, slankioju po įtartinas lindynes, kur seniau kojos nekeldavau. Jaučiuosi nematomas tabako dūmų ir bjaurios smarvės pritvinkusiuose kavinių šešėliuose. Įsimaišau į rėkaujančių girtuoklių ir pastėrusiomis akimis moterų būrį, kur niekas nekreipia į mane dėmesio. Atsisėdęs nuošaliame kamputyje, kur net įkaušusios merginos nedrįsta užeiti, tykiai gurkšnoju, kol praneša, kad baras uždaromas. Tada einu į parką pagiriotis, visada ant to paties suolo, o į viešbutį parsirandu tik išaušus rytui.

Vieną vakarą aludėje viskas išsiveržia. Pratrūksta per dienų dienas kauptas pyktis. Tikėjausi, kad šitaip nutiks. Buvau lyg degtukas, jaučiau, kad anksčiau ar vėliau net menkutė kibirkštis sukels gaisrą. Mano žodžiai tapo šiurkštūs, grubiai atsikirsdavau, greit netekdavau kantrybės, jautriai priimdavau nepažįstamųjų žvilgsnius. Be jokios abejonės, pavirtau kažkuo kitu — nenuspėjamu, arogantišku akiplėša. Vakare aludėje pranokau bet kokį įsivaizdavimą. Iš pat pradžių man nepatiko vieta, kurion mane pasodino. Norėjau atokaus stalelio, bet laisvų vietų restorane nebėra. Bambėdamas atsisėdu. Priėjusi padavėja praneša, kad nebėra skrudintų kepenėlių. Ji atrodo nuoširdi, bet man nepatinka jos šypsena:

— Noriu skrudintų kepenėlių, — kartoju užsispyręs.

— Apgailestauju, kepenėlių nebeturime.

— Ne mano reikalas. Lauke pakabintame valgiaraštyje perskaičiau, kad yra skrudintų kepenėlių ir užėjau. Būtent dėl jų ir užėjau.

Nuo mano šūkavimo liaujasi skambčioti peiliai ir šakutės. Į mane sužiūra lankytojai.

— Ko spoksot akis išvertę, — surinku.

Tuoj prisistato administratorius. Ramindamas mane jis profesionaliai demonstruoja ramybę, jo apsimestinis mandagumas pažadina mano demonus. Reikalauju tučtuojau atnešti skrudintų kepenėlių. Nepasitenkinimo murmesys nuvilnija per salę. Kažkas pareikalauja išgrūsti mane lauk. Tai pagyvenęs vyras, iš išvaizdos panašus į policininką arba karį civiliniais drabužiais. Atsikertu pasiūlydamas ateiti ir pačiam pamėginti išgrūsti mane pro duris. Jis mielai sutinka ir atsistojęs suima mane už gerklės. Padavėja su administratoriumi stengiasi sulaikyti storžievį. Per susistumdymą su trenksmu apvirsta kėdė, pasigirsta stumdomų stalų garsas ir keiksmai. Prisistato policija. Pareigūnė — aršaus žvilgsnio šviesiaplaukė plačiakrūtė moteris su komiškai atsikišusia nosimi. Užpuolęs mane gyvulys paaiškina, kaip kilo muštynės. Jo parodymus paliudija padavėja bei didžioji dalis lankytojų. Uniformuota dama, išsivedusi mane laukan, paprašo parodyti asmens dokumentus. Atsisakau.

— Jis girtas kaip dūmas, — burbteli porininkas.

— Vežam į nuovadą, — nusprendžia pareigūnė.

Įstūmę į mašiną nuveža į artimiausią policijos skyrių. Čia priverčia parodyti asmens dokumentus ir iškraustyti kišenes, paskui uždaro mane į kamerą, kurioje knarkdami deda į akį du girtuokliai.

Po valandos manęs išsivesti ateina pareigūnas. Nuveda prie langelio, kur išduodami asmeniniai daiktai, ir palydi iki vestibiulio. Pasirėmęs į registratūros stalą rūgščia mina stovi Navedas Ronenas.

— Žiūrėk, štai ir mano angelas sargas, — rikteliu pagiežingai.

Navedas galvos linktelėjimu atleidžia policininką.

— Iš kur sužinojai, kad mane uždarė? Tavo vyrukai mane seka, ar ką?

— Nieko panašaus, Aminai, — nuvargusiu balsu atsako Navedas. — Džiaugiuosi, kad suradau tave gyvą ir sveiką. Buvau pasiruošęs blogiausiam.

— Kam pavyzdžiui?

— Pagrobimui arba savižudybei. Dieną naktį tavęs ieškojau. Kai Kim pranešė apie tavo dingimą, negaišdamas išsiuntinėjau tavo duomenis ir asmens aprašymą visiems policijos skyriams ir ligoninėms. O varge, kur tu buvai įlindęs?

— Nesvarbu... Ar galiu eiti? — kreipiuosi į policininką, stovintį už registratūros.

— Jūs laisvas, pone Džafari.

— Ačiū.

Karštas vėjas sūkuriuoja po gatvę. Šnekučiuodamiesi rūko du policininkai: vienas atsišliejęs į komisariato sieną, kitas atsisėdęs ant policijos furgonėlio laiptelių.

Prie šaligatvio prigesintomis šviesomis stovi Navedo mašina.

— Kur eini? — klausia jis.

— Pasivaikščioti.

— Jau vėlu. Parvešiu tave namo.

— Mano viešbutis čia pat...

— Koks dar viešbutis? Pamiršai kelią namo?

— Viešbutyje man labiau patinka.

Apstulbęs Navedas delnu persibraukia per skruostą.

— Kur tas tavo viešbutis?

— Nieko, nuvažiuosiu taksi.

— Galiu tave nuvežti.

— Nesivargink. Noriu pabūti vienas.

— Nesuprantu tavęs... nori pasakyti, kad...

— Nėra ko nesuprasti, — nutraukiu. — Noriu pabūti vienas. Baigta, supranti? Aiškiau būti negali...

Navedas pasiveja mane prie gatvės kampo. Aplenkęs užtveria kelią.

— Aminai, patikėk manimi, tu niekus išdarinėji. Pažiūrėk į save, į ką tu panašus.

— Ką aš blogo padariau? Pasakyk man, ką padariau ne taip?.. Jei nori žinoti, tavo kolegos yra šlykštūs tipeliai. Rasistai. Ne aš pradėjau muštynes, o išvežė mane, mat mano snukis nepatiko. Nejau mano kaltė, kad patekau į areštinę? Šį vakarą man pakaks. Norėčiau ramiai sugrįžti į viešbutį. Ar daug prašau, po galais! Nejaugi noras pabūti vienam yra nusikaltimas?

— Ne nusikaltimas, — sulaiko mane Navedas, įremdamas delną į krūtinę. — Bėda ta, kad pasilikęs vienas priverdi košės sau ir kitiems. Klausyk, tau neprošal būtų atsigauti. Visai susipykai su protu. Be to, tu klysti manydamas, kad esi vienas. Tu turi draugų, kuriais gali pasitikėti.

— Ar galiu tavimi pasitikėti?

Klausimas jį nustebina.

Skėstelėjęs rankomis jis ištaria:

— Žinoma.

Įdėmiai pažvelgiu į veidą. Žvilgsnį jis atlaiko, tik viršum skruostikaulio suvirpa raumenėlis.

— Noriu pereiti į kitą veidrodžio pusę, — piktai pareiškiu. — Į kitą sienos pusę.

Jis suraukia antakius ir pasilenkęs arčiau nužvelgia mane įdėmiai.

— Į Palestiną?

— Taip.

Jo veidą iškreipia nepasitenkinimo grimasa. Jis dėbteli į vogčiomis mus stebinčius policininkus.

— Maniau, kad reikalas baigtas.

— Ir aš taip maniau.

— Kurių galų vėl užkūrei tą pragarą?

— Tarkim, tai garbės reikalas.

— Tavo garbė be dėmelės, Aminai. Mes nesame atsakingi už skriaudą, kurią mums padarė kiti, bet esame atsakingi už tas skriaudas, kurias mes darome.

— Sunku nuryti, pernelyg karti piliulė.

— Niekas neverčia.

— Čia tu klysti.

Suraukęs antakius Navedas dviem pirštais suima smakrą. Jam sunku įsivaizduoti, ką aš, būdamas tokios psichinės būklės, veiksiu Palestinoje. Jis mėgina surasti subtilesnį būdą mane perkalbėti.

— Bloga mintis, — nesuradęs tinkamų argumentų sumurma jis.

— Kitokių ir neturiu.

— Kur tiksliai nori važiuoti?

— Į Dženiną.

— Miestas pavojuje, — perspėja jis.

— Aš taip pat... Tu neatsakei į klausimą. Ar galiu tavimi pasitikėti?

— Matau, kad nepavyks atvesti tavęs į protą.

— Kas yra protas?.. Galiu tavimi pasitikėti, ar ne?

Navedas jaučiasi sumišęs ir susisielojęs.

Pasirausęs kišenėse, išsitraukiu sumaigytą cigarečių pakelį, išsipešu vieną cigaretę ir įsikišu į burną.

— Neturiu ugnies, — atsiprašo Navedas. — Galėtum ir nerūkyti.

— Ar galiu tavimi pasitikėti?

— Nežinau, kaip galėčiau tau padėti. Tu prašaisi į pavojingą teritoriją, kurioje negalėsiu tau pagebėti, nes ten mano galios neveikia. Nesuprantu, kam tu taip darai? Ko ten tau prireikė? Kulkosvaidžiai pliekia iš visų pusių, paklydusios kulkos pridaro daugiau žalos nei atviras mūšis. Perspėju, palyginti su Dženinu, Betliejus yra tikras kurortas.

Staiga jis suvokia, kad leptelėjo, ko nereikia, tačiau žodžių atgal nesusigrąžinsi. Paskutinis sakinys sprogsta manyje tarsi bomba. Išsausėjusioje gerklėje įstringa Adomo obuolys. Priremiu jį prie sienos:

— Kim pažadėjo niekam nesakyti, ji visada laikosi žodžio. Jei ne ji, tada iš kur sužinojai, kad buvau Betliejuje?

Navedas tik nervingai pasimuisto. Veide neatsispindi joks jausmas.

— Ką darytum manim dėtas? — piktai atšauna Navedas. — Mano geriausio draugo žmona yra teroristų savižudė. Ji visus apvyniojo apie pirštą: vyrą, kaimynus, gimines. Tu troškai sužinoti, kaip ir kodėl? Tai tavo teisė. Bet ir mano pareiga.

Negaliu patikėti.

Stoviu suakmenėjęs.

— Nieko sau! — pratariu.

Navedas žengia žingsnį artyn. Pakeliu rankas melsdamas nesiartinti. Pasuku į pirmą pasitaikiusią gatvelę ir išnykstu tamsoje.

14

Dženine, regis, sveikas protas išbarstė paskutinius dantis. Maža to, jis atsisako nešioti dantų protezus, kurie galėtų grąžinti šypseną. Niekas čia, beje, ir nesišypso. Kadaise viešpatavęs geras ūpas išplaukė plevėsuodamas vėjyje baltomis įkapių drobėmis ir karo vėliavomis.

— O tu dar ne viską matei, — lyg perskaitęs mano mintis tarė Džamilis. — Palyginti su tuo, kas čia dedasi, net pragaras atrodo saugesnė priegloba.

Perėjęs sieną prisižiūrėjau visko: mačiau apsiaustus kaimelius, kontrolės užkardas ant kiekvieno posūkio, pakeles, nusėtas suanglėjusiais sraigtasparnių pašautų mašinų griaučiais. Regėjau vilkstines benamių, kurie laukė prie kontrolės punkto, kol juos patikrins, apstumdys ir galiausiai grąžins atgal. Mačiau, kaip praradę savitvardą pienburniai kareivėliai aklai švaistosi ginklu į visas puses, o moterys tiesdamos nuvargusias rankas mėgina atremti šautuvo buožių smūgius. Mačiau, kaip kareivių pilni džipai lydi žydus į darbo vietas...

— Prieš savaitę, — priduria Džamilis, — galėjai pamanyti, kad atėjo pasaulio pabaiga. Ar galėjai pamanyti, Aminai, kad kas eitų su tanku prieš timpas? Na štai, o Dženine tankai atidengė ugnį į vaikus, mėtančius akmenis. Ant kiekvieno gatvės kampo galingasis Galijotas trypia kojomis mažutėlį Dovydą.

Aš net sapnuoti nesapnavau, kad situacija tokia išsigimusi, kad padėtis tokia beviltiška. Viena yra žinoti apie pyktį, kuris kariaujančioms pusėms temdo sveiką protą; žinoti apie buką užsispyrimą, kurį demonstruoja susipriešinusių pusių nesutaikomi kovotojai; žinoti apie žudančią abipusę pagiežą, tačiau regėti visa tai savo akimis yra nepakeliamai sunku. Tel Avive gyvenau tarytum kitoje planetoje. Lyg akių valktis slėpė tikrąjį, tėvynę griaunančios tragedijos, mastą. Rodoma pagarba neleido matyti nežmoniškų baisybių, kurios pavertė Dievo palaimintą žemę uždaru, neturinčiu išėjimo sąvartynu, kuriame išniekintos pūva žmonijos vertybės, o netesėti pažadai sklaidosi it dvokiantys smilkalai, lydimi neišklausomų maldų, kurias nustelbia pabūklų tratėjimas ir agonijos klyksmai.

— Toliau eiti pavojinga, — perspėja Džamilis. — Mes prie pat demarkacijos linijos. Už ano sugriuvusio namo prasideda tikra šaudykla.

Jis mosteli ranka į krūvą suodinų akmenų.

— Praėjusį penktadienį islamo džihadistai įvykdė mirties bausmę dviems išdavikams. Šioje vietoje suguldė lavonus. Kūnai buvo išpampę kaip balionai.

Apsižvalgau aplinkui. Gyventojai, atrodo, evakuoti iš rajono. Tik užsienio televizijos grupė, akylai saugoma ginkluotų palydovų, filmuoja griuvėsius. Nežinia iš kur iššoka visureigis su styrančiais kalašnikovų vamzdžiais, mašina šauna tiesiai ir čaižiai cypdama padangomis pradingsta už posūkio. Dulkių debesis nesisklaidydamas ilgai tvyro ore.

Netoliese nuaidi šūviai, paskui stoja nejauki spengianti tyla.

Džamilis pasuka atgal prie sankryžos, akimis tyrinėja tuščią gatvelę ir, pasvėręs visus už ir prieš, nusprendžia nerizikuoti.

— Negeras ženklas, — sumurma jis. — Labai negeras. Nėra nė vieno vyro iš „Al-Aksos“ kankinių brigados. Paprastai būna trys ar keturi, kurie parodo, kur eiti. Jei nėra nė gyvos dvasios, vadinasi, netoliese yra spąstai.

— Kur gyvena tavo brolis?

— Keli žingsniai nuo ana tos mečetės. Matai dešiniau nuplėšytus stogus, iškart už jų. Bet norint iki ten nusigauti, reikia pereiti šitą rajoną, kuriame knibžda snaiperių. Sunkiausią kelią įveikėme, bet, atrodo, kad vėl darosi karšta. Šarono kariauna užėmė didesnę miesto dalį ir užblokavo pagrindinius kelius. Jie bijo užminuotų mašinų, todėl neleis mums net prisiartinti. Ir mūsų kareiviams nervai visai pakriko. Iš pradžių šauna, paskui paprašo asmens dokumentų. Blogą dieną pasirinkome aplankyti brolį Khalilį.

— Tai ką darom?

Džamilis liežuviu apveda pamėlusias lūpas.

— Nežinau. Nemaniau, kad reikalai taip pasisuks.

Tuo pačiu keliu grįžtame atgal iki sankryžos. Pasirodo dvi Raudonojo kryžiaus mašinos. Palaikydami atstumą nusekame joms iš paskos. Kiek toliau nuo mūsų sprogsta sviedinys, netrukus ir antras. Dulkių debesies aptrauktame danguje suūžia du sraigtasparniai, užtaisyti kovinėmis raketomis. Slapstydamiesi už greitosios pagalbos mašinų judame į priekį. Tankai su buldozeriais nusiaubė ištisus kvartalus, dinamitas eilėmis nušlavė namus nuo žemės paviršiaus. Jų vietose liko klaikios tuščios kiaurymės, griuvėsių krūvos ir geležų nuolaužos, kuriose tarytum žiurkės būriais šmirinėja žmogystos, laukdamos, kol galės iš naujo atstatyti savo viešpatiją. Griuvėsių eilės su atsuktais pasauliui apgadintais fasadais žymi buvusias gatves, kurios dabar atrodo kaip išmirusios, užrašai ant sienų iškalbingesni už plyšius sienose. Šiukšlini griuvėsiai, tankų sutraiškyti mašinų griaučiai, kulkosvaidžių suvarpytos tvoros, nuniokoti skverai — visa aplinkui byloja apie karo baisybes. Manėme, kad jos baigėsi. Negana to, atgiję senieji demonai tapo tokie patrauklūs, kad nė vienas apsėstasis nenori išsivaduoti.

Dvi greitosios pagalbos mašinos įvažiuoja į vietovę, pilną paklaikusių šmėklų.

— Čia likę gyvi, — paaiškina Džamilis. — Jie gyveno tuose sugriautuose namuose. Dabar glaudžiasi čia.

Tyliu. Esu pasibaisėjęs. Drebančia ranka siekiu cigarečių pakelio.

— Duok ir man cigaretę.

Greitosios pagalbos mašinos sustoja prie pastato, kur nekantriai laukia moterys su įsikibusiais į sijonus vaikais. Vairuotojai iššoka iš mašinos, atidaro užpakalines dureles. Greitosios pagalbos mašinoje sukrautas maistas, kuris dalinamas šimtams ištiestų rankų. Maisto dalinimas virsta grumtynėmis.

Džamilis greit pravažiuoja kelias gatveles, vis stabteli išgąsdintas šūvio, pavažiuoja atgal šmėstelėjus įtartinam siluetui.

Pagaliau privažiuojame ramesnį kvartalą. Visur it pakvaišę bėginėja savanoriai su dėmėta kareiviška apranga ir juodais, veidą dengiančiais gobtuvais. Džamilis perspėja, kad mašiną reikės palikti garaže ir pasikliauti kojų miklumu.

Nesibaigiančiomis gatvelėmis vargais negalais braunamės pro knibždėlyną įtūžusių žmonių, kol prieiname Khalilio trobesius.

Džamilis patranko į duris, viduje negirdėti jokio garso.

Pasirodęs kaimynas praneša, kad Khalilis su šeimyna prieš kelias valandas išvyko į Nablusą.

— Negali būti! — surinka Džamilis. — Gal pasakė, kur Nabluse apsistos?

— Ne, adreso nepaliko... Ar žinojo, kad atvažiuosi?

— Negalėjau prisiskambinti! — atsako Džamilis niršdamas, kad perniek sukorė šitokį kelią. — Dženinas atskirtas nuo pasaulio... O ko jam prisireikė Nabluse?

— Išvažiavo, ir tiek. Ką, tavo manymu, čia pasilikus veikti. Nėra nei vandens, nei elektros. Ir ėsti nėra ko. Dieną naktį akių negalim sumerkti. Jei turėčiau kokį giminaitį, kuris galėtų mane priglausti, maučiau ir aš nieko nelaukęs.

Džamilis paprašo dar vienos cigaretės.

— Kokia nesąmonė! — siunta jisai. — Nabluse aš nieko nepažįstu.

Kaimynas pakviečia mus vidun atsipūsti.

— Ne ačiū, — atsisakau. — Mes skubam.

Džamilis stengiasi ką nors sugalvoti, bet nusivylimas jaukia mintis. Jis atsitupia prie savo brolio durų ir nervingai, kietai suspaudęs žandikaulius traukia cigaretę.

Ūmai pašoka.

— Ką darom? — klausia. — Aš neturiu laiko basytis po apylinkes. Turiu grįžti į Ramalą ir grąžinti savininkui mašiną.

Siuntu ir aš. Khalilis buvo vienintelė mano atspirtis. Naujausiomis žiniomis Adelis glaudėsi pas jį. Tikėjausi, kad per jį surasiu Adelį.

Khalilis, Džamilis ir aš esame pusbroliai. Khalilio gerai nepažįstu, jis šešeriais metais vyresnis už mane, tačiau su Džamiliu paauglystėje buvome artimi draugai. Per pastaruosius metus mes beveik nesimatėme, nes dėl darbo sunku buvo susiderinti laiką: aš chirurgas Tel Avive, jis vairuotojas Ramaloje. Nors į miestą jis atvykdavo retai, tačiau visada užsukdavo į mano namus. Jis didelės šeimos tėvas, nuoširdus ir nesavanaudis. Mane jis gerbia, o begalinio švelnumo semiasi iš senos mūsų draugystės. Kai pranešiau apie apsilankymą, jis tučtuojau pasiprašė atostogų, kad galėtų manimi pasirūpinti. Girdėjo jis ir apie Sihem. Jaseras papasakojo ir apie skandalingą mano apsilankymą Betliejuje, be viso to apsakė, kad įtaria, jog manimi naudojasi Izraelio saugumo tarnybos. Tokių kalbų Džamilis nenorėjo nė girdėti. O man jis pagrasino, kad labai supyks, jei apsistosiu kitur, o nėjo namuose.

Kadangi sugedo mano automobilis, ir nė vienas mechanikas nesugebėjo pataisyti, Ramaloje teko praleisti dvi naktis. Džamilis paprašė kito pusbrolio paskolinti mašiną. Pažadėjo grąžinti vakare. Jis ketino tik nuvežti mane pas savo brolį Khalilį ir tuoj pat grįžti.

— Ar čia yra viešbutis? — paklausiu kaimyno.

— Žinoma, tačiau visi perpildyti, nes šitiek žurnalistų privažiavo. Jeigu norite, kviečiu į savo namus palaukti Khalilio. Pas dorą tikintįjį visuomet atsiras lova svečiui.

— Ačiū, kaip nors išsisuksime.

Atradome laisvą kambarį savotiškuose svečių namuose netoli Khalilio namų. Administratorius paprašė sumokėti avansu ir tik po to nuvedė į kambarį trečiame aukšte. Kambarys atrodė lyg sandėliukas, o iš baldų tebuvo suklypusi lova ir metalinė kėdė. Parodęs tualetą koridoriaus gale ir avarinį išėjimą, dėl viso pikto, jis paliko mane vieną. Džamilis laukia vestibiulyje. Ant kėdės padedu kelioninį krepšį ir praveriu langą, išeinantį į centrinę miesto dalį. Tolumoje būrys berniūkščių svaido akmenis į Izraelio tankus. Kareiviai atsako šūviais, nuo kurių berniūkščiai išsilaksto. Po dulkių pritvinkusias gatveles iš ašarinių bombų pasklinda balkšvos dujos. Prie pašautojo susispiečia krūva žmonių... Uždarau langą ir nulipu į vestibiulį, kur manęs laukia Džamilis. Ant sofos susidėję įrangą snaudžia du išsipešiojusiais drabužiais žurnalistai. Administratorius paaiškina, kad vestibiulio gilumoje po dešine yra nedidelis baras ir, jeigu norime, ten galima atsigerti ir užkąsti. Džamilis paklausia, ar galėtų grįžti į Ramalą.

— Pravažiuosiu pro Khalilio namus ir paliksiu kaimynui viešbučio adresą. Kai grįš brolis, ateis tavęs pasiimti.

— Gerai. Lauksiu viešbutyje. Beje, kur čia nueisi.

— Teisybę sakai, pabūk ramiai kambaryje, kol ateis brolis. Be jokios abejonės, Khalilis parvažiuos šiandien, blogiausiu atveju — rytoj. Jis niekada nepalieka tuščių namų.

Jis suspaudžia mane glėbyje.

— Būk atsargus, Aminai.

Džamilis išvažiuoja, o aš nueinu į barą. Išgeriu puodelį kavos, surūkau keletą cigarečių. Prisistato ginkluoti paaugliai. Galvos aprištos žaliomis skepetomis, krūtines dengia neperšaunamosios liemenės. Susėda kiek atokiau, prie jų prieina prancūzų televizijos filmavimo grupė. Jaunas policininkas perspėja, kad vyksta interviu ir mandagiai išprašo mane lauk.

Užlipu į kambarį ir atidarau langą į fronto liniją. Atsivėręs vaizdas suspaudžia širdį... Dženinas... Kitados buvęs didis mano vaikystės miestas. Už trisdešimties kilometrų plytėjo mano senolių žemės. Dažnai čia buvodavau. Tėvas imdavo mane kartu vykdamas į miestą siūlyti savo paveikslų įtartiniems meno dirbinių prekeiviams. Tuomet Dženinas man atrodė kaip Babilonas, kupinas paslapčių. Mėgdavau įsivaizduoti, kad paprasčiausi dembliai čia virsta skraidančiais kilimais. Brendimo amžiuje, kai akį pradėjo traukti siūbuojantys moterų klubai, mieste ėmiau lankytis vienas. Dženinas buvo svajonių, padykusių angelų miestas, nedidelis provincijos miestelis, mėgdžiojantis didžiuosius miestus. Aikštėse nesibaigiančios triukšmingos spūstys, tarytum šurmulingi turgūs per Ramadaną, krautuvėlės tarsi Ali Babos lobynai, pilnos įvairiausių žėrinčių niekučių, mėginančių nustelbti skurdo šešėlius, o kvapų persmelktose gatvelėse žaisdami princus lakstė basakojai berniūkščiai. Greta skurdo tarpo ir miesto puošnumas, kuris kadaise kerėjo keliautojus, sklido gardus duonos kvapas, kokio niekur kitur neužuosi ir, nepaisant nepriteklių, gyvavo nuoširdus geraširdiškumas... Kur dingo tas miesto koloritas, kuris teikė jam savitą žavesį ir puikumą, nuo kurio drovių miesto merginų kuklumas, kaip ir begėdystė, galėjo nuvesti į pražūtį, o garbingi miesto senoliai, nepaisant jų kietasprandiškumo, buvo garbinami? Viešpataujanti kvailybė sunaikino net vaikų džiaugsmą. Viskas skendi ligūstoje pilkumoje. Jaučiausi lyg atsidūręs apleistame krašte, vaiduoklių karalijoje, kurioje klaidžioja nuvargusios šmėklos, palaužtos būtybės, pusiau žmonės, pusiau vaiduokliai, nei gyvi nei mirę, pakliuvę į nežinomybės spąstus tarytum muselės į stingstančią dervą. Veidai iškamuoti, širdį vedantys blausūs žvilgsniai, kuriuose užgeso net menkiausia viltis. Jie tokie prislėgti, kad, atrodo, net skaistus it saulė As-Samirah veidas negalėtų išsklaidyti tamsumos.

Iš buvusio Dženino teliko griuvėsiai ir didžiulė sumaištis. Jis tapo bevertis ir nesuvokiamas kaip šypsantys kankiniai iš nuotraukų, kuriomis nulipdytos visos sienos. Subjaurotas daugybės Izraelio armijos įsiveržimų, kalamas ir kalamas prie gėdos stulpo, bet kaskart atgyjantis, kad pradėtų viską iš naujo. Visiškai nugaluotas paguodą jis rado prakeiksmuose.

Kažkas pabeldžia į duris.

Atsibundu. Kambarys skendi tamsoje. Laikrodis rodo šeštą valandą popiet.

— Pone Džafari, jūsų teiraujasi, — praneša iš anapus durų.

Registratūroje manęs laukia jaunuolis, vilkintis maskuojamų spalvų drabužiais. Jam, veikiausiai, aštuoniolika, tačiau stengiasi atrodyti vyresnis. Smulkius veido bruožus paryškina reti gyvaplaukiai, kuriuos jis mėgina pateikti kaip barzdą.

— Aš esu Abu Damaras, — kaip iš rašto išpyškina jaunuolis. — Čia mano karinis slapyvardis. Manimi galima pasitikėti. Khalilis atsiuntė jūsų atvesti.

Jis apkabina mane kaip mudžahedas.

Einu paskui jį nusiaubtomis gatvėmis nematydamas, kur statau koją per mūro luitus, nuklojusius šaligatvius. Matyt neseniai Izraelio kariuomenės daliniai evakavo gyventojus, nes grindinyje matyti įsirėžusios šviežios vikšrų provėžos — lyg kankinimų žymės mirtininko kūne. Triukšmingai trepsėdami būriu pro mus prabėga vaikai ir rėkaudami išnyksta už siaurutės gatvelės kampo.

Nespėju eiti paskui vedlį, jis priverstas kartkartėmis stabtelėti ir palaukti, kol pasivysiu.

— Mes einam ne tuo keliu, — padarau pastabą.

— Greit sutems, — paaiškina jis. — Po kai kuriuos rajonus vakarais uždrausta vaikščioti. Vengiame bet kokių nesusipratimų. Mes Dženine privalome laikytis drausmės. Čia griežtai paisoma taisyklių. Antraip neišgyventume.

Ir ūmai atsisukęs priduria:

— Kol esi su manimi, tau pavojus negresia. Čia mano rajonas. Po metų dvejų aš būsiu jo vadas.

Prieiname akligatvį. Tamsu kaip maiše. Ginkluota žmogysta pakelia varteliuose įtaisytą langelį. Mane atlydėjęs vaikinukas pastumia jo pusėn.

— Štai mūsų daktaras, — praneša jis didžiuodamasis, kad atliko užduotį.

— Labai gerai, mažyli, — atsiliepia sargybinis. — O dabar spausk namo ir pamiršk, ką matei.

Jaunuolis atrodo sutrikęs dėl šitokio sargybinio tono. Jis skubiai atsisveikina ir pradingsta tamsoje.

Sargybinis pakviečia užeiti. Vidiniame kieme du savanoriai valo šautuvus pasišviesdami deglu. Didžiulio kambario, kuriame prigrūsta sudedamųjų lovų ir miegmaišių, tarpduryje stovi aukštas vyras, diržu susijuosęs parašiutininko švarką. Tai vadas. Veidas išmuštas dėmėmis, akys dega pykčiu. Mano apsilankymas, atrodo, jam nelabai prie širdies.

— Nori atsikeršyti, daktare? — suputoja jis, prikišdamas veidą.

Netikėtai užkluptas prarandu žadą.

— Ką?

— Neapsimesk, kad negirdėjai, — atšauna jis įstumdamas mane pro slaptas duris. — Saugumas tave atsiuntė, ar ne? Jų žodžiais tariant — eik, pamaišyk pagaliu širšyną, tegul išsibėgioja išsigandę, o mes iššaudysim juos iš sraigtasparnių, ar ne?

— Netiesa.

— Užsičiaupk, — užrinka priremdamas mane prie sienos. — Seniai nuo tavęs akių nenuleidžiam. Žinom ir apie tavo apsilankymą Betliejuje. Ko tu nori? Nori būt pakartas aikštėje, ar perpjauta gerkle gulėti pamazgų duobėje?

Ūmai mane sukausto mirtina baimė, kurią skleidžia šis vyras.

Jis įremia pistoleto vamzdį į šoną ir mane parklupdo. Nežinia iš kur atsiradęs savanoris užlaužia rankas už nugaros ir be prievartos, tarytum čia vyktų karinės pratybos, uždeda antrankius. Jaučiuosi apstulbintas, kad šitaip netikėtai viskas pasisuko, jog taip lengvai pakliuvau į žabangus. Visa, kas nutiko, atrodė neįtikėtina.

Vyras atsitupia priešais, kad iš arti matytų mano veidą:

— Viskas, daktare, priėjai liepto galą. Viskas. Negudriai pasielgei čia atsibelsdamas, patekai mums į rankas, o mes nepakantūs niekšeliams ir neleisime, kad tokie kaip tu sugriautų mūsų planus.

— Atvažiavau pas Khalilį. Jis mano pusbrolis.

— Kai Khalilio ausis pasiekė gandas apie tavo atvažiavimą, jis nieko nelaukęs pasipustė padus. Jis ne kvailas. Ar bent nutuoki, kokios košės privirei Betliejuje? Per tave didžiosios mečetės imamas buvo pervestas kitur. Mes priversti atidėti visas operacijas, kol paaiškės, ar mūsų tinklas nesusektas. Nežinau, kodėl Abu Mukaumas sutiko tave priimti. Mano galva, tai buvo neprotingas žingsnis. Beje, ir jam teko pakeisti vietą. O dabar, atsibeldęs į Dženiną, nori pakenkti mums?

— Manimi nesinaudoja jokia tarnyba.

— Taigi, taigi... Tavo žmona susisprogdina, tave areštuoja ir po trijų dienų lyg niekur nieko paleidžia į laisvę. Neatiduoda į teismą, neiškelia bylos. Išleidžia veik atsiprašinėdami už pridarytus nemalonumus. Kodėl? Dėl gražių akių? Nejaugi nori, kad patikėtume šiomis absurdiškomis pasakomis? Norint, kad slaptosios „Shin Beth“ tarnybos paleistų į laisvę, visų pirma reikia sielą velniui parduoti.

— Netiesa...

Sugriebęs mane už smakro jis iš visų jėgų sugniaužia žandikaulius pražiodydamas burną.

— Ponas daktaras mūsų nekenčia. Tai mes kalti, kad žuvo jo žmona. Ji buvo tokia laiminga auksiniame narvelyje, ar ne? Sočiai valgė, ramiai miegojo, smagiai linksminosi. Nieko nestigo. Ir štai, kažkokia pusgalvių gauja priverčia išsižadėti laimės ir išsiunčia ją — kaip tu ten sakei? — atlikti purviną darbelį. Ponui daktarui palei nosį vyksta karas, tačiau jis nenori apie tai nė girdėti. Jis užsikemša ausis. Jis mano, kad ir žmonai nereikia girdėti. Norėtų ir jai užsikimšti ausis... Tačiau ponas daktaras klysta.

— Mane paleido, nes aš nesusijęs su teroristiniu išpuoliu. Jokia tarnyba manęs neužverbavo. Aš tenoriu suprasti, kas atsitiko. Dėl to ir ieškau Adelio.

— Viskas ir taip aišku. Vyksta karas. Vieni ima ginklą, kiti sėdi rankas susidėję. Yra ir tokių, kurie neblogai pasipinigauja dangstydamiesi bendro Tikslo vardu. Toks gyvenimas. Kol nekaišiojam nosies į svetimus reikalus, tai dar pusė bėdos. Didžiausia bėda ta, kad tie, kurie maudosi aukse, ateina pamokyti tų, kurie iki ausų skendi mėšle... Tavo žmona pati pasirinko. Laimė, kurią siūlei, atsidavė puvėsiais. Ji bjaurėjosi tokia laime, ar supranti? Ji ne tokios laimės troško. Negalėjo lepintis saulėje, kai jos tauta skendo kraujuose kęsdama priespaudą. Ar nori, kad smulkiai apibūdinčiau padėtį, kad pagaliau pajėgtum suvokti realybę, prieš kurią užmerki akis?

Drebėdamas iš įsiūčio jis atsistoja, keliu paspiria mane prie sienos ir užtrenkęs paskui save duris dukart pasuka spynoje raktą.

Po kelių valandų užkimšę burną ir užrišę akis įmeta mane į mašinos bagažinę. Jaučiu, kad tikrai atėjo galas. Dabar nuveš mane į atokią dykrą ir nužudys. Ramybės neduoda tik vienas dalykas — mane užvaldęs klusnumas. Romiai leidžiuosi surišamas ir įmetamas į bagažinę. Net ėriukas būtų labiau pasipriešinęs. Su bagažinės dangčio trenksmu, kuris atskyrė mane nuo pasaulio, išgaravo ir paskutinis krislas savigarbos, kurios dar norėjau išsireikalauti. Nueitas gyvenimo kelias, įstabi karjera baigėsi mašinos bagažinėje. Įgrūdo į bagažinę kaip nieko nevertą ryšulį! Kaip aš šitaip žemai puoliau? Kodėl nė piršto nepajudindamas leidžiu, kad su manimi šitaip elgtųsi? Visiško bejėgiškumo jausmas nukelia mane į tolimą praeitį. Prisimenu, kaip vieną rytą senolis vežė mane danties rauti. Išvažinėtame kelyje susimetęs vežimas apvertė mulo vadeliotoją. Tasai atsikėlęs išplūdo senolį pačiais nešvankiausiais žodžiais. Laukiau, kol giminės patriarchas supyks didžiavyrio įniršiu ir smarkiai sugriaudės lygiai taip, kaip bardavosi ant genties neklusniųjų, tačiau, didžiam mano sielvartui, senolis, veik mitinė būtybė, kurį garbinau kaip dievybę, ėmė atsiprašinėti keldamas nuo žemės skepetą keffiieh, kurią anas išplėšęs iš rankų nusviedė po kojom. Taip smarkiai krimtausi, kad net nustojo gelti dantį. Buvau septynerių ar aštuonerių. Negalėjau patikėti, kad senolis gali leistis šitaip žeminamas. Silpnas ir pažemintas aš vis labiau ir labiau gūžiausi nuo kiekvieno mulo vadeliotojo riksmo. Iš sielvarto plyšo širdis regint, koks bejėgis visagalis senolis, kurį dievinau su pagarbia baime. Tarytum kapitonas su sielvartu žiūrėjau į skęstantį laivą... Kai viršum trinktelėjo bagažinės dangtis, mane apėmė lygiai toks pat sielvartas. Nuolankiai kęsdamas pažeminimą jaučiu nepakeliamą gėdą, todėl visai nesvarbu, kokia baigtis manęs laukia — esu visiškas menkysta.

15

Mane atveda į tamsų rūsį, be langelio ir be šviesos.

— Čia ne komfortas, — sako vyras su parašiutininko švarku. — Bet aptarnavimas — aukštos klasės. Nemėgink vaidinti gudručio, pasprukti tau nepasiseks. Jei būtų mano valia, seniai kur nors švinktum. Gaila, kad turiu paisyti viršenybės nurodymų, kurie ne visada sutampa su mano norais.

Atrodė, širdis nustojo plakti, kai jis išeidamas užtrenkė duris.

Susiriečiau į kamuoliuką, rankomis apkabinau kelius ir sustingau.

Rytą atėjo išsivesti. Aš vėl mašinos bagažinėje su antrankiais, maišu ant galvos ir užkimšta burna. Po ilgo kratymosi duobėtu keliu mane išmeta ant žemės. Parklupdę nutraukia nuo galvos maišą. Pirmiausia išvystu didžiulį akmenį, nutaškytą kraujo krešuliais ir išmušinėtą kulkų. Mirties tvaikas šioje vietoje labai stiprus. Matyt prie šio akmens nužudyta daugybė žmonių. Kažkas į smilkinį įremia šautuvo vamzdį: „Nesvarbu, kad nė nenutuoki, kurioje pusėje yra Kaaba5, — išgirstu balsą. — Tačiau sukalbėti maldą tikrai nepakenks. Metalinio strypo kirtis perlieja mane nuo galvos iki kojų. Baimės nejaučiu, tačiau drebu visu kūnu kalendamas dantimis taip, kad atrodo jie išbarškės. Užsimerkęs sutelkiu likusią savigarbą ir laukiu, kol mane pribaigs... Radijo siųstuvo traškesys išgelbsti mane in extremis. Budeliai gauna pranešimą atidėti nešvarius darbelius vėlesniam laikui, o mane pristatyti į kalinimo vietą.

Ir vėl tamsa, tik šįkart esu vienas, manęs neseka prižiūrėtojo šešėlis. Nėra ir atsiminimų, jaučiu tik šleikščią baimę, kuri jaukia vidurius, ir šautuvo vamzdžio šaltį ant smilkinio...

Po dienos vėl ateina manęs išsivesti. Vėl ilgiausiai veža prie krauju aptaškyto akmens. Vėl tas pats vaizdelis, radijo siųstuvo traškesys. Suprantu, kad tai paprasčiausia susidorojimo su manimi inscenizacija, skirta mirtinai mane įbauginti.

Po šito karto daugiau niekas nebelandžioja manęs erzinti.

Šešias dienas ir šešias naktis tūnau pridvisusiame žiurkių urve kartu su tarakonais ir blusomis. Mintu šalta buza, stuburą laužau ant kieto kaip antkapinis akmuo gulto!

Tikėjausi kvotos, kankinimų ar kažko panašaus. Nieko. Mane prižiūri įsiaudrinę paaugliai, lyg pergalės trofėjus demonstruojantys automatus. Atnešę valgyti neprataria nė žodžio, net nedirsteli mano pusėn.

Septintą dieną rūsyje mane aplanko vadas su didžiausia palyda. Tai jaunas, kokių trisdešimties metų vyras. Jis smulkaus sudėjimo, veidas aštrus lyg skustuvo ašmenys, vienas skruostas nudegintas, žvelgia į mane drumstomis akimis. Vilki nuskalbtus kareiviškus drabužius, per petį pasikabinęs kalašnikovą.

Palaukęs, kol atsistosiu, įbruka į saują revolverį ir žengia žingsnį atgal.

— Jis užtaisytas, daktare. Nušauk mane.

Padedu pistoletą ant žemės.

— Nušauk mane, turi teisę. Paskui grįši namo, ištrinsi viską iš atminties ir galėsi pradėti naują gyvenimą. Niekas tavęs nelies, nė plaukelis nenukris nuo tavo galvos.

Priėjęs jis vėl spraudžia revolverį į ranką.

Atstumiu.

— Kokie įsitikinimai neleidžia šaudyti? — klausia jis.

— Aš chirurgas, — atsakau.

Jis gūžteli pečiais ir įkišęs pistoletą į dėklą paaiškina:

— Nežinau, ar man pasisekė, daktare, bet norėjau, kad savo kailiu, visa savo esybe patirtum tokią neapykantą, kokią patiriam mes. Paprašiau surinkti apie tave informaciją. Sakoma, kad esi geras vyrukas, nenuskriaustum nė musės, toks gerutis, kad net nežinai, už ką galėtum nekęsti žmonių. Šitaip tu nesuprasi, kas yra neapykanta. Privalėjau ištraukti tave iš saugaus lizdelio ir išmurkdyti purve. Dabar, kai savo kailiu patyrei, kas yra niekšiškumas, nuo kurio tave saugojo sėkmingai susiklosčiusi karjera, galiu tikėtis, kad suprasi ir mane. Gyvenimas mokė, kad galima gyventi meile, tyru vandeniu, trupiniais ir misti pažadais, tačiau pažeminimo nukęsti negalima. Nuo pat gimimo augau paniekintas. Kas rytą. Kas vakarą. Per visą savo gyvenimą patyriau vien tiktai pažeminimą.

Jis mosteli ranka. Kareivis numeta man po kojom krepšį.

— Atnešiau naujus drabužius. Pirkau iš savo kišenės.

Neįstengiu pagauti jo minties.

— Tu laisvas, daktare. Norėjai susitikti su Adeliu. Jis laukia mašinoje. Tavo senelio brolis pageidauja pasimatyti su tavimi patriarcho namuose. Jei nenori, bala nematė, gali nevažiuoti. Pasakysime, kad reikalai sukliudė. Jei nori, paruošėme vonią, pataisėme geresnio valgio.

Nepasitikėjimas neleidžia pajudėti iš vietos.

Vadas pritupia, atidaro krepšį ir iškelia drabužius, porą kojinių ir batus, rodydamas, kad neturi piktų ketinimų.

— Kaip praleidai šitas šešias dienas pridvisusiame rūsyje? — paklausia stodamasis ir rankomis įsirėmęs į klubus. — Tikiuosi, išmokai nekęsti. Antraip ši pamoka nuėjo perniek. Uždariau tave tam, kad pajustum neapykantos skonį, kuris pažadintų tavyje troškimą atsimokėti tuo pačiu. Aš tave žeminau ne iš malonumo. Pats buvau menkinamas, todėl žinau, ką tai reiškia. Žmogus gali pridaryti baisiausių dalykų, kai paminamas jo orumas. Ypač kai aplanko suvokimas, kad esi bejėgis ir negali susigrąžinti nuplėštos garbės. Mano galva, šitoks būdas yra geriausia neapykantos mokykla. Pradedi tikrai neapkęsti tik suvokęs savo bejėgiškumą. Tai tragiška akimirka, visų siaubingiausia ir visų žiauriausia akimirka.

Jis piktai sugriebia mane už pečių.

— Norėjau, kad suprastum, daktare Džafari, kodėl mes stojome į kovą, kodėl mūsų vaikai puola tankus lyg saldainių dėžes, kodėl kapinėse nebėra laisvos vietos, kodėl trokštu žūti su ginklu rankoje... kodėl tavo žmona susisprogdino restorane. Nėra didesnės tragedijos už pažeminimą. Tai didžiulė nelaimė, daktare. Ji atima gyvenimo skonį. Kol dar neišleidome paskutinio atodūsio, galvojame tik apie tai, kaip oriai užbaigti gyvenimą, kai patyrėme šitokį skurdą, tamsą ir nuogumą.

Jis susivokia, kad įsmigę pirštai skaudžiai spaudžia petį ir atitraukia rankas.

— Pas kovotojus, daktare, einama ne malonumų ieškoti. Vaikinai, kuriuos matei, nesvarbu, ar ginkluoti timpomis, ar minosvaidžiais, jie visi mirtinai nekenčia karo. Kasdien vienas iš jų žūva nuo priešo kulkos pačioje jaunystėje. Visi jie norėtų džiaugtis garbinga padėtimi, būti chirurgais, žymiais dainininkais, aktoriais, važinėtis brangiomis mašinomis, o vakarais laižyti medų. Reikalas tas, daktare, kad jiems uždrausta apie tai net pasvajoti. Siekiama suvaryti į getus ir pūdyti, kol išgaruos paskutinė viltis. Todėl jie verčiau renkasi mirtį. Kai atimama svajonė, mirtis tampa vieninteliu išsigelbėjimu... Sihem visa tai suprato, daktare. Privalai gerbti jos pasirinkimą ir leisti jai ilsėtis ramybėje.

Prieš išeidamas jis dar priduria:

Žmonijos beprotybė turi du galus: viename gale — savo paties bejėgiškumo suvokimas, kitame — suvokimas, kad kitas yra pažeidžiamas. Taigi, daktare, reikia pasirinkti, arba tu susitaikai su beprotyste, arba nukenti nuo jos.

Su šitais žodžiais jis apsisuka ant kulnų ir išeina, palyda nuseka iš paskos.

Stoviu kaip įbestas vidury celės priešais plačiai atvertas duris, vedančias į akinančios šviesos nutviekstą kiemą. Atsimušę saulės spinduliai kiaurai gręžia smegenis. Girdžiu, kaip suūžia užvedamų mašinų varikliai, paskui viskas nuščiūva. Jaučiuosi lyg sapne, nedrįstu net įsižnybti. O gal čia kokie žabangai?

Durų angoje sušmėžuoja kažkoks siluetas. Kresnas, kiek pakumpęs, storas, susitraukęs į pečius, trumpomis kojelėmis. Iškart atpažįstu — Adelis. Tai, kad jis juodžiausios nevilties valandą atėjo su manimi pasimatyti, nežinau kodėl, bet ūmai visą mano kūną nuo galvos iki kojų supurto rauda.

— Ammu? — prislopintu balsu pašaukia jis.

Jis eina artyn lėtai, atsargiu žingsniu, tarytum sėlintų į lokio irštvą.

— Dėde? Tai aš, Adelis... Sakė, kad ieškai manęs. Tai va, atėjau.

— Ilgai užgaišai.

— Manęs čia nebuvo. Tik vakar Zakarijas paliepė atvažiuoti. Į Dženiną atvykau tik prieš valandą. Nieko nežinojau apie tave. Kas čia darosi, Ammu?

— Nevadink manęs dėde. Ne tie laikai. Daug kas pasikeitė nuo tos dienos, kai lyg sūnų priimdavau tave namuose.

— Suprantu, — pritaria jis nunarindamas galvą.

— Ką tu supranti, juk nė dvidešimt penkerių neturi. Pasigrožėk, į kokią padėtį mane įstūmei.

— Aš čia niekuo dėtas. Niekas čia nekaltas. Aš nenorėjau, kad ji susisprogdintų, bet ji tvirtai laikėsi savo. Netgi imamas Marvanas neįstengė jos perkalbėti. Ji sakė, kad yra tikra palestinietė ir neleis, kad kiti atliktų darbą, kurį pati privalo padaryti. Prisiekiu, ji nieko nenorėjo klausyti. Sakėme, kad ji daugiau pasitarnaus būdama gyva, o ne mirusi. Tai ji mums pagelbėjo Tel Avive. Pagrindiniai susitikimai vykdavo tavo namuose. Kad nesukeltume įtarimų, persirengdavome santechnikais arba elektrikais ir su visa įranga atvažiuodavome remontininkų furgonėliu. Sihem leido mums naudotis savo banko sąskaita, pervesdavome į ją pinigus Išsivadavimo judėjimui. Ji buvo mūsų kuopos Tel Avive siela.

— O Nazarete...

— Ir Nazarete, — atsako nė kiek nesumišęs.

— Kur jūs rinkdavotės Nazarete?

— Nazarete nebūdavo susirinkimų. Ten susitikdavome rinkti aukų. Suaukotus geradarių pinigus Sihem išsiveždavo į Tel Avivą.

— Ir viskas?

— Viskas.

— Nemeluoji?

— Ko man meluoti?..

— Kokie buvo jūsų santykiai?

— Ji kovos bendražygė...

— Tik kovos... Galima daug ką nuveikti po kovos priedanga.

Adelis pasikaso pakaušį. Nematau, ar jis suglumęs, ar jaučiasi priremtas prie sienos. Jo veidą slepia šešėlis, kurį meta iš nugaros krintanti šviesa.

— Abas yra kitokios nuomonės, — ištariu.

— Kas toks?

— Sihem dėdė. Tas pats, kuris Kafr Kane norėjo galvą kapliu perskelti.

— A, tas pusprotis!

— Jis sveiko proto. Supranta, ką daro ir ką sako... Jis matė, kaip judu Nazarete trynėtės palei sienas.

— Na ir kas?

— Anot jo, yra ženklų, kurie neapgauna.

Tą akimirką man nusispjaut į vykstantį karą, išsivadavimo kovas, nusispjaut į dangų ir žemę, į kankinius ir paminklus. Faktas, kad aš pastoviu ant kojų, yra stebuklas. Kaip pašėlusi krūtinėje daužos širdis, išsiliejusi tulžis ėste ėda vidurius. Žodžiai greitesni už pyktį, tarytum gaisro kibirkštys jie atlekia iš mano sielos gelmių. Iš baimės apmirusia širdimi laukiu, kol sviesti žodžiai sugrįš bumerangu ir negailestingai mane pribaigs. Tačiau troškimas išlaisvinti iš abejonių širdį yra už viską stipresnis. Jaučiuosi lyg rusiškos ruletės žaidėjas, kuriam nusispjaut į likimą. Sulaikęs kvėpavimą laukiu, kol tiesa išspręs ginčą kurio nors naudai. Manęs nebedomina, kada ir kaip Sihem pasimaišė protas dėl savižudiškos kovos, man neberūpi išsiaiškinti, kokia mano padaryta klaida, neberūpi, ar kokiu nors būdu prisidėjau prie jos pražūties. Visa tai nustumta į antrą planą. Pirmiausia trokštu, ir tai atrodo yra svarbiausia už viską pasaulyje, sužinoti, ar Sihem buvo man neištikima.

Adelis pagaliau susivokė, kur suku. Jis atrodo nejuokais įniršęs.

— Ką nori tuo pasakyti? — dūsta jis pykčiu. — Ne, negali būti... Ir kas tau šovė į galvą?.. Nejaugi pamanei, kad...? Ne, tai neįtikėtina! Kaip tu drįsti?

— Bet ji slėpė nuo manęs savo veiklą.

— Tai ne vienas ir tas pats.

— Tai vienas ir tas pats. Meluoti yra tas pats kas ištvirkauti.

— Ji nemelavo. Draudžiu...

— Kaip tu drįsti man nurodinėti...

— Taip, draudžiu, — šaukia jis pašokdamas. — Neleisiu teršti jos atminimo. Sihem buvo maldinga moteris. Neištikimybė vyrui yra nuodėmė prieš Viešpatį. Apie tai negali būti nė kalbos. Jei gyvenimas pašvęstas Dievui, vadinasi, atsisakoma pasaulio ir visų be išimties žemiškų dalykų. Sihem buvo šventoji. Angelas. Būčiau žuvęs, jei bent ilgėliau būčiau žvelgęs jai į veidą.

Dieve mano, ir aš juo tikiu! Tikiu juo. Ištarti žodžiai išvaduoja iš kankinančių abejonių, mane išlaisvina. Gerte geriu žodžius su karčiomis priemaišomis, kol jų sklidinai prisipildo visa mano esybė. Juodi manojo dangaus debesys tirpsta svaiginančiu greičiu užleisdami vietą giedrai. Įsiskverbęs vidun oro gūsis išgena dvokiantį pelėsių tvaiką, išvalo sugedusį kraują, suteikdamas jam vaiskesnį atspalvį. Mano Dieve! Aš išgelbėtas. Dabar, kai visas žmonijos išgelbėjimas susitelkia į mano menką asmenį; kai sužinau, jog mano garbė nesuteršta, išnyksta sielvartas ir pyktis, jaučiuosi paviliotas minties viską atleisti. Akys pritvinksta ašarų, iš visų jėgų stengiuosi jas sulaikyti, kad nesugadintų nuoširdžios susitikimo su savimi pačiu akimirkos ir susitaikymo šventės, kurią švenčiu pats vienas savo viduje, kūne ir sieloje. Visa tai viršija palaužto vyro jėgas, keliai sulinksta, rankomis užsidengęs veidą susmunku ant gulto.

Nesu pasirengęs išeiti į kiemą. Neturiu jėgų. Pabūsiu celėje, kol atsigausiu, susivoksiu, ką patyriau ir bent kiek surikiuosiu lakiojančias į visas puses mintis. Adelis prisėda šalia. Ilgai dvejoja, kol ryžtasi apkabinti mano kaklą. Šitas judesys sukelia pasibjaurėjimą, nupurto visą kūną, tačiau rankos neatstumiu. Čia priekaištas ar užuojauta? Kad ir kas būtų, ne to man reikia. Kažin, ar toks vyras kaip Adelis gali man suteikti tai, ko man labiausiai reikia? Labai nustebčiau. Mūsų lūkesčiai skiriasi kaip diena nuo nakties. Jam rojus prasideda tik pasibaigus gyvenimui, man jis čia ir dabar. Jam Sihem angelas. Man ji buvo moteris. Anot jo, angelai amžini. Anot manęs — jie miršta nuo žaizdų... Mes vargais negalais surezgame pašnekesį. Gerai ir tai, kad jis bent jaučia mano sielvartą. Jo rauda paliečia mano širdies gelmes. Nejučia, be jokio paaiškinimo, mano ranka pakyla ir delnu uždengia jo ranką... Ūmai išsiveržia žodžių srautas. Mudu kalbame, kalbame, kalbame, tarytum trokštume užkalbėti kiekvieną mūsų kūno ląstelę. Pasirodo, Adelis visai ne verslo reikalais lankydavosi Tel Avive, o atvažiuodavo pinigais paremti vietinę kuopelę. Mano žinomumas ir svetingumas buvo priedanga įtarimams išvengti. Kartą Sihem atsitiktinai užtiko po lova pakištą jo portfelį. Iš jo išslydo dokumentai ir pistoletas. Vos grįžęs Adelis suprato, kad jo slėptuvė išaiškinta. Manė perspėsiąs kuopelę apie pavojų ir išnyksiąs. Netgi šmėkštelėjo mintis saugumo sumetimais nužudyti Sihem. Jis net surezgė „nelaimingo atsitikimo“ planą, bet tuo metu į kambarį įėjo Sihem, laikydama rankoje pluoštelį šekelių. „Tai bendram Tikslui“, — pasakė ji. Prireikė net kelių mėnesių, kol Adelis įveikė nepasitikėjimą. Sihem paprašė prisidėti prie išsivadavimo kovos. Vietinė kuopelė išmėginusi jos tvirtumą įsitikino, kad ja galima pasitikėti. Kodėl ji man nieko nesakė? Ką ji galėjo tau pasakyti? Neturėjo teisės nė užsiminti. Ir pati nenorėjo, kad kažkas stotų jai skersai kelio. Be to, pasižadėjo tylėti. Juk neskelbiama nuo stogų apie priesaiką, kuri turi būti saugoma visiškoje paslaptyje. Mano tėvas ir motina mano, kad esu verslininkas. Jie laukia, kol uždirbsiu milijoną ir ištrauksiu juos iš skurdo. Nė nenutuokia, kad dalyvauju pasipriešinimo kovoje. Nors patys yra kovotojų pusėje. Jie nedvejodami atiduotų gyvybę ui Palestiną.... bet tik ne jų sūnus. Tai neteisinga. Vaikai yra tėvų tęstinumas, jie tąsa amžinybėje... Negelbės jokie paguodos žodžiai, kai sužinos apie mano mirtį. Aš suvokiu, koks nepakeliamas sielvartas juos ištiks po mano mirties, tačiau netektis tebus viena iš gausybės skausmų, kurių kupinas jų gyvenimas. Laikui bėgant jie susitaikys su mano žūtimi ir man atleis. Aukotis turi ne tik kiti. Jei sutinkame, kad kitų sūnūs ir dukterys atiduotų gyvybę už mūsų vaikus, tada privalome sutiki, kad ir mūsų sūnūs ir dukterys padėtų galvas už kitų vaikus. Tu dar nesupratai, ammu? Prieš priklausydama tau Sihem buvo moteris. Ji paaukojo gyvybę už kitus... Kodėl ji?.. O kodėl ne ji? Kodėl nori, kad Sihem liktų tautos istorijos nuošalyje? Kuo ji skiriasi nuo kitų moterų, kurios prieš ją atidavė gyvybę? Tai laisvės kaina... Ji nestokojo laisvės. Sihem buvo laisva. Jai nieko netrūko. Aš jos nevaržiau. Laisvė, ammu, nėra pasas, kurį įteikia prefektūroje. Važiuoti ten, kur nori, taip pat nėra laisvė. Valgyti iki soties taip pat nėra pasisekęs gyvenimas. Laisvė yra įsitikinimas, ji yra visų pažiūrų motina.. Sihem nesijautė nusipelniusi tokios sėkmės. Judu gyvenote po vienu stogu, džiaugėtės privilegijomis, bet žiūrėjote į skirtingas puses. Sihem išliko artimesnė savo tautai labiau, nei tu gali įsivaizduoti. Tikriausiai ji buvo laiminga, tačiau ne taip, kaip tu. Ji nežiūrėjo į laurus, kuriais tave vainikavo, kaip į netikrą pinigą, tačiau ne tokioje laimėje ji norėjo tave matyti, ji jautė, kad tokia laimė turi begėdiškumo prieskonį. Sakytum gaisravietėje pasistatęs trikojį čirškini mėsos pjausnį. Tu matei mėsos pjausnį, ji matė gaisrą, ji jautė širdgėlą, kuri temdė džiaugsmą. Tai ne tavo kaltė, bet vis dėlto, jai buvo sunku susitaikyti su tavo aklumu... Adeli, aš nieko nepastebėjau. Ji atrodė tokia laiminga... Tu troškai regėti ją laimingą, todėl užmerkei akis nenorėdamas matyti nieko, kas galėtų mesti šešėlį ant jos laimės. Sihem ne tokios laimės troško. Ji išgyveno ją kaip tikrą sąžinės priekaištą. Vienintelis sąžinės palengvinimas buvo stoti į pasipriešinimo gretas. Kai priklausai tautai, kuri kenčia nelaisvę, toks kelias yra vienintelis. Nėra laimės, jei nėra savigarbos, o jokiai svajonei nelemta išsipildyti, jei nėra laisvės... O tai, kad ji moteris, dar nereiškia, kad negali būti kovotoja ir yra atleista nuo kovos. Vyrai išgalvojo karą, moterys – pasipriešinimą. Sihem yra nepasiduodančios tautos dukra. Gyvenimas, kurį ji gyveno, leido jai apsispręsti... Ji troško garbingai nugyventi gyvenimą, ammu, ramiai žiūrėti į savo atspindį veidrodyje, ji troško nuoširdaus džiaugsmingo juoko, o ne vien naudotis gyvenimo teikiamais malonumais. Aš taip pat galėčiau pradėti verslą ir maudytis turtuose kaip Onasis. Tačiau kaip įteigti sau, jog esi aklas, kad galėtum būti laimingas, kaip atsukti sau nugarą, kad negalėtum matyti savo akių? Neįmanoma viena ranka laistyti gėlę, o kita ją skinti; rožei nesuteikiame grožio pamerkdami ją į vazą, o išplėšiame ją iš gamtos; manome, kad papuošėme kambarį, o iš tiesų sudarkėme sodą... Aš atsimušu į griežtą jo logiką lyg muselė į vaiskų lango stiklą. Aiškiai matau jo mintį, tačiau negaliu prie jos prasiskverbti. Visaip mėginu suprasti Sihem poelgį, tačiau niekaip negaliu susieti jo su sąžine, negaliu jo pateisinti. Kuo daugiau mąstau, tuo mažiau su juo sutinku. Kaip ji galėjo šitaip pasielgti? „Taip gali atsitikti bet kuriam. — sakė Navedas. — Užklumpa netikėtai, lyg perkūnas iš giedro dangaus, įsibrauna vidun tarsi kirminas. Paskui į pasaulį žiūrėti pradedi kitomis akimis.“ Sihem turėjo seniai nešiotis savyje neapykantą, dar prieš mums susipažįstant. Ji augo tarp engiamųjų, buvo našlaitė ir arabė, o aplinka buvo negailestinga našlaičiams ir arabams. Neišvengiamai ji vilko sunkią gėdos naštą, kaip ir aš, beje, tačiau ji nė nebandė iš jos išsivaduoti. Našta, kurią uždeda, kartais yra daug sunkesnė už metų naštą. Ryžtas, su kokiu ji prisigrūdo sprogmenų ir nuėjo pasitikti mirties, byloja apie viduje esančią gilią žaizdą, tokią niekšingą ir baisią, kurios ji mirtinai gėdijosi ir nedrįso man nė užsiminti; vienintelis būdas atsikratyti žaizdos yra susinaikinti kartu su ja. Taip apsėstasis šoka nuo aukštos uolos, trokšdamas švęsti pergalę prieš savo bejėgiškumą ir varginančius demonus. Tikrai, ji nuostabiai slėpė savo žaizdas, galbūt stengėsi jas nesėkmingai užglaistyti, tačiau pakako menkiausio spragtelėjimo, kuris pažadino joje snaudžiančius demonus. Kada šitas spragtelėjimas įvyko? Adelis jos neklausė. Gali būti, kad ir pati Sihem apie tai nenutuokė. Per televiziją parodytas smurtas, priekabiavimas gatvėje, mestas įžeidus žodis. Kai viduje slypi neapykanta, pakanka mažmožio, kad įvyktų tai, kas neatitaisoma... Adelis kalba ir kalba, rūko kaip koks storžievis... Susivokiu, kad nebesiklausau jo šnekų. Daugiau nieko nebenoriu girdėti. Pasaulis, apie kurį jis pasakoja, manęs nežavi. Mirtis tame pasaulyje yra gyvenimo pabaiga. Gydytojo požiūriu mirtis yra iššūkis. Aš prikėliau gyventi daugybę žmonių ir maniausi esąs visagalis Dievas. O kai ligonis staiga numirdavo ant operacinio stalo, aš nusileisdavau ant žemės ir pasijusdavau varganas ir prislėgtas mirtingasis, o norėjau būti galingas ir gelbėti žmones. Mano vieta ne tarp tų, kurie atima gyvybę, mano vieta ten, kur kovojama už gyvybę. Aš chirurgas. O Adelis nori mane įtikinti, kad geisti mirties yra tas pats, kas geisti garbės, jog tai yra karščiausias troškimas ir teisėtas noras. Jis verčia mane pritarti žmonos poelgiui, o būtent tai man draudžia gydytojo profesija, netgi pačiu beviltiškiausiu atveju privalau gelbėti gyvybę, įskaitant ir eutanaziją. Aš ne mirties ieškau. Nesididžiuoju našlyste, negeidžiau atsižadėti laimės būti sutuoktiniu ir mylimuoju, šeimininku ir vergu, aš netroškau palaidoti svajonės, kuri man teikė gyvenimą, kokio daugiau nebeturėsiu.

Pastumiu prie mano kojų gulintį krepšį ir atsistoju.

— Eikim iš čia, Adeli.

Taip šiurkščiai pertrauktas jis sutrinka, bet atsistoja.

— Tu teisus, ammu. Čia ne pati geriausia vieta apie tai kalbėtis.

— Aš nebenoriu apie tai kalbėti. Nei čia, nei kur kitur.

Jis linkteli galva.

— Senolis Omras, tavo senelio brolis, žino, kad tu Dženine. Jis pageidauja, kad jį aplankytum. Jei manai, kad dabar netinkamas metas, nieko baisaus. Aš jam viską paaiškinsiu.

— Nėra ko aiškinti, Adeli. Aš niekada neatsižadėjau saviškių.

— Ne tai turėjau omenyje.

— Žinoma, tu tik balsu galvojai.

Jis skubiai nusuka akis, norėdamas išvengti mano žvilgsnio.

— Gal pirmiausia nori pavalgyti ir išsimaudyti?

— Ne. Nieko nepriimsiu iš tavo draugų. Man nepatinka nei jų valgiai, nei jų vonios. Neimsiu ir siūlomų drabužių, — pridūriau paspirdamas krepšį nuo kelio. — Grįžtu į viešbutį daiktų, jei jų dar neišdalino vargšams.

Kiemelį nušvietusi šviesa erzina akis, tačiau saulė mane sušildo. Savanoriai išvažiavo. Tik jaunas vyrukas stovi šypsodamasis prie apdulkėjusios mašinos.

— Tai Visamas, — burbteli Adelis. — Senolio Omro anūkas.

Jaunuolis puola ant kaklo ir stipriai prispaudžia mane prie krūtinės. Atsitraukiu atgal norėdamas geriau jį apžiūrėti. Jis šypsosi sutrikęs, varžosi akyse susitvenkusių ašarų. Visamas! Prisimenu jį dar kūdikį, nedidesnį už kumštį, bliaunantį vystykluose, o štai dabar, prašom — aukštesnis už mane visa galva, prasikalę ūsiukai. Tokiame amžiuje pirmosios jaunuoliškos išdaigos jaudina iki ašarų, o jis jau pasirinko mirtį. Man suspaudžia širdį matant už diržo užkištą revolverį.

— Pirmučiausia nuvežk jį į viešbutį, — paliepia Adelis. — Reikia paimti daiktus. Jei pasirodys, kad administratorius pamiršo, kur juos padėjo, žinai, kaip atgaivinti atmintį.

— Tu nevažiuoji kartu? — nustemba Visamas.

— Ne.

— Juk sakei, kad važiuosi.

— Persigalvojau.

— Gerai. Pačiam spręsti. Tad iki ryt?

— Galbūt.

Laukiu, kol Adelis mane apkabins. Jis nepajuda iš vietos, stovi nukoręs galvą, rankomis įsirėmęs į klubus ir bato galu spardo akmenuką.

— Tad iki greito, — tarsteli Visamas.

Adelis pakelia akis, jo žvilgsnis gilus ir apsiniaukęs.

Šitas žvilgsnis!

Tokiu žvilgsniu Sihem pažvelgė į mane tą rytą, kai atvežiau ją į autobusų stotį.

— Apgailestauju, ammu.

— O aš...

Jis nedrįsta prie manęs prieiti. Ir aš neinu prie jo. Nenoriu, kad įsivaizduotų tai, ko nėra. Tegul žino, jog mano žaizda nepagydoma. Visamas atidaro dureles ir, palaukęs, kol įlipsiu, nuskuba užimti vietos prie vairo. Vos nepartrenkdama Adelio, kuris stovi paskendęs mintyse, mašina apsuka kiemelyje ratą ir išvažiuoja į kelią. Trokštu dar kartą išvysti tą žvilgsnį, įdėmiai jį patyrinėti, bet neatsigręžiu. Žemėliau kelias išsišakoja į daugybę siauručių gatvelių. Klausą pasiekia miesto garsai, mane apsvaigina minios bruzdesys, atsiremiu galva į atlošą ir stengiuosi apie nieką negalvoti.

Viešbutyje man grąžina daiktus, leidžia išsimaudyti vonioje. Nusiskutęs ir persirengęs švariais drabužiais paprašau Visamo nuvežti aplankyti protėvių žemės. Be kliūčių išvažiuojame iš Dženino. Mūšiai baigėsi, Izraelio kariniai daliniai atsitraukė. Ieškodamos pelningų siaubo vaizdelių po griuvėsius vaikštinėja kelios televizijos komandos. Per nesibaigiančius laukus mašina rieda keliu, kol privažiuoja duobėtą šunkelį, vedantį į patriarcho sodus. Leidžiu žvilgsniui klajoti po apylinkes. Tačiau niekaip neina iš galvos apsiniaukęs, kupinas šmėkščiojančių šešėlių Adelio žvilgsnis. Jis man paliko slogų įspūdį, sakytum, gedulo nuojautą. Regiu jį stovintį iki baltumo įkaitintame kiemelyje. Čia ne tas pats linksmas ir atlapaširdis Adelis, kurį pažinojau, čia kitas vyras, persmelktas nelaimės šešėlio. Nepasotinamo vilko instinktas jį gena nuo laimikio prie laimikio, nuo grobio prie grobio, nuo žudynių prie žudynių. Be šio instinkto niekas daugiau neegzistuoja tik ledinė nebūtis ir tuštuma, kur viskas tariama ir negyva. Jis rūko taip, tarsi rūkytų paskutinę cigaretę. Apie save kalba būtuoju laiku. Jo akys kupinos mirties šešėlių. Akivaizdu, kad Adelis nebepriklauso gyvųjų pasauliui. Jis galutinai atsižadėjo ateities bijodamas, kad ji nesuteiks jam vilties. Jis pasirinko tokį vaidmenį, kuris, anot jo, labiausiai tiko — būti kankiniu. Būtent tokį likimą jis pasirinko, siekdamas susivienyti su idėja, kurią jis gina. Jo vardas jau įrašytas paminkliniuose akmenyse, o artimų jų atmintis paženklinta jo heroizmu. Jį džiugina tik automato tratėjimas. Garbingą vardą jam suteiks tik snaiperio šūvis. Turint omenyje, kad nejausdamas sąžinės priekaištų ir graužaties jis drįso įtraukti Sihem į švenčiausia pareiga grindžiamą kovą, kad karas, jo manymu, yra vienintelis būdas atgauti žmogišką orumą, vadinasi, jis pats yra gyvas lavonas, laukiantis, kol bus nuleistas į kapo duobę amžinam atilsiui.

Manau, kad prisikasiau iki šaknies. Paieškos buvo sunkios, o išganingo atsakymo taip ir neradau. Vis dėlto, mano kančios baigėsi, jaučiuosi laisvas ir užgrūdintas. Ši skausminga tiesos paieška buvo savęs pažinimo kelionė. Kažin ar po tokios patirties pakeisiu nuomonę ir atsisakysiu savo įsitikinimų? Žinoma, daugelį dalykų teks permąstyti, bet nemanau, kad šis vertybių perkainojimas pasuks mano gyvenimą kita linkme. Brangiausia vertybė yra žmogaus gyvastis, ji man padės atgauti jėgas ir vėl paimti į rankas skalpelį. Tikiu vienintele garbės verta kova — tai yra chirurgo kova už gyvybę, šios kovos esmė — puoselėti gyvybę ten, kur sėjama mirtis.

16

Omras, kaimo seniūnas, lyg paskutinis didingos, šlovingos praeities laikus menančios istorijos aidas... Vyresniojo senelio brolio Omro gyvenimas, greitas kaip žaibas pralėkė per ištisą amžių. Jaunystėje buvo toks smarkus, kad net mintys paskui nespėdavo... Dabar jis sėdi kieme ir šypsosi. Džiaugiasi mano apsilankymu. Iš džiaugsmo suvirpa gilių raukšlių išvagotas jo veidas, atrodo, lyg vaikas, išvydęs tėvą po ilgų išsiskyrimo metų. Garbingasis chadžijus6 patyrė, kas yra šlovės skonis ir garbė, regėjo svečias šalis, kautynių laukuose drąsiai šuoliuodavo ant legendinio grynaveislio ristūno. Kovėsi Arabijos Lorenso pulkuose — „šis svetimtautis blyškiaveidis gundytojas, atkeliavęs iš rūko šalies, ragino beduinus stoti į kovą prieš otomanus, kiršindamas tarpusavyje mahometonus“. Senolis tarnavo asmens sargybos būriuose net pas karalių Ibn Saudą, o susižavėjęs haremo patarnautoja pabėgo su ja į Arabų pusiasalį. Klajonės ir vargas išskyrė porą. Pamestas savosios mūzos, jis bastėsi be vietos iš kunigaikštystės į kunigaikštystę, iš sultonato į sultonatą, bėgiodamas paskui mergų sijonus bei plėšikaudamas. Vėliau tapo ginklų kontrabandininku Sanoje, paskui — kilimų prekeiviu Aleksandrijoje, o tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt septintaisiais jį sunkiai sužeidė ginant Jeruzalę. Kai būdamas vaikas pirmą kartą jį pamačiau, jis vaikščiojo šlubuodamas dėl kojos kelyje įstrigusios kulkos. Kitą kartą jį mačiau jau sulinkusį ant lazdelės, o paskutinį — po infarkto, kuris jį ištiko matant, kaip, ruošdami vietą žydų stovyklai, Izraelio buldozeriai lygina patriarcho sodus. Dabar jis atrodo smarkiai sunykęs, sakytum, žabų ryšelis, paliktas invalido vežimėlyje, veidas išbalęs kaip numirėlio, žvilgsnis užgesęs.

Pabučiavau ranką ir atsiklaupiau prie jo kojų. Liesi pirštai švelniai taršė plaukus, gaudydamas kvapą jis prisipažino, kad labai džiaugiasi mano apsilankymu gimtuosiuose namuose. Priglaudžiau galvą prie jo krūtinės — visai kaip vaikystėje atbėgęs pas jį išsiverkti, kai man, išlepintam vaikui, pašykštėdavo malonių.

— Daktaras, — vapa jis. — Mano daktaras...

Fatena, jo anūkė, trisdešimties metų mergina, atsistoja šalia senolio. Gatvėje būčiau jos nepažinęs. Tiek metų praėjo. Kai išvažiavau, ji buvo maža padūkusi mergiotė, kuri kaip pasiutusi nuolat ieškodavo kliaučių kivirčytis su pusbroliais. Tel Avive mano ausis pasiekė gandas, kad ji tikra nelaimėlė. Pikti liežuviai pravardžiavo ją mergele našlele. Fateną visą gyvenimą lydėjo nelaimės. Pirmasis jos sužadėtinis žuvo avarijoje važiuodamas tuoktis — pakeliui į vestuves sprogo padanga ir apvirto mašina. Antrąjį sužadėtinį nušovė Izraelio patruliai per susirėmimą likus dviems dienoms iki vestuvių dienos. Kaimelio liežuvautojos iškart paleido piktą gandą, neva, čia kažin koks prakeiksmas, po to nė vienas gerbėjas daugiau akių nerodė. Fatena tvirtai sudėta, stačiokiško būdo mergina, užgrūdinta sunkių ruošos darbų ir išugdyta griežtų kaimelio papročių. Jos apkabinimas tvirtas, o bučinys skambus.

Visamas paima mano krepšį ir, palaukęs kol senolis paleis mano ranką, palydi į paruoštą kambarį. Tik padėjau galvą ant pagalvės ir iškart užmigau. Vakare Visamas atėjo manęs žadinti. Fatena padengė stalą vynuogių pavėsinėje. Stalas lūžte lūžta nuo valgių. Galustalėje susmukęs invalido vežimėlyje sėdi senolis, kuris nė sekundės nenuleidžia nuo manęs akių. Atrodo lyg devintame danguje. Visi keturi vakarieniaujame po atviru dangumi. Iki vėlumos Visamas pasakoja juokingas istorijas iš fronto. Omras krizena kratydamas smakrą. Visamas pašėlęs pokštininkas. Sunku patikėti, kad iš pažiūros drovus jaunuolis galėtų būti toks juokdarys.

Nuo juoko apsvaigęs grįžtu į kambarį.

Pakirdau ankstų rytą, kai nušvito pirmieji saulės spinduliai, o naktis ruošėsi palikti žemę. Miegojau kaip kūdikis. Visko gali būti, kad sapnavau nuostabiausius sapnus, tačiau neprisimenu nė vieno. Jaučiuosi žvalus, atsikratęs slogių minčių. Pro langą matau senolį, matyt, Fatena išvežė į kiemą. Tarytum koks senovės dievukas pakiliai nusiteikęs sėdi ratukuose it soste. Laukia, kol patekės saulė. Fatena prikepė paplotėlių. Pusryčius ji padengia svetainėje. Atneša kavos su pienu, alyvuogių, kietai virtų kiaušinių, vaisių ir meduje mirkytų sviestainių. Pusryčiauju vienas, Visamas dar miega. Fatena kartkartėmis užsuka pažiūrėti, ar man nieko netrūksta. Po pusryčių nueinu pas senolį į kiemą. Bučiuodamas į kaktą, juntu, kaip jis stipriai suspaudžia mano ranką. Neprataria nė žodžio. Jis mėgaujasi kiekviena kartu su manimi praleista akimirka. Fatena nueina į vištidę palesinti viščiukų. Praeidama pro šalį jį kaskart nusišypso. Nors gyvenimas ūkyje sunkus, o lemtis pašykštėjo laimės, ji iš visų jėgų kabinasi į gyvenimą. Žvilgsnis prigesęs, judesiai negrakštus, tačiau šypsena kupina drovaus švelnumo.

— Einu pasivaikščioti, — sakau Omrui. — Kas žino? Gal surasiu varinę sagą, kurią pamečiau prieš keturiasdešimt metų.

Omras linkčioja galvą, užsimiršęs, kad tebelaiko mano ranką. Vargų ir smėlingo vėjo išgraužtos akys žiba tarytum du drėgni brangakmeniai.

Kertu daržą ir nuskubu į išlikusią sodo dalį su keliais skurdžiais medžiais ieškoti vaikystės takelių. Kitados buvę takai išnyko, tačiau ožkos pramynė naujus takelius, ne tokius mielus, tačiau dvelkiančius nerūpestingumu. Štai kalva, ant kurios ateidavau pasisemti ramybės. Ana ten pašiūrės, kurioje tapydavo tėvas, griuvėsiai su styrančia vienintele pertvara, o visa kita — lūženų krūva. Stabteliu priešais sieną, prie kurios su dideliu tuntu pusbrolių rengdavome pasalas vaizduotės sukurtos armijos pulkams. Vietomis pro nuskilusios sienos luitus želia piktžolės. Štai čia, šioje vietoje, mama pakasė negyvą gimusį šunelį. Aš taip sielojausi, kad ji verkė kartu su manimi. Motina... gailiaširdė siela, išnykusi atsiminimuose, prarasta meilė metų triukšme. Prisėdęs ant didelio akmens pasineriu į prisiminimus. Nebuvau sultono sūnus, tačiau atsiminimuose aš tarsi princas. Palčiai į šalis išskėstomis rankomis kaip paukščio sparnais sklendžių aukštai viršum pasaulio skurdo — tarytum malda virš mūšio lauko, lyg giesmė bežadėje mirusiųjų tyloje.

Prisiminimai tarytum saulė nušviečia sąmonę. Atsistojęs lipu į kalvą, apaugusią retais dygiais krūmokšniais. Užkopiu šlaitu ant keteros. Kadaise čia buvo mūsų, linksmai šūkaujančių, karą žaidžiančių berniūkščių, stebėjimo bokštas. Kiek akys užmato, plytėjo neaprėpiamos tolumos. Atrodė, kad ir pasaulio kraštą galėtum pamatyti. Dabar neaprėpiamą vaikystės dangų užstoja bjauri, nežinia kokiems piktiems tikslams pastatyta siena. Ji tokia atgrasi, kad, regis, net šunys prie jos nesišlapina, geriau bėga pakelti kojos prie gervuogių krūmo.

— Šaronas skaito Torą aukštyn kojom, — už nugaros pasigirsta balsas.

Už manęs stovi senis, susisupęs į dukslų, išblukusį, tačiau švarų apsiaustą. Plaukai žili, susitaršę, veide sumišusi išraiška, stovi pasirėmęs lazda ir žvelgia su panieka į vaizdą bjaurojančią sieną. Lyg Mozė priešais Aukso veršį.

— Žydas klajoja, nes negali pakęsti sienų, — kalba toliau, nekreipdamas į mane dėmesio. — Neveltui jis pasistatė sieną, kad galėtų veidu į ją raudoti. Šaronas skaito Torą aukštyn kojom. Mano apsaugos Izraelį nuo priešų, o tveria naują getą. Šitas gal ne toks baisus, bet lygiai toks pat neteisingas...

Galų gale jis pažvelgia į mane.

— Atsiprašau už sutrukdymą. Žiūrėjau, kaip einate takeliu, ir man pasidingojo, kad regiu seną bičiulį. Seniai ant šios žemės nebėra, labai jo ilgiuosi. Jūs panašus iš stoto ir eisenos, o dabar, kai regiu iš arti, panašus ir iš veido. Ar tik ne Aminas, dailininko Reduano sūnus?

— Tas pats.

— Taip ir žinojau. Judu kaip du vandens lašai. Akimirką pagalvojau, kažin ar tik man nesivaidena.

Jis ištiesia sudžiūvusią ranką.

Esu Šlomis Hiršas, bet arabai mane praminė Zevu Atsiskyrėliu. Kažkada gyvenusio stebukladario garbei. Gyvenu antai toje trobelėje už apelsinmedžių. Seniau, kai jūsų patriarchas dar buvo gyvas, prekiavau jo užaugintais vaisiais. Kai jis prarado žemes, verčiuosi šarlatano amatu. Visi žino, kad stebuklingų galių turiu tiek, kiek veltui atnašaujami viščiukai ant aukuro, tačiau niekam nerūpi. Eina ir eina maldauti stebuklų, kurių negaliu padaryti. Už kelis varganus šekelius pažadu, kad išauš geresni laikai, o jei mano pranašystės neišsipildo, nė vienas nesupyksta.

Paspaudžiu ištiestą ranką.

— Trukdau?

— Nebe, — nuraminu.

— Na ir gerai. Pastaruoju metu retai kas čia ateina. Vis per tą sieną. Baisu ir pažiūrėti, ar ne? Kaip ranka kyla statyti tokias bjaurybes?

— Bjaurybių niekas šiaip sau nestato.

— Tikra tiesa, tačiau buvo galima ką nors geriau sugalvoti. Kodėl siena? Kokią ji turi reikšmę? Žydas yra laisvas kaip vėjas, nesuvaldomas kaip Judėjos dykuma. Jei žydas nepasirūpino nubrėžti savo tėvynės sienos, rizikuodamas ją prarasti, vadinasi, tikėjo, kad Pažadėtosios žemės nejuosia jokios sienos, kad žvilgsnis skrietų toli toli, toliau už raudos aidą.

— Kažin ar jis girdi kitų raudas?

Seniokas nuleidžia galvą.

Paėmęs grumstą sutrina tarp pirštų.

— „Negi man reikia jūsų aukų gausybės? — sako Viešpats. — Man jau įgriso...“

— Izaijo knyga, pirmas skyrius, vienuolikta eilutė.

— Bravo.

— „Deja ištikimasis miestas, kupinas teisingumo, tapo kekše!“ — tęsiu. — „Kur teisumas klestėjo, ten dabar žmogžudžiai.“

— „Tavo sidabras pavirto išdagomis, tavo vynas atskiestas vandeniu, tavo vadai sukčiai, vagių bičiuliai. Jie negina našlaičio, našlės byla niekuomet jų nepasiekia.“

— „Todėl Viešpats Galybių Dievas, Izraelio galingasis sako: „Ak atsiskaitysiu su priešgynomis, išliesiu apmaudą ant savo priešų! Pakelsiu ranką prieš tave, išlydysiu tavo išdagas žaizdre, sunaikinsiu visą tavo šlaką.“

— „Atkursiu jūsų teisėjus, kokie buvo senovėje, ir patarėjus, kokie buvo pradžioje. Tada būsi vadinama Teisumo miestu, ištikimuoju miestu. Viešpats tvindo Upės vandenis sraunius ir galingus, — Asirijos karalių ir visą jo galybę. Ji užtvindys visus kanalus, išsilies per visus krantus.“

— Ir Šaronui nebebus kur dėtis, teks jam paklusti. Amen.

Pratrūkstame kvatotis.

— Na ir pralinksminai, — prisipažįsta seniokas. — Kur išmokai eilutes iš Izaijo knygos?

— Kiekvienas Palestinos žydas yra šiek tiek arabas, o kiekvienas arabas yra šiek tiek žydas, to nepaneigsi.

— Pritariu. Jeigu taip, tada kodėl kraujo broliai vienas kito šitaip nekenčia?

— Todėl, kad nesuprantame, apie ką kalba pranašai, ką diktuoja paprasčiausios gyvenimo taisyklės.

Jis liūdnai palinguoja galvą.

— Na gerai, sakyk tada, ką daryti? — klausia jis.

— Iš pradžių reikia išlaisvinti Dievą. Nuo amžių jis yra šventeivų nelaisvėje.

Nuo ūkio pusės atvažiuoja mašina, keldama didžiulius dulkių debesis.

— Tikriausiai tavęs ieško, — tarsteli seniokas. — Pas mane raiti ant asilų atjoja.

Ištiesiu ranką, atsisveikinu ir paknopstom nulekiu šlaitu kelio link.

Patriarcho namuose susirinkusi galybė žmonių. Net teta Nadžeta parskubėjo iš viešnagės pas dukterį Tubaso mieste. Išgirdusi apie mano apsilankymą gimtinėje, ji viską metė ir parlėkė namo. Devyniasdešimtmetė, tačiau nė kiek nesukumpusi. Tvirtai stovi ant kojų, akys linksmos, judesiai žvalūs. Ji, jauniausia ir vienintelė našlauti likusi patriarcho žmona, mums visiems buvo kaip motina. Kai mama ketindavo mane išbarti, tereikėdavo ištarti jos vardą, kad išvengčiau bausmės... O dabar senoji verkia įsikniaubusi man į krūtinę. Pusbroliai, dėdės, sūnėnai, dukterėčios ir kiti giminaičiai kantriai laukia savo eilės mane apkabinti. Nė vienas nepriekaištauja už tai, kad ilgai negrįžau. Visi džiaugiasi mane regėdami, jų apkabinimai grąžina atgal į prarastą laiką. Nepyksta, kad taip ilgai neaplankiau, nekaltina, kad išmaniau smėlėtas kalvas į miesto daugiaaukščius, nebara, kad ožkų išmintus takelius iškeičiau į plačias miesto gatves, o paprastą gyvenimo kasdienybę į viliojančius miesto pramanus. Matydamas, kaip šie žmonės mane myli, ir jausdamas, kad mainais į meilę tegaliu išspausti varganą šypseną, suvokiu, kokia skurdi yra mano širdis. Palikdamas šią sielvarto draskomą žemę, kurioje žmonės nežino, kas yra laisvė, maniau, kad nutraukiau visus saitus. Aš nenorėjau būti panašus į saviškius, kęsti vargą ir ugdyti savyje buką atkaklumą. Prisimenu, kad nė per žingsnį neatstojau nuo tėvo, kuris tarytum riteris lyg ietimi mosuodamas teptuku, atkišęs vietoj skydo paveikslą vaikėsi savo vienaragį po liūdnomis legendomis pagarsėjusią šalį. Mes abu nukabindavome nosis, kai prekiautojas meno dirbiniais papurtydavo galvą duodamas suprasti, kad paveikslo nepirks. Tai buvo siaubinga. Bet tėvas, tikėdamas, kad įvyks stebuklas, nenuleido rankų. Jo nesėkmės mane siutino, o atkaklumas įkvėpdavo drąsos. Ne dėl užgaidos gimė mintis palikti senelio sodus, vaikiškus žaidimus, net motiną. Tąsyk maniau, kad tai vienintelis būdas pakreipti likimą kita, kupina nepaprastų nuotykių, linkme, nes tai, ką siūlė gyvenimas, atrodė menka.

Visamas paskerdė tris avinėlius, norėdamas, kad gardus ėrienos kepsnys primintų senus gerus laikus. Sutiktuvės jaudina iki svaiginančio graudulio. Nuostabus kaip pasaka vienu šuoliu sugrįžta praėjęs laikas. Veda prie manęs išsigandusius bamblius, supažindina su sutuoktiniais ir būsimais giminėmis. Suguža kaimynai, seni pažįstami, tėvo draugai ir senoji mūsų kompanija. Linksmybės nesiliauja iki pat aušros.

Ketvirtą dieną į patriarcho namus sugrįžta ramybė. Fatena vėl paima namus savo valdžion. Nadžeta ir senolis sėdi kiemelyje stebėdami, kaip viršum daržo spiečiais šoka uodai. Visamas atsiprašo, turįs važiuoti atgal į Dženiną. Telefono skambutis jį skubiai iškvietė. Akimoju susipakuoja daiktus, pabučiuoja senolius ir seserį Fateną. Prieš išvažiuodamas prisipažįsta, kad esąs labai laimingas, jog sutiko mane pačiu laiku. Nesupratau, ką jis nori pasakyti tuo pačiu laiku. Išlydėdamas pajuntu nerimą, nes kažkas jo žvilgsnyje primena autobusų stotyje stovinčios Sihem akis ir sustingusio duobėtame kiemelyje Dženine Adelio žvilgsnį.

Nesigailiu, kad stabtelėjau aplankyti saviškių. Šiltas priėmimas mane atgaivino, o dosnumas paguodė. Pusę dienos praleidžiu su senoliu ir Nadžeta ūkyje, o kitą — ant kalvelės su Zevu, klausydamasis linksmų istorijų apie lengvatikius žmonelius.

Zevas labai žavingas personažas, mažumėlę kuoktelėjęs, bet išmintingas, sakytum šventasis, kuris nenori būti šventuoju. Viską, ką duoda gyvenimas, jis priima atvirai, be išankstinių nuostatų, o vėliau apmąstydamas atsisijoja pelus nuo grūdų. Jis elgiasi taip, lyg be jokios aiškios dingsties šoktų į važiuojantį traukinį įsitikinęs, kad kiekvienas netikėtumas, net ir nemalonus, praturtina žmogų. Jei būtų jo valia, mielai išmainytų savo Mozės lazdą į raganos šluotą ir linksmintųsi kerėjimais, kurie turėtų tokį patį gydomąjį poveikį kaip ir stebuklai, kuriuos jis žada praradusiems viltį, plūstantiems pas jį maldauti gailestingumo, klaidingai manantiems, kad jo skurdas yra susilaikymas, o jo gyvenimas visuomenes užribyje — asketiškumas. Iš jo daug ką sužinojau apie žmones ir save patį. Jo humoras palengvina netikrumo ir abejonių naštą, blaivus protas atitolina skaudžią, užmaršią, pažadų nesilaikančią, viltį žudančią tikrovę. Klausantis jo šnekų bemat išsisklaido visi rūpesčiai. Kartais jis leidžiasi į ilgus samprotavimus apie žmonijos įniršį ir tuštybę, tada niekas nesustabdys srūvančių žodžių, visi jo atidžiai klausosi, o aš jaučiuosi pakerėtas. „Žmogaus gyvenimas yra vertesnis už bet kokią, kad ir didžiausią auką.“ — tvirtina jis, įremdamas į mane žvilgsnį. „Nėra ant šios žemės didingesnio, teisingesnio, kilnesnio Tikslo už teisę gyventi...“ Gėriuosi šiuo žmogumi. Jis turi retų dovanų — gebėjimą atsiriboti nuo įvykių bei padorumą, padedantį ištverti nelaimių apsiaustį. Kas yra jo karalystė? Lūšna, kurioje glaudžiasi. Kokia jo puota? Valgis, kuriuo jis mielai dalinasi su brangiais žmonėmis. Kokia jo šlovė? Jis tiesiog išliks atmintyje tų, kurie jį pergyvens.

Ištisas valandas šnekučiuojamės susėdę ant akmens kalvos viršūnėje, tyčia atsukę nugaras bjauriai sienai ir atgręžę veidus į skurdžius apykreivius medelius, ton vieton, kur kitados buvo protėvių sodas...

Vieną vakarą, leidžiantis nuo kalvos po pašnekesio su senuku, mane pasiveja nelaimės garsas.

Į vidinį kiemą grūdasi juodai apsitaisiusios moterys. Fatena, užsidengusi veidą delnais, laikosi nuošaliau. Garsus raudojimas, nustelbiantis aimanas, pripildo namus nelaimės nuojautos. Vyrija, kaimynai ir giminaičiai, kalbasi sustoję prie vištidės.

Akimis ieškau senolio, tačiau jo niekur nematyti.

Nejaugi senolis numirė?..

— Jis kambaryje, — paaiškina kažkuris pusbrolis. — Prie jo budi chadžija. Naujiena jį smarkiai paveikė...

— Kokia naujiena?..

— Visamas... Šįryt jis garbingai žuvo. Prisikrovė sprogmenų į mašiną ir rėžėsi į Izraelio kontrolės užkardą...

Saulei tekant į patriarcho sodus įsiveržia kariai. Šarvuotos mašinos apsupa namą. Karinis sunkvežimis atgabena buldozerį. Karininkas pareiškia norįs pasikalbėti su senoliu. Kadangi Omras negaluoja, aš stoju jo vieton. Karininkas praneša, kad Visamas Džafaris įvykdė teroristinį išpuolį prieš kontrolės užkardą, todėl vykdydamas iš viršenybės gautą įsakymą jis privalo nuversti namą. Namas turi būti tuščias per pusvalandį.

— Negali būti? — mėginu protestuoti. — Nejaugi nugriausite namą?

— Turite dvidešimt devynias minutes, pone.

— Jokiu būdu. Neleisime nugriauti namų. Kažkokia nesąmonė? Kur pasidės žmonės? Šiame name gyvena du beveik šimtamečiai senukai. Jie stengiasi oriai nugyventi paskutines likusias dienas. Jūs neturite teisės... Čia giminės patriarcho namai. Pabrėžiu, tai svarbiausia genties vieta. Tuojau pat važiuokite iš kur atvažiavę.

— Liko dvidešimt aštuonios minutės, pone.

— Mes neisime iš namų. Nepajudėsime iš vietos.

— Tai ne kliūtis, — sako karininkas. — Buldozeris akių neturi. Važiuojančio nesustabdysi. Mano pareiga jus perspėti.

— Eiva, — tempdama už rankovės paragina Fatena. — Šitie žmonės beširdžiai, kaip ir jų mašinos. Pasiimkime, ką galime, ir eikime iš čia.

— Bet jie sugriaus namą! — šaukiu nenorėdamas pasiduoti.

— Ką reiškia namas, jei nebeturime tėvynės, — atsidūsta ji.

Kareiviai nuo kariško sunkvežimio nuleidžia buldozerį. Likusieji saugo vietovę neprileisdami artyn susirinkusių kaimynų. Fatena padeda senoliui atsisėsti į invalido vežimėlį ir nuveža jį į atokesnį kiemo kampą. Nadžeta išeina kaip stovi, ji atsisako ką nors su savimi pasiimti. Anot jos, visa, kas yra namuose, priklauso namui. Senovėje šeimininką laidodavo kartu su užgyventu turtu. Šitas senas namas nusipelno būti palaidotas su visais savo turtais. Jis yra atmintis, kuri mirs drauge su svajonėmis ir prisiminimais.

Kareiviai paliepia mums laikytis atokiau nuo namo. Ant ištryptos kalvelės prasmegęs ratukuose sėdi Omras, regis, jis nesuvokia, kas vyksta. Tuščiomis akimis stebi sujudimą, tačiau reginys sąmonės nepasiekia. Seniūnui už nugaros oriai stovi Nadžeta, jai iš kairės — Fatena, aš stoviu dešinėje. Sukriokia buldozeris. Iš kamino pakyla tirštas dūmų kamuolys. Buldozerio plieniniai vikšrai negailestingai drasko žemę. Kaimynai apėję ginkluotos sargybos saugomą užkardą, tylomis sustoja prie mūsų. Karininkas įsako grupelei vyrų patikrinti, ar namas tuščias. Patikrinęs duoda vairuotojui ženklą pradėti. Regėdamas, kaip griaunama kiemą juosianti siena neiškenčiu, pagautas įtūžio išpuolu priešais buldozerį. Nustumiu kelią pastojusį kareivį ir aršiai puolu geležinę pabaisą, kuri taikosi suniokoti mano istoriją. „Sustokite!“ — rėkiu iš visos gerklės... „Sustokite!“ šaukia man karininkas. Pastvėręs mane kareivis trenkia šautuvo buože į žandikaulį. Parkrintu ant žemės. (Visai kaip griaunamo namo nuolauža.)

Visą dieną prakiurksau ant kalvelės. Žiūriu į krūvą skeveldrų po vaiskiu dangumi. Kitados buvę basakojo princo rūmai virto griuvėsiais. Po akmenį savomis rankomis juos pastatė mano prosenelis, čia gimė daugybė kartų, svajojusių apie laisvę, daugybė kartų mėgavosi saldžiu sodo nektaru. Ir štai, per keletą minučių buldozeris sulygino su žeme laikų nemarumą.

Vakare, kai siena paslėpė saulę, manęs išsivesti atėjo pusbrolis.

— Nebėra ko daugiau čia būti, — pasakė. — Nieko nebepakeisi.

Chadžija Nadžeta išvažiavo pas dukterį į Tubasą.

Senolis prisiglaudė pas proanūkį netoli sodų esančioje gyvenvietėje.

Fatena užsisklendė storasieniame nebylystės kiaute. Nusprendė pasilikti su senoliu proanūkio namuose. Ji visą laiką rūpinosi senuku, tik ji vienintelė žino, kokio didelio atsidavimo reikalauja ši pareiga. Be jos Omras neišgyventų nė dienos. Iš pradžių kiti globojo senuką, tačiau deramai jo neprižiūrėjo. Dėl to Fatena ir liko gyventi patriarcho namuose. Jis buvo jos kūdikis. Viską aplinkui nusiaubęs buldozeris išplėšė ir Fatenos sielą. Iš jos teliko bežadis klaikus šešėlis, kuris slankioja pakampiais laukdamas nakties, kad galėtų susilieti su tamsa. Vieną vakarą ji, kuri rūpestingai gobdavo galvą šalių, išėjo iš namų palaidais ant nugaros krintančiais plaukais į nusiaubtus sodus. Kiaurą naktį budėjo prie griuvėsių, po kuriais ilsėjosi jos gyvenimo prasmė. Kai atėjau jos ieškoti, nepajudėjo iš vietos. Ji neverkė, tuščios akys buvo sausos, o žvilgsnis stiklinis — toks pats bauginantis žvilgsnis, kurį išmokau atpažinti. Kitą dieną Fatena dingo kaip į vandenį. Išmaišėme viską. Sakytum išgaravo. Omro proanūkis, matydamas, kad lakstau po gyvenvietę, pabūgo, kad reikalai nepakryptų į blogąją pusę, todėl pasivadinęs mane į šalį prisipažino:

— Tai aš nuvežiau ją į Dženiną. Prisispyrusi prašė. Prieš vėją nepapūsi. Nuo amžių šitaip.

— Ką nori pasakyti?

— Nieko...

— Kokiu tikslu ir pas ką ji išvažiavo į Dženiną?

Omro proanūkis gūžteli pečiais.

— Ne tau suprasti, — burbteli nueidamas.

Labai gerai suprantu.

Susiieškau taksi, nuvažiuoju į Dženiną ir įpuolu į Khalilio namus. Jis būgštauja, kad atlėkiau su juo sąskaitų suvesti. Nuraminu. Nieko man nereikia, tik noriu susitikti su Adeliu. Tasai tučtuojau prisistato. Pranešu jam apie Fatenos dingimą, išdėstau prielaidas, kurios paskatino ją pabėgti.

— Šią savaitę prie mūsų neprisidėjo nė viena moteris, — tvirtina Adelis.

— Ar galėtum patikrinti džihado bei kitas grupuotes?

— Nėra prasmės... Mudu nesuprantame vienas kito. Be to, mums nėra apie ką kalbėtis. Kiekvienas kovoja šventą kovą pagal savo supratimą. Nėra ko kištis, jei Fatena nusprendė prisidėti prie kokios nors grupuotės. Ji suaugusi mergina ir laisva tvarkytis pati savo gyvenimą. Ir mirtį. Nėra dviejų svorio matų, daktare. Kai pats nusprendi paimti ginklą, supranti, kodėl kitas taip pasielgė. Kiekvienas turi teisę būti šlovės dalininku. Gyvenimas yra duotas, tačiau kaip ir kada mirsi, gali pasirinkti pats. Jei likimo negali pakeisti, mirtis yra demokratiškas būdas pasiųsti jį šikt.

— Labai prašau, — išsiveržia dejonė.

Adelis liūdnai purto galvą.

— Ammu, tu taip nieko ir nesupratai. Turiu bėgti, netrukus atvyks šeichas Marvanas. Po valandėlės jis sakys pamokslą kvartalo mečetėje. Vertėtų ir tau pasiklausyti...

„Būtent, — nutvilkė mintis. — Fatena tikriausiai atvažiavo į Dženiną gauti šeicho palaiminimą.“

Mečetė lūžta nuo žmonių. Apsupę šventovę saugo ginkluoti daliniai. Atsistoju prie nuošalesnės gatvelės kampo, kad galėčiau stebėti moterims skirtą mečetės pusę. Vėluojančios moterys skuba įeiti pro slaptas galines mečetės duris. Kai kurios nuo galvos iki kojų apsitaisiusios juodai, kitos apsigaubusios spalvingais šaliais.

Fatena nesirodo. Apėjęs kvartalą iš kitos pusės prisiartinu prie slaptųjų galinių durų, prie kurių sargybą eina stambi moteris. Ji didžiai pasipiktina išvydusi mane moterų pusėje, kur net kareiviai drovisi įkelti koją.

— Vyrams čia ne vieta, eikite į kitą pusę, — sviedžia ji piktai.

— Žinau, man reikia pakalbėti su dukterėčia, Fatena Džafari. Tai labai skubu.

— Šeichas jau lipa į sakyklą.

— Apgailestauju, bet man nedelsiant reikia su ja pakalbėti.

— Kaip aš tau ją surasiu? — suirzta ji. — Viduje šimtai moterų, o šeichas tuojau pradės pamokslą. Neplėšiu juk jam iš rankų mikrofono. Ateikite po pamaldų.

— Gal jūs ją pažįstate, gal matėte, kaip ji įėjo?

— Ką? Jūs net nežinote, ar ji čia, kaip jūs drįstate kvaršinti man galvą tokiu momentu. Eikite lauk, o jei ne — pašauksiu kareivius.

Teks palaukti pamokslo pabaigos.

Pasitraukiu atgal prie tos pačios nuošalios gatvelės kampo, įsitaisau taip, kad matyčiau mečetę ir moterų pusę. Iš mikrofono sklinda aidintis Marvano balsas, jis kyla aukštyn viršum kosminės, kvartalą apgaubusios tylos. Pamokslas beveik nesiskiria nuo to, kurį įjungė paklausyti taksistas, vežęs į Betliejų. Tarpais susižavėjimo kupinas klegesys nustelbia skambias oratoriaus frazes...

Nelauktai cypdama stabdžiais priešais mečetę sustoja mašina, iššoka du savanoriai, nerimastingai spausdami rankose radijo siųstuvus. Atrodo rimta. Vienas atvažiavėlis susijaudinęs pirštu rodo į dangų. Kiti kažką pasitarę skubiai atsiveda vadą, vyruką parašiutininko švarku, tą patį, kuris įmetė mane į belangę. Prisidėjęs prie akių žiūronus jis ilgai tyrinėja dangų. Aplinkui šventyklą kyla sambrūzdis. Savanoriai bėginėja į visas puses, trys kovotojai pasileidžia mano pusėn, bet sunkiai šnopuodami pralekia pro šalį. Jei sraigtasparnio nematyti, vadinasi, siuntė karinį lėktuvą“, — nugirstu sakant. Žiūriu įkandin, kaip jie skuodžia kiek įkabindami aukštyn gatve. Prie mečetės skubiai sustoja dar viena mašina. Kažką šaukia iš mašinos vyrui su parašiutininko švarku, paskui pavaro atgal ir kriokdama mašina visu greičiu šauna tiesiai į aikštę. Pamokslą nutraukia. Kažkas nutvėręs mikrofoną paprašo tikinčiųjų nekelti panikos, nes visko gali būti, kad pavojaus signalas yra melagingas. Žaibo greičiu atlekia du visureigiai. Tikintieji evakuojami iš mečetės. Jie užstoja moterų pusę. Negaliu pasitraukti iš vietos, nes bijau pražiopsoti Fateną, jei kartais ji išeitų pro galines duris. Nusprendžiu eiti prie pagrindinio įėjimo, prasibrauti pro minią ir iš ten patekti į moterų pusę... „Prašau pasitraukti!“ — šaukia kareivis. „Praleiskite šeichą!..“ Tikintieji dirba alkūnėmis norėdami iš arčiau pamatyti šeichą ar bent paliesti jo drabužio kraštelį. Kai šeichas pasirodo ant mečetės slenksčio, susidariusi spūstis kilsteli mane nuo žemės. Iš visų pusių mane spaudžia transo apimti kūnai. Kaip įmanydamas stengiuosi išsivaduoti, bet veltui. Šeichas įsėda į šarvuotą automobilį ir pamoja ranka. Du asmens sargybiniai įsitaiso jam iš abiejų šonų... Sakytum, viskas ir baigėsi. Tik staiga kažkoks dryžis pralekia dangumi ir lyg žaibas tvyksteli viršum gatvės. Smūgio bangos jėga mane sukrečia, išblaško karštligišką minią, kurios nelaisvėn esu įkliuvęs. Per sekundės dalelę susimaišo dangus ir žemė, o visa, kas gatvėje, kurią akimirksniu užvaldo panika, apvirsta aukštyn kojom. Nuo sukrėtimo panyru į svaigulį, lyg tamsus šešėlis pralekia pro akis vyro, o gal berniuko, kūnas. Kas čia darosi?.. Dulkių ir ugnies gūsis pastvėręs bloškia mane per lekiančias skeveldras. Jaučiuosi draskomas į gabalus, nykstantis sprogimo švilpesyje.... Už kelių metrų liepsnoja šeicho automobilis. Dvi kruvinos žmogystos bando ištraukti imamą iš ugnies. Plikomis rankomis ardo įkaitusį metalą, išdaužia stiklą ir nuplėšia dureles. Negaliu pajudėti... Greitosios pagalbos mašinos sirenos... Kažkas pasilenkia prie manęs, skubotai užmeta akį į sužeidimus ir nueina neatsigręždamas. Matau, kaip jis pasilenkia prie sudarkyto apanglėjusio kūno, patikrina pulsą ir mosteli sanitarams. Kitas vyras paima mano riešą, kiek palaikęs paleidžia... „Šitas gatavas.“ Greitosios pagalbos mašinoje šypsosi motina. Noriu paliesti jos veidą, tačiau negaliu pajudinti rankos. Krečia šaltis, gelia visą kūną, širdį dilgo sielvartas. Kaukdama greitosios pagalbos mašina pradingsta ligoninės kieme, sanitarai atlapoja dureles, iškelia mane ir nunešę į koridorių paguldo tiesiai ant grindų. Seselės laipioja per mane lakstydamos į visas puses. Pirmyn atgal riedančiuose neštuvuose gabena sužeistuosius ir siaubą. Kantriai laukiu, kol kas nors prie manęs prieis. Nesuprantu kodėl niekas manimi nesirūpina: sustoja, pažiūri ir nueina. Šitaip nedera. Iš abiejų pusių guli negyvėliai. Kai kuriuos raudodami išsinešė artimieji ir nesavu balsu klykdamos moterys. Likę kūnai neatpažįstamai sudarkyti. Pagaliau prie manęs priklaupia kažkoks senolis. Ištaria Viešpaties vardą ir, pakėlęs ranką prie mano veido, užspaudžia man akis. Išsyk pradingsta šviesos, prityla triukšmas. Širdį sukausto klaiki baimė. Kodėl man užspaudė akis?.. Pamėginu atmerkti, bet negaliu. Staiga viską suvokiu: vadinasi, manęs nebėra, viskas baigta...

Paskutinį kartą mėginu sutelkti jėgas ir pasikelti — nesukruta nė vienas raumenėlis. Aplinkui spengia, tolydžio smarkėjantis ūžimas gramzdina mane nebūtin... Staiga iš giliausios gelmės atsklinda silpna švieselė... Pamažu artinasi plevendama. Išryškėja kontūrai. Tai vaikas... Bėgantis vaikas. Jo stebuklingas švytėjimas išsklaido šešėlių tamsumas... Bėk! — šaukia vaikui tėvo balsas — Bėk!.. Nušvinta pašvaistė virš nepaprastai gražaus sodo, kuriame tuoj išsprogs pumpurai, sužydės medžiai, o šakos links nuo vaisių. Vaikas bėga per aukštą žolę tiesiai į sieną. Ji nuvirsta lyg kartoninė, atidengdama horizontą ir plačias kiek akys užmato lygumas... Bėk... Ir vaikas bėga juokdamasis, tarytum sparnus išskleidęs rankas. Iš griuvėsių pakyla patriarcho namas, nusipurtę dulkes akmenys, kerinčiai sukdamiesi, sugula gražiomis eilėmis. Pakyla sienos, o lubų sijos užsidengia čerpėmis. Gražus kaip niekados patriarcho namas stiepiasi į saulę. Vaikas bėga, jo nepaveja nei liūdesys, nei likimas. Jis pralenkia laiką. Ir svajoki — šūkteli pavymui tapytojas. — Svajok, kad esi laimingas, puikus ir nemirtingas!.. Iš nerimo ir baimės išvaduotas vaikas plasnodamas rankomis bėga kalnų viršūnėmis. Veidukas spindi džiaugsmu, akys plačiai atmerktos iš nuostabos. Jis pakyla į dangų pagautas tėvo balso: Gali iš tavęs atimti viską: turtus, gražiausius jaunystės metus, džiaugsmus ir nuopelnus, net paskutinius marškinius nuvilkti, bet svajonės sukurti iš naujo pavogtą pasaulį niekas negalės atimt.

Išnašos

Hamas — Islamo pasipriešinimo judėjimas.

Džihadas — gastanga. Korane vartojamas nusakyti pastangoms, kurios įtvirtina tikėjimą. Šis terminas taip pat vartojamas konkrečiau kalbant apie kovą už religinius reikalus. Musulmonų teisininkai išskyrė keturias džihado rūšis: sielos, žodžio, pavyzdžio, kardo.

Hurija (arab. hūr — juodaakės) — Korane amžinai jaunos rojaus mergelės.

Intifada (arab. sukilimas) — palestiniečių kova, prasidėjusi 1987 m. prieš žydų okupaciją.

Kaaba — žymiausia ir svarbiausia islamo šventovė Mekoje.

Chadžijus (-ja) — musulmono, atlikusio chadžą garbės titulas. Chadžas — piligriminė musulmonų kelionė į Meką prie Kaabos arba į Mediną prie Mahometo kapo.

Content

Хадра Ясмина Kerštas