Симона Вілар

Сповідь cуперниці

Пам’яті моєї матері…

Розділ 1

Бертрада

Січень 1131 року

Я завжди знала, що можу домогтися всього, чого забажаю.

Звісно, я не була настільки наївною, щоб не розуміти — аби отримати жадане, слід докласти чимало зусиль, та й не все приходить відразу. Але в одному можу заприсягтися — я в житті не зазнавала поразки. Це давало мені підстави пишатися собою, ходити з високо піднятою головою, анітрохи не соромлячись свого походження.

Так, хай і незаконнонароджена, але я ще й принцеса Нормандська. Бо ж мій батько — сам Генріх І Боклерк, герцог Нормандії і, більше того — король Англії. Щоправда, в Англії я бувала рідко, жила переважно в континентальних батькових володіннях. Я — «дитя двору», дівча, яке зростало в королівському оточенні, незаконнонароджена принцеса, і хай би хто спробував сказати мені у вічі, що я лише одна з численних байстрюків мого велелюбного татуся!

Мати моя давно померла. Я не пам’ятала її зовсім, знала тільки, що була вона вдовою нормандського лицаря і якось одного разу звернулася з проханням до короля, а вже Генріх Боклерк рідко проходив повз даму, яка впала йому в око. Так я й з’явилася на світ, одна з безлічі його позашлюбних дітей. Та до мене батько ставився з особливою ніжністю, бо я рано осиротіла, і нам із нянею Маго дозволено було жити при дворі. Я з дитинства ввібрала в себе атмосферу інтриг та палацових таємниць, навчилася в них розбиратися і використовувати собі на благо. Інтриги! Ніщо так не бентежило мене. Я любила таке життя. 0, я швидко навчилася розпізнавати свій зиск і нікому б не дозволила себе скривдити.

А нещодавно мене посмів образити сам примас[1] Англії архієпископ Кентерберійський. Цей піп прилюдно засудив мою звичку туго затягувати шнурівку сукні, заявив, що я над міру підкреслюю переваги своєї статури, виставляю на загальний огляд кожен вигин тіла, бентежачи тим самим уми чоловіків і наводячи їх на плотські помисли. Так, наче чоловіки не думають щодня про вдоволення плоті! Та ще в’їдливо зауважив, що нічого іншого й не варто очікувати від дівиці, матір’ю якої була одна з повій короля, а імені її Генріх уже й не пригадає.

Ну як стерпіти таку образу? І я показала, що зможу помститися навіть головному церковнику Англії.

Хто сказав, що церква поза королівською юрисдикцією? Принаймні, не в такого монарха, як мій батько. Генріх І тримав усіх цих довгополих у кулаці, й що б там не віщав Рим, жодна церковна постанова не вступала в дію, допоки батько її не схвалював. Окрім того, будь-який церковник був ще й королівським підданцем. Довелося зібрати інформацію про архієпископа, і з-поміж іншого з’ясувалося, що він надзвичайного прихильно ставиться до саксів, брутального племені заколотників, що його вогнем і мечем скорив мій грізний дід Вільгельм Завойовник.[2] А примас не тільки заступався за них, але й приховував від короля їхні витівки, «заминав» скандали. Чи варто було довідатись про це королю? Безперечно. І тут уже я постаралася подати все так, що примас вигляд мав мало не заколотника.

Нагородою мені стала просто чудова сцена: король завдав святенникові добрячого прочухана, насамкінець же звелів полишити двір, узятися до справ духовних і не пхати свого носа в чуже просо.

Присоромлений архієпископ Кентерберійський поквапливо вшився, але перш ніж він поїхав, я доклала всіх зусиль, аби йому стало відомо, хто саме доніс на нього. Його останній осудливий погляд подарував мені кілька митей тріумфу. Не менше тішило й те боязко-шанобливе ставлення до мене всіх навколо; вони зрозуміли силу мого впливу на батька. Бо я була Бертрадою Нормандською… або, якщо бажаєте, Англійською. Так належало звати мене доти, поки не вийду заміж і не візьму чоловікове ім’я.

Питання заміжжя для мене, як і для будь-якої дівиці шляхетної крові, важило чимало. Я була честолюбна й не вийшла б ні за кого, хто б не підніс мене до рівня справжньої пані з гідним титулом. А чому б і ні? Сам Вільгельм (мій дід по батькові) народився від позашлюбного зв’язку герцога Роберта Диявола й доньки чинбаря Арлетти. А таки став королем! Мої незаконнонароджені брати Роберт, Реджинальд і Бодуен — могутні вельможі Англії. Перший має титул графа Глочестера, другий Корнуолла, а третій — Девоншира. І, трісни моя шнурівка, я не бажала меншого.

Батько дав мені зрозуміти, що я багата наречена: мій посаг становить п’ять тисяч фунтів, тобто стільки, скільки колись залишив моєму батькові Вільгельм Завойовник. І Генріх Боклерк зумів стати королем. Корони мені не домогтися — хоча б тому, що я жінка і незаконнонароджена донька. Я це розуміла, але так чи інак хотіла стати справжньою пані. У мої двадцять два я це вже чітко усвідомлювала. А раніше… Вити хочеться, як згадаю, скількох помилок я припустилася. Проте я не втрачала надії. Адже, окрім п’яти тисяч посагу, не варто забувати, що я красуня.

Про це говорили мені не тільки люстерко й моя улеслива Маго, але й погляди чоловіків. Так, я знала, що вродлива. У мене блискучі темні очі кольору стиглої вишні та золотаво-смаглява шкіра, як у східних красунь. Про таких із захопленням розповідають паладини, які повертаються зі Святої Землі. Цей золотавий відтінок додає мені, нормандській дівчині, особливої екзотичності. Зріст у мене високий, царственний, а статура… Чоловіки задивляються мені вслід, і я знаю — їм є на що подивитись! Пояс, який перехоплює стан, я затягую не більше, як на сімнадцять дюймів. Стегна в мене широкі, а груди… Як сказав цей бридкий архієпископ, «наводять на плотські помисли». Обличчям я вдалася у батька-короля, воно в мене трішки сухорляве, зі впалими щічками, а рот… Як на мене, дещо тонкогубий. Жорсткий, як каже мій кузен Стефан Блуаський. Але це справжній рот нащадків Завойовника.

Головна моя окраса, понад усякі сумніви, — волосся. Розкішне, з дрібними кучерями, й таке густе, що нянька Маго не один гребінь зламала, розчісуючи його. З першого погляду може видатися чорним, але це тільки в півмороку склепінь. На світлі ж у ньому помітно поблискує мідь — та це далеко не рудизна, а шляхетний червонястий відтінок. Придворні поети, складаючи балади на мою честь, так і не змогли точно визначити колір волосся: хто порівнював його з відблиском смолоскипів у сутінку, хто з дорогоцінним червоним деревом. Та всі одностайні в тому, що мої кучері незвично прекрасні. Тому я й не люблю накривати їх ні вуаллю, ані накидкою. Ну, хіба коли цього вимагає етикет. У церкві, скажімо.

Звісно, така красуня, до того ж, королівська донька й багата наречена, цілком може розраховувати на блискучу партію. При цьому я дотепер не заручена, а в такому віці вже просто непристойно ходити в дівках. Скажімо, сестра моя Матильда, щоправда, законнонароджена принцеса, вже двічі стояла перед вівтарем. Уперше в дванадцять років, і чоловіком її був сам імператор німецький Генріх V. У двадцять три вона вже овдовіла, а в двадцять шість обвінчалася вдруге з юним графом Анжуйським Жоффруа. Матильда стала графинею Анжу, хоча її й далі називають імператрицею. Мене це жахливо дратує, але я втішаюся тим, що живе вона з хлопчиськом Анжу, як кішка з собакою. І не дивно — з її пихою, тим більше, що вона ще й на десять років старша за чоловіка. Якщо відверто, я рада, що стосунки в них не складаються, бо я безбожно заздрю Матильді. Двічі виходила заміж, двічі ставала господинею цілого краю! Але про мої заздрощі знала тільки віддана Маго. З Матильдою я — сама лагідність. Адже її безмежно любив Генріх (і на це були причини). У мого батька-жеребця понад двадцять байстрюків і тільки одна законнонароджена донька Матильда. Був у нього й син, спадкоємець принц Вільгельм.

Але одинадцять років тому він загинув. Корабель, яким він із друзями плив Ла-Маншем, затонув, і ніхто звідтоді не бачив мого батька веселим. Адже тепер його єдиною законною дитиною є лише Матильда. І це попри двадцять інших дітей — зі смугою на гербі ліворуч![3]

Був час, коли і я сподівалася стати англійською королевою.

Ще коли батько не оговтався після втрати принца Вільяма і велися розмови про те, хто ж успадкує корону, багато хто схилялися до думки, що Генріх зробить своїм правонаступником небожа Теобальда Блуаського. Теобальд був старшим сином батькової сестри, графині Аделі, доньки Завойовника, яка вийшла заміж за графа Блуа. Спочатку всі ці балачки мене мало хвилювали, доти, поки Теобальд не прибув до двору і не почав приділяти мені уваги. Тоді мені було вже п’ятнадцять, мої груди та стегна оформилися, тож Теобальду було на що подивитись. Я зрозуміла: інтерес імовірного спадкоємця може стати мені в пригоді та піднести на англійський трон. І я всіляко заохочувала залицяння шляхетного кузена і майже домоглася свого. Майже… Бо виявилося, що він уже заручений із донькою герцога Каринтського. А заручини в наш час прирівнюються до святості вінчання. Але я не втрачала надії, адже живучи при дворі, не раз чула, як розривалися такі угоди заради політичних інтересів. І я б домоглася свого, якби не втрутився мій другий кузен, брат Теобальда — Стефан.

Ми зі Стефаном одне одного не зносили. Цього тюхтія послала до двору Генріха його честолюбна матуся Адель, і король віддав у володіння йому графство Мортен. Мене розлютила така батькова щедрість, я ревнувала його до Стефана і, якби в мене був хоча б найменший шанс, постаралася б показати його в невигідному становищі. Але попри все слухняний хлопчик Стефан залишався королівським мазунчиком. Саме він, дізнавшись про Теобальдові почуття до мене, поквапився донести про все цій зміюці Аделі. Закінчилося скандалом. Владна Адель забрала сина і змусила одружитися, а мене майже на цілий рік запроторили в монастир.

Монастир! Іще те місце! Незліченні заборони, нескінченні пости і служби. Смиренність, смиренність і знову смиренність! Зі мною, королівською донькою, поводилися на крихту поблажливіше, ніж зі звичайною пожилицею. О, це був жахливий рік, і повернувшись до мирського життя, я точно знала, що зроблю все можливе, аби ніколи більше не опинитися за стінами обителі. Мені шкода було бідних самітниць, тож я ніяк не розуміла, як можна прийти туди з власної волі. З монастиря я винесла таємну зневагу до жінок, які відмежувалися від світу, і виразну симпатію до священнослужителів. Однак священиків тільки вищого рангу. Абати, прелати, єпископи — особливо молоді, вчені, не спотворені лицемірством і святенництвом, котрі граційно носили дорогі сутани — мені дуже навіть подобалися.

Невдовзі після повернення з монастиря я припустилася жахливої помилки. Я закохалася. І в кого! Воістину Блуаський рід був для мене фатальним. Прагнення одружити на собі Теобальда, ворожість до його брата Стефана… і пристрасне кохання до їхнього молодшого брата абата Генрі. Я побачила його, коли приїхала в Руан. Чарівному, освіченому, чемному Генрі було не більше тридцяти. А з якою гідністю носив він свою гаптовану сутану, якими ароматними притираннями пахло від нього і які персні виблискували на його пещених пальцях! Моє серце втрапило в полон. Я була дурепою, бо сама прийшла до нього, стала його коханкою.

Щоправда, вже після першої нашої плотської близькості я прозріла. Ніч з чоловіком не принесла мені задоволення, мені було боляче і зле. Мені було неприємно. Те, що чоловік робить з жінкою в ліжку — огидно! Він просто робить їй боляче, принижує її, використовує. І про що тільки співають трубадури в своїх сумних баладах, а дурненькі дами, закотивши очі, їх слухають! Флірт, побачення, залицяння, коли чоловік хоче вас і зізнається в коханні — це ще б нічого. А як приємно бути обраницею лицаря, коли вам присвячують перемогу на турнірі, борються заради вас. Але ліжко! Лежати придавленою, обслиненою, чути сопіння і хрип… Б-р-р!

Наступного дня я бачити не могла обожнюваного раніше святошу. Генрі Блуа був наляканий моєю холодністю. І це хоч трішки мене втішило. Бо я розуміла: Генрі що не день очікує висвячення в сан абата одного з найбільших монастирів Англії, абатства Гластонбері. І якщо король довідається, що небіж-священик збезчестив його доньку… Словом, я раптом зрозуміла, що маю неабияку владу над Генрі. Мені смішно було бачити, як він і його зарозумілий братик Стефан підлещувалися до мене, благали тримати все в таємниці. Вони були цілком у моїх руках.

Хоча спочатку я й побоювалася, що завагітніла. Наївний переляк дівчини, котра вперше опинилась у такій ситуації. З моїми місячними кровотечами були проблеми: у мене постійно траплялися затримки. Отож, кілька тижнів страху — і я навіть звернулася до Стефана з проханням знайти мені вмілу повитуху. Той вжахнувся — король саме почав переговори про мій шлюб із принцом Фландрії Вільямом Іпрським.

Вільям теж був незаконнонародженим, однак, як чоловік, мав шанс отримати спадщину. Мабуть, він мені навіть подобався, не менш приваблювала й ідея стати графинею Фландрською. Але я була тоді так налякана ймовірною вагітністю, що майже уникала нареченого.

Та незабаром усе стало на свої місця, я заспокоїлася і поводилась набагато люб’язніше, попри дотепер присутній страх від думки, що, ставши дружиною, я зобов’язана дозволяти чоловіку робити зі мною це… Але ж подружніх обов’язків інколи можна й уникнути. Он чула я, моя сестра Матильда навіть на клямку защіпається, коли не хоче підпускати до себе Жоффруа. А сама роз’їжджає в товаристві вродливого лицаря-охоронця, ще й хрестоносця. Я її розуміла. Та й віддавати перевагу не законному чоловікові, а лицарю — це було так куртуазно, так модно! І наявність залицяльника аж ніяк не передбачала обов’язкової плотської близькості з ним, але дарувала такі хвилюючі відчуття! Мені це завжди подобалося, я повсякчас прагла, щоб мене постійно оточували чоловіки. А ревнощі нареченого викликали в мене справжній захват.

Однак невдовзі заручини з Вільямом було розірвано. Фламандці обрали своїм правителем іншого спадкоємця, й усі переваги, які б дав Генріху цей шлюб, зникли. Вільям став просто одним із позбавлених спадщини лицарів, яких і без нього чимало було при дворах Європи. І я одразу втратила до нього інтерес.

Хто наступний?

Претендентів знаходилося чимало. Строгий Валеран де Мелен, нудний, як хоровий спів, Вільям Суррей та багато-багато інших. Час минав, наречені змінювалися. Але мене це влаштовувало, навіть розважало. Я ж бо знала, що без чоловіка не залишуся. А поки весело проводила час у постійних переїздах із двором, брала участь у великих ловах, отримувала запрошення на турніри, інтригувала, кокетувала, заводила знайомства. Я почувалася найчарівнішою і найбажанішою жінкою при дворі. Мабуть, популярнішою за мене була тільки королева Аделіза, та й то завдяки короні. Батько одружився з нею вже після смерті спадкоємця — але прорахувався. Аделіза виявилася безплідною, мов пустир. У короля часом з’являлися діти від випадкових зв’язків, але вони залишалися байстрюками, а законного спадкоємця досі не було. І при дворі сушили голову, до кого ж перейде корона Англії. Одним із претендентів вважався улюблений незаконнонароджений син Генріха — Роберт Глочестер. Мене б це влаштувало, адже з Робертом ми були в приятельських стосунках, і в заплутаних інтригах двору я завжди залишалась на його боці.

Другим вважали Теобальда, бо він був першим із онуків Завойовника по чоловічій лінії. Подейкували навіть про другого з небожів Генріха, його улюбленця Стефана, якому Генріх часто давав доручення в Англії. Батько вочевидь ставився до нього прихильно, навіть посватав до однієї з перших наречених Європи Мод Булонської, родовід якої сягав ще часів Карла Великого. Проте Стефан радше підтримував партію старшого брата — Теобальда. Як і Генрі, моє колишнє кохання, а нині вже єпископ Вустерський, котрий хитро вербував серед церковників прибічників Блуаського роду.

Цікаво, що вирішить король? Мене так і крутило у вирі придворних інтриг, коли я раптом довідалась… Так, мій батько був самовпевненою людиною, тому й зважився на такий нечуваний крок, призначивши своєю спадкоємицею Матильду. Жінку поставив вище за чоловіків.

На жаль, Матильда дійсно була законною спадкоємицею і досі мала титул імператриці. А тепер вона стане королевою Англії і герцогинею Нормандії, хоча й уже була графинею Анжуйською. Усе їй, їй, їй… Єдиною втіхою для мене були негаразди в її родині. А батька вони непокоїли. Анжуйський дім завжди був ворогом Нормандії, і Генріх розумів, що багатьох його нормандських підданих обурить, що ставши їхньою господинею, Матильда нав’яже їм свого чоловіка Жоффруа. А щодо Англії, то я погано знала цю частину батькових володінь. Ця країна здавалася мені дикою і абсолютно не схожою на батькову вотчину, яка змирилася з тим, що нею правитиме жінка.

Якось, під час однієї з наших нечастих бесід із батьком, я натякнула йому на це. Батько посміхнувся, похвалив мій державний розум, чим несказанно полестив мені. Потім, спохмурнів і пояснив, що залишити все Матильді — єдиний шанс для нього зберегти на троні Завойовника свою плоть і кров.

— Що ж стосується заколотів, то я залишаю Матильді покірне королівство, приборкане моїм мечем і волею. І я змушу всіх підданих заприсягтися імператриці Матильді, поклястися на хресті. А коли вона народить синів, ті поділять між собою і Нормандію, і Англію, і Анжу.

Я таки наважилася спитати, чому він такий упевнений, що Матильда народить стільки синів? Їй уже двадцять сім, вона вдруге вийшла заміж, але дотепер жодного разу не завагітніла.

Король якось дивно глянув на мене, але промовчав. І цього вистачило, щоб я відчула запах інтриги і почала власне розслідування.

Серед постійних шанувальників був один, кому я дозволяла на турнірах піднімати зброю на мою честь, — Гуго Бігод. Гарний боєць, зухвалий дотепник, і були в ньому якісь злість і дикість, що їх мені подобалося приборкувати. Гуго був привабливим юнаком. Стрункий, рухливий, з коротким білявим волоссям і колючими синіми очима. Часом він насмілювався обіймати та цілувати мене, але більшого я не дозволяла. Адже Гуго був простим лицарем, володів землями в Англії, у графстві Саффолкшир, зате його батько був наближеним до короля і вважався стюардом двору. Саме через нього Гуго й дістав для мене новину. Та ще й яку…

Виявилося, що той вродливий Матильдин охоронець-хрестоносець просто зробив їй дитину і накивав п’ятами. Матильда в належний час народила позашлюбну дитину, яка невдовзі померла, і це мало не спонукало Жоффруа вигнати її з ганьбою. І король Генріх, передаючи доньці право успадкування, не тільки залишав на троні свою плоть і кров, але й рятував Матильду від безчестя. Вона б, поза сумнівом, знеславила рід, якби цей шлюб завершився ганебним розлученням. Тепер Жоффруа пробачить їй усе: завдяки дружині він отримує права одразу на дві корони — королівську і герцогську.

Усе це неабияк мене розважило. А як я тріумфувала, спостерігаючи, якою похмурою і блідою була Матильда під час церемонії присяги, коли перші вельможі Нормандії та Англії клялися підтримати її права, зберегти їй вірність, як спадкоємиці Генріха І! Стефан і Роберт Глочестер навіть посварилися прилюдно, не бажаючи поступитися один другому першістю складання присяги. Ці двоє завжди недолюблювали один одного, постійно сперечалися. Але Матильда… Ах, трісни моя шнурівка! — але ж сестричка виявилася не ліпшою за портову повію і тільки тому, що народилася в королівських покоях, може так зарозуміло зводити голову і величаво простягати руку для поцілунку.

І ще мене потішило те, як споганіла сестра. Загалом її визнавали красунею. Зросту, щоправда, вона була невисокого, але струнка, з яскравими вустами, блакитними очима і довгим рудим волоссям, що спадало до самісінького пояса з-під блискучого ободу корони. Ця рудизна притаманна всім нам, нащадкам Завойовника. У моєму темному волоссі вона мала значно цікавіший вигляд. А в Матильди волосся було каштаново-руде. І його яскравість дещо притлумлювала і блідість її, і темні кола під очима. Вона дійсно схожа була на жінку, котра, якщо й не тяжко перехворіла, однак щойно оговталась після пологів. І я не відмовила собі в приємності посолити рани душі її, коли ми опинилися сам—на—сам. Спочатку, звісно, я обіймала і цілувала Матильду, а потім із найбезневиннішим виглядом поцікавилася, хто в її почті той красень-хрестоносець, про якого ходять чутки як про її найвірнішого лицаря?

Я помітила, як здригнулася Матильда і нервово стисла біля горла хутро накидки.

— Його звуть Гі де Шампер, сеньйор Круельський, — хрипко мовила вона. — Він виявився зрадником, його шукають і за його голову призначено винагороду.

— Ах, ах! — скрушно похитала я головою. — Невже його так складно спіймати?

Матильда задерикувато посміхнулася.

— О, він невловимий. Його землі в Англії, у графстві Шропшир, але навряд чи його там знайдуть. Він — як вітер. А хіба спіймаєш вітер?

І про що вона тільки думала в найвизначніший день свого життя? Ні, я не розумію свою зарозумілу сестру.

Втім, як би не складалися справи в політиці, більше мене хвилювала власна доля. Я час від часу була з кимось заручена, але зазвичай із цього нічого не виходило. То батько вирішував, що наречений не те щоб гідний із ним поріднитися, то я сама вважала його непідходящою партією.

Тим часом серед дівчат королівського двору залишалося дедалі менше незаміжніх. Я почувалася дивно. З одного боку, прагла вийти заміж, з іншого — жадала залишатися незаміжньою і насолоджуватися волею. Але друге спричинило б спочатку нерозуміння, а потім і зневагу. Шлюб — річ обов’язкова, якщо не хочеш чути глузи за спиною, а там і принизливі жалощі, як до старої дівки. І тоді я вирішила сама обрати собі чоловіка.

* * *

Різдво двір провів у Руані, й коли свята минули, король вирішив присвятити один із днів аудієнції. І ось він настав: мій батько і його дружина Аделіза сидять на високому помості в головній залі Руанського палацу. Навколо юрмиться безліч люду, а лорд-церемоніймейстер за списком викликає на узвишшя того чи іншого прохача.

У грубих стінах палацу особливо відчувалися вогкість і холод. Довелося запалити три великі каміни в центрі зали й багато хто з присутніх гріли тут руки, очікуючи своєї черги постати перед монархом. Серед люду постійно з’являвся хтось зі знаті з почтом. Їх відразу помічали, поспішали звільнити дорогу, або навпаки — кидалися назустріч, простягаючи сувої прохань. Мені добре відомо, як часом дратує така нав’язлива увага, але й без неї я вже не могла. Тому і прийшла до великої зали.

Як завжди, я зі своїми фрейлінами розмістилися в ніші вікна. Ми пряли, насправді ж ця робота була про людське око. У залі, попри розведений вогонь, гуляв вітер, і я ховала замерзлі ноги в соломі, наваленій на підлозі. Однак накидку з лисячого хутра відкинула, щоб показати свою вузьку червону сукню.

До мене час від часу підходили, аби висловити повагу. І певна річ, поряд вертілися кілька вірних шанувальників. По-перше, мій зухвалий, гострий на язик Гуго Бігод, що раз у раз смішив мене шпильками на адресу когось із присутніх. Був і сором’язливий, мов дівчина, красень-трубадур Ральф де Бріяр. Награючи на лютні, він сидів біля моїх ніг. За плечима стояв дужий, ніби вепр, Теофіль Д’Амбрей — оце справжній охоронець, з ним нічогісінько не страшно.

Ми привертали увагу, й навіть Стефан підійшов під руку зі своєю незграбною дружиною Мод Булонською. Мод уже вдруге була вагітна, переносила це важко, навіть плямами вкрилася. Але я не любила її, вона, як і Стефан, була моїм недругом, тому, хоча я й запропонувала присісти, та не відмовилася від приємності поятрити їй душу, запитавши про її первістка Юстаса. Йому ось-ось мало виповнитися п’ять років, але всім було відомо, що у хлопчика проблеми зі здоров’ям: він досі не говорив, кусав няньок і хворів на якусь хворобу шкіри, подейкували, буцімто, мало не на проказу. Батьки уникали показувати первістка, а це породжувало ще більше розмов. Проте родинні зв’язки давали мені право ставити запитання з таким виглядом, ніби мені невтямки, що я завдаю болю Мод.

Втім, ця впертюха вдала, ніби не розуміє, про що йдеться. Але тут підійшов мій брат Роберт Глочестер і теж заговорив із нею про Юстаса. У Мод навіть сльози на очі набігли, а ми з Робертом перезирнулися і мало не розреготались. Виявляється, допекти цій вовчиці Мод не так уже й складно.

Та цієї миті я забула і про Мод, і про Юстаса, і про брата. Придворні розступилися і в курному напівмороку зали я побачила незнайомця, котрий стояв перед королем. І миттю привернув мою увагу.

На мене це не схоже — милуватися чоловіком, не бачачи його обличчя. Незнайомець був високий на зріст, я бачила його могутні, трохи похилі плечі й хвилясте світле волосся. Біла туніка, стягнута на талії поясом, облягала його спину поверх кольчуги, спадаючи гарними складками до литок у кольчужних панчохах. Незнайомець був воїном, але воїном елегантним. Та й стояв він перед троном так незалежно і гордо, немов кидав виклик, хоча насправді був звичайнісіньким прохачем. Його люди саме підносили королю і королеві дарунки — і я помітила скриньку, в яких зазвичай зберігають прянощі та сувої дорогих тканин. Королеві Аделізі незнайомець подарував золочену клітку з папугою, і це було свідченням того, що чоловік цей прибув із далекого півдня, найімовірніше, прямісінько зі Святої Землі.

— Хто цей лицар, Роберте? — запитала я у брата.

— Не відаю. Але на його туніці — червоний хрест. А знак цей вказує, що він належить до ордену тамплієрів, яким нині так модно протегувати.

Тамплієр — значить наполовину воїн, наполовину чернець. Недосяжне притягує. Я знала — цей орден засновано кілька років тому в Труа. Його лицарів називали ще й тамплієрами, бо їхня резиденція в Єрусалимі розташовувалася на тому місці, де колись височів храм царя Соломона. Метою тамплієрів була охорона прочан-християн від невірних у Святій Землі, але чимало монархів сприяли розвиткові ордену, й тамплієри почали зводити свої резиденції-пресепторії по всій Європі.

Певно, і цей тамплієр з’явився до короля Генріха, щоб залагодити справи ордену. Адже зовсім недавно батько дозволив заснувати кілька пресепторій у Англії, головною з яких був лондонський Темпл — величезний храм-фортеця з численними прибудовами.

І тут раптом подала голос Мод:

— Цей чоловік більше не може називатися лицарем Храму. Він поки що належить до ордену, але має намір скласти обітниці й повернутися до Англії, щоб вступити у володіння землями, як останній із роду.

— Ви так добре поінформовані про нього, Мод? — глузливо запитала я.

Вона лише поправила складки вуалі на плечах.

— Едгар Армстронг — так звуть цього лицаря. Колись він належав до почту мого чоловіка, добре себе зарекомендував, і Стефан опікується ним.

Так Мод давала зрозуміти, що це їхня зі Стефаном людина.

— Він сакс? — запитала я, не зумівши приховати мимовільного розчарування.

Мод знову глузливо скосила на мене око.

— Так. І сакс давньої крові. Він нащадок саксонських королів і датських правителів із Денло.[4] Окрім того, він у пошані у великого магістра тамплієрів, а у Франції його заступниками стали сам Бернар Клевроський і абат Сугерій, радники короля Людовика.

Абат Бернар, та ще й сам Сугерій! Я була заінтригована. Саме тому зійшла на узвишшя, де стояв трон, і стала позаду батька. Я могла це собі дозволити.

Тепер я бачила обличчя хрестоносця. А головне — він помітив мене й навіть на якусь мить затнувся. Я підбадьорливо посміхнулася вродливому лицареві — й він продовжив свою мову.

Вони з королем обговорювали справи тамплієрів, а далі перейшли до проблеми, про яку розповіла Мод: лицар повідомив про свій намір після завершення місії в Темплі вийти з ордену й оселитися в Англії. А потім попросив у короля дозволу скласти васальну присягу і вступити у права спадкоємця.

Я слухала уважно. Певна річ, цей хрестоносець сакс, але чомусь навіть це не похитнуло моєї симпатії. Адже він був такий красень! Мені подобалося його смагляве, як у всіх, хто довго пробув у Святій Землі, обличчя. Риси були правильні, хоча й дещо різкуваті. Це все-таки ліпше, ніж запухлі пики нашої знаті. Невеликий ніс зі шляхетним горбочком, рот ніжний, як у дівчини, що особливо зачаровує в поєднанні з мужнім підборіддям і міцною шиєю. Волосся довге, як у більшості з тих, хто повертається з хрестового походу; воно гарно кучерявилося, було біляве, швидше, просто вигоріло на сонці, адже біля коренів помітно темнішало. Та особливо мені сподобалися його очі. Вони були вузькими, як кажуть, мигдалеподібними. І такими виразними, синіми… Справжні прозорі сапфіри, що сяють під темними дугами брів.

Я дивилася на нього, мов зачарована. Едгар Армстронг. Сакс. Та ще й, як я зрозуміла, дуже багатий сакс. Я чула, як вони з королем розмовляли про прибутки від його земель. А коли лицар мовив: якщо король дозволить, він має намір звести в своїх володіннях замок на кшталт тих фортець, які будують у Святій Землі — я навіть подих затамувала. Збудувати укріплений замок міг дозволити собі тільки дуже заможний вельможа. Усім відомо, що деякі хрестоносці — а переді мною стояв саме хрестоносець, — повертаються зі Святої Землі казково багатими. А цей лицар був ще й тамплієром, котрі скрізь відомі вмінням укладати вигідні угоди.

Я відчула незрозуміле хвилювання, серце застугоніло. І я навіть здригнулася, коли король раптом різко мовив:

— Я знаю, що рід Армстронгів бере початок від саксонських королів.

— І від датських правителів Денло, — додав лицар Едгар. Це істотне доповнення, адже і датці, й нормани були вихідцями зі Скандинавії.

У нього був несподівано м’який як на воїна голос. І такий мужній… А те, що в цьому лицареві текла королівська кров, зачаровувало мене ще більше. Але король із його невсипущою підозріливістю бачив у чоловікові, котрий стояв перед ним, лише загрозу.

— Ваша родина завжди сіяла розбрат у Східній Англії. Королівська кров, надто зарозумілі та непокірливі.

— Це справи давні, Ваша Величносте. Мій батько повстав, коли я був іще дитиною. Але відтоді, як ви взяли до двору двох моїх старших братів, батько впокорився. І навіть після їхньої загибелі…

— Я пам’ятаю твоїх братів, — перервав його король. — Екберт і Етельвульф, якщо не помиляюся. Уже це ваше саксонське «е» на початку імен…

— Мого старшого брата звали Канут, — зауважив Едгар.

— Я знаю. Його стратили за участь у заколоті.

Батько сказав це брутально й категорично. Але Едгар лише кивнув.

— Я вже казав, що був тоді дитиною. А мої брати Екберт і Етельвульф до останнього подиху були вірними супутниками принца Вільгельма — хай спочиває душа його з миром.

Нагадувати королю про загибель його спадкоємця побоювалися. Але тамплієр хотів наголосити, що його брати, котрі опинилися на тому злощасному кораблі під час бурі, були друзями принца. І батько гідно поцінував слова хрестоносця.

— Усі ви тамплієри — хитрі бестії, — пробурчав він, проте незлостиво. — Але хто змусить мене повірити, що я вчиню розумно, дозволивши одному з вас побудувати фортецю у Норфолкському графстві — серці розбрату в Англії?

— Ви ж дозволили нам побудувати фортеці в Лондоні та Йорку, — посміхнувся прохач. — Та й повернувшись додому, я зніму орденський плащ і стану простим сільським таном,[5] який хоче мати гідний дім, аби було куди привести дружину. А те, що прагну збудувати свій будинок із каменю, як на Святій Землі — хіба це не є свідченням не зовсім саксонського походження? Я ж лише англієць, який прагне наслідувати те, що вважає гідним…

Посмішка в нього була просто по-хлоп’ячому чарівна і, певно, вона справляла враження не лише на мене. Адже королева Аделіза відставила клітку з папугою і несподівано мовила:

— Государю, чоловіче мій. Я пригадую, що три роки тому ви вже дали ліцензію на будівлю замку в Норфолку одному з Армстронгів. У нього ще було старе саксонське ім’я — Етельстан. Чи не ваш це родич, сере Едгар?

Воістину Аделіза була добра. Але й дурна. Вона миттю вибовкала те, про що король не збирався повідомляти. До того ж, лицар із подивом відзначив, що йдеться, очевидно, про його молодшого брата. Після тривалого мовчання короля я зрозуміла, що батько гнівається. Але якщо Генріх Боклерк розлючений, то Едгар піде ні з чим. І тут я зважилася.

— Я теж пригадую, государю! Ви дали Етельстану Армстронгу з Норфолкшира ліцензію на будівництво замку, бо імператриця Матильда просила вас про це. Здається, він був одружений з її фрейліною Ригіною де Шампер. Але, наскільки мені відомо, леді Ригіна вже овдовіла, а ліцензія на замок досі належить роду Армстронгів.

Я не боялася, що накличу батьківський гнів, відкривши лицарю, що Армстронги вже мають право на зведення замку й залишається тільки подовжити ліцензію. Зате була винагороджена вдячним поглядом синіх очей тамплієра.

Король рвучко підвівся, загортаючись у хутряну накидку.

— Думаю, на сьогодні ми обговорили вже достатньо питань. Якщо у вас, сере Едгар, є щось, що ви хотіли б повідомити нам, доведеться це відкласти до наступної аудієнції.

Я бачила, як Едгар схилився в поклоні.

— Мій королю, дозвольте мені піднести вам і королеві на пам’ять про цю зустріч невеличкий подарунок. Це арабські коні. Вони на подвір’ї замку, і якщо ви зволите підійти до вікна, то побачите їх.

Навіть не знаю, хто з покровителів тамплієра напоумив його зробити це, але більше догодити моєму батькові було просто неможливо. Король до нестями любив коней, а арабські скакуни, яких не так вже й давно почали привозити зі Сходу, цінувалися надзвичайно.

Внизу, біля стін палацу, нашим поглядам відкрилося чарівне видовище. Груми насилу втримували за вуздечки двох казково прекрасних білих коней. Подейкують, араби не продають таких іновірцям за жодні гроші. Їх можна або здобути в бою, або отримати в дар від правителів. Воістину царський подарунок!

Мій батько був несказанно задоволений. І відразу запропонував саксу:

— Сьогодні в палаці вечеря на честь нашого гостя графа Рауля Вермандуа. Буду радий, якщо і ви нас відвідаєте.

З цими словами він вийшов під руку з Аделізою. Я бачила, як стюард двору поквапливо вписує ім’я Едгара до переліку запрошених.

До мене наблизився Гуго Бігод.

— Ну й вискочка цей сакс! Такі скрізь пролізуть. Великий магістр, Бернар Клевроський і сам Сугерій — чудове товариство… Та ще й Стефан клопочеться.

Стефан, мій недруг, а Армстронг — його людина.

Я озирнулася й побачила їх разом — Стефана Блуаського і мого хрестоносця. Але тут Едгар озирнувся і подивився на мене. Погляд був уважний. Я впіввуха слухала Гуго, який повідомляв, що ці Армстронги завжди були справжніськими саксонськими свиньми в Норфолку. Кгм. Саксонська свиня. Якось не поєднувалося це в моїй свідомості з елегантним хрестоносцем. І коли він рушив у мій бік — ах, трісни моя шнурівка! — як же затрепетало моє серце!

Я відвернулася, вдаючи, що й далі милуюся білосніжними скакунами. Позаду Едгар розкланявся з Гуго, і я мало не розсміялася, оскільки Гуго змушений був відповісти на уклін сакса. Іноді доводиться вибирати між презирством до саксонських свиней і повагою до того, кого щойно вшанував король.

— Ваша Високосте!

Від цього голосу по моїй спині побігли мурашки. Але я не відводила погляду від коней.

— Прекрасні коні, сере Едгар. І королю ви несказанно догодили. Що ж стосується Її Величності… Королева боязка жінка й рідко виїздить верхи. Боюся, що подарований вами папуга більше потішить її серце.

Я нарешті повернулася. Лицар посміхався, не зводячи з мене очей.

— Зате Ваша Милість, як я дізнався, по праву вважається однією з кращих наїзниць Нормандії. Саме тому я й ризикую просити прийняти ще один дарунок. Це теж кінь, але золотавий, як сонце, і легкий, наче птах. Вам доправлять його вже сьогодні ввечері.

Золотаво-руді арабські скакуни не настільки цінні, як білі. Але в мене ніколи не було коней цієї породи, і я мало не заплескала в долоні від задоволення. А одночасно встигла зметикувати, що тамплієр розпитував Стефана про мене, і це викликало в мене захват.

Сяючи, я простягла руку для поцілунку.

* * *

Королівська вечеря подавалася в залі, відведеній для малих прийомів. Проте все було як на офіційному торжестві: скатертини з найкращого льону, розмаїття страв, із верхньої галереї лунала музика. Король і королева зайняли місця на чолі довгого столу, а гості розсілися по обидва його боки. За гостями на триногах палали чаші з жиром, що не дає ні кіптяви, ні запаху, а камін зі справжньої обпаленої цегли відзначався чудовою тягою, тож під склепінням зали майже не збирався дим.

Моє звичне місце було ліворуч від короля, але цього разу я відмовилася від нього, посилаючись на те, що воно більше годилося гостю, цьому хлопчиськові Вермандуа. Я знала: король не від того, щоб породичатися з ним через мене, й за інших умов почала б придивлятися до наступного нареченого. Але зараз мене цікавило інше. Я вибрала місце ближче до центру — так, щоб Едгар опинився неподалік і я могла б перемовлятися з ним через стіл.

Незабаром я відзначила, що вродливий тамплієр привернув не тільки мою увагу. Еліонора, сестра Стефана, раз у раз заговорювала до нього, кидала зауваження на його адресу й молода дружина графа Тальваса, відома кокетуха. Навіть королева Аделіза, й та зверталася до лицаря із запитанням.

У цьому не було нічого дивного — люди, котрі прибули зі Святої Землі, завжди були в центрі уваги. Після Хрестового походу наш світ помітно змінився — зі Сходу ми перейняли звичай стежити за чистотою рук і тіла, носити під верхнім одягом білизну, приправляти їжу спеціями, одягатися в дорогі тканини. Але я не помилюся, заявивши: якби Едгар не був таким вродливим, ці дами не виявляли б до нього настільки жвавого інтересу.

Та й він насправді був чудовим співрозмовником. Нормандською говорив без акценту, мав манери гідні принца, а не саксів-нечем. Я всіляко намагалася привернути його увагу, ставила йому продумані запитання, хотіла справити на нього враження. При дворі вважалися модними жінки освічені, котрі цікавилися справами чоловіків, а головне, орієнтувалися в них. Певна річ, вже невдовзі я зрозуміла, що Едгар значно освіченіший і культурніший за тих, із ким я звикла спілкуватися. Принаймні, коли спробувала процитувати Боеція, він м’яко вказав мені на помилку в наведеній цитаті. Я навіть розгубилася. Зауваження було доречне й тактовне, але як він смів мені вказувати? Мені! І саме цієї миті я відчула, що хочу зачарувати його, заволодіти ним і підкорити… Я побоялася навіть розвинути цю думку далі. Але вже розуміла, що хочу одружити його на собі. Ви вважаєте мене божевільною? Над міру самовпевненою? Можливо. Де це чувано, щоб жінка сама обирала собі чоловіка? І все-таки це було саме так. Я вже не була юною дівчиною, котра покірно схиляється перед батьківською волею і віддає, не вагаючись, руку тому, на кого вкажуть. Мені вже виповнилося двадцять два, а це вік, коли жінка саме починає думати й робити висновки.

Королівський блазень зчинив неймовірний галас, гості сміялися, і це заважало мені зосередитись. І все-таки я спробувала. Відігнала собак, які крутилися біля моїх ніг, та уважно роздивлялась довкола. Зараз тут були присутні щонайменше четверо чоловіків, яким батько міг запропонувати мою руку. По-перше, хлопчисько Вермандуа. Він був зухвалий, неприборканий, а головне на шість років молодший за мене. Звісно, він був власником земель Вермандуа і з ним я б отримала титул графині. Але цей шлюб кумедно нагадував би шлюб Матильди й Анжу, про яких постійно лихословили.

Просто переді мною сиділи брати Мелени. Але від шлюбу зі старшим, Валераном, я відмовилася, і він був уже заручений із іншою, а його брат-горбань Лестер анітрохи не приваблював мене. Був тут і Вільям де Варрен, граф Суррей. Нуднішого за нього варто було пошукати. Він мав славу непоганого музиканта, але пісні його були такими тоскними, що собаки починали вити на багато миль зокола. І хоча був він покірливий, немов церковний служка, я б знудилася з ним уже в перший рік шлюбу.

І серед них — Едгар. Лицар, який бачив світ, а тепер хотів осісти на своїх землях і збудувати замок. Чому б мені не влаштувати все так, аби він наважився просити моєї руки? Безперечно, я королівська донька, але моїх незаконнонароджених сестер батько віддав за простих баронів. Різниця тільки в тому, що вони жили далеко від двору і їх не величали принцесами. Я ж була Бертрадою Нормандською. І віддати мене за простого лицаря, та ще й сакса? Це здавалося неймовірним тільки з першого погляду. Якщо Едгар багатий, якщо король зацікавиться ним… Що ж, моєму вінценосному батькові не раз доводилося возвеличувати простих людей, перетворюючи їх на відданих слуг. Чому б йому не піднести і цього сакса?

Я розглядала свого обранця, і він подобався мені дедалі більше. Світлий одяг. Стриманість у манерах, уміння користуватися серветкою під час їжі. Своє довге волосся Едгар для зручності зібрав ззаду в косу, в цьому теж була особлива звабливість, а ще це вигідно вирізняло його серед підстрижених «у скобу» нормандців. Зараз він здавався рівним серед знаті. Але щоб і справді стати їм рівнею, йому потрібна суща дрібничка — моя рука.

Водночас мене трохи зачіпало, що він не приділяє мені стільки уваги, як хотілося. Я спробувала виправити ситуацію. Коли чоловіки вже трохи випили й загомоніли, а дами одна за одною почали розходитися, я, на відміну від них, скористалась можливістю і потягла мого тамплієра в нішу вікна. Тема для розмови була заготована — я заходилася розпитувати його про загадковий опіум, східне зілля, що про нього поширювалося стільки найнеймовірніших чуток.

Сер Едгар люб’язно давав пояснення, та через галас у залі (а говорив він тихо) мені мимоволі доводилося схилятися до нього. Це було так хвилююче… й інтимно. І ще я відчула, що від Едгара не тхне, як від звичайного чоловіка, потом і шкірою, а віє ароматом притирань. Та так приємно!

Я навіть забула на мить, що мені не годиться залишатися в залі після того, як решта дам пішли. Та оскільки вже смеркло, я попросила хрестоносця провести мене темними палацовими переходами. Едгар завагався — чи не витлумачать хибно наше спільне зникнення? Надмірна обачність, тим паче, що в мене вже був вагомий аргумент. Хіба його плащ лицаря-тамплієра не найкращий захист від чуток? Чи це вигадка, що тамплієри дають обітницю цноти?

Мої жінки чекали в передпокої, якийсь час тихо йшли позаду, поки я непомітно не зробила їм знак відстати. Ми з Едгаром залишилися сам-на-сам у напівтемному переході, де лише в найвіддаленішому кінці блимало світло смолоскипа. Я сповільнила кроки, щоб подякувати тамплієрові за подарунок — руду арабську кобилицю, що її привели мені його люди. Це могла бути довга розмова, коня ж бо хвалити не перехвалити. Едгар відповідав люб’язно, сам дякував мені за надане під час аудієнції роз’яснення щодо прав Армстронгів на будівництво замку та просив поклопотатися за нього. Тим часом я помітила, що мій прекрасний лицар починає стурбовано роззиратися навсібіч. Що не кажи, а далеко не всі вважатимуть безневинним наше усамітнення в переходах.

А я навпаки хотіла, щоб хтось побачив нас разом. І мені поталанило. У переході залунали голоси і з’явився не хто інший, як Генрі Блуа, єпископ Вінчестерський — мій колишній коханий.

Едгар поквапився відступити від мене якнайдалі, а ось я зовсім не поспішала забирати руку з його ліктя.

Бачили б ви вираз обличчя Генрі! Б’юся об заклад — він щодуху кинеться поширювати чутки, додавши від себе добру половину інформації.

От і чудово. Я була задоволена. Кивком привітала єпископа і запропонувала Едгару завтра зранку супроводити мене під час прогулянки верхи. Мені так кортить випробувати чудового арабського коня, якого я вже назвала Блискавкою.

Чудове ім’я, чи не так?

* * *

На жаль, наступного дня Едгар не з’явився, надіслав пажа з вибаченнями і подарунком — кущем червоних троянд у алебастровому горщичку витонченої роботи. Це була рідкісна квітка, яку привозили зі Сходу і якою захоплювалася вся Європа.

Однак мені було не до захвату. Троянди я бачила й раніше, а те, що тамплієр знехтував знаками моєї уваги, змусило почуватися ображеною. І навряд чи в мене було лагідне обличчя, коли я вислуховувала від його пажа всю цю нісенітницю, що, мовляв, сера Едгара затримав глава комтурії[6] тамплієрів у Руані. А коли слуга пішов, я кілька хвилин металася по кімнаті, навіть нагримала на своїх фрейлін, які квоктали над пишною квіткою.

Особливий захват червона троянда викликала в молодесенької Клари Данвіль. Я навіть ляпаса їй дала — і справедливо. Одна з головних чеснот фрейліни — вміння відчувати настрій пані.

Клара прийняла покарання мовчки, не посміла навіть заплакати. Донька бідного нормандського лицаря, вона не мала посагу, була тягарем для багатодітної родини. Батьки раді були збути її з рук із надією, що при дворі Клара знайде собі чоловіка. Але ця дівка була добра й дурна, нікому не могла відмовити, і чоловікам було нескладно обвести її круг пальця. З ким вона тільки не спала, — починаючи від мого брата Роберта Глочестера, і закінчуючи конюхами. Мабуть, Клара була безплідна, бо жодного разу не зверталася по допомогу до повитух. Мене ж хоч і дратувала її блудливість, але я навчилася використовувати її. У Клари був просто дар випитувати в коханців їхні таємниці, й усі свої новини вона неодмінно доносила мені. Тому я і тримала цю розпусницю при собі, навіть попри те, що Клара була гарненька — кучерява чорнявка зі звабливими родимками на щоці та біля рота. Я зазвичай не тримала в своєму оточенні красунь, аби плюгавки відтіняли мою вроду.

Саме Кларі й наказала вирушити до комтурії тамплієрів, познайомитися з ким завгодно, але здобути для мене відомості про Едгара Армстронга. Сама ж тим часом не збиралася сидіти й тужити за ним, а подалася випробувати свою Блискавку.

У Руані було повнісінько гостей, котрі з’їхалися на свята. Серед них тільки й розмов було, що про турнір, який король Генріх збирався влаштувати на день Святого Ілларіона. І хоч церква всіляко виступала проти жорстоких і кривавих видовищ, але мій батько завжди вмів ставити служак на місце, і турнір очікувався пречудовий. Скрізь роз’їжджали герольди, й до двору в Руан з’їхалося багато лицарів і баронів. Їхні намети утворили ціле містечко навколо арени, обладнаної за міськими стінами.

Коли я під’їхала туди, мене відразу обступили молоді воїни, висловлюючи захват і прагнення зійтися у двобої в ім’я моєї вроди. Навіть досада, спричинена зневагою хрестоносця-сакса, забулася. Та все зіпсувало це щеня Вермандуа. Хлопець причепився до мене, теревенив про свої чудові пластинчасті лати, про витривалість свого коня, а насамкінець заявив: мовляв, якщо не стану приязнішою до нього, він боротиметься за Еліонору Блуаську. Бо перса в мене хоч і гарні, проте я вже стара дівка.

Як же я розлютилася! Повернулась у сідлі та навідліг уперіщила горе-вояка своїм важким батогом. Раз і вдруге… А потім, поки він не оговтався, пришпорила Блискавку і помчала до лісу. І сміялася, твердо знаючи: хоч він і поганяв чимдуж свого товстоногого жеребчика, йому нізащо не наздогнати мою руду арабку. А те, що нареченого в його особі я втратила, — це безперечно.

Того дня я заїхала досить далеко. І раптом помітила в низовині двох вершників. На мій подив, це були мій брат Роберт Глочестер і кузен Стефан. Оце так-так, люті вороги, а розмовляють, мов найкращі приятелі! Й коні їхні стояли поруч, тож вершники коліньми майже торкалися один одного.

У мене зануртувала кров — тут пахло серйозною інтригою. Я зістрибнула на землю, взяла за повід Блискавку і, ховаючись за кущами, почала скрадатися, аби хоч щось почути. Я вже досить виразно чула їхні голоси, але тут моя красуня-кобила тихенько заіржала, обидва їхні жеребці й собі відгукнулися закличним іржанням. Що ж, мені не лишалося нічого іншого, як вийти з-за кущів. Та в мене вистачило хитрості вдати, нібито поряд я вже давно й цілком у курсі їхніх справ.

— Так-так, — посміхнулась я. — Хто б міг подумати!

Роберт і Стефан були збентежені. Глочестер під’їхав до мене.

— Сідай у сідло, Берт!

Дорогою назад я ламала голову, як би вивідати в Роберта, про що це вони розмовляли. Але він відмовчувався і був похмурий.

— Ти розумієш, Берт, Стефан, хоч і дурень і завжди спочатку робить, а вже потім думає, але він нам потрібен. І тобі, й мені, й Матильді.

Я нічогісінько не зрозуміла. Сказала тільки, що, як Понтій Пілат, умиваю руки. Роберт глянув на мене розлючено.

— Не надто активна позиція, чи не так, Берт? А я розраховував, що ти мене підтримаєш.

Коли Роберт гнівався, він на багатьох нагонив жах. І хоча я часто чула, що ми з Глочестером схожі, — бережи мене, Пречиста Діво, від такої подібності. Схожі в нас були тільки очі — глибокі, темні, з вишневим відливом. У іншому ж… Хвалити Бога, в мене не такий ніздрюватий ніс, а головне, не так виступає щелепа. Роберт завжди закоротко стригся, й через це його величезне підборіддя здавалося ще масивнішим. Я раптом подумала, що якби він, як хрестоносці, відростив довге волосся, це хоч трохи приховало б його ґандж. І відразу подумала про Едгара.

— А цей тамплієр… сакс. Що ви думаєте про нього?

Я не чекала, що мої слова так розлютять Роберта.

—— Щоб я ніколи більше не чув про нього від тебе! Присягаюся життям Папи! Ти готова зрадити мене тільки тому, що тобі сподобався цей напіввоїн-напівчернець?

— Але ж він збирається скинути плаща з хрестом, — несміливо почала я.

— Так, але це не так уже й добре. Чи відомо тобі, куди тягне його Стефан? Наш любий кузен натякає королю, що в Східній Англії надто неспокійно через владу церковників, яка останнім часом посилилася ще більше, а також тому, що тамтешні сакси ніяк не можуть забути старих вольностей. От Стефан і протурчав нашому батькові всі вуха, буцімто, в Норфолку повинна правити людина, яка б і залежала від корони, й мала б при цьому вплив на саксів і церковників. І пропонує на посаду шерифа цього самого Едгара Армстронга, хай йому грець. Згоден, за інших обставин ліпшої кандидатури не знайти. Але Едгар — людина Стефана, і побий мене лиха морока, якщо я це допущу!

Але ж я вже цього хотіла й почала здаля:

— Однак, якщо ви зі Стефаном домовилися…

— Якщо ми домовимося, це коштуватиме величезної влади. Але я кажу: Стефан — дурень. І він спершу робить, а вже потім думає.

Ах, як мені кортіло довідатися, в чому тут річ! Але я розуміла — якщо брат дізнається, що я нічого не чула, то навряд чи втаємничить мене в суть справи. І все тому, що я жінка. І якого дідька я народилась не хлопцем?

— Але наш батько навіть не поспішає дати Едгару дозвіл на спорудження замку, — несміливо почала я, але тільки розлютила Роберта ще дужче.

— А ти вже либонь готова йому допомогти, еге ж, Берт? Ет, жінки-жінки! Варто було побачити плащ хрестоносця і гарненьке обличчя — і вона вже забула, що перед нею звичайнісінька саксонська свиня.

— Агов, спокійніше, братику. Не забувай, що наш батько ставиться прихильно до англійців-саксів і навіть багатьох із них возвеличив. А його першою королевою була чистокровна саксонка.

— То може, й ти попросишся заміж за сакса? — злобливо примружився Роберт.

Стривай! Тут ліпше поки змовчати. Я не відповіла братові, а лише пришпорила коня.

* * *

До турніру залишалося чотири дні, й увесь цей час я не мала жодних звісток про Едгара. Клара теж досі не повернулася, і я лютилася на цю незугарну дурепу. За день до турніру вона з’явилася. Брудна, в пом’ятій сукні. І де тільки її тягали?

— Я більше не зможу там з’являтися, — винувато сказала Клара. — Аби прислужитися вам, пані, я зробила майже неможливе: перевдяглася ченцем і проникла на територію комтурії, хоча вхід жінкам туди якнайсуворіше заборонено.

— І що ти дізналася?

Клара посміхнулась.

— Передовсім я знайшла людину сера Едгара, цього чоловіка звуть Симон. Він майстер, муляр, його найняли у Парижі. Сакс має намір зводити замок, а цього самого Симона йому порадив сам Сугерій. Симон нещодавно ввійшов до почту хрестоносця Едгара, але дещо йому відомо. Зокрема, що в Едгара є син.

— Син?

— Так, мадам. Я навіть бачила його. Коричневе, мов фінік, маля. Лицар Едгар прижив його від сарацинки, з якою зійшовся в Єрусалимі. І хоча дитина народжена поза шлюбом, сер Едгар охрестив хлопчика і назвав Адамом.

«Добре, що дитина позашлюбна, — подумала я. — Адже, якщо я стану дружиною Едгара, то бажано, щоб мої діти успадкували все».

Я вперше подумала про дітей, як про щось обов’язкове в моєму житті. Скажу щиро — дітей я не зносила. Від однієї лише думки, що якось і мені доведеться народити, дратувалася несказанно. Однак те, наскільки спокійно я подумала про це, коли йшлося про Едгара, засвідчувало мої серйозні наміри.

— Що ще?

Клара хитро посміхнулася.

— Іще я дізналася, що цей красень-тамплієр неймовірно багатий. Він привіз зі Святої Землі цілий обоз, у якому кілька возів із прянощами.

Ого! Прянощі! Нав’ючений прянощами мул робить людину багатою, а віз прянощів — воістину князівський розмах!

— Але ж тамплієри так просто не випустять багатство зі своїх лап, — засумнівалась я.

Клара знизала плечима.

— Я не могла до пуття дізнатися, що до чого. Пан Едгар постійно в роз’їздах. Симон пояснив, що тут річ у якихось векселях, але я не вельми добре все зрозуміла.

Куди цій дурепі допетрати! Векселі — це слово завжди пов’язували з тамплієрами. Особливі папери, за якими через лихварські контори можна отримати гроші. О, я вже почала здогадуватися: все, що пов’язано з Едгаром Армстронгом, пахне золотом. І якщо цими днями він займався векселями, що обіцяють йому збагачення… Що ж, я готова багато чого вибачити заради цього. Йому — відтепер, значить, і мені. Я так вирішила.

— Що ще?

Клара зам’ялася.

— Це все. Симон ховав мене на сіннику, і мені довелося не тільки розмовляти з ним про сера Едгара. Цей француз такий вродливий, такий лагідний і такий коханець…

— Ти, нахабна дівко, дай мені спокій зі своїми огидними подробицями!

Клара навіть задрижала. І вже скоромовкою розповіла, як її з коханцем вистежив такий собі Пенда, особистий зброєносець Едгара. І цей Пенда, зброєносець сера Едгара, відразу витурив Клару геть, при цьому його брутальність не знала меж…

— Коротше!

— Пані, цей Пенда вивів мене за ворота комтурії і заявив, що поки його лицар не отримав благословення гросмейстера в Темплі, аби зняти плащ тамплієра і повернутися до мирського життя, він повинен залишатися святим і божим, і дотримуватися трьох обітниць лицарів Храму: бідності, доброчесності та послуху. І те, що серед його людей затесалася жінка… Пенда сказав, репутацію його пана врятує лише те, що самого лицаря в комтурії якраз тоді не було.

Я не могла більше слухати. Реготала так, що в мене закололо в боці. Оці мені лицарі Храму! Нема гірших лицемірів! Цей сакс повинен бути безгрішним, тоді як уже давно порушив усі обітниці. Бідності, наприклад, адже привіз додому справжнє багатство, доброчесності, бо прижив дитину від сарацинки, і послуху, адже порушив два перші пункти. Байдуже, мені подобалося, що він не святий. Терпіти не можу святенників.

Того вечора я з’ясувала, що в списках лицарів-учасників турніру є й кілька тамплієрів. А серед них і мій сакс.

* * *

Просто неподобство, що жінкам заборонено бути присутніми на лицарських іграх! Дякувати Богу, мій батько не був настільки закостенілим снобом і дозволяв нам спостерігати за двобоями зі стіни замку — жінка начебто й перебуває на віддалі, але оскільки арена розташована відразу за стінами, — все видно як на долоні. І це правильно, адже, по суті, лицарі хочуть покрасуватися саме перед нами — знатними дамами, недарма ж вони просять у нас то шарф, то рукавичку на щастя, а герольди у разі перемоги повідомляють, якій леді той чи інший лицар присвячує свій тріумф.

У день відкриття турніру попри те, що вночі підморозило, багато дам зібралися на стіні помилуватися розмаїтою ареною. Сонце розтопило іній, небо ясніло блакиттю. За огорожею арени зібралася ціла юрба роззяв. Серед них було й чимало простолюдок. Обурливо, що їм дозволяють-таки бути глядачками, спілкуватися з учасниками. А от нас примушують залишатися віддаля, буцімто щоб нас не схвилювало видовище каліцтв, отриманих на турнірі. Тим часом коли б хтось із нас остерігався цього — не прийшов би. А так навіть полохлива Еліонора Блуаська з’явилася, ще й надягла нову шубку з куниці.

Незабаром до мене підійшов мій вірний Гуго Бігод, щоб попросити талісман на щастя. Я не відповіла ні «так», ані «ні». Побажала удачі, але ні рукавички, ні шарфа він не отримав, не отримав їх і мрійник-трубадур Ральф де Бріяр. Він не найкращий воїн серед мого почту, хоча й чудово співає. Ну і хай ліпше співає, аніж ризикує зганьбити на турнірі мій дарунок. Не дістався заготований шарф і цьому ведмедю Теофілю Д’Амбрей. Він першокласний воїн, але свій шарф я приберегла для іншого. Цікаво, чи можна на турнірі давати таку жіночу деталь тамплієрові?

Я відразу очима відшукала Едгара серед лицарів. Він був у білому плащі тамплієра з червоним восьмикутним хрестом. Його щит із коштовним карбуванням мав краплевидну форму, на півзігнутій руці він тримав свій шліфований шолом у формі жолудя, а волосся вкривав каптур із переплетених металевих кілець. Зі свого місця я навіть розгледіла пасмо, що спадало на його чоло з-під каптура, і несподівано я розхвилювалася. Цікаво, чи під’їде він близько до нас, щоб я могла вручити йому свій подарунок?

Не втерпівши, я запитала в Мод Блуаської, що сиділа поряд:

— А ваш протеже, люба, має намір узяти участь в лицарських ігрищах, чи з’явився тільки, щоб продемонструвати свою поставу й коня?

Мод грайливо глянула на мене, відхиляючи довгу вуаль, що розвівалась на вітрі.

— Чи не сподіваєтесь ви, моя люба, подарувати йому шарф? Що ж, після ваших усамітнених прогулянок переходами палацу це цілком природно.

Я лише подумала, що чутки про мене й Едгара вже поширилися. Браво, Генрі Вінчестере! Хоч якась від тебе користь.

Та невдовзі я геть-чисто забула і про колишнього коханця, і про майбутнього чоловіка. Я захопилася.

Турнір — це воістину захоплююче видовище! Спів труб, скажена скачка, удар! Як спритно боровся мій брат Глочестер! Який блискучим був Валеран де Мелен. А Теофіль Д’Амбрей! Я навіть пошкодувала, що не дала йому хоч щось, коли навіть мій батько не втримався і зааплодував йому.

— Твій лицар, Бертрадо, гідний хлопець. Б’є, наче камінь, випущений із балісти.

І звісно, незрівнянним був Гуго Бігод. Перший кривавий двобій виграв саме він. Коли їхні з супротивником списи зламалися і вони взялися за мечі, Бігод був неперевершений! Потім його супротивник упав, заюшений кров’ю… Ах, що я кажу! Вже в наступному бою Теофіль пробив списом наскрізь одного лицаря з почту Вермандуа і навіть зірвав з коня, тримаючи, немов наколеного на шпильку жука, на ратищі списа! Еліонорі Блуаській навіть зле стало, і її знудило просто на прекрасну шубку з куниці.

А ось Ральфу де Бріяру не пощастило — його спритно збив з коня один із лицарів-тамплієрів.

І тут я помітила, що Едгар стоїть зовсім поряд, за кріслом Мод, і щось говорить їм зі Стефаном. Я так занервувала, що навіть зіжмакала малиновий шарф, який хотіла віддати саме йому. Ах, чи підійде до мене Едгар?

Він підійшов.

— Моя шана прекрасній принцесі.

Я посміхнулася якомога ніжніше.

— Чом би й вам, сере, не випробувати удачу на арені?

— Певна річ, міледі. Я чекаю лишень, коли залишаться найсильніші з супротивників.

— Ви настільки впевнені в собі? Що ж, у такому разі я нічим не ризикую, віддаючи вам свій шарф.

Якоїсь миті я злякалася, що прекрасний тамплієр відмовиться. Але він тільки мовчки прихилив коліно і доторкнувся вустами до моєї руки на знак вдячності. І що мені до того, якими поглядами обмінювалися оточуючі? Я обрала його своїм лицарем — і край!

А як обурилися Бігод і Теофіль! Гуго відразу викликав Едгара на бій. І який бій! Двічі вони ламали списи, і судді, визнавши їх рівними, звеліли взятися за мечі. Та зрештою Бігод був переможений. Мені навіть стало шкода його, таким збентеженим полишав той арену. Та все-таки мені здалося, що Едгар його пощадив. Він міг кинути Гуго через бар’єр, та лише притис конем до огорожі й позбавив меча. А Теофіль! Від удару він так і вилетів із сідла. Хто б міг подумати, що такий боєць, як Тео… Але Едгар побачив силу Теофіля і бив просто в голову. Дуже складний удар, особливо, коли кінь летить щосили. І витримати його абсолютно неможливо.

А коли таким самим ударом Едгар здолав Роберта Глочестера, я навіть злякалася. Бачила, як насупився батько. Сакс Едгар насмілився перемогти на турнірі його визнаного улюбленця!

— Я не міг вчинити інакше, міледі, — казав увечері на бенкеті мій тамплієр. — У мене ж ваш шарф, і я був просто зобов’язаний боротися до останнього на вашу честь.

Ех, трісни моя шнурівка, коли це не був день мого тріумфу! Едгар увійшов до числа п’яти найкращих лицарів, і коли герольди сповістили ім’я його дами, я вибачила йому навіть перемогу над Глочестером. І звісно, зробила все можливе, аби примирити його з батьком. Я була дамою цього хрестоносця, тож мала повне право не відпускати його від себе цілісінький вечір. Ми навіть танцювали в парі. І коли я поцікавилася, звідки він знає модні па, мій лицар куртуазно відповів, що повинен був вивчити їх, оскільки його дамою стала сама Бертрада Нормандська. Який лестун! Хто-хто, а я напевне знаю, що лицар, який побував при дворах Єрусалима, Венеції і Парижа, повинен добре орієнтуватися в тонкощах етикету і моди. Та попри це мені було приємно. А ввечері я жадібно розпитувала фрейлін, які чутки ходять про нас із Едгаром при дворі. Найсміливіша — що ми вже стали коханцями. Я навіть оніміла спочатку. І раптом з подивом зрозуміла, що не відчуваю відрази. Сили небесні! Мені не було гидко! А значить, я дійсно готова стати його коханкою. Ні! Це не те, що мені потрібно. Я доконче хотіла стати його дружиною.

* * *

Уперше в житті ми з Робертом тільки сухо розкланювалися. Але мені було байдуже. Моїми думками заволодів виключно Едгар. І я зі шкіри пнулася, домагаючись прихильності батька до нього. Принаймні я не знехтувала можливістю звернути його увагу на те, що в Норфолкському графстві був би бажаний шериф-сакс.

Із Едгаром ми бачилися часто, але не настільки, як би мені того хотілося. Я щоразу з прикрістю помічала, що тамплієр має успіх у жінок. А оскільки серед них було чимало ближчих до нього за статусом, ніж королівська дочка, я побоювалася, що він серйозніше поставиться до якоїсь із цих вертихвісток. Безперечно, я його дама, але з дамами серця не часто одружуються. І як я гнівалася, коли бачила його серед інших леді! Бісів напівчернець! Уміє він бути чарівним із ними. Я почала ревнувати. Але разом з ревнощами моє бажання заволодіти ним тільки зміцніло.

Щоб бути ближчою до Едгара, я проводила багато часу зі Стефаном і Мод. Вони напевно здогадувалися про причину моєї несподіваної дружби, але мені було байдуже до їхніх думок. Зате брат мій Роберт хибно витлумачив моє несподіване зближення з Блуаською парою. І не дивно, що він поводився зі мною надзвичайно сухо, бо його стосунки зі Стефаном стали мало не ворожими. Я підозрювала, що це якось пов’язано з тією їхньою розмовою в лісі, але скільки не намагалася, так і не змогла вивідати таємниці.

Генріх Боклерк не втручався в такі сварки при дворі. Він був уже не в тому віці, щоб завдавати собі зайвого клопоту дрібними інтригами, навіть якщо вони стосувалися його найближчої рідні. Та й із наближенням Великого посту вельможі, які гостювали при дворі, почали поступово роз’їжджатися. Сумнівна радість залишатися при королі під час нестерпно нудних днів посту, коли одне богослужіння змінює наступне, і нема їм кінця-краю!

Залишив двір у Руані й Вермандуа, попередньо заручившись із Еліонорою Блуаською, і я анітрохи про це не жалкувала. Єдине, чого я побоювалася — що й Едгар поїде до того, як я все влаштую. Чи розумів він, із чим пов’язана моя увага до нього? Часом, коли я була особливо люб’язна з ним, він дивився на мене з певним подивом. Тримався приязно, але неодмінно шанобливо. До біса цю його шанобливість! Якби він був хоч трохи зухвалішим, мені б простіше було все влаштувати. А так мені доводилося мало не бігати за ним. І якщо інколи він оглядав мене з голови до ніг зухвалим чоловічим поглядом, то далі не йшов, наче розумів, що мені не рівня і його залицяння — лише данина куртуазному флірту. Але якщо він поїде…

Я мала надію на велике полювання, що його король призначив на початок лютого. На полюванні немає тієї строгої церемонності, там я зможу бути розкутішою і про все скажу своєму обранцеві.

Полювання — остання перед Великим постом розвага двору — мало відбутися в лісах біля замку Фалез. Напередодні весь двір метушливо перебрався в цей замок, знаменитий тим, що в ньому народився мій великий дід Вільгельм Завойовник.

Гін почався, як і годилося, на світанку. Єгері підняли для короля великого оленя-одинака, решті ж учасників гону належало або супроводити короля, або вдовольнятися тією здобиччю, яку наполохають ловці під час облави.

Того дня я причепурилася особливо ретельно. На мені було зручне для їзди верхи широке вбрання бордового кольору й у тон йому плащ. Волосся я заколола з боків золотими пряжками, а основна маса, схована у вишиту бісером сітку, кучерявилася позаду. І Едгар не забарився з проханням від’їхати і перемовитися віч-навіч, але я загаялася, а вже наступної хвилини до нас підскочив Роберт і досить безцеремонно звелів мені триматися якнайближче до основної кавалькади мисливців.

Чого це він раптом почав мені наказувати?

Я не встигла зреагувати, як він уже глузливо заговорив із Едгаром, цікавлячись, навіщо це тамплієрові знадобилося три ножі біля пояса, адже зазвичай мисливцям вистачає лука й рогатини. Та відразу втрутився Стефан — заявив, що Роберта не повинно обходити те, з чим мисливець вирушає на гін. Ось-ось мала спалахнути сварка, але Роберт стримався і від’їхав, при цьому виразно глянув на мене та ще раз нагадав, щоб я не віддалялася.

Та хай йому грець, невже я коритимусь? А тут ще й Стефан так люб’язно заговорив зі мною, заспокоїв, сказав, що й брати часом бувають жахливими грубіянами. Навіть почав вихваляти моє вміння триматися в сідлі та Блискавку, розпитуючи про її переваги. І так уже сталося, що коли залунали звуки гону, ми так і поїхали стежкою втрьох — я, Стефан і Едгар.

Я обожнювала скажений галоп лісом, коли під ногами миготить земля й у мене з’являється стільки можливостей похизуватися вміннями наїзниці. До того ж, я ловила на собі захоплені погляди тамплієра і відчувала надзвичайне душевне піднесення.

День був відносно теплий і безвітряний. Дичини було вдосталь — ловчі гнали її зусібіч, а попереду вже лунало ревіння королівської сурми; він сурмив «по-зрячому». Ми ж утрьох не поспішали прориватися вперед, та я не раз і не двічі пускала стріли то в тетерюка, то в борсука чи зайця, а то й просто у ворону.

А потім з’явився вепр. Не збагну, як цей величезний сікач примудрився так довго ховатися, коли навколо стояв такий гармидер. На мить мені навіть здалося, що в хащах, звідки він вискочив, промайнули людські постаті.

Так чи інак, це величезне чорне чудовисько перескочило нам дорогу, і Стефан гукнув Едгара та помчав за звіром у протилежний бік від більшості мисливців.

Я легко могла відстати від них, і тоді в мене не лишилося б жодного шансу побути з тамплієром наодинці. Але піді мною була Блискавка, що корилася найменшому руху шенкелів, і я, не роздумуючи, пустила її слідом.

Це була шалена гонитва. Собак у нас не було, і наш успіх у гоні залежав виключно від того, чи не випустимо звіра з поля зору. Але дивна річ — двічі чи й тричі мені здалося, що за кущами миготіли силуети ловчих, котрі казна-як опинилися в цій частині лісу, і вони наче загонили звіра усе далі в глушину та низовини. Чи помітили це мої супутники? Схоже, Едгар зрозумів щось. Він навіть почав гукати графа Стефана. Куди там! Стефана цілковито полонив запал гону. Він летів, боячись загубити здобич. Граф був заповзятим мисливцем і, певно, вирішив, що коли для короля заготували оленя-одинака, то він поповнить мисливські трофеї тушею могутнього вепра.

І тут сталося непередбачуване. Я затрималася серед хащі, трохи відстала, і раптом бозна-звідки вискочили двоє чоловіків, намагаючись схопити Блискавку за вуздечку. Злякавшись, я закричала — від мого вереску незнайомці кинулися геть. Я була схвильована й не відразу помітила, як поруч опинився Едгар, почав запитувати, що сталося.

Усе відбувалося навдивовижу швидко. Не встигла я до пуття щось йому пояснити, як він уже розвернув коня і поскакав геть, навіть не глянув у бік незнайомців, котрі зникли за деревами. Якщо я і сторопіла, то лише на мить. Бо вже зрозуміла, що відбувається. Звідтіля, куди помчав Стефан, долинали крики, брязкіт зброї.

Коли я слідом за Едгаром вискочила на болотисту низовину, то побачила… Я навіть розгубилася, щосили натягнула повід, стримуючи Блискавку.

Стефанів кінь борсався в болотяній твані, силкуючись підвестися, а сам граф Мортен дістав меча з піхов і відбивався від шістьох озброєних бандитів.

Не треба бути мудрагелем, аби зрозуміти — він довго не протримається. Я вже бачила кров на його плечі. І хоча Стефан вважався чудовим воїном, але проти шістьох…

Йому на допомогу поквапився Едгар. Налетів і відразу вбив одного з нападників. Та розвернути коня не встиг, бо один із розбишак приловчився і довгим тесаком підрізав сухожилля на ногах його коня. Мій тамплієр опинився на землі, та ще й причавлений твариною.

Здається, я почала кричати.

А потім побачила, як розбійник, підскочив до нього і вже підніс меча, однак, не завдав удару, а раптом почав падати горілиць. У горлі його стирчав кинутий хрестоносцем кинджал. Наступної миті Едгар вивільнив придавлену конем ногу, підхопився та метнув другого ножа, і той мало не по самісіньке руків’я застряг у спині ще одного з нападників.

То ось для чого потрібні були ці ножі! Метав він їх просто майстерно. І дивлячись на нього, я вже не кричала. Я була в захваті. Особливо, коли він так само блискавично вбив ножем третього розбійника. Тепер їх залишилося двоє проти двох. Двоє бандитів проти двох досвідчених воїнів — уже можна було не сумніватися в щасливому фіналі сутички.

Один із нападників перший зрозумів це, покинув товариша напризволяще та кинувся навтьоки. Той лише на мить загаявся, а Стефан так і різонув його — тільки хряснуло, бризнула кров. Едгар підхопив якогось корча і метнув під ноги втікачеві. Бандит перечепився, впав у багнюку.

За якусь мить я опинилася поряд, зістрибнула з сідла, оповила руками Едгарову шию.

— Я так злякалася, так злякалася…

Недовго я насолоджувалась теплом його обіймів. Він миттю відсторонився і кинувся до Стефана.

— Не вбивайте його, графе!

Стефан уже стояв над переможеним супротивником, заносячи меча, але Едгар затримав його руку.

— Хіба ви не зрозуміли, сере, що це не прості бандити? Вас заманили сюди. Це пастка.

Важко дихаючи, Стефан мовчав, і Едгару довелося пояснити, що старий сікач з’явився на їхньому шляху не сам по собі: його зумисне гнали в цю глушину, щоб заманити графа Мортена.

Тоді Стефан приставив вістря розбійникові до горла.

— Говори, хто тебе найняв, інакше помреш!

Той дивився на графа розширеними очима, але не видавав ні звуку.

Я теж мовчала. Мені стало страшно. Я впізнала цього чоловіка. Бачила його якось у покоях Роберта. І розуміла, що загрожує братові, якщо відкриється його роль у спробі вбити королівського небожа.

Бранець мовчав, здогадуючись, що смерті йому так чи інак не уникнути, тож залишався вірним своєму панові.

— Що ж, — глухо мовив Стефан, — допоможи мені зв’язати його, Едгаре. А у Фалезі мої кати швидко розв’яжуть йому язика.

Із цим вони впоралися швидко, гарна мотузка в мисливців завжди при собі. Але обидва їхні коні були скалічені, мусили їх добити. Далі вони звалили бранця на Блискавку, перекинули через круп, зв’язали йому руки й ноги під черевом тварини. Мою кобилу налякав запах крові, вона смикалася й танцювала на місці. Я навіть допомагала Едгару зі Стефаном. Потім вони на мить відійшли, а я скористалася нагодою і тицьнула в руки бранцеві свого маленького ножа та відразу попрямувала до чоловіків, аби бути з ними і щоб вони, не доведи Боже, не запідозрили мене. Я навіть почула дві останні фрази.

— … Я здогадуюся, — казав Стефан. А Едгар відповів:

— Це ще треба довести королю.

І вони вмить замовкли, помітивши мене.

Я відразу забубоніла щось на кшталт того, що вони, певне, хочуть змусити мене пройти весь зворотній шлях пішки, оскільки вирішили скористатися моїм конем?

— Звісно, ні, — посміхнувся Едгар. — Ви сядете в сідло, я поведу Блискавку за вуздечку, а граф ітиме слідом і спостерігатиме за бранцем.

Дякувати Богу, Стефан виявився кепським наглядачем. Та й дорога петляла пересіченою місцевістю, він постійно відставав, бо добряче ослаб від втрати крові. Часом, коли він надто приставав, я навіть починала трішки штурхати бранця, не розуміючи, чому той зволікає. Я ж бо сиділа перед ним і відчувала, як він стиха вовтузиться, потім знову завмирає. Якби в сідлі сиділа не я, його дії дуже скоро можна було б помітити; І все-таки він чомусь зволікав. А я тим часом відволікала Едгара, показувала йому дорогу, бо я добре знала тутешні місця.

Ми вже наближалися до місця зустрічі решти мисливців і виразно чули голоси рогів, що сурмили «відбій», коли я відчула поштовх і зрозуміла, що залишилася на коні сама. Позаду чулися тріск, тупіт ніг і Стефанові прокльони. І миттю Едгар кинувся навздогін. Я бачила, як він знову метнув ножа, але той застряг у дереві, за яким устиг сховатися втікач. Едгар і досі переслідував його. Ми зі Стефаном залишилися самі. Якийсь час дослухалися до галасу гонитви, потім перезирнулися. І Стефан насупився.

— Як це йому вдалося звільнитися, Бертрадо?

Я знизала плечима, причому дивилася просто в сірі Стефанові очі, нічим не виказуючи хвилювання.

— Можливо, ви його просто погано обшукали й у цього розбійника залишився ніж. — І додала: — Будь певен, Едгар його наздожене.

Едгар незабаром повернувся. Сам. Похмуро дивлячись на Стефана, розвів руками.

— Від його моторності залежав його порятунок. І він скористався своїм шансом.

* * *

Лише за кілька днів, коли балачки про прикрі події трохи примовкли, я дозволила собі перемовитися з Робертом. І як же я кричала на нього, навіть ногами тупотіла!

— Хіба ти не розумієш, що мало не позбувся свого доброго імені, дурню! Ах, ясновельможний граф Глочестер, улюбленець Генріха Боклерка! І треба ж таке — звичайнісінький убивця. Я просто врятувала твою шкуру. Але тепер і Стефан, і Мод щось підозрюють і дивляться на мене, як на зрадницю.

Для мене це було більш ніж прикро, адже втративши зв’язок з ними, я мимоволі віддалилася й від Едгара. Певна річ, він відвідав мене після полювання, ми навіть зіграли з ним партію в шахи, але коли він повідомив, що за тиждень залишає двір, я не зуміла знайти підходящих аргументів, аби втримати його. Напевне, Стефан і Мод поділилися з ним підозрами щодо мене й тепер у поведінці Едгара, попри його незмінну люб’язність, відчувалася певна відчуженість. Ну і як тут натякатимеш, що хочеш за нього заміж?

Зате Глочестер мав винуватий вигляд.

— Та ти й сама розумієш, Берт, у мене не було виходу. Стефан забагато знає і…

— Та ні біса я не розумію!

Більше не було потреби прикидатися. Надто багато заборгував мені брат, і тепер настав час розповісти все, як на сповіді.

Я сиділа в кріслі, поклавши ноги на лаву біля жаровні. У маленькій кімнаті стояла напівтемрява, світла від вогню у жаровні було обмаль, а тьмяне проміння лютневого дня насилу пробивалося крізь грубу слюду віконечка. І все-таки я бачила, наскільки Роберт збентежений, як часто він нервово тре величезне підборіддя. Та з кожним новим словом голос його міцнів, а щелепа підіймалася.

Виявляється, проблема в нескінченних сварках дому Анжу з Генріхом Боклерком. Через це Матильда нібито входила до клану ворогів короля Англії. І хоча була його єдиною законною дитиною, проте трон він міг залишити їй лише в разі, якщо вона народила б сина, а це, зважаючи на її стосунки з чоловіком, поки не було реально. Тому в оточенні короля багато хто підмовляв його змінити заповіт на користь старшого зі спадкоємців Завойовника по чоловічій лінії, — Теобальда. І Генріх мав прислухатися до цих слів. Хоча, що там у короля на думці, ніколи достеменно не відомо. Два роки тому він змусив своїх васалів скласти присягу Матильді, а тепер майже не згадує про це й провадить активне листування з Теобальдом. Але Глочестер зацікавлений у тому, щоб спадщина перейшла саме до Матильди. Якщо король перепише заповіт на користь небожа — можна тільки здогадуватися, яке возвеличення чекає на цього нікчему Стефана. У його брата Теобальда вже є і Блуаське графство й графство Шампань, і Шартрські володіння. Якщо він отримає і Нормандію з Англією… Адже Стефан — англійський граф і значну частину часу проводить саме в Англії. А за умови царювання Теобальда він цілком може розраховувати на те, що старший брат зробить його намісником і повновладним паном у Англії, тоді як Теобальд правитиме на континенті. Але цього не міг допустити Глочестер. Він кревний брат Матильди і може піднестися тільки при ній; та й якщо набере силу Блуаський клан — Теобальд, Стефан і єпископ Генрі Вінчестер, — Роберт буде просто васалом при них. А він хотів бути владикою. Він англійський граф, і поки сестра перебуватиме в Анжу, сам розраховує правити Англією від її імені. Ось якби не Блуаський клан, що набирає такої сили…

І тоді Роберт зважився підкупити Стефана. Ще невідомо було, що мав запропонувати братові Теобальд, адже подейкували, що стосунки між ними не найліпші. А ось він, Глочестер, ладен був запропонувати графу Мортену поділ влади в Англії, поки Матильда на континенті сварилася з чоловіком. І для цього Стефанові треба було знеславити Теобальда, обмовити старшого братика перед королем… Але все скінчилося тим, що Стефан рішуче відкинув пропозицію Глочестера і навіть пригрозився, що повідомить Матильді, які плани на її королівство має підступний Роберт. Чи після цього в Роберта була інша рада? Адже якщо Матильда перестала б довіряти братові… І він вирішив усунути графа Мортена.

— Тепер я усвідомлюю, що вчинив дурницю, — зажурено казав Роберт. — Це могло обернутися для мене ганьбою і вигнанням. Дідько забирай, усі повторюють, що я улюбленець короля, але мало хто знає, наскільки Генріх прихильний до Стефана. Так, я міг збезчестити себе. І врятувала мене саме ти, Берто. Мій хлопець про все розповів мені. Тепер він далеко. А ти… Я в невимовному боргу перед тобою, сестричко.

Цих слів я від нього й домагалася.

— Що ж, послуга за послугу. Я допомогла тобі врятувати честь, а ти за це забезпечиш мені мою долю.

І я прямо сказала, що хочу, аби він допоміг мені вийти заміж за Едгара Армстронга.

Спочатку я вислухала його гнівні закиди, що цей сакс мені не пара, що не гідний навіть доторкнутися до жінки, в якій тече кров Завойовника. Та коли він нарешті виговорився, я спокійно нагадала, що він мій боржник.

Роберт стомлено махнув рукою.

— Чого ти від мене очікуєш?

По-перше, щоб він зблизився з Едгаром; це давало йому привід почати вихваляти сакса перед королем. Далі я розповіла свій план щодо Східної Англії і вакантного там місця шерифа. Стефан домагається для нього жезла шерифа, то хай Едгар отримає його не від графа Мортена, а від Глочестера. Так він одразу стане його людиною. Ґрунт для піднесення Едгара я і Стефан уже підготували і, якщо батько вагається, то це доти, поки Едгар не скине плаща тамплієра. Король обережний із ним, адже не хоче зміцнення становища тамплієрів у Англії через одного з них. Але він не може не визнати, що ліпшої кандидатури, ніж Едгар, не знайти. І якщо Едгар вийде з Ордену… Поза сумнівом, це відбудеться, якщо він заручиться, — тоді батько не роздумуватиме. А далі від місця шерифа до графського титулу — один крок. І як його законна дружина я стану графинею.

Я давно все це продумала. Певна річ, мені подобався Едгар, але тільки в тому разі, якщо при цьому я стану не просто дружиною саксонського тана, а могутньою графинею. Я возвеличу свого чоловіка, зроблю своїм боржником і цим зможу підпорядкувати собі, стану його пані.

Здавалося, Роберт мене розумів. Його теж влаштовувала можливість мати в Східній Англії свою людину. Але ось як зробити, щоб Едгар просив моєї руки? І тут я втаємничила Роберта в свій план. Першої миті він обурився, потім почав реготати, але несподівано посерйознішав.

— Правду кажучи, Берт, я б не хотів, щоб мої заручини відбулися в такий спосіб. Для чоловіка не надто весело, коли його ловлять для шлюбу, наче звіра в сильце.

Я примружилася.

— Шлюб — це угода, Роберте. А хто, як не лицарі Храму, розуміються на перевагах угод? І цей сакс зрозуміє — я його удача.

— Але чи впевнена ти, що він тебе кохає?

— Кохає? До чого тут кохання? Люди одружуються заради становища, заради багатого посагу, заради земель і щоб зміцніти за рахунок родинних зв’язків. А кохання… По правді, Роберте, ти мислиш зараз, як ті мрійники-трубадури з Півдня. Та й хіба я недостатньо вродлива, щоб чоловік покохав мене?

І я підвелася, випросталась і перекинула на груди гриву розкішного волосся.

Роберт посміхнувся.

— Так, ти красуня, Берт, присягаюся честю. І я сподіваюся, сакс це зрозуміє. Бо врахуй, що б не казали про переваги шлюбних угод, але саме кохання зміцнює родину, робить чоловіка й дружину єдиними духом та плоттю. І те, що леді Мабель Глочестер не помічає мого потворного обличчя і щасливо посміхається, коли я повертаюся додому, сповнює мою душу теплом і благодаттю.

Ха! Хто б казав. І це Глочестер, мій брат, який не одну пелену задер, як у шляхетних дам, так і в простолюдок. А його дружина безвилазно сидить у себе в замку та чекає на нього. Ні, бережи мене, Боже від такої долі. Та, зрозуміло, вголос я нічого не сказала. Ми ще обговорили деякі деталі, й Роберт узявся за виконання замисленого.

* * *

Увесь наступний тиждень я уникала свого тамплієра. Це було нескладно, адже більшість вельмож, які гостювали при дворі, уже роз’їхалися, і старий замок Фалез занурився в тишу великопісних днів. Містечко внизу над стрімкою водою теж затихло.

Зі свого вікна я бачила берег річки, до якого частенько причалювали баржі й де постійно галасували пралі. Напевне, колись так само дивився у вікно грізний герцог Роберт Диявол, коли побачив на березі прекрасну пралю Арлетту, і це змінило їхнє життя. Плодом їхньої пристрасті став мій дід Вільгельм, який приніс Нормандському родові корону Англії.

Усі ці романтичні міркування досі не обходили мене. Але я вважала себе закоханою і вибачала власній душі хвилинну слабкість.

Чи відчувала я напруження? Певне, так. Я хвилювалася — як усе складеться? У тому, що Роберт мені допоможе, а Едгар не зможе ухилитися, я не сумнівалась. І все-таки серце моє завмирало. Вирішувалася моя доля. Якщо задумане не вдасться, я надовго залишуся зганьбленою. Але, власне, чому? Адже зумів батько зам’яти справу з гріхопадінням Матильди, хоча й донині подейкують, ніби король обіцяв зятеві Анжу покласти до його ніг голову такого собі хрестоносця на ім’я Гі де Шампер. А щодо мене… Тут усе можна зробити набагато тихіше. Та саме цього я й не хотіла. Мені потрібні були скандал, розголос, плітки. На це я й робила ставку.

Роберт дотримав своєї обіцянки і зблизився з Едгаром. Зі свого вікна я часто бачила їх удвох: то на старій замковій галереї, то вони гарцювали біля річки на розкішних конях. Якось Едгар ніби відчув мій погляд, підвів голову до вікна моєї вежі. Я сахнулася, немовби вжалена. Чи помітив він мене? Але коли саме того дня він хотів відвідати мене, я відмовилася від зустрічі.

Мій батько перебудував і розширив Фалез. Однією з нових будівель була капличка в новому стилі — зі стрілчастими вікнами та склепінням у вигляді віяла. Я знала, що незабаром батько з кількома довіреними особами відстоїть у ній опівнічну месу на знак пам’яті про загиблого спадкоємця. Принц Вільгельм втонув одинадцять років тому, зараз йому виповнилося б двадцять дев’ять. Щороку батько в цей час молився за душу сина.

Того дня зранку я була нудотно-ніжна з батьком. Він навіть розчулився. Що ж, я сьогодні як ніколи потребувала його доброти. Цей Лев Справедливості, як його називали, мій грізний батько, сьогодні повинен був вирішити мою долю, і мені потрібно було, аби він пам’ятав, яка в нього лагідна та любляча донька, як співчуває йому в його батьківському горі.

Виходячи від короля, я ледь не зіштовхнулася з Робертом і Едгаром. Скромно опустила очі, приймаючи вітання, але ми з Робертом встигли обмінятися швидкими поглядами, і він ледь помітно кивнув. А Едгар… Я бачила його сині виразні очі, вигоріле білясте волосся, майже по-жіночому м’яку посмішку. У мене защеміло серце — настільки він видався мені привабливим. Так, мій чоловік буде одним із найпривабливіших чоловіків Англії. Ідучи до себе, я намагалася зрозуміти, який привід вигадав Роберт, щоб призначити зустріч Едгару в каплиці Фалеза за півгодини до півночі. Хоча це було не так уже й важливо, адже мого брата не було б на місці зустрічі. Там була б я. І мала б півгодини, щоб вирішити свою долю.

І все-таки я хвилювалася, невдовзі навіть мої фрейліни зрозуміли це — настільки була примхлива та дратівлива. Звеліла їм викупати мене у воді з рожевою есенцією, а потім просто замучила Маго, яка викладала мені волосся. Та ніяк не могла второпати, чого саме я хочу, а я, у свою чергу, не могла їй розтлумачити, що повинна сьогодні мати вигляд невинної дівчини, що з’явилася у Фалезьку каплицю помолитися за душу загиблого брата — та й по всьому.

Зрештою, я звеліла Маго розділити волосся на прямий проділ і стягти ззаду в низький вузол, а навколо чола надягти простий срібний обруч. Одяг, відповідно до моменту, я вибрала з темного сукна, але не втрималася і наказала надягти на груди ланцюжки в кілька рядів. Я знала: коли збуджено дихаю, по грудях грають на диво гарні відблиски. Цієї ж ночі приводів збуджено дихати в мене знайдеться чимало.

Перед виходом я звеліла накинути собі на плечі широкого плаща на вовчому хутрі: у каплиці пронизливий холод. Однак коли залишила своїх жінок і самотою рушила до Фалезької каплиці, тремтіла, швидше, від напруги, ніж від холоду.

І ось я вклякла сама в порожній лункій каплиці. Попереду був вівтар, на ньому горіли дві свічки, освітлюючи прикрашене коштовним камінням розп’яття, і далі, в заглибині стіни, глиняну статую Діви Марії, глазуровану білим і синім. Напевно, мені таки варто було помолитися, але мої думки так і розбігались, а завчені слова літанії не бентежили душу. Я не вельми релігійна людина, та й відчувала тоді величезне сум’яття. Я не могла думати про небо, коли тут, на землі, вирішувалося моє майбутнє. Мої думки розсипалися, мов ягнята на луці. Чи подобаюсь я Едгару? Чи натякнув уже королю Роберт, що я хвора від кохання до тамплієра? І як поставився до цього Генріх? Якщо він дотепер ані слова не сказав, отже, вважає це звичайнісінькою примхою. Адже в Едгара могутні заступники, чудові рекомендації, за нього просили й Стефан, і Роберт.

О, я здригалася від кожного звуку! І дуже хотілося, щоб мій тамплієр не змусив себе довго чекати, бо від кам’яних плит підлоги тягло пронизливим холодом, та й не люблю я стояти навколішки. За вікном почувся крик сови, що вилетіла на полювання. Крізь ромби шибок у вузенькому віконці я помітила відблиски вогнів у тому крилі замку, де були королівські покої. Зараз Генріх теж готувався прийти сюди, а з ним — його почт. Стефан і Роберт, поза сумнівом, будуть із ним. Для брата це буде правдоподібне пояснення того, що він не з’явився на зустріч із тамплієром.

Коли в порожньому переході позад мене почулися кроки, я мало не підскочила від переляку. Не доведи Боже, щоб це був один зі священиків, який вирішив оглянути каплицю перед приходом короля. Але ні, кроки впевнені, сильні, долинає легке побрязкування шпор.

Ледь чутно зарипіли двері. Я міцно притулилася чолом до сплетених пальців. Збоку це мало такий вигляд, ніби я цілком поринула в молитву. І той, хто стояв позаду, ніби не наважувався потурбувати мене. Господи, чому він так зволікає? І раптом я почула, як двері знову тихенько рипнули. Невже Едгар не знайшов тут Глочестера й вирішив піти?

Я не втрималася і рвучко озирнулась.

— Сере Едгаре?

Він завмер на порозі. Світлий плащ із хрестом у напівмороку склепінного переходу, довге хвилясте волосся. Одна рука на кільці дверей, друга стискає біля пояса рукавички.

Я повільно підвелася. Бачила, як він знову причинив двері й елегантно схилився в поклоні.

— Вибачте, міледі. Я не очікував зустріти вас тут, і в мене не було наміру перешкодити вашій бесіді з Богом.

— Що вас привело сюди?

Він знітився, вочевидь не бажаючи говорити про Глочестера. Я посміхнулася і простягла йому руку.

— Я рада, що ми зустрілися, сере.

— Справді? А мені здавалося, що я мав нещастя чимось викликати невдоволення Вашої Високості. Бо ви останнім часом обминали мене своїми милостями.

І тут я схлипнула. Та як природно!

— Господи! Та знали б ви, чого мені варто було уникати вас! Я так скатувалася за цей час!

Він мовчав, і тоді я ступила до нього, доторкнулася кінчиками пальців до його щоки.

— Навіщо мені було краяти душу, дивитися на вас і знати, що ви ось-ось поїдете геть. Нехай пробачить мені небо, але я так прагла вас забути!

Він мовчав. Стискав мою руку й мовчав. А я раптом і справді повірила в те, що говорила, мене почало лихоманити, сльози так і побігли.

— Ви їдете, сере, і я не знаю, побачимося ми ще, чи ні. Але моє серце розбите і стікає кров’ю. Я звичайнісінька жінка і не вільна в своїх бажаннях. Але де б ви не були, я думатиму про вас, пам’ятатиму і молитимуся за вас. Ви — моя прекрасна мрія, сере Едгар…

Його губи затремтіли, але не мовили ні звуку.

Господи, все це було так зворушливо, що я заридала. Сказала крізь схлипування:

— Я рада, що ми все-таки зустрілися перед розлукою. Рада, що ви прийшли і вислухали моє зізнання.

Він повільно підніс мою руку до губів.

— Я лицар Христа, міледі.

— Але ви ще й чоловік. Найпрекрасніший чоловік у світі. Й невдовзі скинете плащ тамплієра, одружитесь. Я ж думатиму з сумом, хто вона — ваша обраниця. І чому вона, а не я чекає на вас там, у вашому замку в Англії.

Він і далі мовчав. Мене це почало дратувати. Я тут виливаю йому душу, а він — справжнісінька крига. Нарешті він таки озвався:

— Я не вартий вас, принцесо.

— Дозвольте вирішувати це мені! Так, я принцеса, але й у дочок короля є серце. Та скажіть же мені хоч щось, мій Едгаре! Чи подобаюся я вам хоч трохи?

І тут я помітила, як у його очах спалахнув вогонь.

— Ви прекрасні, леді Бертрадо. Я часто милувався вами. Але завжди пам’ятав, хто ви — і хто я. Я поважав високе становище своєї дами і…

Я притисла долоню до його губів, змушуючи замовкнути. І тут відчула, як він поцілував мою руку. Ніжно, так ніжно… Мені це було приємно, але я хотіла більшого. Він тримав мою руку в своїх долонях і м’яко торкався вустами кінчика кожного пальця. А я розгубилася. Я чекала, що він накинеться на мене, а я вириватимуся. Але він зволікав… Дідько б її забрав, оцю його вихованість!

І тоді я майже наказала:

— Поцілуйте мене!

Лицар здригнувся. Та ось його руки оповили мою талію і я підкорилася їм, припала до нього, обійняла.

Ні, він не вп’явся в мене, як Гуго Бігод, не рвав мого рота, як Вільям Іпрський, не м’яв моїх губів своїми, як Генрі Вінчестер. Він доторкнувся до них легко, ніби подув вітерця. Але я так і не збагнула, як сталося, що мої вуста опинились у полоні його вуст, немовби стали одним цілим. Я дивувалася: що ж робити мені тепер, аж поки не відчула вимогливого натиску його язика, котрий розтискав мої губи. Я скорилася, так і не знаючи, що робити далі. Пручатися? Обіймати його? Мій язик зіштовхнувся з його язиком, почав заважати, але я не знала, куди його подіти. Я не дихала, мені бракувало повітря.

Я відвела обличчя. Але він і далі обіймав мене, і я відчула, як він важко і напружено дихає. А його рука раптом погладила моє стегно, ковзнула по сідницях і сильніше притисла мене до себе. І я відчула його збуджену плоть внизу свого живота. Мені стало соромно. І це була не боротьба, як я очікувала, він брав мене ніжно, не поспішаючи. Він цілував мою шию, а я завмерла в його обіймах, не знаючи, що робити.

Він ніби зрозумів це. Відпустив мене, важко дихаючи.

— Вибачте, міледі. Але в мене так давно не було жінки. Я налякав вас?

Я боялася тільки одного — що він зараз піде. І сама рвучко обійняла його.

— Ні, ні, не відпускайте мене. Я хочу це пізнати, хочу запам’ятати вас назавжди.

Він знову цілував мене, але цього разу ще жагучіше. А я вп’ялася в нього і, напевно, заважала йому. Він навіть трішки відсторонився, і його рука торкнулася моїх персів. Чому чоловіків так хвилюють жіночі перса? І що я повинна була робити цієї миті? Його пальці заплуталися в моїх ланцюжках, і мені навіть смішно стало. Але мій приглушений сміх, схоже, йому сподобався. Я помітила посмішку на його обличчі. Він однією рукою обхопив мою потилицю, наблизив до себе моє обличчя, знову почав цілувати. А я знову не знала, куди подіти свого язика. Та тут я почула кроки за дверима, спів літаній, злякалась, що це відштовхне його від мене, і ще дужче притислася до нього. Несподівано наші язики переплелися і почали рухатися в одному ритмі. Едгар навіть ледь чутно застогнав…

Двері відчинилися, і на порозі з’явився король Генріх зі свічкою в руках.

Ми навіть не розтисли обіймів, тільки дивилися на нього. На нього й на тих, хто стояв позаду. Королева Аделіза, Стефан, Мод, мій брат Глочестер, граф-горбань Лестер, канцлер Обрі де Вір… Я бачила, як змінювалися їхні обличчя. Так, вони побачили нас. Я цього чекала, але чомусь жахливо злякалася. І рвучко вирвалася з обіймів Едгара, що було цілком природно.

Що тепер робити? Або Едгар поплатиться за вчинене головою, або його буде вигнано, або я отримаю його за чоловіка.

Я підняла голову, глянула королю у вічі. Він переводив погляд із мене на Едгара й знову на мене. Його худе обличчя було непрониклим, і лише по тому, як затремтів вогник свічки в його руці, я зрозуміла, наскільки сильно гнівається батько.

— Сере Обрі, — звернувся він нарешті до канцлера. — Відведіть тамплієра Едгара у Фалезьку вежу. А ти, Бертрадо…

Я давно продумала, як поводитися. Я впала навколішки перед батьком, заламуючи руки.

— О, государю! Будьте великодушні! Ми з сером Едгаром кохаємо одне одного й просимо обвінчати нас.

Це було сказано, й це чули всі. Тепер скандал не вдасться так просто зам’яти. І я сама підказала батькові, як його уникнути.

Едгар дивився на мене з подивом. А я повторила:

— Зробіть мене дружиною цього лицаря, батьку, і ваша щаслива донька буде вдячна вам до кінця своїх днів.

— Ідіть до себе, Бертрадо, — сухо сказав Генріх. — А ви, сере Обрі, виконуйте наказ.

* * *

Якщо король і був вражений тим, що сталося, це ще не було причиною, щоб відмовитися від служби на знак пам’яті про первістка.

А вже зраночку старий Фалез гув, ніби вулик.

Мене провідала Мод.

— Вітаю, Бертрадо. Ліпшого способу підставити голову Едгара під сокиру ви придумати не могли.

Я ще не зовсім прокинулася і тому досить різко відповіла, що поки Едгар Армстронг залишається лицарем Храму, його долю має право вирішувати лише Папа Римський. І до чого кумедно було мені спостерігати, як видовжилося обличчя цієї дурепи.

Пізніше моя вірна Клара доповіла, що зранку король мав бесіду зі Стефаном Мартеном і Робертом Глочестером. Я була задоволена. Поки все йшло так, як я і розраховувала. Адже якби батько мав намір позбутися Едгара, він би уже відіслав його до Руана в кайданах. А він цього не зробив. Нещодавно він узяв позику в тамплієрів, і йому зараз невигідно з ними сваритися. Тому навряд чи він пожертвує Едгаром. Але тут на мене напосілися інші думки. Що, коли батько розгнівається на мене? Що, коли запроторить у монастир? Сили небесні — будь-що, тільки не це!

Але я б нізащо не виказала свого страху. Звеліла ошатно вбрати себе й пішла відвідати свою мачуху Аделізу. Я була весела, жартувала. Гралася з собачками Аделізи, глузувала з її папуги. Аделіза так витріщалася на мене, що вже саме це могло розвеселити мене більше, ніж усі її болонки й папуга.

— Хіба ви не боїтеся за життя свого обранця, Бертрадо? — нарешті наважилася запитати королева.

Набагато більше мене цікавила власна доля. Та я все підготувала для піднесення Едгара, я підвела до цього короля, зробила все, аби він дійшов висновку, що я можу бути дружиною Армстронга. А коли мій непередбачуваний батько вирішить інакше — мені не уникнути постригу в черниці.

Після полудня я занервувала, а ближче до вечора почала панікувати. Мені вже було не до візитів. Я послала Клару до Глочестера. Невже Робертові важко хоч звісточку мені надіслати?

Роберт прийшов сам.

— Тебе хоче бачити король, Берт.

Я стягла навколо горла шаль. Обличчя брата було кам’яним. Але… Але… Трісни моя шнурівка! — які веселі бісики танцювали в його очах!

І я змогла опанувати себе. Відкинула шаль і навіть трохи наклала рум’янцю на щоки. Бачила за темною поверхнею олив’яного дзеркала, як Роберт дивиться на мене. З очевидним замилуванням.

— Тебе нічим не взяти, Берт. Ну ти й бісеня!

Я розсміялася.

— Але яка з цього бісеняти вийде графиня! Адже не відправить батько мене в монастир.

Його величезне підборіддя затремтіло від тамованого сміху.

— Та куди там, черниця з тебе вийшла б нікудишня.

Отже, він подарував мені надію. І це додало сили, аби витримати розмову з королем. Звісно, спочатку він вергав громи. А я лише повторювала про своє земне кохання, але коли батько заспокоївся, так і сказала, що хочу стати графинею Норфолка. Схоже, Роберт і справді вже говорив з ним на цю тему, і батько зрозумів, куди я гну.

— Тобі відомо, Бертрадо, що Господь не посилає щастя непокірливим дітям?

— Так, Ваша Величносте. Але я чиню так, щоб не нашкодити вашим інтересам. І я кохаю цього чоловіка.

— О, мовчи, мовчи! — махнув рукою батько. І раптом став замисленим. — Твоє почуття до сакса не тільки від серця. Чи мені не знати тебе, дитино моя? Нехай мене завтра позбавлять трону, якщо ти не спланувала все заздалегідь.

Я схилилась у поклоні.

— Государю, я ваша донька, і ви наскрізь бачите мою душу.

Глибока складка залягла біля його губів.

— Так, Бертрадо. Я бачу твою душу. Мені гірко, що ти піддала мої почуття до тебе такому випробуванню. І ще гірко мені, бо ти, домагаючись свого, йшла навпростець, навіть не розуміючи, що вибір твій — помилка. Я не сподіваюся, що ти будеш щаслива в цьому шлюбі.

Ось воно! Він сказав слово «шлюб»!

Я мало не задихнулася.

— То ви вирішили, государю? Я отримаю цього чоловіка?

— Так! Як мисливський трофей. Коли вас заручать, у тебе вже не буде шляху до відступу. Про одне тільки молю Бога, — щоб тобі не довелося гірко каятися через своє рішення.

— А ви зробите Едгара графом Норфолка?

— Не зараз, але все можливо.

— Тоді мені не буде про що жалкувати.

Наступного дня нас із Едгаром заручили в тій самій каплиці, де я домоглася від нього прояву почуттів. Ми стали нареченим і нареченою. Але батько не хотів нашого поквапливого вінчання. Мене навіть здивувало, що він відклав наше весілля на цілих півтора року. Але, як мені пояснив Глочестер, королю просто необхідно було переконатися, що Едгар впорається з зобов’язаннями, які накладе на нього його майбутній титул. А поки він буде на посаді шерифа графства Норфолкського. І якщо король залишиться ним задоволений… Звісно, залишиться. Едгар не схожий на людину, яка не впорається з владою. Та все-таки я дала нареченому кілька порад. І як здивовано він дивився на мене під час цієї бесіди!

А незабаром він поїхав. На прощання ми з ним поцілувалися. Не так палко, як у каплиці, радше церемонно. Але мене це влаштовувало. Едгар повинен розуміти, хто я і чим він мені зобов’язаний. Я — запорука його влади і найбільша удача в житті.

Я не жалкувала, що нам судилася розлука. Тим часом я вестиму звичне життя, але вже ніхто не скаже за моєю спиною, що я стара дівка. Я стала нареченою, мій наречений був надзвичайно вродливий, і на мене чекав титул графині Норфолкської.

Ах, трісни моя шнурівка! — я завжди знала, що можу домогтися всього, чого забажаю!

Розділ 2

Едгар

Лютий 1131 року

Якби мені, двадцятишестирічному мисливцеві за удачею, який дванадцять років тому залишив Англію, сказали, що я, забачивши білі Дуврські скелі, проллю сльозу — заставив би голову проти дірявого пенса, що це чистісінька брехня!

Заставив, і був би в програші. Бо, стоячи на носі корабля біля англійських берегів, я боявся озирнутися на веслярів — аби вони потім не могли вихвалятися, що бачили сльози тамплієра.

Але це була тільки хвилинна слабкість. Спускаючись східцями на причал дуврського порту, я був уже цілковито спокійний.

У Дуврі мене зустрічали побратими по Ордену. Тамплієри не дуже давно з’явилися в Англії, і я віз їм листа від великого магістра Гуго де Паєна, а заразом чимало золота, векселів із поручительствами, а також дорогоцінні товари, шовки, прянощі, пахощі та багато іншого, що мало допомогти ордену лицарів Храму зміцніти на далекому від Святої Землі острові. Бо, як я вже дізнався, нас, лицарів-тамплієрів, у Англії не вельми шанували.

Я кажу «нас», хоча вже не маю права іменуватися тамплієром. Перебування в лоні ордена Храму дуже почесне, однак я прийняв тверде рішення залишити братство.

Це сталося, коли прочанин у запилюженому одязі привіз мені до Єрусалима листа з далекої батьківщини, у якому незнайома мені жінка, леді Ріган із Незербі, вдова мого молодшого брата Етельстана, повідомляла, що після смерті її чоловіка я залишився останнім у роду, й батько благає мене повернутися додому та вступити в права спадкоємця, щоб не перервався давній рід Армстронгів.

Того дня я зрозумів, як важко було батькові вимовити ці слова, адресуючи їх мені, нелюбому нащадку та ще й утікачеві. На жаль, із семи синів провидіння залишило йому лише мене. І хоча в мене були зовсім інші плани, інше життя, я не посмів не відгукнутися на цей заклик. Адже хіба є в людини важливіший обов’язок, аніж відповідальність перед рідною кров’ю, перед родиною?

Його слова зачепили мене за живе. Але помізкувавши, я зрозумів, що мудрий Гуго де Паєн має рацію. Уже те, що я мав постійну жінку, не дозволяло мені розраховувати на високий сан у братстві. Звичайно, тамплієри, хоча і приймали обітницю безшлюбності, мали право на так зване «потурання Боже», тобто на нечасті побачення з жінками для заспокоєння плоті. Ми були лицарями більше, ніж ченцями. Однак у мені завжди жило прагнення мати родину, і вже те, що я волів не ночувати у спальнях Ордену, а йшов у власний дім, де на мене чекали моя Фатіма і син Адам, ставило мене окремо від інших членів братства.

Тому я швидко впокорився з тим, що нічого не триматиме мене в Єрусалимі. Фатіма померла, Адама я міг забрати з собою, і все, що мені слід було зробити, від’їжджаючи, — це виконати одне-єдине доручення Гуго де Паєна. Я кажу «одне-єдине», але насправді це було дуже відповідальне і почесне завдання: відвезти листа нашого магістра, адресованого сильним світу цього, — королям, єпископам, абатам, а також переправити цілий обоз, який посилав глава тамплієрів своїм пресепторіям.

До цього обозу приєднався і мій власний, адже я повертався зі Святої землі аж ніяк не бідною людиною.

Увесь мій шлях проходив під охороною і захистом Ордену, і подумки я вже бачив, як зустрінуся з батьком і піднесу йому чудові дари Сходу, зокрема й прекрасних арабських коней, від яких в Англії можна вивести нову породу. А ще я плекав мрію звести неприступний кам’яний замок, адже після того, що я побачив, саксонський бург мого батька здавався мені майже непридатним для життя. У такий спосіб я виконаю мрію моєї матері, саксонської принцеси Мілдред, останньої доньки короля Гарольда.[7] Ту мрію, яку так і не втілив у життя мій батько.

Окрилений надією, я не помічав складнощів шляху. Та й клопотів у мене було над міру. Обов’язки, що їх на мене поклав магістр, вимагали зосередженості та постійної уваги. Втім, і про себе я не забував. Багато з того, що я віз із собою, ще дорогою обмінював на золото, бо нема ліпшого способу збагатитися, ніж, рухаючись на північ, збувати з рук товари, придбані на півдні. Ціни на них зростали, як опара в діжі. Я навіть захопився укладанням торгових угод, постійно дбаючи про власний зиск.

Не доведи Господи, аби про це довідався мій батько, шляхетний тан Свейн Армстронг із Незербі! Він глибоко зневажав усіх, хто підраховував прибутки з продажів, і був затятим прибічником старого поміщицького господарства. Справжній сакс — упертий, твердолобий, реп’ях, що чіпляється за старовину. Зрештою, ще не відомо, як батько прийме мого Адама, незаконнонародженого, але хрещеного сина сакса і сарацинки. Цей хлопчик так багато важив для мене. У ньому одному зосередилася пам’ять про Фатіму, яка була більше ніж доброю дружиною і дала мені все, що я так високо цінував — тепло й затишок домівки, кохання, прихильність.

На Сході жінки люблять інакше, ніж у наших краях, — їм на радість бути втіхою своєму панові. Але відтепер я заручений із християнкою, дамою королівської крові на ім’я Бертрада. І бачить Бог, я не в змозі передбачити, що обіцяє мені цей поквапливий шлюб.

По закінченні моєї місії в лондонському Темплі було проведено обряд виходу з Ордену. Однак і після цього гросмейстер Темпла оточив мене шаною, а під час бесіди дав зрозуміти: що б не сталося, якщо буде на це моя воля — я залишуся в лавах братства. Орденові потрібна людина, поєднана родинними зв’язками з Генріхом Боклерком, найнепередбачуванішим із королів. Бо хоча від дня започаткування братства тамплієри вважали своїм главою Папу Римського, але й земних володарів не можна було не брати до уваги. Тут, далеко від Святої Землі, Орден не мав тієї сили, що на Півдні. Тому гросмейстер і був би радий, коли б я погодився по мірі можливості стежити за рухом новіціатів Ордену до Святої Землі. За це мені обіцяно було всіляку підтримку, адже, поріднившись з королем, я мимоволі опинявся втягненим у політику, тож допомога тамплієрів могла стати просто незамінною.

Для початку Орден надав конвой для охорони мого обозу, і вже на третій день мого перебування в Англії я рушив на схід, у графство Норфолк. Пересувався, як знатний вельможа: дві мої баржі повільно пливли Темзою, далі вгору річкою Рідинг, а берегом скакали охоронці з Темпла, закуті в залізо.

Сидячи на носовій палубі першої баржі, я з насолодою вдивлявся в краєвид, що відкривався переді мною. Безперечно, лютий — не найкращий місяць для подорожі, однак зима цього року видалася м’яка, погода була хоч і похмура, але суха й безвітряна. А ще це щемливе відчуття, що повернувся додому… Чорне гілля дерев виразно проступало на тлі сірого неба. Дерев’яні будиночки на березі не здавалися сумними й похмурими, чувся гавкіт собак, мукання худоби… Річкові очерети й трави найрізноманітніших барв та відтінків, — від червоно-брунатного до золотого, пробивалися то там, то тут на темній землі й на скрижанілих берегах річки. На обрії час від часу з’являлися дзвіниці церков, на схилах темніли смуги ріллі, а інколи отара овець переходила гребінь пагорба, ніби хмарка застеляла землю.

Усе це було невимовно близьке та рідне. Навіть плямиста кішка, котра сиділа біля величезного водяного колеса млина, розчулила мене — адже на Святій Землі майже немає котів, а ті, яких вдається побачити, — худі, з великими вухами, з видовженими мордами — біс його зна що, а не коти.

Навряд чи щось подібне відчував мій син Адам. У відповідь на моє запитання він з дитячою безпосередністю заявив, що вважає Англію огидною. Сумні чорні дерева без листя, багнюка і глина розбитих доріг, постійний туман, що, здається, проникає крізь одяг, — і це в лютому, коли на Святій Землі вже квітнуть, наповнюючи все довкола чудовим ароматом, мигдалеві сади! А тут такий кепський запах, люди похмурі й ніколи не миються. Та ще й не носять тюрбанів.

На відміну від Адама, мій зброєносець Пенда, як і я, був просто в захваті від побаченого. Пенда був саксом, який народився в рабстві, ще в бурзі мого батька. Коли я хлопчиськом утік з Англії, він утікав зі мною, був мені й за слугу, й за няньку, й за охоронця.

Зараз Пенда, стоячи на носі баржі, щось весело насвистував. Зазвичай він похмурий і небалакучий, і свист для нього — вияв неабиякої радості. Я бачив його кремезну постать із широко розставленими ногами і закладеними за спину могутніми руками.

Ніби відчувши мій погляд, Пенда озирнувся.

— Кров Христова, сере! Як же добре вдома!

Його брунатне від засмаги обличчя з маленькими оченятами під важкими повіками і квадратною щелепою розпливлося в посмішці. Голити бороду за східним звичаєм він почав уже давно, тож сакса в ньому тепер і не розпізнаєш.

Неподалік від Пенди, на краю баржі, сидить мій муляр, француз Симон — Саймон, як миттєво переінакшили його ім’я в Англії. Кучерявий, швидкий, завжди готовий розреготатися або пожартувати. Абат Сугерій, довідавшись, що я збираюся зводити замок, порекомендував мені цього хлопця як досвідченого майстра-каменяра та чудового організатора робіт. Не знаю, не знаю… Поки що я зрозумів тільки, що Саймон визнаний майстер спокушати дівчат. І ще в нього неабиякі здібності до мов. Із французької він миттю перейшов на нормандський діалект; а за лічені дні, які провів у Англії, вже нахапався місцевих слів і зараз вигукував щось кумедне, звертаючись до дівчат на березі.

* * *

Надвечір ми досягли гирла Рідинга і зупинилися на ночівлю на заїжджому дворі.

Що й казати — англійські заїзди заслужено вважають найгіршими в світі. Адам просто вжахнувся — блохи, бруд, кіптява, скрізь кури й запах гною. Дрова були вогкі, від них валував дим і виїдав очі. І попри це нагодували нас добре, ель, якого винесла господиня, виявився цілком пристойним.

Мій Адам з подивом дивився на величезні шматки м’яса і скиби хліба, подані до столу. На Сході нема таких щедрих пасовиськ, як у Англії, та настільки родючої землі, щоб вирощувати пшеницю. Там ми їли м’ясо маленькими порціями, приправляючи його спеціями, а обов’язкову їжу англійців — хліб, замінювали різними овочами і фруктами. До того ж, мого маленького хрещеного сарацина здивувало, чого це у Великий Піст люди настільки спокійно їдять скоромне. Я почав пояснювати, що Англія далеко від Рима, та й англійська церква настільки самостійна, що тут багато на що дивляться крізь пальці. Зокрема, якщо й дотримуються постів, особливо в монастирях і маєтках, то простолюд частенько порушує суворо встановлений порядок. Та поки розповідав, мого сина здолав сон, і я відніс його на купу соломи в кутку.

Невдовзі розійшлися на нічліг і мої супутники. Я перевірив пости, а сам влаштувався біля вогню, трохи осторонь, щоб не так заважав дим. Сидів стомлений, але розслаблений і вмиротворений.

І тоді я подумав про Бертраду.

Три тисячі друзок Святого Хреста, — не полишало відчуття, що я, мов той птах, втрапив до неї в сильце. Від цього я відчував певне зачаєне невдоволення та сам на себе гнівався. Адже вигоди, які приносив шлюб із Бертрадою, були просто невимовні. Я навіть мріяти не смів, що стану зятем самого Генріха 1.1 все-таки мені було якось незатишно. В глибині душі я пишався тим, що завжди й скрізь сам скеровував свою долю. А тепер замість мене рішення приймали інші.

Як сказав східний мудрець, «єднання душ у сотні разів прекрасніше за єднання тіл». І я хотів для себе кохання в шлюбі, як основи благополуччя та ніжної дружби двох. Мрії? Можливо. По поверненні в Англію я, найімовірніше, оженився б на доньці когось із сусідів-землевласників, виходячи з практичних міркувань щодо землі та посагу. Та ні, я знав себе, знав, що крім господині потрібна мені буде подруга й палка кохана, що я навчу її всього, що сам пізнав на Сході. Сповнені пристрасті ночі, єднання плоті, екстаз… І крім цього — поклик сердець. Але тепер, коли за мене все вирішили, чи знайду я це в настільки примхливій і гордовитій жінці, як донька короля?

Що не кажи — Бертрада і чарівливо прекрасна, і знатна. Очам моїм завжди приємно було дивитися на неї. Але в її вроді крився виклик, і при кожній зустрічі я відчував, як вона прагне повелівати мною. Я корився — інакше й бути не могло, надто велика була різниця в нашому становищі, але й тоді, коли ми залишалися віч-на-віч, вона намагалася брати гору й у всьому завдавати тон. Мені ж відводилося місце покірного залицяльника.

Безперечно одне — її почуття були щирі.

Чи хотів я її як жінки? О, так! Її тіло, форми якого не ховав, а підкреслював зухвалий яскравий одяг, вабило мене доти, поки я не зустрічався з холодним колючим поглядом її очей. У Бертраді відчувалася майже чоловіча владність, і до часу я поступався їй. Але як складуться наші стосунки, коли ми станемо чоловіком і дружиною?

Раптом я спіймав себе на думці, як холодно та діловито міркую про свою наречену. Хоча, хтозна, коли за нами запнуть шлюбне ложе, чи не запалаю я пристрастю, як тієї миті, коли вона сама обійняла мене? І якою ж холодною при цьому була дівчина! Ладен заприсягтися вірою, в її словах було більше жаги, ніж у поведінці.

Хоча, коли нас знайшли, Бертрада була готова на цілий світ кричати про своє кохання. Ось тоді щось здригнулося в моєму серці. І під час розмови з королем я не збрехав, кажучи, що захоплююся його донькою і готовий служити їй до кінця днів.

Грізний Генріх Боклерк був тоді на диво м’який зі мною. М’який, але після того, як мене, закутого в кайдани, привели до нього з Фалезької вежі.

— Я сам знаю, на що здатна пристрасть, — глухо сказав він.

Але далі говорив зі мною тільки про справи. І я зрозумів, чого він чекає від мене, зрозумів, що в нього все продумано. Левом Справедливості називали його, цього тирана, який тримав свої володіння в залізному кулаці. Однак навіть у мене, який знав багатьох правителів, його вміння тонко та продумано вести справи викликало захват. Йому потрібна була своя людина в Норфолку, проте ця людина повинна була походити зі старої саксонської знаті, саме її він міг возвеличити на противагу гордовитій англо-нормандській аристократії. І водночас ця людина повинна була мати зв’язки серед церковників. Я підходив на цю роль і як обранець його доньки, і як людина, відома в церковних і світських колах Європи. А ще це був шанс возвеличити його незаконнонароджену дочку. Усе сходилося. Саме тоді я й відчув, ніби мене поставили на місце, яке довго було порожнє і на яке я годився.

Король Генріх часто звеличував людей на свій розсуд, але при цьому прагнув, щоб вони були гідні його довіри. Тому, хоч я й був заручений із його донькою, він не поспішав наділяти мене графським титулом. Та він зробив мене шерифом, своїм представником адміністративної влади в графстві Норфолкшир. І при цьому давав мені півтора року випробувального терміну. Він, як і всі нормани, вважав, що сакси мало на що здатні через свою відсталість і вперте бажання відмежуватися від усього, що походило з-за моря. Але я сам був прибульцем із-за моря, я багато вже побачив і знав, чого хочу, — влади. Я став честолюбним. Видно, вже досяг того віку, коли прагнеш могутності. Та й самому собі хотілося довести, чого я вартий. Мої заручини з Бертрадою були першим кроком на шляху до цього. І хай у короля й були сумніви щодо мене, я знав: вони зникнуть, коли я виконаю задумане — побудую в Денло цитадель, схожу на ті, що так захопили мене в Святій землі. Я так і сказав королю, і він погодився зі мною. Бо його доньці, графині Норфолкській, слід жити в гідному замку. Але в короля була й своя вимога: я не зобов’язаний приховувати, що заручився з його донькою, але було б бажано, щоб не кричав про це скрізь і всюди. Що ж, його можна зрозуміти. Генріх не хотів, коли я не зарекомендую себе гідно і заручини буде розірвано, аби всі знали, як він удома наважився запропонувати принцесу Нормандську вискочці-саксу. І, повірте, мене ця його обережність не засмучувала. Треба було піднестися від бездомного втікача до посланця тамплієрів, пізнати примхи різних дворів і підступність стосунків у землях Єрусалимського королівства, щоб зрозуміти: обережність не завадить.

Отож, я повертався додому багатим, прославленим і мало не зятем короля. Моя наречена була красунею. Непоганий результат дванадцяти років блукань.

А все-таки з думки в мене не йшло, якою гордовитою і зарозумілою стала моя наречена, коли заручини вже відбулися. Та й не тішило останнє напутнє слово Стефана Блуаського:

— Бережи тебе Боже, Едгаре. Ти навіть не уявляєш, з ким пов’язав свою долю.

Тоді я навіть розгнівався на нього. Як він сміє? І це мій давній заступник, майже друг. Та й хіба не відомо, що граф Мортен завжди спочатку говорить, а потім думає?

* * *

Протягом усього наступного дня ми рухалися без зупинки. За цей час я зміг поцінувати, який лад король-тиран Генріх І дав Англії. Цей наймолодший із синів Вільгельма Завойовника, якого стільки засуджували та боялися, зумів перетворити острівне королівство на спокійний і благодатний край.

Звісно, люди тут і далі ремствували та скаржилися — на тягар податків, на закони, які їх не влаштовували, на розкоші, що ними оточила себе знать, на негоду, врешті-решт. Люди завжди й у всьому схильні звинувачувати владу. Проте я, кому довелося побачити й інші краї — розбурхане, завжди на межі війни Єрусалимське королівство та пошматовану набігами маврів Кастилію, — я, що на собі відчув, як доводиться їздити неспокійними дорогами Франції, міг поцінувати стабільність і порядок, побачені вдома. Багато що мене приємно здивувало: впорядкованість стягування мита на шляхах, постійне їх патрулювання і майже цілковита відсутність розбійників. Простий люд без жодних побоювань подорожував у своїх справах, навіть жінки могли пересуватися без охорони. Так, король нормандець Генріх Боклерк, силоміць захопивши корону після загибелі на полюванні свого брата Вільгельма Рудого під час перебування в хрестовому поході старшого брата Роберта,[8] узурпував владу й став воістину благословенним королем для Англії. Буремні часи правління Вільгельма І Завойовника і його сина Вільгельма II пішли в небуття. Я знав, що Генріх І заохочував учених і будував монастирі, стежив за торгівлею, його казна була наповнена вщерть. Він видав закони, згідно з якими об’єднав нормандські статуси зі старими англосаксонськими ухвалами. І хоча він мало зважав на ухвали Ради, але діяв завжди мудро. Генріх старівся, а своєю спадкоємицею він зробив жінку, Матильду, хоча багатьох такий стан речей не влаштовував. І це викликало побоювання. Я думав, що Генріх оптиміст-відчайдух, якщо сподівається передати все доньці та її чоловікові Анжу.

Над вечір довгого спокійного дня мій обоз дістався кордонів Бері-Сент-Едмунса. Це було найвідоміше абатство в Східній Англії, що вже переросло у місто. Ми звіддаля побачили громаддя собору — довгастої кам’яної будівлі з високими квадратними вежами, в товщі стін яких темніли крихітні романські віконця. А довкола розповзалися будівлі під очеретяними покрівлями, вулиці, частоколи. І все — будинки, таверни, крамнички — багатіло за рахунок абатства і його визначної святині, мощів святого короля Едмунда. Це було значне місце паломництва, яке збагачувало абатство, та не менш збагатили його і чималі землі, й непомірна пожадливість настоятелів.

У абатстві зустріли мене шанобливо, але зустріч із главою Бері-Сент, абатом Ансельмом, особливих радощів не принесла. Хоча мені й цікаво було спостерігати за його гладким червоним обличчям, коли він упізнав мене і змушений був благословляти, вітаючи з поверненням.

Востаннє ми з ним бачилися, коли мені було чотирнадцять. І слово «бачилися» до обставин нашої зустрічі пристало не більше, ніж верблюдяче сідло скакунові. У мене дотепер стоїть перед очима тулуб святого отця, прив’язаний ременями до дубового ліжка. З рота його, заткнутого покляпцем, вилітало тільки глухе мукання, поки я, норовливий послушник, смугував різками тлусті чернечі стегна. А мій вірний Пенда чатував за дверима, щоб ніхто не зашкодив мені насолодитися помстою.

Коли все скінчилося, я прихопив свого раба та втік із абатства, і ми розчинилися у величезному невідомому світі.

Мабуть, мене вела рука провидіння, я добре прожив наступні дванадцять років — шість із них мандрував Європою і ще шість бився у Святій Землі. У цих мандрах я подорослішав і змінився; тепер, далебі, мені було соромно за ту свою витівку. Проте, якими б не були ті наші стосунки, по стількох роках ми зустрілися вельми люб’язно. Хоча повідомити йому про свій шлюб із Бертрадою Нормандською мені все-таки довелося. Та я попередив, що непогано було б не розпатякувати на цю тему.

Поміж пухкеньких губів абата ковзнула усмішка.

— Я не курка, щоб кудкудакати про це довкола, — заявив він, гугняво перекручуючи саксонські слова.

Цю манеру я знав. Багато норманів, коли доводилося спілкуватися з саксами, говорили так, аби підкреслити, що вони з породи панів, а сакси — лише скорене напівдике плем’я.

Тут крихітні оченята Ансельма зловтішно зблиснули, і я зрозумів, що ця людина нічого не забула й не пробачила. А за мить отримав нове підтвердження цього: абат із очевидним задоволенням повідомив: мій батько Свен Армстронг помер напередодні Різдва.

Мені забило дух. Отже, батько не дочекався свого заблуканого сина.

Я виїхав із Бері-Сент-Едмунса вдосвіта наступного дня, зробивши щедру пожертву абатству, щоб ченці відслужили гідний молебень за душу тана Свейна. Відправивши обоз під наглядом Пенди в помістя Незербі, я поквапився в Тетфорд, де була родова усипальня Армстронгів, аби помолитися над могилою батька і поміркувати про все, що нас із ним пов’язувало та розділяло.

— Тан Свейн був із тих саксів, які так і не впокорилися з владарюванням норманів у Англії. Він був ще підлітком, коли всю Східну Англію сколихнуло останнє значне повстання саксів, очолюване хоробрим Хервардом Вейком. Батько частенько з гордістю розповідав, що не раз бував провідником у повстанців і навіть сам великий Хервард якось похвалив його. Про те, що Хервард Вейк врешті-решт примирився із Завойовником і навіть отримав від нього землі в Норфолку, Свейн згадувати не любив. Зате в нашому домі завжди лунали пісні про славні діяння цього вождя, і батько невтомно повторював, що норманам ніколи не вдалося б скорити Англію, якби сакси не змирилися й бились далі так, як відважний Хервард.

Юність батька минула в набігах на людей короля Вільгельма — пустити кров норманам вважалося святою справою. Але коли за його голову було призначено винагороду, йому довелося ховатися. Він виїхав на північ, де збереглося чимало старої саксонської знаті й де він розраховував підняти новий заколот. Та не вдалося… Сакси стомилися від крові, захотіли жити в мирі. Навіть під владою короля-нормандця.

А Свейн Армстронг привіз із півночі у свій бург Незербі мою матір Мілдред, доньку короля Гарольда. Батько свято вірив, що шлюб із цією жінкою, яка народилася вже після загибелі короля при Гастінгсі, дасть йому право самому відродити нову династію. Він був честолюбний, і те, що його не захотіли слухати в Норфолкширі, посіяло в ньому сім’я дратівливості та злості. До того ж, дружина народжувала йому синів одного за одним, і танові довелося взятись до господарства, аби прогодувати сім’ю.

Таким я його і пам’ятав. Постійно чимось невдоволеним і похмурим. Батько використовував будь-який спосіб, аби підбурити саксів до заколоту. І він дорого поплатився за це. Після останнього заворушення, уже при Генріху Боклерку, він позбувся не тільки багатьох своїх володінь, відібраних на користь корони, але й пережив страту старшого сина й соратника Канута. Хоча батька й помилували, але змусили бути присутнім на синовій страті. Більше того, щоб тан із Незербі заспокоївся, король забрав до двору заручниками двох інших його синів. Тоді батько замкнувся в собі, в своїй злості й ненависті.

Про всі ці події я знав лише з розповідей, оскільки був ще надто малий і навіть облич старших братів не пам’ятав. Ми з моїм молодшим братом Етельстаном були пізніми дітьми, свідченням якщо не пристрасної прихильності Свейна до дружини, то його нескінченної чоловічої сили. Вижили сім синів із одинадцяти дітей, яких народила йому Мілдред, донька Гарольда. До того ж, подейкували, що батько обдарував потомством і чимало селянок із довколишніх поселень, навіть мав зв’язки з дружинами йоменів,[9] спокушав їхніх доньок. Тож у околиці нерідко можна було зустріти дітей, схожих на тана з роду, що носив прізвище Армстронгів.[10]

Мати покірно зносила все. Усі свої сили й ніжність вона віддала цьому баламутові, який вихором увірвався в її життя та вивіз із кам’яної вежі її родичів на півночі, де вона тихо жила зі своєю матір’ю, коханою Гарольда, Едіт Лебединою Шиєю. І хоча вона тужила за колишнім життям, але ніколи не скаржилася. Зате ми з Етельстаном від раннього дитинства наслухалися її розповідей про величезну кам’яну вежу її рідні, тож не дивно, що обидва мріяли звести таку саму для матері. Але я знав тепер, що за моєї відсутності брат зробив усе, аби втілити її давню мрію.

Із батьком у мене завжди були складні стосунки. Молодші — я та Етельстан — були материнськими улюбленцями, але батько весь час проводив зі старшими. Двоє братів, які залишилися при ньому, виросли такими, як і батько, бешкетниками й баламутами, та все одно він їх любив, а нас, малюків, не помічав. Підрісши, я ніби збунтувався проти зневаги до себе, був із батьком брутальний, зухвалий, в’їдливий. Може, так я просто хотів привернути до себе його увагу, а може, не міг пробачити батькові зневагу до матері, його зради. Так чи інакше, але Свейн вирішив, що я паршива вівця в сім’ї, і мене відіслали до монастиря Святого Едмунда в Бері-Сент.

У обителі я, сакс за походженням, навчився побіжно говорити нормандською, письма, арифметики, латини та історії. Я був там одним із найкращих учнів і міг би піднестись, якби наставником послушників не виявилася така непримиренна до саксів людина, як брат Ансельм. Мої успіхи його просто дратували. Ніби саксу недозволено хоча б у чомусь перевершувати норманів. Та що й казати, я не був зразковим послушником. Ухилявся від роботи, якщо вона не була пов’язана з книгами, грубіянив. Мене гнітила одноманітність монастирських буднів, мені мовби повітря бракувало за стінами монастиря. Ні, я не був створений для духовної стезі. Я мріяв про інші країни, про мандри. І ось одного разу, не в змозі знести чергових знущань брата Ансельма, я вирішив його покарати. Вже розповідав, як саме. І самі розумієте, що після такого вже не міг залишатися в Бері-Сент.

У Англії я став утікачем. Проте невдовзі мені пощастило. Молодий граф Мортенський потребував писаря, я влаштувався до нього на службу, з часом став його секретарем, а пізніше — зброєносцем. Зі Стефаном я переїхав до Hopмандії, де вже почувався в цілковитій безпеці, без жодних побоювань, що мене впізнають і повернуть до монастиря.

Уже в Нормандії я почав вивчати всі науки, як і годилося хлопцеві з доброго роду: верхову їзду, володіння зброєю, стрільбу з лука, плавання, навіть складання віршів і гру в шахи. А ще я навчався манер, нормандських куртуазних манер, які так зневажали та висміювали в домі у мого батька, але які я визнав цілком гідними наслідування й такими, що відповідають високому духу лицарства. А я завзято хотів стати лицарем. Оскільки Стефан не поспішав з моєю посвятою, я вирішив, що саме час залишити службу в нього. Та й вабили мене мандри, безмежність світу.

Я поїхав. Це було за рік по тому, як втонули на «Білому Кораблі» мої брати-близнюки. Саме тоді я востаннє мав звістку з дому. Дізнався, що ще одного мого брата ув’язнили в Норіджській фортеці за бешкети, а батько з наступним із братів мало не ополчення збирає, щоб його звільнити. Вже тоді я подумав, що добром це не скінчиться. Та оскільки навряд чи міг чимось їм допомогти, просто сподівався, що справа вирішиться сама по собі. Шкода лишень було матері. І я через надійну людину повідомив їй про себе та пообіцяв, що за першої-ліпшої нагоди посилатиму їй звістку.

Я дотримав слова — писав їй із Парижа й Клермона, з Тулузи й Наварри, навіть із Кастилії, де вперше схрестив меча з невірними і де сама правителька Уррака[11] заявила, що я гідний носити ланцюг і шпори лицаря. Потім я відбув до Святої Землі, де зустрівся з великим магістром тамплієрів і надяг білого плаща з хрестом.

У Єрусалимі я отримав останнього листа від брата Етельстана. Сумного листа, в якому він сповіщав мене про смерть матері, про те, що брат мій і досі потерпає в Норіджі, а ще один брат безславно наклав головою в якійсь колотнечі. Батько ж ніби принишк після всіх лих, які напосілися на нього, ніби втратив сили в боротьбі з напастями. А на Етельстані лежить тепер усе господарство, та мій братик вправляється й навіть сподівається назбирати грошей і здійснити мрію нашої матері — звести кам’яний замок. Тоді серце моє мимоволі затрепетало. Замок! Замок Армстронгів у Норфолкширі!

Я змусив себе не думати про це. У мене було своє життя, свої клопоти й хвилювання. Я й не підозрював, що мені випаде повернутися, допоки не отримав листа від якоїсь леді Ріган із Незербі.

* * *

Ріган — старе британське ім’я, з часів, коли нога завойовників іще не ступала на землю Англії. Але при дворі в Руані Бертрада називала вдову мого молодшого брата Ригіною де Шампер. А це вже суто нормандське ім’я. Я навіть подивувався, що мій непримиренний батько взяв у дім невістку-нормандку.

Я порозпитував трохи, і ось що з’ясувалося. Коли з сімох синів Свейна Армстронга живими лишилися тільки я та молодший — тихенький Етельстан, він уже багато на що дивився інакше. І схвалив вибір сина. Леді Ригіна була англонормандкою з родовитої сім’ї із заходу Англії, звідкілясь із Шропшира. Вона та її молодший брат Гі де Шампер були сиротами, тож виховувалися при дворі Генріха Боклерка. Про Гі при дворі говорили мало, оскільки він виїхав, щойно трохи підріс. А Ригіна стала фрейліною доньки Генріха Матильди. Вона входила до її почту і коли Матильда була імператрицею германців, і коли повернулася та вийшла заміж за Жоффруа Анжуйського. А потім Ригіна де Шампер зустрілася з Етельстаном Армстронгом, вийшла за нього заміж і почала називатися Ріган із Незербі — мабуть, аби не дратувати свекра своїм нормандським ім’ям.

Про все це мені повідав у Тетфорді старий єпископ Радульф, який добре знав мою сім’ю, під час відвідин мною усипальні Армстронгів. Я помолився над прахом батька і братів, померлих, страчених, згаслих хто від ув’язнення, хто від хвороби. Мати ж моя впокоїлася у іншому місці — в невеликому жіночому монастирі Святої Хільди, який протегувала за життя. Слід було б поїхати й туди, але спочатку мені необхідно було відвідати батьківську вотчину. Єпископ Радульф схвально відгукувався про те, як веде справи овдовіла леді Ріган, але мій обов’язок — чимшвидше вступити у володіння спадковими землями. Зараз вони нічиї, оскільки бездітна вдова Етельстана згідно з законом не має на них прав, і якщо терміново не з’являться спадкоємці, то за батьковим заповітом землі Армстронгів мають відійти абатству Бері-Сент-Едмунс. Не дивно, що абат Ансельм був такий невдоволений моїм поверненням.

Землі, влада, багатство — ось що може змінити будь-кого. І я, новий шериф Норфолка і королівський зять, як ніхто це розумів. Тому й був обурений останньою волею Свейна. У мене виникло відчуття, що батько хотів обділити мене цим, і колишня образа на нього спалахнула з новою силою. Але це був гріх, відомо ж бо, що de mortuis aut bene aut nihil.[12] І я тричі прочитав над могильною плитою «De profundis»[13] і дав слово, що коли в мене народиться син, я назву його Свейном — на честь діда.

Проте мені довелося затриматися в Тетфорді ще на два дні. Зі службового обов’язку я повинен був ознайомитися зі станом справ у графстві.

Як мене й попереджали, в Норфолкширі сильною була влада церковників. Абат Бері Сент Ансельм, Радульф Тетфордський, єпископ Норіджський і молодий єпископ Найджел Ілійський були найбагатшими представниками знаті в Східній Англії. Було й декілька родовитих нормандських сімейств — Д’Обіньї, де Кларі, де Варрені, але їхні угіддя загалом були доволі розпорошені. Основну ж масу населення, якщо не брати до уваги власників невеликих маєтків, складали фермери та орендарі-кріпаки. Були й раби, але в незначній кількості, й мешкали вони переважно в маєтках і бургах як домашні слуги. Єдине, що здалося мені дивним, — нечисленність саксонської знаті.

Єпископ Радульф пояснив:

— Цей край свого часу добряче покарали за заколоти. Більшість саксонської знаті знищили, але ті, що залишилися… Господь свідок, я не знаю, чого від них чекати. Сакси — неспокійний, завжди готовий вдатися до зброї народ. А ви, Армстронгу, походите з їхнього племені, ви нащадок їхніх королів. Тому, щойно ви з’явитеся, вони чекатимуть, що ви очолите їх. І не знаю тоді, чи знову кров не заллє цю землю.

Я спробував заспокоїти старенького єпископа, але він вочевидь побоювався і мене, й моєї нової могутності. А коли почув, що я отримав ліцензію на спорудження замку, зовсім зажурився. Схоже, вирішив, що я збираюся звести цитадель, аби сакси звідти могли чинити набіги.

— Я був проти й тоді, коли Етельстан Армстронг почав зводити Гронвуд, — досить непривітно зазначив він.

— Гронвуд?

Я знав, що колись це був наш маєток, конфіскований після батькового заколоту. Невже його повернули?

Єпископ Радульф пояснив:

— Леді Ріган не була бідною нареченою, коли Етельстан одружувався з нею. І вона викупила цю землю для чоловіка, внесла в родину як посаг. Тож Гронвуд тепер у Армстронгів. Якщо вона, певна річ, не побажає його повернути.

Повернути? Згідно з законом, вона мала право забрати назад свою шлюбну частку, але такий розвиток подій мене аж ніяк не влаштовував. Ліпшого місця, ніж Гронвуд, для спорудження фортеці годі й побажати. Це було узвишшя на межі заболочених низовин фенів, на березі мальовничої річки Уїссі. До того ж, неподалік від Гронвуда починалися ліси — чудовий будівельний матеріал. І якщо братова вдова не продасть мені Гронвуд за пристойною ціною…

Про себе я вирішив, що жінка, яка змогла порозумітися з моїм батьком і одружити на собі хлопця, молодшого від себе на сім років, — напевне, хитра бестія. І мені не так уже й легко буде її умовити.

Ми зустрілися, коли наступного дня я прибув до бургу Незербі. Звісно, саксонський бург не міг справити враження на людину, яка бачила кам’яні громаддя Моавського Крака, Сафарда і Крак де Монреаля.[14] Та все-таки Незербі мав переконливий вигляд. Маєток оточував подвійний частокіл із загострених колод, а над ворітьми височіла дерев’яна дозорна вежа. Далі виднілися очеретяні покрівлі з вирізаними ще за датським звичаєм головами драконів на стиках. Маєток Незербі був чудовий не за своєю архітектурою, а за розмірами. Частоколи охоплювали значний простір із кількома подвір’ями і господарськими спорудами. Все це було знайоме мені з дитинства, та все ж таки серце моє запульсувало десь біля самого горла. Я повернувся додому.

Перші нас помітили жінки, що поверталися від річки з кошиками випраної білизни. Вони поставили свою ношу на землю і з голосними криками бігцем кинулися до воріт. Майже миттєво залунав звук рогу, здійнявся галас, цілий натовп слуг вибіг назустріч.

Ми переїхали міст, перекинутий через рів, проскочили під аркою дерев’яної вежі та зупинилися на подвір’ї, де лунав хор привітань. Я впізнав декого з челяді, але більшість була мені незнайома. Та це не завадило слугам радісно вітати мене за старою саксонською традицією, що походить іще від давніх патріархальних часів, коли пан і його люди були однією родиною. Принаймні, мої сакси виявляли напрочуд щиру прихильність, без тієї затурканості, угідливості, які мені так часто доводилося бачити в інших краях.

Я помітив Пенду, який пробирався до мене крізь натовп. Не зважаючи ні на кого, він відразу заговорив про справи: крам розпаковано й розкладено, коням відведено найліпші стійла, а про все інше подбала леді Ріган.

— Вона тямуща дівка, — скінчив розповідь мій супутник, вищої похвали жінці не знаючи.

«Тямуща дівка», як і годиться господині, стояла на ґанку. Вигляд мала такий, ніби ось-ось збиралася впасти без тями. Але поки я спішувався та підходив ближче, леді Ріган уже опанувала себе, навіть вимучила якусь подобу посмішки.

«Яка вона неприваблива», — сяйнула перша думка. А слідом: «Яка елегантна».

Удова мого молодшого брата була низенькою опасистою товстункою. Обличчя мала кругле, з грубими, майже чоловічими рисами, шкіру пористу, з хворобливим масним полиском. Справляли враження лише очі — виразні, темно-карі, майже чорні. Але вбрана була з витонченістю пані, яка звикла жити при дворі. Вбрання було темних жалобних тонів, як і годилося вдові, тільки на голові — шапочка з білого полотна, яка щільно обрамляла щоки та підборіддя, а поверх неї накинуте було запинало з м’якої чорної вовни, яке плавними складками спадало на плечі та спускалося на темний, майстерно пошитий одяг. Із прикрас — тільки застібка біля горла. Леді Ріган була вдягнена на саксонський манір, але як пані найшляхетнішої крові.

Вона прийняла в служниці закутий у кільця ріг і з поклоном простягла мені.

— За зустріч і ваше повернення додому, сере Едгаре.

Аби показати, що питво не отруєне, вона зробила традиційний ковток. Я ж із задоволенням допив рідний пінявий ель і пройшов у дім. Усю його центральну частину займала величезна зала. Підлога була глинобитна, але застелена свіжим очеретом. Посередині височіли двоє великих відкритих вогнищ на кам’яних подіумах. Вогонь у них було розведено, й дим підіймався до відкритих угорі душників. Сама зала була такої ширини, що поперечні крокви підпиралися різьбленими стовпами — це створювало враження, наче ми в храмі. На стінах під скатами покрівлі розташовувався ряд вікон із зачиненими віконницями, як і слід було холодної пори. Вздовж них тяглися галереї на підпорах, на які виходили двері з бічних покоїв і спалень.

Тут уже все приготували до мого приїзду. Стільниці зняли зі стін і встановили на поперечинах. Головний стіл у центрі на невеликому підвищенні було застелено скатертиною, а позаду стояло крісло для господаря — я впізнав батькове крісло з високою округлою вгорі спинкою. За ним побачив розвішений на стіні яскравий килим із тих, що я привіз зі Сходу.

Леді Ріган простежила за моїм поглядом і, схоже, зніяковіла.

— Я не мала права вішати його тут без вашого дозволу. Але коли розпаковувала крам, вирішила, що це для нього найкраще місце — і від кіптяви вогнищ далеко, і саме на видноті. Але якщо ви накажете прибрати, я виконаю вашу волю.

Та я не став нічого змінювати і якомога м’якше подякував їй. Вона, вдова, яка не народила дитини, почувалася ніби зайвою в домі, куди повернувся його справжній господар. За нашим саксонським звичаєм я повинен був виділити їй вдовину частку спадку, за нормандським — тільки повернути посаг. Та свій посаг вона перетворила на Гронвуд. Я не знав, як заговорити про це.

Ріган поводилася трохи нервово — то починала звично розпоряджатися, то раптом запитувала на все мого дозволу. Дізнавшись, що я хочу скупатися з дороги, мерщій відвела мене в бічну прибудову, де вже було заготовано балію, а на вогні грілися казани з водою. Дійсно завбачлива особа. За традицією, господиня мала мити гостя. Але я був і гість, і господар, а вона — пані, яка опинилася в ролі годованки. Тому ми не знали, як поводитися, поки я врешті-решт не роздягся й не сів у балію. І тут помітив, що Ріган стоїть у кутку, притискаючи до себе глека. Вона так дивилася на мене, що я зніяковів. І приховав збентеження за непристойною усмішечкою.

— Вам є на що подивитися, міледі?

Це було брутально. Ріган зашарілася.

— Я просто… ніколи не бачила такого дужого чоловіка.

Вона додала в балію духмяної води, і, не дивлячись на мене, почала намилювати шматину.

— З обличчя, сере, ви з Етельстаном дуже схожі, — неголосно заговорила вона за мить. — Щойно ви в’їхали на подвір’я і зняли шолом, мені навіть стало зле, так ви схожі. Але він завжди був таким хлопчиком, мій любий чоловік, — тихо-тихо додала вона.

Я мовчав. Сам пам’ятав, що Етельстан був слабким і хворобливим. А Ріган — міцна, здорова жінка. Чому ж вона не завагітніла від нього?

— Скільки років ви прожили з моїм братом?

— Три. І це були найкращі для мене роки.

Це казала жінка, життя якої до того минало при дворі знатних персон і, з чуток, повірниця й подруга імператриці Матильди. Отже, все це ніщо в порівнянні з життям у старому бурзі з хворим чоловіком і буркотливим свекром. І в голосі її вчувалася щирість.

Та я був циніком, і в мене зародилися певні підозри: я схожий на Етельстана, але здоровий та міцний, ще й став власником маєтку, який вона три роки вважала своїм. А у норманів існує звичай, за яким один із братів померлого повинен одружитися з його вдовою, якщо не хоче, щоб її спадок або вдовина частка пішли з сім’ї. Чи не розраховує на це Ріган? І щоб розставити все по місцях, я сказав, що заручений із кревною сестрою її колишньої пані, Бертрадою.

Я не зміг прослідкувати за реакцією жінки, оскільки Ріган якраз виливала на мене воду з цебра. Коли ж заговорила, голос її звучав майже весело, хоча й без належної пошани:

— О, ця принцеса. Всі казали, що вона неперевершена майстриня вишивати гобелени.

— 1 це все, що ви можете сказати?

— А навіщо? Не я ж одружуюся з нею.

— Але, схоже, ви не схвалюєте мого вибору?

— До чого тут моя думка? Але те, що для Армстронгів велика честь поріднитися зі своїм королем, — безперечно.

Вона насухо витерла мені голову, дала простирадло для розтирання і вийшла. Та все ж таки в мене склалося враження, ніби вона щось не договорює.

Увечері я сидів на чолі столу та смакував усі приготовані на честь мого повернення страви. Чого тут тільки не було: норфолкський копчений оселедець, форель, тушкована в білому вині з кропом і кмином, смажені коропи, ніжно-рожева лососина, пироги з устрицями із затоки Уош. Були й густі каші з сушеними фруктами, горохове пюре, мариновані гриби. І неперевершений десерт — коржики з горіхами, велика таріль печених яблук, залитих гарячим медом, усілякі коржі, печиво з цукатами. А напої — сидр, вино, пінявий темний ель, домашні настоянки з фруктів на травах.

Я був задоволений і не приховував цього. Я вдома, де всі мені раді, я розмовляв зі старими слугами, які пам’ятали мене ще хлоп’ям, зачіпав молоденьких служниць, жартував. Можливо, хтось би й засудив мене за те, що я так просто поводився з челяддю та домашніми рабами. Але я сакс, а в нас прийнято, щоб слуги не тільки поважали, але й любили свого пана, і я не бажав анічогісінько міняти в старому порядку.

* * *

Перш ніж узятися до виконання обов’язків шерифа графства, я хотів трохи перепочити й переглянути домашні справи, приділити якийсь час господарству. Мого батька завжди стомлювало це заняття, і справи він вів украй кепсько. Проте, як я зрозумів, мій брат був набагато дбайливішим господарем, і маєток перебував у ліпшому стані, ніж я розраховував. Та й у брата була чудова помічниця в особі дружини. Я зрозумів це, коли вона принесла сувої записів по господарству. Справи були в цілковитому порядку. Тут я знайшов цифри прибутків і витрат, відомості про те, скільки бушелів[15] проса, пшениці та жита зібрано, скільки відкладено на насіння й де продавалися надлишки. Були й записи про прибутки від льону та вовни, зазначалося, що закуплено на ринках і що зберігалося в коморах.

Спочатку Ріган поставилася до мого бажання все з’ясувати з певним упередженням, ніби я втручався в те, що вона вважала своєю прерогативою. Але поступово ми порозумілися, наше спілкування стало більш невимушеним.

Я поділився з леді Ріган своїми планами: з осені сіяти боби й горох, ввести чотирипільну систему; потім варто було б замість старих водяних млинів звести вітряні за зразком побачених мною на Сході — на рівнинних землях Норфолкширу вони бездоганно працюватимуть. Та й із оранкою на волах скінчити час — відтоді, як у Нормандії почали використовувати хомути, коні не так надсаджуються на грудному ремені. Варто зазначити, що Ріган уважно вислухала мене, давала доречні поради. Проте мене досі хвилювало питання Гронвудських земель і того, як саме вона має намір ними розпорядитися. Я вже дізнався, що Етельстан чимало зробив, беручись до зведення замку, й мені кортіло чимшвидше побувати там, аби самому побачити все на власні очі.

Ріган сама заговорила зі мною про поїздку в Гронвуд. Це було настільки несподівано, що я навіть на мить розгубився.

Ми вирушили туди світлого, по-весняному м’якого дня. Леді Ріган їхала трішки попереду, вказуючи шлях. Ми не взяли навіть слуг, із нами був тільки муляр Саймон.

Побачене на Гронвудському узгір’ї вразило. Я й не очікував, що Етельстан так багато встиг. Насамперед я побачив земляний вал, з вигляду такий, наче насипаний був нещодавно. Ми їхали вздовж нього, поки серед цього довгого рукотворного насипу не виявили прохід. За узвишшям був рів, наповнений водою з річки Уїссі, що протікала неподалік. Земляний вал і рів обгинали велетенський простір, а на протилежному березі цього рову на два-три фути вже піднявся мур грубої фортечної стіни. З товщини її видно було, що розраховували звести стіну дуже високу. Проїхавши за неї, я побачив величезну викопану яму — під донжон.[16] Був він, як і заведено в Норфолку, шестикутної форми й просто здоровенний. У мене подих перехопило від розмаху, з яким діяв мій кволий молодший братик. І моїм найпершим обов’язком було продовжити його починання.

Я роззирнувся навсібіч. Видно було, як зроблена свого часу гігантська робота зупинилася зі смертю Етельстана. Я побачив неподалік ряд повіток, де, напевне, раніше зберігалися інструменти, стоси будівельного лісу та купи світлого вапняку, який не темніє навіть від часу. Я був у захваті. А я ж казав королю, що зможу звести замок для його доньки за чотири роки. Етельстан, по суті, заощадив мені рік.

Місце будівництва добре охоронялося. Стражники, які стовбичили на пагорбі, з нашою появою схопилися були за списи, але впізнали леді Ріган, заспокоїлися і вже спостерігали за нами здаля. Не видно було тільки будівників.

Саймон увесь цей час невідступно їхав за мною, і очі його під темними кучерями палали, мов жарини. Він перехопив мій погляд, захоплено свиснув.

— Присягаюся вінцем терновим, сере! Це ж просто неперевершено! Коли почнемо?

— А з чого б ти почав?

Він миттю посерйознішав.

— Яма для підмурівку почала обсипатися. Слід підправити.

— Що ж, я пришлю тобі в поміч усіх своїх кріпаків. А ти вже простеж, аби робота виконувалася швидше, щоб усе вирівняли до початку сівби. Не хочу відривати людей від землі, якщо серед них, звісно, не знайдеться охочих заробити на будівництві. А в місті треба буде найняти найдосвідченіших робітників.

Ми спішилися й відпустили коней. Саймон перераховував: потрібно буде стільки-то каменю, стільки-то лісу, стільки-то будівельників. Він вважав, що заготованого зараз будівельного матеріалу цілком вистачить для початку. Але мені доведеться простежити, щоб поставка матеріалів здійснювалася постійно. Де ми добуватимемо камінь? У самому Норфолку не було своїх копалень, тож доводилося купувати його за ринковою ціною в Нортгемптоні або Лінкольнширі. А це дорого, дуже дорого, але я зі шкіри лізтиму, щоб упоратися. Я ж недарма був тамплієром — умів укладати угоди.

Якоїсь миті я побачив Ріган. Вона стояла неподалік, слухала, і по її обличчю текли сльози. Я затнувся. Як же сміливо ми взялися порядкувати з тим, що мені поки не належало! Я й не знав іще, чи вдасться мені залагодити з нею питання про Гронвуд полюбовно.

Відчувши мій погляд, жінка пішла геть. Один із охоронців підвів до неї коня і притримував стремено, поки вона сідала. Я кинувся був услід, гукнув, але вона зробила жест, яким ніби просила, щоб її залишили на самоті.

Стражник, схоже, вирішив, що це я образив жінку, й досить брутально запитав, що мені до леді Ріган? Сакси не виказували жодної запопадливості. Але свою пані-нормандку вочевидь любили.

— Як тебе звуть, солдате? — запитав я.

Похмурий, неголений воїн дивився спідлоба.

— Утред, син Цедріка, сере.

— Ти непоганий хлопець, Утреде. І можеш дізнатися, що я жодним чином не образив твоєї господині. Хіба тобі не відомо, хто я? Тоді покажи тут усе.

У Незербі я повернувся пізно. Ріган була в ткацькій. Коли я ввійшов, вона працювала за верстатом, але миттю звеліла одному з прислужників принести мені попоїсти. Я сів біля стіни з мискою на колінах, відіслав слуг.

— Нам треба поговорити, Ріган, — сказав я за деякий час. Я зумисне звернувся до неї лише на ім’я, мов до родички. Бачив, як човник на мить завмер у її руках, але по тому вона продовжила роботу.

— Вам нема чого побоюватися мене, сере Едгаре. Я не збираюся заявляти свої права на Гронвуд. Думаю, мене влаштує будь-яка інша відкупна, скажімо, ви відпишете мені дохід з трьох млинів за декілька років, і це окупить мою вдовину частку. Я ж незабаром поїду.

Якийсь час ми мовчали, і вона далі совала човником по нитках, натягнутих на раму верстата.

— Тобі гірко буде втрачати Гронвуд? — запитав я згодом.

— Було б гірко, якби я не побачила, не зрозуміла, що ви хочете зробити те саме, що й Етельстан. Замок був метою його життя. Це як виконання обітниці, як мрія. А скільки сил він доклав, щоб втілити її! Я навіть трохи ревнувала його до Гронвуда. Він жив ним. А коли вмирав, дуже сумував, що зробив так мало.

— Він зробив дуже багато, Ріган.

— Так. Але сам він так не вважав. А сьогодні, коли ви були там… Я бачила у вас той самий вогонь, те саме бажання, що і в мого бідолашного чоловіка — впокой, Господи, його душу. І я хочу, щоб Гронвуд залишився у вас, у сім’ї Армстронгів.

Мене раптом охопив зачаєний сором. Ця жінка була навіть більше членом сім’ї, ніж я — прибулець зі своїми честолюбними намірами.

— Я побудую цей замок, Ріган. Такий замок, якого ще не бачили в тутешніх краях. І він буде гідний пам’яті Етельстана Армстронга.

Вона посміхнулася.

— Тільки ось я його вже не побачу.

— Та чи обов’язково тобі від’їжджати? Які твої плани?

— Я поїду додому, в Шропшир. Там я вступлю в обитель Діви Марії Шрусберійської, як і вирішила колись, іще до заміжжя. У мене в Шропширі три великі маєтки — Тавісток, Круел і Орнейль. Прибутки з них стануть моїм внеском під час вступу до монастиря.

Назву своїх земель вона вимовила з гордістю і зробила особливий наголос на останньому — Орнейль, — мабуть, найзначнішому. Я теж мимоволі звернув увагу на звучання назви Орнейль. Це видалося мені знайомим. Але тоді я не надав цьому значення.

— Чому ти хочеш заховатися від світу, Ріган? Ти ще не стара, дужа жінка, ще можеш вийти заміж, мати родину.

Вона стиха засміялася.

— Ну, ні. Я вже отримала відведений мені запас кохання і щастя, й меншим не спокушуся ніколи. А те, що вирішила прийняти обітницю… Я ніколи не була красунею і завжди знала, що колись прийму постриг. Це обдумане рішення. Я не хотіла заміж, знаючи, що чоловік не буде ніжним із такою, як я. А в мене достатньо гордості, щоб не віддавати себе цілком тому, для кого я буду обов’язковим, але неприємним доповненням до мого посагу. Тому, хоч і виросла при королівському дворі та люблю світ розкошів, пристрасті й гріха, я знала свою подальшу долю: одного разу покину все це та стану черницею. І Бог свідок, я не вважаю це для себе жертвою. Бо я дуже корислива жінка, сере, і черничий клобук бачився мені лише першою сходиною до подальшого вивищення. Я розважлива і знаю, що такий внесок, як дохід із моїх майорів, моя нормандська родова кров і моє знайомство та дружба з Матильдою Англійською — добра поміч, аби стати колись ігуменею. А ігуменею я хотіла стати завжди. Адже це єдина стезя кар’єри для жінки шляхетного походження. Ігуменя за силою і могутністю — той самий лорд-землевласник. Вона керує землями, маєтками, селами, лицарями; на свій розсуд стягує орендну платню й укладає торгові угоди, судить своїх підданих і віддає накази. Вона має необмежену владу, живе в багатстві й нікому, крім єпископа, не підпорядковується.

— А як же думки про божественне? — швидше іронічно, ніж суворо запитав я.

Ріган серйозно глянула на мене.

— Якщо я зможу правити й творити людям добро — чи не найвище це служіння Господові тут, на землі?

Так, вона мала рацію у виборі свого шляху. А неправий був я, коли підозрював її в планах щодо себе, бо думав, що вона розраховує, ніби я заміню їй Етельстана. Вона, мудра жінка, розуміла, що коли шлюб і угода, то радше для чоловіка, який шукає зручностей і вигоди. А жінці в сім’ї потрібні кохання та ніжність. Ріган уже отримала це з моїм братом.

Я встав і підкинув дрів у вогонь.

— У мене є до тебе прохання, сестричко, — я вперше назвав її так, і вона посміхнулася.

Я відкинув за плечі своє волосся — тепер воно доходило вже до лопаток — світле, вигоріле майже до білястого кольору, але помітно темніше там, де відросло біля коренів.

— Я не можу з’явитися з рескриптом короля про своє призначення шерифом, допоки ношу цю гриву хрестоносця. Тому, будь ласка, пострижи мене.

Тільки дуже близькій жінці чоловік міг дозволити постригти йому волосся. І Ріган зніяковіла.

— Ти сакс, а вони не стрижуться по-нормандськи. Багато хто з твоїх одноплемінників не схвалить цього.

Я знизав плечима.

— Я не сакс і не норман, я — англієць, бо сам вважаю себе таким. Усе, чого я хочу, — щоб сакси й нормани поважали один одного, жили в злагоді.

— Дай Боже, — зітхнула Ріган, підводячись.

Вона принесла ножиці, звеліла мені підсісти ближче до вогню й накинула на мої плечі полотнину. Від дотиків її ніжних рук мені було приємно, ножиці трішки лоскотали, я щулився і сміявся, коли вони торкалися потилиці. Ріган теж сміялася. Воістину брат із сестрою — нічого не скажеш.

По закінченні вона принесла мені цебро з водою, аби я поглянув на своє відображення. І коли вода заспокоїлася, я зміг роздивитися себе.

— Присягаюся могилою Святого Петра — я помолодшав років на десять.

Я бачив у воді смагляве, видовжене обличчя, яке і впізнавав, і не впізнавав. Лише подекуди на кінцях, наче сивина, залишалися світлі пасма. Над лобом волосся лежало природною плавною хвилею, а за вухами і ззаду було коротко обстрижене. Від цього шия здавалася кремезнішою, різкіше позначилися лінії підборіддя і вилиць. Я став схожий на нормана, а не на сакса чи хрестоносця.

Озирнувшись, я побачив, як Ріган, ретельно збирає обстрижене волосся, струшує його з полотнини у вогонь. Вигляд у неї був задоволений і дивно домашній. Я відчув ніжність до неї. Вона — єдина моя рідня, єдина людина, яка чекала на мене вдома. І тоді я вирішив звернутися до неї з проханням.

— Ріган, тобі не слід поспішати з від’їздом. Ти потрібна мені.

Більшої дурниці годі було сказати. Вона впустила на підлогу полотно, відсахнулася. Я підскочив.

— О ні! Заради Бога, пробач мене. Я зовсім не те мав на увазі.

Вона дивилася на мене якось дивно, і я поквапливо пояснив:

— Бачиш, леді Бертрада не приїде до мене цілий рік, навіть півтора. Я весь цей час буду зайнятий справами графства, а тут… Я б хотів, щоб ти залишилася в Незербі, щоб я відчував, наче в мене є родина, дім, куди я можу приїхати. Мені це дуже важливо, Ріган. І я прошу тебе залишитись як сестру, як друга.

Ріган підняла полотнину, і я з полегшенням побачив, що вона посміхається.

— Я ще жодному чоловікові не була другом. Що ж, це навіть цікаво. Та й хочу я спостерігати, як росте Гронвуд. Але я залишуся з однією умовою.

Вона перестала посміхатися.

— Ти відпустиш мене, Едгаре, як тільки Бертрада Нормандська ввійде господинею в твій дім.

* * *

Дорогою зі Святої Землі я інколи думав, що вдома сумуватиму. Нудьга — ось чого я не зносив. Проте не міг навіть припустити, що з прибуттям до Англії мене так захоплять справи.

По-перше, я вступив на посаду шерифа, і вже одне це почало відбирати в мене левову частку часу. Насамперед мені довелося розібратися в судових позовах, яких назбиралося чимало. Добре хоч, що не було вбивств і розбійних нападів, тож мені не довелося починати своє правління зі страт. А дрібні правопорушення загалом були пов’язані з земельними питаннями чи майном: то йомени намагалися пересунути межу ділянки, щоб розширити свою територію за рахунок сусідів, то мірошник обдурював довірливих селян, то якийсь працівник украв мішок зерна в сусіда — на все це я накладав штрафи. Були і сварки між сусідами, від когось утекла дружина чи щось інше. Займався я і справами купецьких гільдій, вводив нові ухвали, призначав нових доглядачів на королівські заповідники, налагоджував зв’язки із зарозумілим місцевим духовенством. Доводилося чимало сил і коштів із казни графства виділяти на ремонт старих гребель на узбережжі, щоб води Північного моря не ринули на низовини графства.

До Великодня я відправив у Лондон свій перший звіт про справи графства. Потім узявся до підготовки та огляду ополчення. Треба було визначити, скільки лицарів перебувають у бойовій готовності в Норфолку, скільки людей можуть привести до війська, як вони озброєні відповідно до статку та звання кожного. Справи затягували мене, але я ніколи не нехтував можливістю заїхати на будівництво в Гронвуд.

Будівельний майданчик завжди здавався гамірним вуликом. Вже скінчили фундамент донжона, майстрові почали копати ями для підмурівків кутових веж. Саймон спорудив кілька механізмів, що дозволяло зменшити кількість найманих працівників на будівництві. Берег біля річки Уїссі був суцільно завалений колодами, які сплавляли лісоруби, і брилами вапняку, які доправлялися сюди з копалень Нортгемптону, — ось вона основна стаття моїх витрат. Проте мені суттєво допомагала торгівля східним крамом, та й посада шерифа давала достатньо грошей, аби я міг дозволити собі купувати вапняк навіть за ринковими цінами. Чимало коштували й перевезення, особливо, коли я зіткнувся із заздрощами до мого багатства. Дехто не дозволяв везти вантажі прямим шляхом через фенленд, а примушував звертати на обхідні шляхи, що завжди обходилося недешево. Особливою жадібністю відзначалися монастирі, зокрема абатство Бері-Сент, яке хоча й було розташоване в Саффолку, але мало багато володінь у західному Норфолку. Той самий абат Ансельм прагнув якомога більше здерти з мене за перевезення по своїй землі або примушував робити такий гак болотами фенленда, що, напевно, задоволено потирав руки, підраховуючи мої збитки. Але й у цьому варіанті було таке, що змушувало мене впокорюватися. Коли я їздив спостерігати за доставкою краму, то міг навідатися до невеличкого монастиря Святої Хільди, де було поховано матінку. Я довго молився над її могилою і завжди залишав щедрі пожертви, аби сестри-бенедиктинки молилися за упокій її душі.

Після молитов завжди приємно з головою зануритися в роботу. І присягаюся вірою, мені подобалося таке життя. Ще я зробив відкриття: мені до смаку відчуття влади. А заразом у мене почала прокидатися особлива ніжність до тієї, що дала її мені, — до Бертради Нормандської. Я навіть почав сумувати за нею. Надсилав куртуазні послання та щедрі подарунки. Певна річ, незважаючи на таку ніжність до нареченої, я не обмежував себе в спілкуванні з жінками. У мене було кілька легких романів і постійних коханок, з якими я гаяв час, коли дозволяли справи й вимагала плоть. Причому, я тільки чудувався: які ж не привчені наші жінки, до ласки! Я ніби відкривав для них світ плотських утіх. Та наука ніжної пристрасті, яку я пізнав на Сході, була, по суті, невідома тут, і мені було радісно бачити реакцію у відповідь на розбуджену мною пристрасть у холодних тілах мешканок півночі моєї батьківщини. Проте це була тільки гра в кохання, я не вимагав від цих жінок почуття у відповідь, я любив їхні тіла, але не прагнув зачіпати душі. А душа моя чекала на Бертраду. Я хотів бути гідним її, стати графом. Його милість Едгар граф Норфолк — чудово звучало!

Справи знову вимагали моєї присутності, і я вирушав у дорогу. В мене був свій почт, і коли я об’їздив Норфолк, вигляд мав, як у справжнього лорда. Ці землі лише починали оживати після заколотів і воєн. Норманів тут зустріли суворо, й сакси жорстоко поплатилися за це. Дотепер то тут, то там виднілися руїни колишніх саксонських бургів, наполовину зарослі травою та ожиною. Одного разу я здаля бачив знамениту кременеву вежу вождя саксів Херварда Вейка. Сакси пишалися його пам’яттю, але я дав собі слово, що допоки живий і при владі, не дозволю чварам знову принести смерть і розруху в Норфолк.

Та як я зрозумів невдовзі, це дуже непросто.

Найупертіші з саксів і далі виховували синів за старими традиціями. Вони не визнавали жодних нововведень, пишалися минулою славою і мріяли відродити колишні звичаї та вольності. І розраховували на мене як на сакса, що опинився при владі.

Дехто зі старої саксонської знаті навідував мене під час моїх наїздів у Незербі. Вигляд у них був мальовничий, проте мені, який побував при багатьох дворах Європи, вони видавалися дикими: в хутряних накидках, із безліччю золотих прикрас, у ще дідівських довгих туніках з виїли-тими напів’язичницькими символами. Часто вони ходили голоногими, в грубих черевиках, з ременями, що хрест-навхрест обвивали гомілки. Носили довгі бороди і гриви волосся, стягнутого довкруж чола карбованими обручами на кшталт корон. Я в своєму нормандському одязі серед них здавався іноземцем. Але я дотримувався старих звичаїв і приймав їх, як і годилося знатному ерлу.[17] Подавав їм чашу дружби, по вінця наповнену вином, робив перший ковток, щоб упевнилися, що вино не отруєне, а по тому чашу пускали по колу, відпивали по ковтку, присягаючись один одному у вічній дружбі.

Ріган завжди знала, що робити. Стіл накривали щедро, але без викрутасів і жодних вишуканих страв, а все по-старому — величезні обсмажені телячі ноги, норфолкська кров’яна ковбаса, свиняча відбивна, варена риба. Уся ця груба їжа, що кепсько перетравлювалась, була заважка для мене, бо на Сході я придбав звичку споживати невеликі порції м’яса з чималою кількістю овочів. Але мої гості були задоволені, хвалили за те, що шаную старі звичаї, хоча і докоряли, що став шерифом у норманів — герефою, як вони називали мене на саксонський манір. І бурчали, що вислужуюся перед завойовниками.

— Але ж мене призначив сам король, — ховаючи досаду за усмішкою, відповідав я. — А навіть ви не можете заперечувати, що Генріх Боклерк править цією землею і є помазаником Божим.

Так, гості мої були саксами старого ґатунку — з тих, хто й через роки не змирився з поразкою Гарольда Годвінсона і чекав лишень, аби вхопитися за меч і битися з ворогом — навіть без жодної надії на перемогу. Можливо, в глибині душі я й поважав їх за мужність, але набагато сильніше мене дратувала їхня впертість. Це були запеклі бунтарі, та все-таки люди одного зі мною племені. Вони наче зумисне демонстрували свою брутальність, голосно плямкали, пили так, що швидко п’яніли, кидали кістки під стіл або в рабів-прислужників, гучно відригували або випускали гази. Я знав їхні старі звички — наїстися по зав’язку та напитися до втрати свідомості.

Головним і найшанованішим із них був Бранд, син Орма. Він був багатший за інших, і здорового глузду в нього було найбільше. Величезний на зріст, із розкішною білявою чуприною і на подив опецькуватий. Його маленьких вух майже не було видно із-за товстих завжди червоних щік, а черево заважало пройти, коли всі сідали за стіл. Говорив він глухим поважним басом і страшенно пишався, що рід його походив від данів, які правили в Денло ще за часів короля Альфреда Великого.

— Ми од віку володіли цією землею, — гордо промовляв він, хоча слова його інколи й переривала найвульгарніша гикавка. — Ти, Едгаре Армстронгу, вчена людина і напевне знаєш, якими великими були англи за старих королів. То вип’ємо ж за них!

Поруч із Брандом сидів молодий Альрік із Ньюторпа. Штовхаючи в бік свого діда Торкіля, який бився ще при Гастінгсі, він умовляв його розповісти «про ту славну битву».

З якого дива він називав її славною, якщо сакси зазнали тоді нищівної поразки? Але я ввічливо слухав: і про те, як сакси під орудою Гарольда Годвінсона окопалися на пагорбі, й про те, як Вільгельм Виродок обманом виманив їх звідти, а нормандська кіннота наскочила на героїв, несучи смерть і руйнацію, і як поліг у своїй останній січі король Гарольд, коли ворожий спис проштрикнув йому очне яблуко. Все це я знав напам’ять, але шанобливо слухав розповідь сивого, як лунь, патріарха і разом зі всіма гепав кубком об стіл і викрикував славу Гарольду Годвінсону. А чом би й ні? Гарольд був моїм дідом по матері, та ще й дійсно одним із найліпших саксонських королів.

Молодий Альрік вказував на мене.

— Дивися, дідусю, ось сидить онук славного Гарольда Годвінсона.

Торкіль здивовано витріщав на мене вицвілі блакитні очі. Він був дуже старий і часом погано розумів, що діялося навколо. Але для саксів він був наче жива реліквія, соратник Гарольда. Старий чудово пам’ятав усе, що відбувалося в дні його молодості, але нові звістки забував миттю. І дивлячись на мене, ніяк не міг уторопати, чого це Альрік вважає мене внуком славного Гарольда, якщо я — викапаний нормандський барон.

Сам Альрік мені подобався. Я знав його як дбайливого господаря, привітного сусіду й люблячого чоловіка. Зараз йому було дев’ятнадцять, не більше, з тринадцяти літ він був повінчаний із маленькою пустункою Елдрою, жили вони в дружбі та злагоді, хоча дітей Бог їм не дав. Елдра тужила з цього приводу, та люди подейкували, що подружжя ще досить молоде, аби встигнути наплодити цілий виводок синів. І дивлячись зараз на Альріка, я не розумів, як він потрапив до цієї норовливої компанії. За вдачею він був м’який, та й зовнішність мав по-жіночому ніжну — невисокий на зріст, із золотавими кучерями, гарними рисами обличчя, але весь всипаний ластовинням, просто над міру.

Але найзухвалішим і найнебезпечнішим серед саксів, звісно, був Хорса з Фелінга. Хорса був моїм однолітком, і мені складно пояснити, що я відчув, коли побачив його вперше. Він був на диво схожий на мого батька. Цей хижий яструбиний ніс, ця манера ледь-ледь кривити в усмішці рота, ці залисини на високому чолі. Я гнав од себе ці думки, знаючи, що мати Хорси, леді Гунхільд, має славу дуже гідної та поважної жінки, але зі схожістю нічого не вдієш. Отже, ми були зачаті майже в один час.

Тому Хорса й привернув мою увагу. Він був яскравим, невгамовним і вкрай небезпечним. Дужий, плечистий, але жилавий і рухливий — справжнісінький тобі хижак. Навіть у його трохи косуватих рудих очах було щось від небезпечної тварини.

Хорса був достатньо освіченою людиною, а наші старі пісні й оповіді знав напам’ять. І він вставав за столом, стискаючи в руці окутий ріг, та починав декламувати:

— Славний!

Пригадай,

спадкоємцю Хальфдана,

тепер, дарувальнику,

як я на битву

іду, о велемудрий,

що обіцяно мені:

коли я, конунг,

життя позбудусь,

тебе рятуючи,

ти не відмовся,

від слави, честі,

від обов'язку отчого,

і захистом стань,

для сподвижників наших,

дружини вірної,

коли я невдовзі загину.

При цьому Хорса виразно дивився на мене. Та й не тільки він. Усі вони спрямували на мене палаючі погляди, вирішивши, що я повинен стати новим Беовульфом,[18] вести їх у бій проти нечисті — норманів, і тоді вони будуть готові віддати за мене життя. Що ж, це їхня думка. Я не переконував їх, але й не підтримував. Просто слухав Хорсу, потягував ель, бачив, як на очі моїх гостей, цих суворих закостенілих варварів, набігають сльози.

— Ах, які люди правили за старих часів! — зітхав огрядний Бранд, втираючи очі величезними, схожими на клешні руками. — Беовульф і…

Я втручався, пояснював, що в «Беовульфі» йдеться не про англійців, а Гармунд, Оффа і Еормер — єдині сакси в поемі. Але Бранд тільки махав на мене руками. А Хорса не вгамовувався.

— Білий Дракон![19] Постоїмо за стару добру Англію! Пом’янемо її великих королів!

Я пив із усіма. У голові моїй уже шуміло, і я лютував — певна ознака, що я п’яний. Поки я хоч щось тямив, я втримувався від суперечок із цими схибленими на старовині саксами. Але від елю, вин, меду наче сам біс тяг мене за язика.

— Пом’янемо, пом’янемо! — підхопився я. — Присягаюся кров’ю Господа, нам є на кого рівнятися з минулого: царювання Егберта, Альфреда Великого й Етельстана дійсно було славним. А вже як розікрав Англію, стоячи навколішки перед вікінгами, Етельред Нездатний! А Едвард, якого прозвано Сповідником…

— Мовчи, собако! — вибухнув Хорса. — Наш Едвард Сповідник був святим!

— І цілковитим нікчемою, зазначу. Якби він пам’ятав про свій обов’язок залишити країні спадкоємця… А він то обіцяв трон Вільгельму Нормандському, то раптом прославляв Гарольда Годвінсона, — чи стала б Англія яблуком розбрату між саксами і норманами, якби не це?

Тут я торкнувся забороненого. Осквернив їхню головну святиню — пам’ять про колишню велич, яку в їхніх очах ніщо не могло знеславити. Але я був п’яний, усе навкруги пливло, хоча я й помітив, як мій вірний Пенда, який сидів біля порогу, поволі поклав руку на руків’я меча. Але сакси — не нормандські лицарі. Ті за найменшу образу готові викликати на поєдинок, вихопити мечі. Сакси ж у цьому відношенні не такі спритні. Як тільки їх сповнює гнів, вони діють по-дідівському — точніше, починають бійку.

Так і сталося. Почав колотнечу Хорса. Схопив кубок та пожбурив у мене, але промахнувся й влучив у шляхетного Бранда. Миттєво сусід Хорей заїхав йому у вухо за таку образу їхнього глави. І почалося — галас, метушня, удари, прокляття, тріск і грюкіт поламаних і перекинутих меблів. Хтось повалив моє крісло. І чималих зусиль мені довелося докласти навіть для того, щоб стати навкарачки.

— Білий Дракон! Сакси! Білий Дракон! — волали навкруги.

Останнє, що я бачив зі своєї схованки під столом, — це миготіння ніг. А ще я бачив, як молодий Альрік поволік геть свого діда Торкіля, а той при цьому войовниче розмахував напівобгризеною кісткою. Далі все потьмяніло, і я заснув. Навіть не відчув, як Пенда, мов дбайлива нянька, виніс мене із зали на руках.

Пробудження після таких гулянь було болісним. Спрага, головний біль, печія в шлунку — наче оцту ковтнув. Одне тішило — звістка, що неспокійні гості вже роз’їхалися. До наступного разу, поки я виберу час відвідати маєток. Бо якщо сакси й були запальні, то й відходили швидко. Я теж був такий. Тому повинен був прийняти їх як гостинний господар, щойно вони знову надумали б навідати мене.

А поки що вирушаю в справах. І, Боже праведний, як же приємно мчати легкою риссю назустріч туманному сходу сонця! Цим м’яким золотавим сходом можна милуватися лише на таких рівнинах, де на багато миль не видно жодного пагорбка. А довкола колосяться ниви: ячмінь, жито, навіть пшениця, яку я посіяв на своїх угіддях. На північ від них починаються заплавні луки фенів, де селяни пасуть свою худобу. Чується бекання овець, їм відповідають ягнята. У блакитному туманному серпанку я бачив їхні тіні. Вівці виявилися дуже прибутковою справою в Англії, приїжджі фламандські купці добре платили за вовну і, як я дізнався, ціни на неї зростали з року в рік. Але, крім овець, у мене були й інші плани — щодо моїх коників.

Привезені з Палестини, легконогі, з оксамитовою шерстю і хвостами, що стеляться за вітром — вони розкошували на широчезних луках Норфолка. Я дорогою заїхав на них подивитися і був у цілковитому захваті. Що є на світі прекрасніше за гарних коней — ці досконалі створіння Божі? Втім, їхав я сюди не милуватися, а вислухати звіт старшого конюха про те, що всі кобили мої жеребні й наступної весни очікується приплід. Такий самий стан справ був і з тими кіньми місцевої породи, яких злучали з арабськими жеребцями.

Воістину, для мене цей рік обіцяв бути вдалим у всіх відношеннях.

На жаль, радів я зарано. Бо набагато пізніше, вже в листопаді, отримав від короля таємне послання. У ньому йшлося про те, що я мушу докласти всіх зусиль, аби вистежити і затримати людину, котру, за деякими відомостями, бачили в Норфолку та яку я добре знаю. Ця людина — особистий ворог короля, і за її голову було призначено нечувану нагороду — триста фунтів англійським сріблом. Ім’я цієї людини — Гай Круельський.

Тільки дочитавши до цього місця, я зрозумів, що ця людина — мій родич.

* * *

Вогкого листопадового вечора я наближався до Незербі. Боки мого розпаленого коня парували. Я їхав без охорони. Небесне склепіння розгорталося над дорогою, мов перевернута чаша — темне посередині та блідо-блакитне ближче до обрію.

Бург Незербі виник попереду темною примарною масою. Я бачив дим над ним, чув гавкіт собак. Це був час, коли люди вже скінчили трапезу і вкладалися спати. Але я знав, що Ріган зазвичай лягає пізніше за всіх. І мені треба було перемовитися з нею віч-на-віч.

Вона була здивована моїм пізнім візитом.

— Едгаре? Я притьмом звелю принести тобі попоїсти з дороги.

Я підніс руку, зупиняючи її, сказав, що не голодний і прибув, аби поговорити на самоті. Вона ще й досі посміхалася, поки з мого похмурого вигляду не зрозуміла: щось трапилось.

— Яку звістку почую від тебе?

Я простяг їй сувій, з якого на шнурі звисала королівська печатка.

— Ім’я Гі, це ж англійською Гай? — запитав я. — Тут перелічені всі його імена: Гі де Шампер, Гай Круельський, сер Гай із Тавістока або Гі Д’Орнейль.

Пробігши очима послання, вона поклала його на лаву поряд себе. З вигляду була спокійна, тільки руки ледь-ледь тремтіли.

— Так, це мій брат. Я не мала звісток про нього літ із десять. І не знаю, що саме він накоїв.

— Він особистий ворог Генріха Англійського.

Вона знизала плечима.

— Дуже пишномовно як на простого лицаря. Хоча… Що ж, Гай завжди був, як кажуть, lat fo famosus.[20]

— Та все-таки він твій брат! Єдина плоть і кров!

Щось завирувало в її темних очах. Кутики губів затремтіли.

— Едгаре, я розумію: якщо ти оголосиш розшук цієї людини… Мого брата… Ти тільки виконаєш свій обов’язок. І кажу тобі — роби, що вважаєш за потрібне. Ми з Гаєм розлучилися, коли я була дуже молода, а він — зовсім хлопчисько. Тоді йому було тринадцять, якраз час, аби піти на службу та навчання до знатної персони. І Гая в якості пажа відправили до двору старого Фулька Анжуйського. Більше ми з ним не спілкувалися. І, поможи мені Боже, я не дуже сумувала з цього приводу. Адже ми ніколи не товаришували з молодшим братом, він дражнив і кривдив мене. Чому я йому вибачала? Це важко пояснити. Було в ньому щось… наче диявольська чарівність… і диявольське безпутство. І хоча відтоді, як він полишив Анжу, я не мала про нього звісток, завжди підозрювала, що коли йому й судилося якось проявити себе, — це буде недобра слава.

— Дарма ти такої думки про нього, — сказав я майже зло.

Вона здавалася розгубленою.

Я підійшов до вогню, поставив ногу на край вогнища, зіперся на коліно долонями й довго стояв так, не зводячи погляду з язиків полум’я на соснових полінах.

— Я приїхав сьогодні в Незербі, не для того, щоб запитати, чи даєш ти, Ріган, згоду на затримання сера Гая. Я приїхав сказати: я радий, що ти його сестра. Грішник він чи святий, розбійник чи невдаха, але я дотепер живий і вільний лише завдяки йому, Гаю Круельському. Я знав його під іншим ім’ям. Пам’ятаєш, ти якось згадувала, що один із ваших маєтків має назву Орнейль? Ще тоді це слово здалося мені знайомим. Гі Д’Орнейлем звали твого брата в Святій Землі. І це був найкращий лицар у почті короля Єрусалимського Бодуена II. Потім його прозвали Чорним Яструбом. Але все по порядку…

Я сів поряд із нею та почав свою розповідь.

Ще коли я щойно прибув до Палестини, там багато говорили про молодого лицаря Гі Д’Орнейля, що його сам король Бодуен наблизив до своєї персони, ним повсякчас захоплювався. Він входив до штату особистих королівських охоронців, казали, що нема ліпшого майстра бою на мечах. Лицар Гі не просто рубав, він розробив складні прийоми захисту й нападу, особливу тактику бою, і людям здавалося, що його клинок відчуває душу господаря, сам знаючи, як вести атаку. Раніше в поєдинку на мечах перемагав той, хто був сильніший фізично, — тепер воїни, які вчилися у Гі Д’Орнейля, казали, що перемагає лише майстерніший і спритніший.

Я тоді дуже захоплювався військовими мистецтвами. Мій Пенда навчив мене давнього саксонського бою з сокирою, воїн-араб тренував у метанні ножів, а кінної атаки зі списом я навчався у найбільшого магістра Гуго де Паєна, командора ордена Храму. З мечем я так само чимало тренувався, але раз-по-раз чув: аби пізнати справжню красу сутички з мечем, необхідно взяти урок у цього відчайдушного молодика Гі.

Мені дуже кортіло з ним зустрітися, проте доля весь час розводила нас. Адже в Святій Землі вести осіле життя не вдається, постійно кудись мчиш, десь несеш службу, б’єшся. І так уже виходило, що коли я бував у Єрусалимі, Гі Д’Орнейль ніс службу на кордоні, а коли я від’їздив у справах Ордену, він бував при дворі короля Бодуена або супроводив його величність у поїздках.

А потім трапилося нещастя. Бодуен Єрусалимський гостював у графа Моавського, і з ним був вірний Гі Д’Орнейль. Граф Моавський влаштував полювання для Бодуена, але під час ловів король, захопившись цькуванням, перетнув кордон графства і був полонений турецьким еміром Балоком. Це була величезна ганьба для всього християнського світу. Ганьбу трішки применшувало те, що на місці, де короля схопили, відбулося справжнє побоїще. Охоронці його величності стояли за свого сеньйора до смерті, й земля була просто всіяна їхніми трупами. Та й трупами турків теж. Проте слідів Гі Д’Орнейля знайдено не було. Він просто зник. Тому всі вирішили, що саме він був тим Іудою, який навів людей Балока на короля.

У тому балансі рівноваги сил в Палестині, коли світ християн і сарацинів так тісно переплетений, зрада — річ не найдивніша. І ніхто не сумнівався, що Д’Орнейль зрадник. Його затаврували ганьбою, прокляли та взялися до справи нагальнішої — збирання грошей на викуп короля та охорону кордонів його володінь.

Майже два роки ми нічого не знали про Гі Д’Орнейля. Потім король утік з полону і його радісно зустріли як християни, так і піддані-мусульмани. Тоді Бодуен побіжно згадав, що Гі відчайдушно бився за нього, вбив чимало воїнів-сарацинів, але врешті-решт на нього накинули аркан і емір Балок наказав доставити до нього живим такого майстерного воїна. Пізніше стало відомо, що Гі прийняв мусульманство і живе у еміра в пошані. У будь-якому разі ім’я його залишилося проклятим і люди плювали, згадуючи його.

Минув іще один рік. І до нас дійшла звістка, що в районі Едеського графства і земель атабега Алеппо з’явилася ватага, яка чинила відчайдушні набіги на караванні шляхи. Атабег був у мирі з королем Єрусалиму і звернувся до Водуєна з проханням допомогти йому знешкодити розбійників, які завдавали його торгівлі таких втрат. Особливу нагороду він призначив за голову ватажка розбійників — Чорного Сокола, як називали його місцеві жителі. Робота такого штибу, тобто знешкодження розбійників, завжди випадала на долю тамплієрів. І магістр Ордену Храму доручив це завдання мені.

Я не розповідав Ріган, скільки часу ми полювали на людей Чорного Сокола, як довго вони залишалися невловимими і зникали, немов розчинялися межи каміння Сирії, коли ми були впевнені, що вже оточили їх. Але я повідав їй, що мимоволі ми перейнялися повагою до їхнього ватажка, захоплювалися його тактикою, спритністю, відвагою. Ми не соромилися висловлювати своє захоплення вже тому, що напасники грабували тільки купців-арабів, але жодного разу не образили паломників-християн. А для нас, християн Святої Землі, це багато важило. І хоча ми зобов’язані були охороняти каравани союзників-мусульман, але, по суті, співчували Чорному Соколу.

— Але якось, — провадив я, — ми таки зіткнулися з ватагою і вступили в сутичку. Розбійники виявилися набагато чисельнішими, ніж ми очікували, вони ліпше знали місцевість. Ми потрапили в пастку, опинилися в оточені. Я бачив, як один за одним гинули мої соратники, поки сам не був поранений і не впав із коня.

Прийшов я до тями в якійсь печері. Був такий кволий від втрати крові, що ледве міг поворухнутися, і зі свого закутка спостерігав, як бенкетували розбійники, як веселилися і ділили здобуте в сутичці. І тоді я побачив його. Відразу зрозумів це ватажок. Він був спокійний і величавий, не брав участі в загальному тріумфуванні, сидів осторонь, і погляд його був відсутній, навіть сумний. Одягнений був, як кочівники-бедуїни: на голові запинало, прихоплене навколо лоба повстяним кільцем, одяг східного крою, широкі шаровари. З вигляду молодий, смаглявий і чорноокий, але щось у його рисах підказало мені: він не араб, а європеєць. Ватажок невдовзі відчув мій погляд, і очі наші зустрілися. Скільки туги було в тих бездонних темних очах!

Він підійшов, заговорив зі мною бездоганною нормандською. Суть його слів зводилася до того, що він знає, хто я. Тому мені й подаровано життя — за лицаря-тамплієра заплатять добрий викуп. Був він навіть люб’язний, та я тільки буркнув щось у відповідь, а тоді не втримався і сказав, мовляв, горіти йому в пеклі за зв’язки з нехристами, гірше того, з розбійниками. Проте ці слова наче й не зачепили його. Усміхнувшись, ватажок зазначив, що це йому й без мене відомо, і в голосі його так само лунала туга.

Тоді я ще не знав, що це Гі Д’Орнейль. Коли ж розбійники привели до мене лікаря-араба, щоб оглянути мою рану, той бовкнув, що Чорний Сокіл колись служив у християн, а потім жив під опікою еміра Балока, поки не став на шлях розбою. Тут мене й осяяв здогад.

За декілька днів загін Чорного Сокола знову вистежили воїни Ордену та завдали йому жорстокої поразки. Небагато розбійників повернулося до свого лігва в печері, та всі вони палали бажання поквитатися зі мною.

Саме тоді ізгой Гі й став на мій захист. Один проти всіх. І побий їх хрест! — треба було його бачити. Він був наче бог війни, ніби сам демон і великий герой. Ніколи не бачив, щоб людина так билася. І як би я не ставився до нього, був у захваті.

Він відбив мене, а ввечері потай вивів із печери, дав коня, води та вказав шлях. Я запитав: що скажуть його товариші, коли виявлять мою втечу, але він у відповідь безтурботно махнув рукою.

І тоді я назвав його на ім’я.

Гі здригнувся і спохмурнів.

— Не варто було вам виказувати, що впізнали мене.

У його голосі почулася погроза, але я не боявся. Не вб’є ж він мене тепер, коли сам і врятував.

— Те, що я впізнав вас, залишиться тільки зі мною, присягаюся своїм лицарським званням. Молитимуся, щоб ви полишили свої теперішні справи, знову стали гордістю християн.

Він розреготався.

— Усе марно! Я настільки знеславлений, що байдуже, як зустріну свій кінець. Скрізь серед побратимів по вірі мене вважають зрадником. Я ж був вимушений прийняти віру Магомета, а християни подібного не пробачають.

— Що б вам не довелося пережити, добродію, ви не порушили головної заповіді Ісуса Хріста: «Полюби ближнього, як самого себе». І довели це, рятуючи мене.

Він довго дивився на мене.

— Ви думаєте, в мене ще є шанс?

— Чому б і ні? Пригадайте притчу про заблукану вівцю і слова Спасителя: «.. На небесах більше радощів за одного покаянного грішника, ніж за дев’яносто дев’ять праведників, що не мають потреби в спокуті». Тому облиште своє згубне заняття, поверніться в лоно Святої Матері Церкви і…

— Хто мені повірить? Тут, у Святій Землі, я надто відомий і зганьблений.

— Що з того? Світ великий. Є місця, де вас не знають, де ви зможете почати все спочатку. І знову стати гідним лицарем.

— Амінь, — тихо сказав він і пішов у ніч.

Більше я його не бачив. Але невдовзі дізнався, що банда Чорного Сокола перестала наганяти жах на подорожніх. Більше того, якось один із прочан, які побували в Єрусалимі, повідав, що якийсь Гі зі Святої Землі побував у Римі й сам Папа прийняв у нього сповідь і дав відпущення гріхів. Мені дуже хотілося вірити, що це й був мій рятівник.

Я замовк, дивлячись на Ріган. Вогонь майже згас, вона сиділа, загортаючись у шаль, і я не бачив її обличчя.

Я вів далі:

— Одного не розумію, як ця людина, що так важко отримала прощення, могла знову стати поза законом аж настільки, що сам Генріх Боклерк оголосив її своїм ворогом?

І тут Ріган затремтіла та голосно схлипнула.

— Коли Гай народився… Того дня померла наша мати, подарувавши йому життя. Для батька це був удар. Він був ніби не в собі. А в домі було кілька злиденних, які вирішили — якщо в господаря народиться син, їх щедро пригостять. Батько це зрозумів і розгнівався. Він вигнав їх усіх геть, хоча була зима й мела завірюха. Усі вони загинули.

Всі, крім однієї старої. Вона стояла за частоколом маєтку і кляла батька… та його сина. Як потім розповідала моя нянька-валлійка, у Гая на грудях тоді з’явився знак —— трикутник, перевернутий униз кутом. А там, в Уельсі, подейкують, що це прикмета вигнанця. Ось мій брат і вигнанець… на все життя.

Я сів ближче.

— Присягаюся тобі, Ріган, що я не вчиню з ним підло. Я зроблю все, аби він зрозумів: я друг йому… родич. І докладу максимум зусиль, щоб він не потрапив до рук людей короля.

Вона знайшла в темряві мою руку й піднесла до губів.

— Хай благословить тебе Господь, Едгаре.

— Хай буде він і з тобою.

Розділ З

Гіта

Грудень 1131 року

Я пам’ятаю й холодніші зими, але так, як цієї, не мерзла ще ніколи. Може тому, що за життя колишньої ігумені матінки Маріанни справи в монастирі Святої Хільди налагодились і в нас завжди були дрова та торф про запас.

Але тепер матінка Маріанна переселилася в кращий світ — хай упокоїться душа її! Місце ігумені посіла матінка Бріджит, яка так занедбала справи, що нам було непереливки. Матінка Бріджит хоча й була взірцем благочестя, нітрохи не зналася на господарстві, й усі мешканці монастиря з настанням холодів відчули це на собі.

За наказом ігумені я перевіряла її рахунки, звіряла записи доходів і витрат. І незважаючи на всю повагу до матінки Бріджит, часом хотілося навіть затупотіти ногами, заволати, а під час зустрічей із нею, так і кортіло запитати, як же вона збирається провести довірених її піклуванню сестер Христових через усі злигодні та голод зимових місяців?

— О, Свята Хільдо, як же я змерзла!

Не витримавши, я склала долоні над полум’ям свічки, сподіваючись хоч трохи відігріти, бо вони так мерзли, що ледве тримали перо.

Ми були в скрипторії монастиря — я та Отилія. І хоча стояла зима, до вечора вогкість заповнила приміщення, нам не дали торфу для печі, ось ми й сиділи в холоді ще з обіду.

Отилія підвела на мене свої короткозорі блакитні очі. У сірому одязі послушки та щільній шапочці, з-під якої на плечі спадали тонкі русяві кіски, вона здавалося особливо тендітною і зворушливою. Отилія лагідно мені посміхнулася.

— Не думай про холод, Гіто. Тоді й не відчуватимеш його так.

— Як це — не думай? Тобі добре, ти свята. Я ж… Знаєш що, давай розведемо багаття з клаптів пергаменту й погріємося трохи. Бо так і захворіти недовго, як бідолашна сестра Стефанія.

Але Отилія тільки заперечливо похитала головою і знову зарипіла пером.

Переписуванням рукописів у скрипторії[21] монастиря ми зазвичай займалися втрьох — сестра Стефанія, Отилія і я. Це заняття, саме по собі цікаве, ще й приносило монастирю непоганий прибуток, оскільки книги завжди дорого коштували. Жінки-переписувачки — рідкість, і те, що обитель Святої Хільди навчала й готувала таких, — безперечна заслуга покійної ігумені Маріанни. А для мене безперечне задоволення та можливість проявити себе. Адже я вважалася найліпшим каліграфом у монастирі.

До монастиря я потрапила, коли мені ще й семи не було. І тут я, кругла сирота, знайшла собі тихий прихисток. Спочатку вихованка, потім послушка, невдовзі й постриг прийму, і монастир назавжди захистить мене від усіх лих і клопотів світу. Я звикла тут жити й розуміла, що ніде більше не могла б проводити стільки часу за книгами. Та все ж таки… Великий світ, тривожний, яскравий і страшний, вривався в моє тихе існування, лякав, а ще більше цікавив. І хоча ще рік тому, коли мені виповнилося шістнадцять, я повинна була прийняти постриг, я відмовилася. При цьому пояснила, що готова ще рік прожити в послушках, аби потім прийняти постриг разом із Отилією. Отилія — моя найкраща подруга — була на рік молодша за мене. Тож нічого дивного, якщо я вирішила зачекати на неї. Та все одно моя відмова тоді спричинила справжній переполох. Навіть приїздив абат Ансельм із Бері-Сент-Едмунса, патрон нашого монастиря. І так люто дивився на мене своїми маленькими очицями, заплилими салом.

— Дитино моя, дуже хочу вірити, що твоя затятість — лише непорозуміння. Запам’ятай, у тобі тече погана, зіпсута кров баламута Херварда, і ти мусиш навчатися послуху, а не будити в собі біса непокори, який заволодів душею твого діда.

Так, я була внучкою Херварда Вейка, гордовитого сакса, великого бунтівника — що б там не казав цей піп-норман. І я цим пишалася. Знала, що люди інколи заїздять у Святу Хільду, тільки щоб подивитися на мене, останню з його нащадків. Чи могла я соромитися своєї родини? Абсурд. Я була внучкою Херварда! А ще я — багата спадкоємиця. Абат Ансельм, як мій опікун, давно наклав руки на мої землі, впевнений, що я прийму постриг і тоді він безперешкодно зможе називати їх своїми. Тому він так і наполохався, коли я раптом відклала вступ до сонму наречених Христових.

Мене відволікло шелестіння сувою, котрий згортала Отилія.

— Про що замислилася, Місячне Срібло?

Вона часто мене так називала. А за нею — решта. Річ у тім, що в мене дуже біляве волосся. Довге, пряме і густе. Я люблю заплітати його в косу й перекидати через плече. Волосся — моя гордість. І хоча це й суєта, але мені буде шкода обстригати його, коли я стану бенедиктинкою.

Я зітхнула.

— Прочитай, що ти написала.

Ще місяць тому нам доручили переписати стару саксонську поему «Беовульф». Відтоді, як наш король Генріх узяв перший шлюб із саксонкою, поема набула популярності в англійців. І абат Ансельм замовив нашому монастиреві її рукопис для одного зі своїх знатних покровителів. Ми працювали шпарко, поки сестра Стефанія не захворіла на застуду, а мені доручили до Різдва дати лад рахункам монастирського господарства. Тепер над рукописом працювала тільки Отилія. І робила це з властивими їй охайністю та старанням.

— Прочитай! — просила я, зігріваючи подихом задубілі пальці.

Голос у Отилії був м’який і мелодійний. За походження вона була нормандкою, але саксонську знала як рідну.

Не чути арфи,

не в'ється сокіл

у високій залі,

і на подвір'ї

не тупочуть коні, —

усіх викрала,

усіх винищила

смерть-згуба!

Вона замовкла і якось збентежено на мене глянула. Ніби боялася зробити мені боляче натяком на поразку моїх одноплемінників. Але все це було так давно. А Отилія моя подруга, й вона тут і зараз.

І я заговорила про інше:

— Слухай, Отіл, знаєш, що попросили в нашій обителі переписати для одного лорда? Матінка Бріджит як глянула, так і сховала це під замок. Але я помітила, як сестра Стефанія тихцем почитує. І я бачила, як вона відмикає скриньку. Хочеш, і ми почитаємо? Це уривки з «Мистецтва любові» Овідія.

Я миттю вхопила ножика для заточування пер і, користуючись тим, що Отилія не зупиняє мене, почала длубатися в замку на скриньці, що стояла в стінній ніші. Отилія нерішуче наблизилася. Вона, звісно, свята, але, до того ж, ще й надто молода та цікава.

Декілька аркушів пергаменту були гарним почерком списані латиною. Так чітко, ніби той, хто писав, нітрохи не хвилювався. Мене ж навіть у жар кидало, коли я читала.

— Любов — це війна, і в ній немає місця боягузам.

Коли її прапори злітають угору, герої готуються до бою.

Чи приємний цей похід? Героїв чекають переходи, негода,

Ніч, зима і бурі, горе і виснаження.

...Але якщо ви вже втрапили в пастку, немає сенсу чаїтися,

Бо все ясно, як день, і брехливі всі ваші клятви.

Виснажуйте себе, наскільки вистачить сил на ложі любові.

— Ну як? Хіба не прекрасно?

Напевне, очі в мене палали.

У Отилії теж зарожевіли щоки, але вона швидко опанувала себе. Відійшла, почала перебирати чітки.

— Нам не слід цього знати, Гіто. Це мирське. Ми ж вирішили присвятити себе Богу. Не думай тільки, що я ханжа, але є речі, яких ми повинні зректися. А любов і всі ці почуття… Повір, усе це не так піднесено.

Я знала, про що вона каже. Їй було десять, коли її зґвалтував вітчим, і вона прийшла до монастиря, рятуючись від світу як від болю й бруду. Монастир обіцяв спокійне життя. І вона обрала його. Я ж… Мене віддали в монастир дитиною, коли я ще не могла розібратися, чого хочу, просто корилася волі матері, яка, овдовівши по смерті батька, вважала: тільки тихе монастирське життя вбереже її дитя від лихої долі.

Я сіла працювати, але чомусь ніяк не могла зосередитися на рахунках. Зазвичай це заняття видавалося мені цікавим, я навіть потай лишалася, що знаюсь на цьому ліпше за ігуменю. Чула, як інші казали, що з такими здібностями колись і сама стану ігуменею. Адже я зі шляхетної родини, під час вступу за мене було зроблено щедрий внесок, я чудова учениця, зі мною радяться. Так, мою подальшу долю було визначено наперед і, напевно, це добре. Проте зараз… Чи то рядки з Овідія так вплинули на мене, чи то вже давно душа моя не знала спокою, але замість того, щоб працювати, я замріялася.

Той, про кого я мріяла, навіть не знав про моє існування. Я його бачила не раз, коли він приїздив до нашої обителі помолитися в каплиці, де покоївся прах його матері. Звали його Едгаром Армстронгом, у ньому текла кров колишніх королів Англії, і був він хрестоносцем. Про це не раз шепотілися ми, молоденькі послушки, але нас вабили до відвідувача не так його слава і становище, як гарна зовнішність. Він був високий, дужий і гнучкий. У ньому було щось від благородного оленя — погордлива гідність і грація. Він був дуже смаглявий, і мені казали, що ця засмага властива всім, хто провів у Святій Землі кілька років. Зате в нього було золотаво-каштанове, гарно закучерявлене волосся і дивовижні сині очі. Я так добре його роздивилася, бо щойно він приїжджав, я ні про що інше думати не могла, аби лишень його побачити. Можете сміятися, але все моє єство — моє серце, моя душа, моя кров, — усе бриніло від одного погляду, кинутого на нього крадькома. Він же й не підозрював про мене. Якщо й чув, що в жіночому монастирі Святої Хільди живе онука Херварда, то жодним чином цікавості не виявляв. Певна річ, він же така могутня і чиновна людина, шериф Норфолка, Едгар Армстронг, прекрасний, відчужений, далекий. Для мене він був, як сонце після дощу. Я нікому не казала про це, навіть на сповіді. Це був мій гріх, але який солодкий! Не заборонено дивитися на прекрасне, аби відчути задоволення. У його імені мовби чулося бренькання струн, брязкіт криці й муркотіння кішки.

Під час його останніх відвідин я та ще кілька послушок вилізли на драбини за огорожею гербаріуму[22] й дивилися, як він розмовляє із матінкою Бріджит біля воріт обителі. Пізніше казали, що ігуменя просто підлещувалася до нього — він же страшенно багатий і завжди робив щедрі пожертви на монастир, — але я тоді нічого цього не помітила, бо бачила тої миті лише Едгара. А потім, коли він уже сів на коня, несподівано озирнувся й глянув на нас. І ми завмерли, мов голубки перед горностаєм. Він дивився на нас, але як! — так грайливо і лагідно, трішки іронічно й, може, навіть сумно. А потім притулив руку до губів і зробив такий жест, ніби посилав поцілунок.

Нас потім покарали. Та це покарання було для мене навіть солодке. І таке зі мною діялося! У мене боліли, немовби наливаючись, груди, тягло в низу живота, хололи руки. Я мріяла, щоби шериф побачив мене, звернув увагу, поцінував мою вроду. Адже всі казали, що я вродлива. І тепер я сама жадала переконатися в цьому, коли схилялася над своїм відображенням в цебрі з водою або розглядала себе в плесі біля монастирського млина.

У мене дуже світла, гладенька шкіра, рожевувата на вилицях. Овал обличчя… Навіть матінка Бріджит, яка так не любить мене, вважає його гарним — ніжна лінія щік і підборіддя, гладенький лоб. Брови маю каштанові, вигнуті, мов у королеви. Вони значно темніші за волосся, а вії ще темніші за брови й такі густі. Коли дивишся на відображення, здається, ніби саме вії окреслюють очі темною лінією і від цього ті здаються виразнішими. Якщо можуть бути виразними очі світло-сірого, металевого кольору. А ось рот… Мені казали, що це не англійський рот, а французький — надто пухкенький і яскравий. І не диво — моя мати родом із півдня Нормандії, це від неї успадкувала я вигнуту, мов лук, верхню губу та припухлу нижню. Як одного разу грайливо зазначила сестра Стефанія, чоловіки, якщо бачать такі губи, починають думати про поцілунок. Попри нескромність цього зауваження, я була задоволена.

А ще базіка Стефанія якось обмовилася, що чоловіків ніщо так не цікавить, як жіноче тіло. Але що в ньому такого привабливого? Груди в мене не великі й не маленькі, але такі округлі. Взагалі я дуже тоненька й невисока, проте маю довгі стрункі ноги. То яка ж я? Чи сподобалася б я Едгарові? І кому він послав тоді поцілунок? Мені, чи всім нам?

Від роздумів мене відвернув стукіт клепала.[23] Я навіть здригнулася.

— Що з тобою? — запитала Отилія. — Ти наче спиш із розплющеними очима.

Ми спустилися на подвір’я. Був час вечірньої служби, надворі давно смеркло. Густішав туман, і в його білястому серпанку черниці попарно йшли до церкви, несучи в руках засвічені ліхтарики. Було страшенно холодно й похмуро. Вогкість пробирала до кісток. За три дні Святвечір, а святкового настрою — ані краплиночки. Напевне, я погана християнка, якщо душа моя не тріумфує напередодні світлого свята Різдва.

У церкві на нас війнуло холодом каменю й ароматом ладану. Цього вогкого вечора на службі було всього кілька прихожан. Вони стояли навколішки і, поки священик читав молитву, повторювали за ним слова, тож пара від дихання клубами йшла від них.

Черниці попарно пройшли в бічну прибудову, де їх від прихожан відділяли ґрати, зайняли свої місця на хорах — попереду черниці, позаду послушки. Ігуменя Бріджит і пріореса стояли по обидва боки хорів, а регентша повернулася до нас обличчям, подала знак — і ми заспівали Angélus.[24]

Ми стояли з молитовно складеними долонями, з потупленими очима під фалдами запинал, які закривали чоло. Проте, як я не прагла зосередитися на молитві, невдовзі відчула на собі чийсь погляд. Не витримала, подивилася туди, де стояли прихожани.

Утред. Це була моя людина. Точніше, його батьки були моїми кріпаками, а сам він давно став воїном. Його груба куртка з металевими бляхами та важке руків’я меча біля пояса відразу виділяли Утреда з-поміж сірих і коричневих плащів селян із околиць. Саме він пильно дивився на мене.

Я розхвилювалася. Якщо Утред тут, значить щось трапилося. Траплялося й раніше, що мої люди навідували мене в обителі Святої Хільди.

Так повелося з часів мого дитинства, коли я залишилася круглою сиротою. Сакси-кріпаки везли своїй маленькій пані гостинці — мед із наших пасік, теплі вовняні шкарпеточки, запечених у тісті в’юнів. Колишня ігуменя не заперечувала, розуміючи, що осиротілій дитині приємно бачити знайомі обличчя. Але що доросліша я ставала, то частіше селяни розповідали мені про свої потреби й навіть просили поради. І я зрозуміла, що їм несолодко під владою жадібного Ансельма. Люди постійно скаржилися на побори, на жорстокість слуг абатства, на утиски й приниження. І так уже сталося, що їх приїзди з часом переросли для мене в клопіт.

Подорослішавши, я почала, як могла, їм допомагати. Якщо хтось хворів, посилала мазі та зілля; коли селяни запідозрили, що призначений абатом мірошник дурить їх, я сама їздила на млин, щоби перевірити їхні підозри та полічити мішки. А цієї осені через негоду не вдалося зібрати врожаю, однак збирач податків не побажав відкласти сплату й розлючені селянки побили його прядками.

І знову мені доводилося втручатись. Я хотіла вирушити в Бері-Сент-Едмунс, щоб усе з’ясувати, але мене не пустили і я оголосила голодування. Тоді матінка Бріджит була змушена написати про це Ансельму. До мене прибув його представник, вів довгі бесіди, але я стояла на своєму.

Можу уявити, що б сталося, якби розійшлася чутка, що онука Херварда Вейка вмерла з голоду. Могли б спалахнути заколоти — тут, у Східній Англії, селяни незалежніші та рішучіші, ніж деінде. Повстання мого діда ще не забули, селян побоювалися. Врешті-решт ми зійшлися на тому, що абатство відкладе термін внесення платежів.

Але тепер — Утред. Отже, чекай лиха.

Нарешті служба добігла кінця. Усі встали, рушили до виходу. Тільки Утред несподівано кинувся до ґрат.

— Леді Гіто! Благаю, вислухайте мене!

Я миттю підійшла. Він схопив мене за руку.

— Міледі, нам потрібна ваша допомога…

Але поряд уже опинилася ігуменя Бріджит.

— Згинь, сатано! Відпусти негайно цю дівчину. Вона перебуває в обителі наречених Христа, а ти…

— Матінко, це моя людина. І я прошу дозволу перемовитися з цим чоловіком.

Але матінка Бріджит не добра ігуменя Маріанна. Вона не допускала та боялася моїх зустрічей із селянами. Та й абат Ансельм заборонив їй це, а вона завжди слухалася його.

— Це що таке, Гіто? Ти суперечитимеш мені? Негайно йди геть.

Позад неї стояли дві дебелі черниці, я зрозуміла: якщо впиратимусь, мене потягнуть силоміць.

І я тільки встигла шепнути Утреду, щоб чекав на мене в звичному місці.

За трапезою я ледве змусила себе попоїсти. Різні думки обсіли голову, та й їжа була не найкраща — трішки вареної ріпи й ложка ячмінної каші. Цього року ми, по суті, голодували, але ніхто не насмілювався сказати про це вголос, оскільки це означало звинуватити матінку Бріджит у кепському господарюванні. А сама вона, строга та сувора, сиділа на чільному місці й легко похитувала головою, слухаючи, як одна із сестер читає житіє святих.

Після трапези я підійшла до Отилії.

— Скажи ігумені, що ми підемо помолитися в каплицю Святої Хільди.

Отилія глянула з докором. Сама вона часто простоювала всенощну в каплиці, молилася до зорі. Це приносило їй задоволення — вона була святою. Я ж… Кілька разів залишалася з нею, але не для молитви, а щоб під приводом моління втікати, коли мені не дозволяли побачення. До ранку я завжди поверталася, а Отилія молилась і молилась, перебуваючи ніби в трансі. У мене викликав захоплення її релігійний запал, її щире служіння. Та й не тільки в мене. Коли Отилія молилася, її ніхто не смів турбувати. Я цим користувалася. Вона ж не виказувала мене, але побоювалася цієї моєї відсутності. Ось і зараз я побачила хвилювання на її обличчі.

— Гіто, це гріх.

— Гріх не допомогти.

— Але ці люди… Вони просто використовують тебе.

— Їм нема до кого більше звернутися.

— Але якщо помітять… Тебе покарають.

— Не помітять. Я швиденько повернуся. Як завжди…

І вона, звісно, поступилася.

Матінка Бріджит була навіть задоволена, що я вирішила помолитися з Отилією. Вона дала кожній із нас по запаленій свічці, а мені звеліла навернути свої помисли на духовне і просити в Господа і Святої Хільди вибачення за свою суєтність і непокору. Знала б вона!

Каплиця Святої Хільди була невеличка. В стінному заглибленні стояла дерев’яна статуя святої, розфарбована й позолочена. Тут панував півморок, лише на невеличкому вівтарі поблискував золотий ковчег для мощей.

Я поставила свою свічку й хотіла стати навколішки, коли Отилія несподівано підійшла.

— Гіто, моє любе Місячне Срібло, не роби, що задумала.

Я мовчала, відчуваючи навіть легке роздратування. Вона ж вела далі:

— Якщо ти сьогодні підеш, то вже не будеш однією з нас. Ти вже не повернешся.

Я нервово посміхнулася, приховуючи, що від її слів мені стало трохи ніяково. Адже вже не раз траплялося, що слова Отилії справджувалися. Вона говорила про різні речі, ніби знаючи все наперед, і я помітила, що інколи її саму це лякало. Тому я доклала зусиль, аби відповісти їй із вдаваною бадьорістю:

— Ти говориш, немов пророк, Отіл. Адже насправді ти лише шістнадцятирічна дівчина. Тому ліпше помолися, як умієш тільки ти. Щоб мене не спіймали, і про мою відсутність й далі знали тільки ми.

Я спробувала відволіктися, дивилася на вогник свічки, тихо читаючи «Pater noster», і мені стало здаватися, що сяйво вогника немовби обпливло й зігріло мене… Зачарувало. Мені навіть стало приємно, й уже не хотілося нікуди йти. Було таке відчуття, ніби щось утримує мене тут.

Та все-таки я встала і вийшла. Ніч пробирала холодом і мороком. Тут, із західного боку монастирських будівель, розташовувався сад-гербаріум, за яким у огорожі була невеличка хвіртка. Далі стежина вела до лісу, де ми зазвичай збирали хмиз. А там, за кілька миль, стояв старий кам’яний хрест, встановлений багато років тому. І біля хреста на мене чекав Утред, син мого селянського старости Цедріка, який став солдатом, бо так і не зумів полюбити роботу на землі. Останнім часом він служив у якоїсь леді Ріган із Незербі й був цілком задоволений своїм місцем. І якщо він залишив усе, щоб мене попередити, значить, у моїх володіннях і справді не все гаразд.

Я поспішала, майже бігла нічним лісом, ковзаючись на мокрому листі та ледве знаходячи стежину в тумані. Проте я добре знала дорогу і невдовзі розгледіла крізь туман обриси хреста. Поряд стояв Утред, годував із долоні волохату низькорослу конячку. Він зробив крок назустріч мені, накинув на мої плечі свого широкого вовняного плаща.

— Ви прийшли. Хай благословить вас Пречиста Діва.

— Я намочила ноги, — пробурчала я. — Давай-но кажи мерщій, що сталося.

— Тоді просто скажу: люди абата з Бері-Сент Едмунса напали на село, палили, ґвалтували, вбивали.

Я тільки й змогла видихнути:

— Не може бути!

Тоді він усе розповів. Виявилося, що абат Ансельм відклав виплату встановленого оброку тільки до Різдва. Це видавалося абсурдним де люди могли знайти чим заплатити, особливо взимку? Але Ансельм був надто розгніваний тим, що жінки побили його повіреного, й не бажав виявляти поблажливості. Він тільки замінив натуральний оброк грошовою виплатою, знаючи, що у фенах люди промишляють рибою і можуть її продавати. Але забув при цьому, що за часів неврожаю усе з проданого йде виключно на прожиття. До того ж, аби прогодуватися, люди взялися полювати на птахів, а це вже вважалося браконьєрством, і Ансельму донесли на них.

— Ви не повинні були чинити протизаконно, — кинула я.

— А чи законно примушувати людей здобувати гроші розбоєм?

Я розуміла, що він мав на увазі. За голодних часів люди часто виходили на битий шлях — це теж було способом здобути гроші на оброк.

— Ти щось плутаєш, Утреде. Той, хто сплачує абату податки, сам перебуває під його заступництвом. І абат Ансельм не міг бути до вас такий несправедливий. Якби справи дійсно йшли так кепсько, він би не обдирав вас, адже землевласник не зацікавлений у розоренні своїх людей. Вони — основа його багатства.

— Та невже? — гмикнув Утред. — Присягаюся Святим Дунстаном, ти просто нічого не розумієш, дівчинко.

Він почав пояснювати, що попереду ще два довгі зимові місяці, а люди голодують уже зараз. Звісно, у фенах могли прогодуватися в’юнами та рибою, можна було спробувати продавати улов на ринках, але нестача зернових призвела до дорожнечі й на рибу, тому її могли купувати лише заможніші. Крім того, шлунки, звиклі до добрячої скибки хліба, ніяк не могли вдовольнитися самим лише харчем із боліт. Люди голодували й хворіли, а старі й діти вже почали вмирати. Що буде, коли настануть ще голодніші часи? Певна річ, у фенах головне багатство — овеча вовна, але за нинішньої дорожнечі, враховуючи, що тариф на ціни фіксується урядом, прибутку від продажів нема зовсім.

У темряві я ледь розрізняла обличчя Утреда. Він говорив глухо й сумно, але в його голосі вчувалися грізні інтонації. Він повідав, як управитель абата на моїх землях, якийсь Уло, заявив, що відкладе виплату, якщо йому віддадуть Ейвоту. Ейвота була сестрою Утреда й першою красунею у фенленді. Минулої весни вона вийшла заміж за мого пасічника Хродерава, але це не зашкодило Уло задивлятися на неї. І він знайшов спосіб здобути красуню, та забув при цьому, що Ейвота вільна жінка й дружина йомена. Тому вимогу Уло визнали нечуваною і ніяк на неї не зреагували. Тоді управитель вирішив забрати Ейвоту силоміць і зі своїми людьми вчинив напад на жінок, які поверталися з церкви. І хоча сама Ейвота змогла вирватися і втекти, але інші не встигли. Вони потрапили до рук людей Уло, а ті, насолоджуючись вседозволеністю, накинулися на них, знущалися, ґвалтували. Серед жінок була й молодесенька дівчина Іда, до якої, як я знала, збирався засвататися Утред. Після знущань вона жахливо захворіла й померла. Все це було два тижні тому. Тоді люди з фенів помстилися: спіймали й жорстоко побили Уло. Але абатів управитель невдовзі оклигав, навів своїх вояків на село, й ті майже знищили його.

— І ось ми вирішили звернутися до вас, міледі. Бо якщо ви не доможетеся від Ансельма справедливості… Люди ж бо ще не забули заколоту вашого діда, не забули, що можуть постояти за себе.

Більше він нічого не додав, але й так було зрозуміло. Це заколот, кров, війна. І я раптом пожалкувала, що прийшла сюди. Ліпше було мені нічого цього не знати, тихцем відсидітися. Але ні, я онука Херварда, а це зобов’язує багато до чого.

— Де зараз усі? — запитала я.

Виявилося, що більшість пішла у фени. Але кількоро сховались у вежі Херварда — Тауер Вейк, як називали її місцеві. Там і мій рів[25] Цедрік, ще кілька йоменів і Ейвота з чоловіком. Хродерава поранили, і його не можна було нести на болота.

— Слід було б повернутися, взяти мазі з лазарету, — якось тужливо почала я. Подумала: ось зараз я піду — і хай вони розбираються, не втягуючи в це мене.

Утред це зрозумів. Мовчав, нависаючи наді мною.

— Ви ще дівчинка, міледі. Напевне, й справді не варто було мені приїжджати. Ліпше вже було звернутися до герефе Едгара, але зараз він поїхав у копальні в Нортгемптоншир і повернеться не раніше Різдва. Тільки… Ніхто ж не знає, що за цей час може статися.

У голосі його була печаль, а мені навіть стало соромно. Що ж, спробую якось розібратися у всьому. І я сказала Утреду, що нам слід поквапитись, аби я встигла в монастир до світанку.

Утред миттю збадьорився.

— Звісно, міледі, ми встигнемо. Недарма ж я позичив поні в панотця Мартіна. Наш священик, хоч і Божа людина, але й у нього викликав обурення злочин Уло.

І він допоміг мені сісти в сідло.

* * *

За годину ми з Утредом подолали близько семи миль.

Невтомний сакс увесь цей час біг, тримаючись за повід коня, та ще й жартував, що я, наче міх із борошном, підстрибую в сідлі. Мовляв, так недовго й спину обдерти кошлатій конячині священика, а панотець Мартін за таке може й у вухо заїхати. Ну й гумор у цього сакса! А проте, я часом посміхалася у відповідь на його жарти.

Нарешті заманячіли обриси церкви Святого Дунстана — довгастої дерев’яної споруди з почорнілим очеретяним дахом, схожим на хутряну шапку. Над нею бовваніла дзвіниця, така давня й ветха, що на неї було небезпечно сходити. З усіх околишніх фенів поплутаними стежками сюди збиралися мешканці боліт. Були вони дикі, неговіркі, й ніколи не можна було знати, що в них на думці, тож скільки б панотець Мартін не силкувався, ніяк не міг зібрати з них пожертви на ремонт церкви.

Коли ми під’їхали, священик відразу пішов нам назустріч із запаленим смолоскипом у руці.

— Цей розбійник все-таки умовив тебе, Гіто, втрутитися?

Кажучи це, він поцілував мене в лоб і поблагословив двома перстами. Отець Мартін давно правив тут службу, я пам’ятала його з дитинства й бачила, що він майже не змінився за ці роки. Такий само кремезний, міцний, у темному одязі, на який спадала його довга борода солом’яного кольору.

Я чула, як він вичитував Утреду.

— Гіта ж іще зовсім дитя. Ви мали самі провчити цього пройдисвіта Уло, а не втягувати в це дівчинку.

Я мовчала. Що ж, можливо, мої сакси дійсно не повинні були звертатися до мене. Але якось саме собою вийшло, що я завжди втручалася в їхнє життя, навіть коли жила осторонь. І вони давно вважали мене пані — я сама так зробила. За старими саксонськими законами жінка могла бути господинею своїх володінь, а за новими, нормандськими, — ні. Я могла тільки передати спадок чоловікові або опікуну, який правив би моїми землями та захищав їх. Але моїм опікуном був Ансельм, а від нього мої сакси не бачили нічого доброго, тому, як раніше, шукали підтримки в пані.

Я бачила, як Утред почав готувати човна. Адже далі починався край фенів і шлях наш пролягав водою.

— Відчепися, попе, — нарешті огризнувся він до священика. — Ти тільки затримуєш нас, а леді Гіті треба встигнути повернутися в обитель ще затемна.

Священик і далі бурчав, але допоміг мені сісти в невеличку плоскодонку та відштовхнув її від берега. Утред запалив смолоскип, закріпив його на носі плоскодонки та почав правувати, спираючись на жердину. Ми попливли в тумані, серед віддзеркалених у воді тьмяних відблисків світла.

Фени широкі та мілководі. На невеличких узвишшях поміж очеретів і моху ростуть берези та вільхи, тягне догори покручене гілля кривий ялинник. Нечасті села й хутори громадяться на острівцях, і хати там стоять на палях. Через пустища фенів ведуть старі стежки й загати, відомі тільки місцевим жителям. Але є й гарні шляхи, дамби, які постійно ремонтуються, оскільки ними пролягає найкоротший шлях на захід. Є у фенах і трясовини — зелені, мов смарагди, вони тихо чекають на необачних подорожніх, і подейкують, що вершник із конем може зникнути в них, як ложка в каші. Але такі місця завжди якось позначено, здебільшого ж пустища фенів це відкриті заплавні луки, де навесні гніздиться безліч птахів, а трави такі соковиті, що ці місця вважаються чудовими пасовиськами, й мешканці фенів у переважній більшості займаються розведенням худоби, особливо вівчарством.

Ми з Утредом пливли одним із численних струмків, тиха вода якого, здавалося, стояла на місці. То ліворуч, то праворуч від нас із туману виринали хащі навислих над водою чагарників, хлюпотіла вода. Я жахливо змерзла, скулилася в човні, підібгала під себе ноги та до самого носа загорнулась у солдатський плащ. Утред в тумані здавався ніби нереальним: довга темна постать, що від поштовхів розгойдується, ніби птах на гілці. Ми мовчали. Потроху на думку полізли всілякі жахи. Люди розказували, що тут, поміж очерету й осоки, живуть примари тих, кого затягло в трясовину. Мені часом здавалося, що я розрізняю в тумані їхні очі — заблукані болотяні вогні. Мені стало незатишно, й коли неподалік щось булькнуло і хлюпнуло у воду, я налякано скрикнула.

— Це просто видра, — пояснив Утред.

Було приємно чути серед цієї тиші людський голос, і я попросила вояка поговорити зі мною. Ох, ліпше б я цього не робила! Бо Утред розповів мені про різних болотяних тварюк, про змій із головами потопельників, про болотяну мару, величезних страшних жінок із зеленими зубами та довгими руками, вкритими волоссям, які виринають із води й перевертають човни.

Я розгнівалася, нагримала на нього. Але він тільки розсміявся, сказав, що тепер я хоч прокинулася, стала схожа на себе.

Ширина річища свідчила, що в нього впадають дедалі нові притоки. Я почала навіть упізнавати місцевість, та й туман трохи розвіявся, а у високості небес блиснули зірки, немов срібні рибки в неводі.

І раптом я побачила її — знамениту кременеву вежу Херварда, Тауер Вейк, мій дім! Вона величавим громаддям пливла над озерною гладінню серед туману, який зусібіч обступав острів із вежею посередині. Струмок тихо влився в озеро, тут було глибоко, і Утред, відклав жердину та взявся за весла. Ми пропливли вздовж берега, і я ахнула. Раніше тут було велике селище, стояли вкриті очеретом хатини орендарів, чувся собачий гавкіт, рипіння млинового колеса. Тепер крізь склубочений туман я бачила самі обгорілі стовпи, кістяки будівель, попелище на місці млина. І тиша, неприємна мертвотна тиша. Тільки рипіння кочетів чулося над водою.

Ми пропливли вздовж довгої дамби, єдиного сухого проходу до острова з Тауер Вейк. І там, біля стін чорної вежі я побачила вогні, а по тому й людей. Вони стояли невеличкою групою, розмахуючи смолоскипами.

Не знаю, може, тому, що ці люди так любили мене, але в мої нечасті візити сюди, я відчувала, що мій дім саме тут. І зараз вони обступили мене, радісно вітали, намагалися поцілувати руки. Вони пережили злигодні, але були зараз такі щасливі, ніби сама моя присутність могла розв’язати всі їхні проблеми. У мене навіть сльози на очі навернулися: я завжди так тонко відчувала доброту, співчуття, увагу. Але мені слід було опанувати себе, пам’ятаючи, що я їхня пані й мені треба ще багато зробити. Що? Та що могла я, Ансельмова підопічна, неповнолітня дівчина?

Невдовзі я сиділа в дідовій вежі, пила теплий трав’яний відвар і слухала їх. Говорив здебільшого місцевий рів Цедрік. Цей міцний кремезний старий був тут за старшого, звик вирішувати багато проблем і, як я зрозуміла, шукав способу, щоб залагодити справу миром. Тому й сердито цитькав на свого войовничого сина, коли той намагався встрягати.

— Коли ваш батько, міледі, вмирав, з гідністю людини, яка знала собі ціну,  — говорив Цедрік, — він припустився великої помилки, доручаючи піклування про вас, та й про нас разом із вами, цьому нормандському попові Ансельму. Але його привабило, що Ансельм — глава обителі найшанованішого в Денло святого — Святого Едмунда. Та й про абата з Бері-Сент подейкували, що він людина значуща, хартії складає. Але ваш батечко не поцікавився, наскільки той владолюбний, жорстокий і жадібний. І ось цей абат прислав до нас свого пса Уло.

— Щоб його чума скосила! — не втримався Утред.

Старий рів сердито глянув на сина й кинув оком туди, де в ніші вузького вікна схлипувала його донька Ейвота. Ейвота була на два роки старша за мене й така гарненька, пухка, мов здобна булочка. Вона мала золоті, мов сонце, кучері й величезні сині очі, безневинні, як у дитини. Але якраз безневинною вона й не була: оповідали, що в усьому Денло не знайти другої такої кокетухи. Ейвота завжди ставилася до чоловіків так м’яко та грайливо, що, можливо, своєю привітністю й дала цій Ансельмовій людині якийсь привід до залицянь. Але зараз, коли нагорі стогнав її поранений чоловік Хродерав, вона здавалася наляканою і по-справжньому каялася.

— Як ви думаєте вчинити, пані? — запитав Цедрік.

Бог свідок, я цього й не уявляла. Але мене лякала войовничість Утреда й решти чоловіків, і я не знала, як їх вгамувати. Сподівалася, що мудрий рів сам запропонує мені, як краще залагодити справу. І він запропонував:

— Міледі, я думаю, вам як господині лену, є сенс звернутися зі скаргою до самого короля.

Тут я перестала смикати себе за косу й глянула йому просто у вічі. Отже, дарма я сподівалася на ріва. По суті, він був темною людиною, ще й досі мріяв про старі саксонські вольності. Невже ж він не розуміє, що Генріх Боклерк радше прислухається до слів шанованого всіма вченого Ансельма, ніж до белькотіння неповнолітньої послушки, та ще й підопічної абата? Та й де це бачено, щоб жінка піднімала голос на захист своїх прав?

— А нам казали, що Генріх Нормандський не шанує церковників, — сумовито докинув Цедрік.

Я теж це чула. Ігуменя Бріджит не раз засмучувалася з цього приводу. Та все одно король останнім часом майже не навідується до Англії, живе за морем, а без захисника, який би провів мене до його величності й узявся боронити мої права, не було сенсу навіть намагатися.

— Ось-ось, — пожвавішав Цедрік, — вам потрібен такий сильний чоловік за покровителя. І хіба в Денло не знайдеться жодного доброго саксонського тана, щоб замовити слово за онуку славного Херварда!

Усі повеселішали. Я не могла зрозуміти, що їх так надихнуло, поки Цедрік не пояснив. Вони хочуть, щоб я пішла до якогось шляхетного сакса й попросила в нього захисту. І мені довелося пояснювати їм, що цей захист буде законним, тільки якщо мій новий опікун викупить у короля право на мене. А хто зможе змагатися з таким багачем, як Ансельм?

— Що, як ви звернетеся до шляхетного Бранда, сина Орма? — запитав хтось. — Він елдерман[26] серед саксів і дуже забезпечена людина.

Ми з Цедріком перезирнулися. Хай Бранд і багатий, але він свого часу дуже часто повставав проти короля і його навряд чи слухатимуть. Якщо ж попросити захисту в нормандських вельмож…

— Ну, це все одно, що віддати нашу красуню, мов ягня вовкам, — пробурчала стара Труда, дружина Цедріка, й рів кивнув, погоджуючись.

— Атож, це як із калюжі та в болото. Але що ви, леді Гіто, красуня — тут Труда має рацію.

Він хитро примружився.

— Красуня, власниця земель, та ще й онука славного Херварда. Хіба це поганий посаг? Що, як вам, міледі, вийти заміж? Тут уже й Ансельмові руки до вас не дотягнуться.

Я злякалася. Сказала тільки, що поки опікунські права на мене в Ансельма, такий шлюб визнають недійсним і, в кращому разі, чоловік отримає тільки мене, але не мої володіння.

— Як подивитися! — не вгавав Цедрік. — Є ж у наших краях сильні тани, які зможуть відстояти й вас, і ваш посаг зі зброєю в руках. Хорса з Фелінга, наприклад. Нормани бояться його, він сміє вказувати самому Ансельмові на його місце.

І знову всі схвально загаласували. Мене ж раптом охопила злість. Що намислив собі цей простолюд? Що їм дозволено торгувати мною собі на догоду? Довели справу до кровопролиття й думають, що я віддам себе в жертву, аби їх позбавили оброку та дозволили відбудувати їхні халупи?

Але тут несподівано подала голос Ейвота.

— О, ні, ні, тільки не Хорса. Він недобра, хтива людина. З жінками брутальний. І леді Гіта не для нього.

Вона мала такий обурений вигляд, що в мене виникло відчуття, ніби красуні Ейвоті вже доводилося мати справу з цим Хорсою. Але Цедрік тільки розгнівався на доньку за втручання, почав бурчати, що якби вона була скромніша та розумніша…

— Батьку, Ейвота має рацію, — й собі втрутився Утред. — Хорса — хижак, і не йому володіти нашою феєю з фенленда. До того ж, усім відомо, що в його домі вже живуть три дружини за старим датським законом. Усі три нещасні, й із жодною він не повінчаний. А за четверту віддати йому нашу Гіту?

— Мовчи! — сухо обірвав його батько. — Я знаю, чого б ти хотів. Тобі б тільки зчепитися з цим Уло.

— Ну, я не проти, присягаюся Святим Дунстаном. Проте…

Він вийшов наперед і сів переді мною навпочіпки. Неголений, із заплетеним у косу волоссям, весь у металевих бляхах. Воїн. Але очі співчутливі, добрі.

— Бог свідок, міледі, хто б вам підійшов за чоловіка, то це тільки ерл Едгар Армстронг.

Я обома руками вчепилася в лаву. У мене голова замакітрилась. І стало задушливо — ну просто, як Святому Лаврентію на розпечених ґратах.

— Що ти кажеш, Утреде? — розчула я голос ріва. — Едгар Армстронг уже одружений. Леді Ріган, вдова його брата, стала його господинею.

Я заплющила очі. Чомусь раніше я ніколи не думала, що шериф уже має дружину. Адже це так природно. Проте Едгар завжди приїздив сам, і я сподівалася… Майже переконала себе, що в нього нема коханої… дружини.

— Леді Ріган? — почула я здивований голос солдата. — Вона не дружина ерла. Звісно, вона ще й досі живе в маєтку Незербі та, наскільки я знаю, вони добре порозумілися. Але попри те, що леді Ріган не виїхала після повернення Едгара, між ними нічого немає. Я служу леді Ріган і можу за це поручитися.

Я нарешті перевела дух.

— Ви всі забагато берете на себе. Чи забули, що я ніколи не збиралася бути нічиєю нареченою, окрім нашого Господа?

Вони примовкли, вигляд мали збентежений, навіть засмучений. Тільки не Утред.

— Міледі, ви просто не зрозуміли. Вас віддали в обитель Святої Хільди, коли ви були ще маленька. Тепер ви виросли, стали жінкою і красунею. Сам Бог звелів би вам виходити заміж і народжувати дітей, щоб продовжити рід славного Херварда. А Едгар Армстронг… Кращого чоловіка вам не знайти. Я ж бо його знаю і, даруйте, частенько подумував: ось була б гарна пара — він і наша господиня. Він у милості в короля, править графством і страшенно багатий. Ось цей таки зумів би вказати череватому Ансельмові його місце.

У мене душа співала від його слів. І водночас я відчувала страх. А вони всі повеселішали, загомоніли, почали вихваляти Едгара — оце то герефа, оце лицар, істинний нащадок Гарольда Годвінсона.

Так тривало, поки я не підхопилася з місця.

— Ви всі збожеволіли! Надихалися туману в болотах! Невже ж ви думаєте, що як на те буде ваша воля, я відразу піду до Едгара Армстронга та скажу: «Хочу стати вашою дружиною. Тільки розправтеся з Ансельмом — і я ваша»?

— А чом би й ні? — здивувався Цедрік. — Присягаюся всіма духами фенів — це була б гарна угода!

І він почав перелічувати, загинаючи пальці — рів умів непогано рахувати. Отже: Едгара влаштує шлюб зі мною, по-перше, тому, що на півночі його земля майже межує з моєю, а значить, це обіцяє йому розширення володінь; по-друге, в нас видобувають кремінь, є будівельний ліс, а він зводить замок і йому б це стало в пригоді; по-третє, через мої землі веде прямий шлях в Нортгемптоншир, звідки він возить камінь, але в нього значні витрати на перевезення, оскільки Ансельм не дозволяє їздити через фени. По-четверте, прибуток із моїх земель — з риболовлі, солеварень, зернових і заплавних пасовиськ складає…

— Годі, Цедріку!

Я обернулася до Утреда.

— Ти сказав, що шериф Едгар буде в Незербі тільки на Різдво?

— Це вже скоро, — він посміхнувся. — Тани в Незербі зберуться, щоб по-старому відзначити йоль, [27] як і водиться в Денло. А Едгар старого звичаю не скасовував.

— Що ж, тоді я поїду до нього, коли минуть свята, — сказала я, встаючи. — Але не принижуватися й не пропонувати себе за дружину. Я поїду до нього як до представника королівської влади в Норфолку, як до шляхетної людини й сакса, врешті-решт. Я повідаю йому про ваше лихо, навколішки благатиму допомоги. Ви ж поки повинні зачаїтися, щоб — Боже збав! — не вступити в сутичку з людьми Уло, щоб і думки не могло виникнути, що ви готуєте заколот. Інакше шериф Едгар замість того, щоб допомогти, змушений буде усмиряти вас. Якщо ж ви піднімете заколот… Є старе прислів’я: не будіть собаку, що спить. Прислухайтесь до нього. Гадаю, під час Різдвяних свят Уло сам не наважиться напасти на вас, бо нема більшого гріха, ніж забарвити зброю кров’ю в період Божого перемир’я. Він повинен це розуміти, якщо не дурень, і знає, що таким чином сам поставить себе й проти закону, й проти Церкви.

— А якщо дурень? — Утред глянув на мене спідлоба.

Але я не думала про Уло. Я думала про Едгара. Чому я так опираюся тому, що пропонують мої люди? О, Пречиста Діво! — та тому що це ганебно! А ще злякалася того, наскільки сильно хочу цього сама. У мене навіть спітніли долоні, така буря почуттів промчала в моїй душі.

Я все-таки спробувала себе опанувати.

— Я все сказала. Ви не можете звинувачувати мене в тому, що поводжуся не як добра пані. А зараз мені час повертатися в обитель. Ходімо, Утреде.

Я вийшла із задимленої вежі й стала, чекаючи, поки Утред попрощається. Він затримувався, я чула його сердитий голос, який щось розтлумачував моїм людям. Здається, він казав, що варто скоритися, якщо вже вони шанують мене як пані. Я все чула, бо Ансельм подбав, щоби з вежі винесли все, навіть двері познімали, тож вхід зараз було просто завішено хутром. Потурбувався абат і про те, щоб підйомний міст не працював. І зараз я стояла на цьому мості, тримаючись за ланцюг давно завмерлого підйомного механізму. Забута, занедбана вежа славного Херварда…

Довкола й досі було темно. Туман, що був осів на якийсь час, тепер знову погустішав. Я насилу розрізняла воду в озері, а протилежного берега взагалі не було видно. Якийсь звук привернув мою увагу: наче десь заіржав кінь. Я прислухалася. Ні, все тихо. Туман поглинав усі звуки, було холодно. Я щільніше загорнулася в плащ Утреда: він був із грубої вовни з ворсом і такий довгий, що поли тяглися по землі.

Я стояла саме на тому місці, де дерев’яні бруси мосту лягали на насип дамби. Другий її кінець губився в тумані. Колись цією дамбою до вежі прискакали воїни, які вбили мого діда. Дотепер люди не знали, чи було то свавілля нормандських баронів, які вирішили поставити останню крапку в історії знаменитого бунтівника, чи наказ короля. Адже Хервард тоді вже кілька років жив мирно, господарював, одружився, в нього народився син, мій батько. Та й не молодий він уже був. Та все ж таки в пісні співається: коли на нього напали пси-нормани, Хервард бився так, що умертвив п’ятнадцять озброєних воїнів. Він бився списом, поки той не зламався, бився мечем, поки і його не перерубали, потім відбивався руків’ям меча, аж поки в нього не вп’ялися чотири дротики. Хервард упав навколішки, але встиг схопити покинутого щита, забив ним нормана й тільки тоді віддав Богові душу. В мені текла кров цієї людини.

Несподівано від роздумів мене знову відволікли звуки в тумані. Дивно, я нічого не бачила, лише якесь погойдування… І раптом… Я не йняла віри власним очам. Вони з’являлися, мов тіні, мов примари — воїни в шоломах і з оголеними мечами. Ніби події, про які я щойно згадувала, повторювалися — нормани прокрадалися в Тауер Вейк!

Їх було багато — нові й нові постаті випливали з туману. А попереду йшов ватажок у довгій кольчузі. І я наче прокинулася, зрозуміла — це Уло і його прибічники, люди абата Ансельма. Вони прийшли довершити почате, знищити бунтівників у їхній вежі. Й ще була думка, що вони хочуть зробити це просто зараз, до Різдвяного перемир’я, щоб їх не було в чому звинувачувати — хай для всіх це буде покаранням повсталих.

Напевне, я злякалася. Але ще більше розгнівалася. Зробила крок уперед.

— Як ви посміли?!

Мій голос несподівано гучно розрізав нічну тишу.

— Як посміли?! Забирайтеся геть!

Вони чекали чого завгодно, тільки не цього. Я бачила, як Уло навіть позадкував першої миті. Це додало мені сили.

— Я тут господиня і велю: в ім’я Бога і Його Пречистої Матері вкладіть мечі в піхви і зникніть. Інакше, присягаюся пам’яттю Херварда, звістка про ваш розбій пошириться на всі землі Денло!

Вони поступово приходили до тями.

— Хто вона? — запитав хтось.

Інший голос відповів:

— Це господиня. Гіта зі Святої Хільди.

— Черниця?

Я бачила, як Уло перехопив меча зручніше. Навіть розгледіла його усмішку під наносником шолома, коли він, не зводячи з мене погляду, звертався до своїх людей:

— Чого ви сторопіли? Ця дівчинка неповнолітня й підопічна Ансельма. Він же звелів навести тут лад до свят. Тож сміливіше. А ця пані… Ха! Вона лише байстря розбійника Херварда.

— Сам ти байстря сатани! — почула я ззаду гарчання Утреда.

Я озирнулася. Вони всі були тут. З тесаками, лезами від вил, сокирами. Я почула, як Цедрік сказав доньці:

— Біжи нагору, Ейвото, поквапся запалити вогонь на вежі.

Я знала — це сигнал. Жителі фенів побачать полум’я на Тауер Вейк, кинуться на підмогу й тоді не уникнути прибульцям помсти. Вони опиняться в пастці, їх просто переб’ють. А потім з’являться каральні війська, щоб помститися повсталим за кровопролиття.

А дурень Уло нацьковував своїх людей:

— Чого позадкували? Ця дівка з її смердами — бунтівники. Пси, болотяні саксонські свині, які посміли чинити опір волі преподобного Ансельма…

— Ах ти нормандський пес! — розгнівався Цедрік, наступаючи і перехоплюючи зручніше сокиру.

Я зупинила його.

— Назад!

Я сама була в гніві, але прагла стриматися.

— Чого ви, воїни, вирішили, що маєте право гавкати на моїх людей, ніби собаки на овець? Ви прийшли зі зброєю — і це в переддень Різдвяного миру! Навіть Ансельм зречеться вас, якщо ви порушите закон, і сам поквапиться віддати вас до рук шерифа Едгара, коли стане відомо, що ви спровокували різанину.

Уло розреготався. Тепер він стояв просто переді мною.

— А хто дізнається, що тут було? Фени добре бережуть свої таємниці. Ми потопимо ваші порізані тіла в болотяному багні. І твоє, красуне. Але спершу я дізнаюся, чи така сама діра між ніг у пані, як і в її саксонських рабинь.

Далі все відбулося миттєво. Почувся ніби звіриний рик — і темним духом промайнув Утред. Уло щойно був із мечем, та ось він уже стоїть навколішки й мій вояк заніс над ним ножа.

— Іду пам’ятаєш, убивцю?

Змах ножа — і я бачу, як неприродно відкинулася голова нормана й темна кров бризнула на мене з рани на його шиї.

Я закричала.

А потім… Мене відштовхнули. Брязкіт заліза, запах крові, крики, миготіння тіл у тумані. Хтось упав з греблі у воду. А з мороку, з пітьми фенів чулися крики, зблискували вогні. Бійня, трупи, хтось побіг, і мене знову штовхнули.

Старий Цедрік перехопив мене впоперек і потяг назад у вежу. Я й не знала, наскільки дужий старий рів.

— Побудьте тут, пані.

Він майже кинув мене на підлогу та метнувся назад, у гущу сутички на дамбі.

Я підхопилася. Мене трусило. Треба було це зупинити. Як? Я не знала. Хотіла вискочити, але Труда затримала мене.

— Не втручайтеся, леді Гіто. Чоловіки знають, що роблять. Так було завжди. На йоль і за старих часів приносили жертви.

Я навіть розгледіла в півмороку її урочисту посмішку.

— Ти не розумієш! — кричала я. — Це безбожно.

— Усе я розумію. І молодець Утред, помстився за свою дівчину.

Зовні гул посилювався. І звідусіль, зусібіч долітав старий саксонський клич:

— Білий дракон! Білий дракон за стару Англію!

Згори гвинтовими сходами спускалася Ейвота. У руці — запалений смолоскип, а вигляд урочистий, ніби в язичницької жриці. І вона посміхалася.

— Фени піднялися!

* * *

На Різдво в монастирі Святої Хільди завжди бувало весело. Стіни прикрашали гілками омели, вічнозеленого гостролисту з червоними ягодами. Приходили діти, співали різдвяні кероли,[28] а черниці готували для них постановку мікралів.[29] Потім були маски й починалося Різдво — свято, коли весь світ тріумфує і люди чекають змін на краще, вибудовують плани, ворожать. І, звісно, веселяться.

Я ж сиділа біля вогню в старій вежі Херварда, дивилася, як пробігають язички полум’я по святечному поліну, відчувала голод, тугу… й страх. Усе моє життя, так дбайливо визначене батьками, спокійне існування в обителі — все зникло за єдину мить, коли я вийшла з монастиря, зробила крок у туман і пітьму зимової ночі.

У сімнадцять багато хто мріє про зміни. Але в моєму житті все змінилося так круто, що єдине, чого я тепер прагла, — знову опинитися під захистом стін обителі. Адже я любила книги, любила розмірений устрій монастиря, впевненість, що в мене, слабкої жінки, завжди буде стіл і дах, і турбота сестер-бенедиктинок. Я так виразно бачила досі власний життєвий шлях: я стану вченою, мудрою і поважаною черницею, молитимуся за грішників, лікуватиму хворих, вивчатиму справи монастирського господарства. І стану колись ігуменею. І ось тепер усе завалилося.

— Aléa jacta est[30] — часом повторювала я приречено.

Рів Цедрік питав, що означає ця фраза, але я мовчала. Розуміла, що доля моя вирішилася без мене, і була розгублена.

Після бійні біля вежі Херварда не могло бути й мови про повернення в монастир. Я і не встигала вже, та й була надто приголомшена тим, що сталося. А потім настало світле Різдво й мене охопила туга. Я не могла повернутися до колишнього життєвого устрою, оскільки розуміла, що за мого повернення в обитель навряд чи обійдеться різками чи сидінням у карцері. Часом я думала про Отилію, не знала, як вона пояснила сестрам моє зникнення й у що це для неї вилилося. І ще я розуміла, що звістка про заколот уже дійшла до обителі й усі думають, що я приєдналася до повсталих. Тому, коли б зібралася повернутись, мене миттю відіслали б до опікуна, абата Ансельми. А про це мені й подумати було страшно. Ось і виходило — жереб кинуто.

Після радості перемоги над людьми Уло моїх селян теж охопила розгубленість. У нас було дванадцять днів Божого перемир’я, але всі розуміли, що по тому знову проллється кров. Адже із-за фенів уже дійшла звістка, що абат Ансельм послав загони в наш край. Вони поки що не переходять у наступ, але займають усі сусідні містечка та фортеці, підкуповують провідників серед місцевих жителів. Цедрік, щоправда, приндився, казав, що фени завжди слугували надійним захистом для саксів. Але від останнього заколоту минуло чимало часу й стежки на болотах стали відомі також норманам. Тому ми розуміли, що рано чи пізно люди Ансельма нападуть на Тауер Вейк.

Мені було страшно. Але водночас я розуміла, що абат був не правий, прирікаючи людей на голод і тим самим наче підштовхуючи до заколоту. А за ці кілька днів я дізналася, у яких злиднях жили мої селяни. Ми їли тільки в’юнів, а коли похолоднішало й болота замерзли, навіть їх не стало. Цибуля, сира вода, та ще коржі з грубого борошна — ось усе, чим ми могли побенкетувати на це Різдво. Щодня я прокидалася під скреготіння кам’яного товкача, яким стара Труда товкла в ступі жменю борошна. І це були єдині звуки серед тиші холодних фенів, якщо не рахувати віддалених ударів молота в кузні — мій коваль Абба кував зброю для повсталих.

Повертаючись після обходу околиць, старий рів ставав балакучим. Він починав обговорювати наше становище, намагався навіть шукати виправдання діям саксів. За його словами, не трапилося нічого особливого. Селяни захистили свою молоду пані від домагань хтивого мерзотника — ось і все. Та за це сам опікун дівчини повинен їх нагородити!

Я втрачала терпіння. Воістину, наївність цих людей приголомшувала! І якось я не витримала:

— Я поїду до шерифа Едгара, — сказала я, і мені навіть полегшало.

Усі навколо пожвавішали. Утред миттю зібрався в дорогу.

— Повернуся за два дні.

Він усміхався.

— Якраз вчасно, якщо ми потрапимо до герефе на кінець йоля. Адже йоль — брутальний чоловічий звичай. Ліпше б вам його не бачити.

І він вирушив, щоб попередити шерифа. Я ж… Подумати було страшно! — я збиралася пропонувати руку й серце чоловікові, якого зовсім не знала. Що, як він просто розсміється мені в обличчя? Або звелить схопити мене — бунтівницю з фенів? Ну, а якщо все вдасться й він вирішить, що я підходяща наречена?

Усі навколо не сумнівалися, що так і буде. Поступово і в мені зажевріла надія. Чим я не підходжу Едгарові? Я молода, знатного роду, багата. Останнє мало найбільше значення. Адже я їхала, по суті, укладати шлюбну угоду, а цього я навчилася ще в монастирі. І я уважно вислуховувала звіти Цедріка про свої землі, а сама все розпитувала про Едгара Армстронга. Мені потрібно було знати цю людину, знати, що її цікавить. Та й коли ще я могла дати волю своїй цікавості, отримати відповіді на запитання, які носила в душі?

Але рів Цедрік бачив у нашому шлюбі тільки ділові сторони. І уточнював, про що мені треба говорити з герефою: про чудові луки й вигони в моїх володіннях, про отари овець, про дорогу, яка веде через фени.

Але, крім розмов із Цедріком, були ще й настанови Ейвоти. Ця яблучно-здібна золотокоса красуня зналася на чоловіках… і на тому, як їх спокушати. І ось, коли ми перед сном жували сухі коржики, вона довірливо розповідала мені, як слід поводитися з нареченим, як глянути, як відвести очі, коли посміхнутися.

— І не лякайтеся, пані, якщо він схоче помацати вас руками. Певна річ, у обителі вам втовкмачували, що це гріх. Але ж Господь створив жінку, аби дати насолоду чоловікові. А пестощі чоловіків… — вона протягливо зітхала, посміхалася. — Ви не повинні цього боятися. Дайте потриматися за себе. А він неодмінно схоче цього. Ви ж наче фея, тільки з плоті. І хай уже він відчує, що йому пропонують. Худенька ви тільки. Але груди у вас округлі, гарні. О, міледі, ви не гніваєтеся на мене за ці розмови?

Я намагалася стримуватись. Адже коли вже наважилася… До того ж, мені самій було цікаво, навіть у горлі пересихало. Едгар доторкнеться до мене. У мене гарні груди.

— Продовжуй, — спокійно кивала я.

— Вас у Святій Хільді цього не вчили, — діловито провадила Ейвота. — Так ось що я скажу — жінка щаслива, коли її хочуть. Тільки, боронь Боже, не виривайтеся. Інакше він вирішить, що ви норовлива, а чоловіки не люблять таких. Будьте з ним покірливою, лагідною.

— Але якщо він… — я затиналася, — якщо він захоче збезчестити мене?

— Збезчестити? — пирхала Ейвота. — Що таке честь? Щось у нашому лоні? І якщо він захоче скуштувати вас… збезчестити, як ви це називаєте, то скажу, що це навіть на краще. Адже не посміє він покинути вас потім! Ви ж не його дворова рабиня, ви — онука Херварда і найсправжнісінька леді. А вже який він лагідний…

— Звідки ти знаєш?

Я навіть гнівалася. Невже ця дівка і мій майбутній чоловік…

Ейвота сміялася, уникала відповіді. Знову починала повчати мене. Деколи я запитувала себе — чи слід мені її слухати? Але мені це подобалося. Та й у кого ще я могла запитати про таке? Не в Цедріка ж;..

«Любов — це війна, у ній немає місця боягузам.

Коли її прапори злітають угору, герої готуються до бою».

Як же тепер я розуміла ці рядки з Овідія! Бо як би не розраховували на мене мої люди, але їм ніколи не вдалося б умовити мене піти з такою пропозицією до Едгара, якби я сама не захотіла цього, не захотіла випробувати свій шанс домогтися його. Виявляється, я любила його, тільки боялася зізнатися собі в цьому. Але тепер я ніби прозріла. Моє почуття дивувало й тішило мене. Тепер я стану дружиною того, кого люблю. Сама доля підвела мене до цього.

Над вечір наступного дня повернувся Утред.

— Ми можемо їхати, — сказав він. — І що швидше, то ліпше. У Даунхем прибули озброєні люди Ансельма, кажуть, що й сам він приїде, коли скінчаться свята. А ерл Едгар зараз бенкетує у себе в маєтку. Добряче бенкетує, — усміхнувся Утред. — Але я перемовився з леді Ріган, пояснив, що в нас важлива справа до шерифа.

Цього вечора Ейвота нагріла мені води, і хоча у вежі було холодно, я ретельно скупалася і як слід помила голову. Стара Труда довго розчісувала моє волосся.

— Ніби срібляста пряжа, присягаюся колишньою невинністю. Напевно, ерл Едгар втрапить у ваше волосся, наче в сильце.

Мені було приємно це слухати. І я вже не сумнівалася, що доможуся свого.

Наступного дня ми вирушили в дорогу. На мені була моя монастирська одіж, яку старанно випрали й випрасували. Місцевий коваль Абба подарував мені зумисне виготовлену пряжку для коміра, а вдова, яка шила плащі зі шкір, підбила мою пелерину смужками видряного хутра. Я їхала до Едгара, як наречена, й мене проводжав цілий почт. Проте виходити за межі фенленду вони не зважилися. Залишилися біля кордону моєї землі поблизу церкви Святого Дунстана, махали руками, благословляли. Панотець Мартін уже знав, у чому річ, і теж поблагословив мене. Ми знову позичили в нього буру кобилу, а Утред їхав на гнідому коні одного з убитих людей Уло. Дорогою він розповідав мені про замок, який будував шериф, — Гронвуд Кастл — про те, що новий замок буде небаченим дивом у наших краях, що там працюють сотні людей і навіть мої серви часом там підробляють.

До Гронвуда ми під’їхали по обіді. Вирішили тут зупинитися. По правді кажучи, я цього дуже потребувала. Я не була такою гарною вершницею, як Утред, і спина, ноги та сідниці нестерпно боліли.

Ледь я вибралася з сідла, як усілася на обрубані колоди та почала жувати свій коржик. Утред роздобув десь миску каші, я проковтнула її зі страшенною пожадливістю — останнім часом шалено голодувала. Відчуття насичення не з’явилося, але голод вже не так дошкуляв, тож я почала прислухатися до розповідей мого супутника про те, що працівників на будівництві непогано годують і ті, хто залишився тут на зиму, розкошують. Та й роботи ще непочатий край — он із яким розмахом узявся до справи шериф.

Просто переді мною височіла закладена вежа, головна будівля майбутнього замку. За місцевою традицією, вона зводилася шестикутною, стояла на масивному підмурівку з підвальними приміщеннями, а догори футів на тридцять уже здіймалися гладенькі стіни з вапняку. Перший поверх було, по суті, скінчено, зведено гарну півкруглу арку головного входу, прикрашену візерунчастим архівольтом[31] з різьбленими колонами обабіч. Але, якщо зважати на кількість заготованих матеріалів, — каменю, колод, дощок, мотузок, складених рівними стосами, — до завершення робіт було ще далеко. А навкруг височіли гігантські ряди стін із виступами башт, нагорі, як і донжон, вкриті сіном і гноєм, щоб уберегти від морозу ще свіжий розчин.

До нас із Утредом наблизився добре вбраний молодик і пригостив мене різдвяними круглими коржиками.

— Де ти відшукав таке диво, Утреде? — сказав він, посміхаючись, і в його говірці вчувся легкий іноземний акцент. — Справжнісінька срібляста фея з туману.

Я засоромилася від його відвертого загравання, хоча й казала собі, що варто навчитися не боятися чоловіків. Та й Утред тримався з ним привітно, відрекомендував мені його, як Саймона Француза — головного майстра на будівництві. Я почала розпитувати його про роботи. Той здивувався.

— А вас це цікавить?

Звісно, якщо я збираюся стати тут пані. Але ж йому я цього не сказала. Та Саймону полестила моя увага, він охоче пояснив. Будівельні роботи завжди завмирають за місяць до Різдва, бо зведені взимку стіни зазвичай розвалюються. І річ навіть не в морозах, а в тому, що розчинові потрібно кілька місяців, щоб як слід осісти, а зимова перерва дає таку можливість. Інакше нижні ряди кладки, в яких розчин ще не затвердів, не витримають величезної ваги верхніх і деформуються. Ну а поки каменярі готують блоки на наступний сезон, роблять дерев’яні заготовки.

Цей хлопець був очевидячки закоханий у свою справу, і я мимоволі заслухалася. Та й довкола панувала така добра, святкова атмосфера. Я бачила хатки будівників, прикрашені різдвяним плющем, бачила хлоп’ят, які весело гралися, відчувала запахи духмяних страв. Тут панували різдвяні настрої, і ніхто з цих людей не знав, що північніше, у фенах, назріває заколот і я, по суті, є його ватажком. Навіть моє ім’я їм ні про що не говорило, вони просто привітали мене з Різдвом і побажали щасливої дороги.

Якщо з Гронвуда я виїхала вмиротворена, то з наближенням до Незербі мене знову охопив страх. Я раз-по-раз просила допомоги в усіх святих, життєписи яких вивчала протягом усіх цих років.

Утред теж хвилювався, але намагався бадьоритися.

— Погляньте навкруг, міледі. Які тут пишні ниви, які густі гаї. Як пощастить, — і виправився: — Якщо Господь допоможе, то все це незабаром стане вашим.

Сонце розлилось яскравими смугами поміж лілових хмар і вже висіло над обрієм — морозяне, багряне. Довкруг розлягалися безкраї, чисті поля, припорошені снігом, який випав після Різдва. То тут, то там світилися вогники домівок, до неба тяглися цівки фіалкового диму. За інших обставин мені б сподобалася ця картина, але зараз такий абсолютний спокій тільки дратував. Буря, вітер, сніг — негода більше відповідала б тому, що я наразі відчувала. І коли Утред вказав пужалном на дерев’яні частоколи біля річки та заявив, що це Незербі, я навіть завагалася — чи не повернути назад?

«Любов — це війна, і в ній немає місця боягузам».

А я їхала боротися за свою любов. І гордо підняла голову.

На подвір’ї бургу Незербі горіли вогні, метушилися слуги. Утред спішився й допоміг мені злізти з сідла. Я похитнулася — від довгої їзди верхи все тіло заніміло. І ще я чула запахи кухні й зрозуміла, що знову голодна.

Розпитавши в челяді про леді Ріган, Утред повів мене вбік від головних споруд, туди, де була кухня. Над її пірамідальною покрівлею здіймався густий дим.

— Стривай, Утреде. Навіщо нам ця леді Ріган? Мені треба побачитися з шерифом.

Утред знітився, почухав щоку кінцем пужална.

— Річ у тім… Загалом, йоль за традицією відзначають виключно чоловіки. Якщо ж там з’явиться жінка, можуть подумати про… Е-е…

Він м’явся, а я почала гніватися.

— Кажи заради всіх святих! Коли щось не так, то я взагалі не розумію навіщо ми приїхали.

— Гаразд, — він махнув рукою. — Все одно іншого виходу в нас немає. Але спершу я все-таки зведу вас із леді Ріган, а вже вона вирішить. Адже я говорив із нею про вас.

Леді Ріган — жінка, яка живе в домі ерла Едгара як його господиня. Чому? Адже вона лише вдова його брата. Безплідна вдова, а значить, жінка, яка не заслуговує на пошану, бо не виконала свого основного обов’язку, не народила чоловікові спадкоємця. Але Утред говорив про неї з повагою і, виходило, моя доля залежала від неї. Я вже відчувала неприязнь до цієї жінки, навіть потай ревнувала. Що знайшов у ній Едгар, якщо залишив при собі за господиню?

Проте, побачивши леді Ріган, я заспокоїлася. Ця жінка була стара і неприваблива. Але це була справжня пані. Навіть ігуменя Бріджит не вміла триматися з такою гідністю. Леді Ріган стояла серед кухонної метушні, мов королева. Статечна, погордлива, вона владно віддавала накази. Довкола чаділи вогнища, щось готувалося, кухарі проносили на рожнах величезні тулуби, тут-таки розбирали м’ясо, товкли щось у ступах, гримотіли казанами та пательнями. І всім тут керувала ця неприваблива товстунка. Але як вона була вбрана! У сукню з синього сукна, а синій колір такий дорогий! До того ж, я побачила срібляне вишивання по його пелені, а на плечі їй спадало легке шовковисте запивало, що утримувалося на голові обручем, обтягнутим синім оксамитом та щедро вишитим річковими перлами. Присягаюся небом, мені ще жодного разу не доводилося бачити такої ошатної жінки — й це на кухні!

Я бачила, як до неї наблизився Утред і щось пояснив. Повз мене слуги проносили величезну, мов щит, тацю з залитою соусами свининою, і на мене нагримали, відштовхнули до стіни. Я злякалася, відчула себе тут зайвою. І напевно, саме такою розгубленою, зацькованою, нікчемною постала перед леді Ріган. Її темні очі оглянули мене з голови до ніг.

— Це і є твоя господиня, Утреде?

Нас миттю оточили цікаві, та леді Ріган сердито на них нагримала:

— Хіба у вас нема роботи? Щось ніби пригорає.

Вона озирнулася на Утреда, здається, звеліла йому залишитися тут і попоїсти з дороги, а мене жестом запросила йти за нею.

Ми перетнули просторе подвір’я, спустилися зовнішніми сходами обіч головного входу і опинилися в приміщенні зі стінами, складеними з колод. Скрізь висіли в’язки сухих трав. Біля вогнища стояв стіл, рясно заставлений тарелями та глеками, до яких, схоже, ще ніхто не торкався.

Леді Ріган вказала мені на лаву біля столу.

— Гадаю, вам буде не зайве підкріпитися з дороги.

Я сіла, але до їжі не доторкнулася. З-за дверей сусіднього покою долинали гамір, вигуки, сміх, бренькання струн. Та леді Ріган не поспішала вести мене до гостей і знайомити з господарем. Натомість вона присунула мені тарілку з відбивними, пюре з горошку й цілу купу пиріжків.

Я була страшенно голодна, але під запитливим поглядом господині не могла проковтнути й шматочка. До того ж, вона подала мені білосніжну серветку, столовий ніж і ще якусь річ на кшталт маленьких вил і сказала, що це — аби я не забруднила руки. Нас у монастирі вчили гарно й благопристойно їсти, але що робити з цими вилами, я просто не знала. Вона це зрозуміла й пояснила. Проте я тепер почувалася брутальним мужланом і лише гордовито глянула на неї.

— Дякую, але я не голодна.

— Хіба? А мені здалося, що вигляд у вас зовсім виснажений. Випийте хоча б вина — воно поверне рожевість на ваші щоки.

Вино було темне, густе й солодке, мов ягоди. Та коли я спорожнила кубок, побачила легкий подив у очах леді Ріган.

— Ого, дівчино. Хіба вам не казали, що південні вина не п’ють, як джерельну воду? Та ще й натщесерце.

Я зрозуміла, що знову роблю щось не так. І сердито відрубала — хіба не сама вона запропонувала мені випити? За нашими традиціями я б виказала неповагу до господині, якби не прийняла чашу. Вона відвела погляд, пробурмотіла тільки, що зовсім не те мала на увазі, але тепер мені неодмінно слід поїсти, інакше я сп’янію.

— Міледі, — почала я, — мені не зовсім зрозуміло, чому ви пригощаєте мене тут, а не ведете до лорда шерифа.

Тут вона сказала, що ще не мала нагоди перемовитися з Едгаром. Та й зараз час не найвдаліший, а ось за кілька днів вона неодмінно все повідомить і постарається відрекомендувати мене. Я слухала її, але в голові у мене шуміло, приємне тепло розливалося по тілі й водночас я почала дратуватися.

І тоді я взялася пояснювати, що конче потрібно, аби Едгар заступився за моїх людей, примусив Ансельма зрозуміти, як селяни бідують, а їхня сутичка з Уло — лише відповідь на його беззаконня.

Вона сумно дивилася на мене.

— Боюся, леді, що ви просто надто молода і вперше зіткнулися зі злигоднями життя.

— Ні, не вперше. Я й раніше захищала своїх людей. Просто я остання з роду й крім мене більше нема кому за них заступитися.

— Це шляхетно. Але хіба ви прибули тільки за цим?

Я обурилася. Ця жінка вочевидь не дурна, але за яким правом? І чому думає, що вирішення такого важливого для мене питання має відкладатися з її волі?

— Міледі, в мене лічені години, я не можу чекати.

— А доведеться.

— Ви не бажаєте звести мене з шерифом? Тоді я зроблю це сама.

Я спробувала встати, але вона притримала мене за руку. Почала щось пояснювати про старі звичаї на йоль, говорила, що жінкам ліпше не з’являтися на бенкеті, поки чоловіки не віддадуть належне традиціям. Я дивилася на неї, але не розуміла. З внутрішніх покоїв досі лунали регіт, вигуки, хрипкий спів. Цей гамір заважав мені зосередитися на словах леді Ріган. Чомусь у мене з’явилося відчуття, що ця жінка, яка має таку владу в маєтку, просто не хоче, аби я зустрілася з Едгаром. Напевне, тому, що вона стара й неприваблива та не бажає, щоб я, бозна-звідки взявшись, стала між нею і красенем Едгаром. Адже вона навіть не здогадується, що я, по суті, приїхала свататися. І товкмачить щось про йоль.

Я з погордою глянула на неї.

— До чого тут йоль? Нас у монастирі вчили, що це старий боговідступний звичай, котрий зберігся з поганських часів.

Вона кинула на мене дивний погляд.

— Атож, я й забула, що ви росли в монастирі. І на вас одяг черниці. Але ви чомусь на черницю не схожі.

І знову цей її оцінюючий, трохи глузливий погляд, який так мене дратує. Я сказала:

— Я й не черниця, міледі. І не хочу бути схожою на черницю. Звісно, такого гарного вбрання, як у вас, не маю, але я розраховую сподобатися ерлові Едгару.

Її брови здивовано злетіли вгору. В очах промайнув глузливий вираз. У мене плуталися думки, але я зрозуміла, що бовкнула зайве. Принаймні, раніше я не збиралася їй цього казати.

— У ім’я Господа! — всміхнулася вона. — Отже ви, пташко, розраховуєте спокусити Едгара Армстронга? Для того, щоб він виступив на вашому боці в заколоті?

— А ви були б проти?

— Воістину так. Негоже йому вплутуватися в цю справу. Він і так не в товариських стосунках із абатом з Бері-Сент-Едмунса. Я навіть не знаю тепер — чи має мені сенс влаштовувати вашу зустріч. Ви бунтівниця, дівчино, й те, в що ви хочете його втягнути, — протизаконне.

— То ви проти? О, я зрозуміла це відразу! А якщо я скажу, що прибула, щоб укласти з Едгаром шлюбну угоду? Не маю ні батька, ні іншого старшого родича, який би зробив це за мене, а мій опікун Ансельм — мій ворог, і лише Едгар зможе захистити мене.

Здається, я сп’яніла. Говорила те, що й не збиралася. І чомусь плутано пояснювала їй, наскільки Едгару буде вигідно укласти зі мною шлюб. Та леді Ріган мене перебила.

— Ось що, дитинко, в тебе з цим нічого не вийде.

— Чому це? Через вас? Ви самі вирішили одружити його на собі?

Її обличчя зблідло. Вона підвелася.

— Я бачу ви або п’яні, або вас у монастирі не навчали гарних манер. Що ж до мене й Едгара… Скажу тільки, що є чимало пані та дівчат, які хотіли б мати його за чоловіка, але у них нема шансів. Як нема їх ані в мене, ані у вас.

— Мені треба зустрітися з ним! — майже закричала я.

Рвучко встала і зробила крок до дверей у внутрішні покої. Та леді Ріган випередила мене, заступила двері.

— Заради Бога, не треба туди заходити. Для вашого ж блага. Пригадайте, в вас тече кров великого Херварда, і ви не повинні поводитися, як розпусна дівка.

— Чуєте? — перебила я.

Там, за дверима, куди вона не бажала мене впускати, лунав спів. І співали про мого діда Херварда.

Я раптом відчула приплив якогось нерозсудливого оптимізму.

— Ви не посмієте завадити мені, леді Ріган. Там мої побратими, сакси. І вони славлять Херварда. Тож пропустіть мене, якщо не бажаєте, щоб я вчинила скандал.

Що б я зробила, навіть і не знаю. Але, здається, готова була на все. І чи Ріган зрозуміла це, чи їй просто набридло боротися з п’яною послушкою, але вона несподівано відійшла.

— Біс із тобою, дівчино. Йди. Спробуй сама поміж п’яних чоловіків домогтися своєї частки слави… Або ганьби…

І я опинилася на галереї, що тяглася вздовж широченної саксонської зали. Завмерла. На мене повіяло теплом, димом, запахами печені, вин і розпалених тіл. Я вчепилася в поруччя, подивилась навколо.

У двох печах високо горів вогонь, його відблиски освітлювали різьблені стовпи зали, завалені наїдками столи та бородатих людей за ними. Вони бенкетували, співали, реготали. Крізь клуби диму я дивилася на них і поступово розуміла, що тут самі чоловіки, й чоловіки ці добряче п’яні. Більше того — п’яні до нестями. Я бачила, як вони спорожняють величезні кубки, щось кричать, жеруть. Хтось боровся, хтось намагався танцювати. А дехто спав, упустивши голови в тарілки з недоїдками.

Я злякалася, в мене виникло навіть бажання повернутися, втекти. Але тут я побачила Едгара. Він сидів на чолі довгого столу і сміявся. Я не змогла відвести від нього погляду, таким вродливим, ну просто золотим здався він мені. Золотилося його відросле волосся, що недбалими кучерями обрамляло обличчя та шию, золотавою була вільна сорочка з якоїсь незвичайної переливчастої тканини. І його промениста сяюча усмішка.

Я притисла руку до грудей, у яких божевільно стугоніло серце. Розум підказував, що краще піти, але душа моя співала, і я раптом зрозуміла, що повинна підійти до нього… Просто зараз. Адже я так довго мріяла, як з’явлюся перед ним, і він нарешті побачить мене… дізнається, що я існую і що я люблю його.

Раптом хтось чіпко обхопив мене ззаду, п’яно засміявся мені у волосся. Якийсь хлопчисько. Я відштовхнула його та побігла галереєю туди, де були сходи. Тепер шлях до відступу було відрізано.

Знизу в двері вносили таріль зі смаженим кабаном.

— Тор! Тор! Зараз ми скуштуємо м’яса твого вепра![32] — гукали навколо.

Я проскочила під таріллю, але хтось ухопив мене за руку, зірвав запинало.

— Дивіться — жінка! Тор послав нам красуню на йоль.

— Жінка! Дівка! — закричали звідусіль.

Мене хапали з усіх боків. Спочатку штовхали, потім підняли на руки, почали майже кидати один одному і реготати. Я була мов безпорадна лялька, відчувала їхні руки на своєму тілі, мене щипали, хтось обслинив мені губи.

Я почала вищати, вириватися. Побачила перед собою чиєсь худе бородате обличчя і відчайдушно вчепилася в нього нігтями. Незнайомець вибухнув прокляттями, почав завалювати мене на стіл. Але поряд товпилися інші, штовхалися, заважали йому.

Вони були наче дияволи з пекла. Цього я не чекала. Під руку мені потрапила обгризена кістка, і я нею почала бити їх по головах.

— Пустіть! Ви не смієте! Я онука Херварда!

Нарешті якось вирвалася від них, випручалась, вискочила на стіл і просто по стільниці, перестрибуючи через глеки й купи їдла, побігла туди, де сидів Едгар. Він сміявся, він ніби й не помічав, як вони хапали мене. Схоже, звернув на мене увагу, тільки коли я опинилася перед ним.

— Оце так, — тільки й мовив він, коли побачив мене на столі.

Я ж зіскочила вниз, спіткнулась і вмить опинилася в нього на колінах. Обійняла Едгарта, притислася до нього. Довкола кричали. Я ж благала, мало не плачучи:

— Не віддавайте мене їм! Заради Пречистої Діви — не віддавайте. Адже я прийшла до вас.

І раптом відчула, що він несе мене. Розштовхує їх і несе мене на руках, мов дитя. Я й почувалася дитиною, наляканою, беззахисною. Але він уже тримав мене біля своїх грудей і міг врятувати від усього світу.

Він легко збіг зі мною сходами нагору, ми опинилися на галереї, протилежній тій, звідки я ввійшла. Він ніс мене, а знизу щось кричали, сміялися. Але нас ніхто не переслідував. Потім Едгар ударом ноги відчинив двері й ми опинилися в кімнаті — найрозкішнішій кімнаті, яку я тільки могла собі уявити: вогонь освітлював ткані драпірування на стінах, ліжко на підвищенні у фалдах вишитої запони, казан із водою, над яким підіймалася пара з духом запашних трав. Тут було тихо. Стало тихо, коли Едгар плечем зачинив двері й, не випускаючи мене з рук, сів на хутро, що вкривало широке ложе.

Він дивився на мене захоплено й здивовано. Прибрав волосся з моїх щік.

— Святі угодники! Яка ж ти красуня, дівчинко.

Я раптом посміхнулася щасливою дурненькою усмішкою. Але чомусь відзначила, що він сказав це нормандською. І сама перейшла на цю мову.

— То я подобаюся вам?

— Ти ліпше, що я міг отримати на йоль.

І тут він якось ніжно наблизив моє обличчя до свого. Я так і не зрозуміла нічого першої миті. Щойно його очі були так близько-близько, затуляли цілий світ, потім його вії опустилися, дихання злилося з моїм, вуста стулилися. І я зрозуміла, що це поцілунок. Мої губи затрепетали й розімкнулися, я відчула смак губів Едгара, жар його дихання. Ми стали єдині… Але мене більше не було. Я розтанула, зникла, а цілий світ перетворився на жар і чарівливу кволість. І десь музикою пролунав стогін — і я з подивом зрозуміла, що це мій стогін.

Задихаючись, тремтячи, я відскочила. Боже, як це сталося, що я так відразу здалася? Це неприпустимо. Де мій розум?

— Та ти незаймана, чи не так, моя прекрасна феє?

Як він це зрозумів? І як же мені соромно! Я ледве знайшла в собі сили підвести на нього очі.

— Не будьте зі мною брутальним, сере. Так, я незаймана.

А він раптом розреготався. Відкинувся на ложі й сміявся, сміявся, сміявся. Це розгнівало мене, але й примусило зосередитися.

— Моє ім’я Гіта Вейк, — промовила я, прагнучи перекричати його регіт. — Ви чуєте, я Гіта з монастиря Святої Хільди!

І далі сміючись, він підвівся.

— 3 монастиря?

Здавалося, це розвеселило його ще більше.

— Я Гіта, онука Херварда! — майже кричала я. — Та вислухайте ж мене! Мені необхідно, щоб ви одружилися зі мною.

— Я саме це й збираюся зробити, — раптом сказав він. — Ми одружимося просто зараз.

Анічогісінько я не розуміла. Дивилася, як він встає. І раптом Едгар похитнувся, мало не впав, притримався за стовпчик, який тримав запону.

— Що з вами, сере? Вам зле?

— Що ти, дитинко. Мені дуже, дуже добре. Йди до мене.

Але я рішуче затрусила головою.

— Ні, спочатку вислухайте мене.

І я заговорила так поквапливо, ніби від того, чи встигну я викласти все чисто, залежало моє життя. Говорила, що в моєму володінні вісімнадцять наділів[33] землі й хоч значна їх частина у фенах, але влітку фени перетворюються на чудові пасовища і мої люди розводять там дорогоцінних тонкорунних овець. До того ж, на сухих ділянках селяни викошують стільки сіна, що його вистачає до березня. Розповідала я й про будівельний ліс, про кременеві шахти. І ще — що через мої володіння проходить дорога в Нортгемптон. Йому ж потрібна ця дорога?

Я раптово затнулася, коли Едгар почав через голову стягати сорочку. Багряні відблиски ковзали по його плечах і грудях, підкреслювали силу рук, рельєфні обриси м’язів і тонкий стан.

— Що ви робите, сере?

— Я чекаю на тебе, моя красуне, — він простяг до мене руку. — Біс його ухопи, дівчинко, чи казали тобі, яка ти красуня!

У мене запаморочилася голова від його слів. І ще я засоромилась, проте сором цей був незвичний — така собі чарівна безсоромність.

— Тоді, якщо я вам подобаюся… Я ж онучка Херварда. Ви не можете просто так збезчестити мене. Вам, сере, доведеться одружитися.

— Звісно, звісно.

Він клацнув пальцями.

— І ми зараз вип’ємо за це.

Біля стіни поряд із ложем стояла скриня з пласким віком, накрита сукном. На ній я побачила тацю з червоними зимовими яблуками та глек із вином. Едгар, похитуючись, підійшов до нього й налив у кубок, при чому і розлив чимало.

— Ходи вип’ємо, дівчинко. За твою невинність і нашу шлюбну ніч!

Я підійшла. Чи боялась я його? Він дивився на мене захоплено, лагідно, й мене від цього кидало то в жар, то в холод. Що зі мною? І чому я сама роздивляюся його, не опускаючи погляду? Де мій сором? Та все ж таки його тихий хрипкий голос, його дуже м’язисте тіло вабили мене. Мені навіть хотілося доторкнутися до нього. Він же пообіцяв узяти мене за дружину.

Я взяла в нього кубок, і він цокнувся зі мною глеком. Я наважилася:

— За наше весілля, мілорде.

— За весілля, то й за весілля.

Це було не те вино, яким пригощала мене Ріган. Воно було світле, трохи кислувате, але приємне. Від переляку чи від спеки мене мучила спрага, і я з задоволенням спорожнила кубок. Бачила, як Едгар поставив глека на місце й дивиться на мене. І він стояв так близько!

— Swete,[34] — шепнув він саксонською, — яка ти мила.

Це була моя рідна мова. І від цього все стало простіше. Голова паморочилася, стіни покою ніби розсунулись, і дедалі важче було зібратися з думками. Я хотіла одного — щоб сер Едгар обійняв мене й щоб це тривало вічно!

Та я таки повинна сказати йому все.

— Вислухайте мене, сере. Я не просто так прийшла до вас. Абат Ансельм мій опікун, але він розоряє моїх селян, і вони були змушені взятися за зброю. Ви повинні допомогти їм, розумієте?

— Звісно, звісно. Все, що побажаєш, моя красуне.

— Тоді ви повинні заборонити йому вводити війська у фени. Повинні запобігти кровопролиттю. Коли я стану вашою дружиною, ви матимете на це право.

Я квапливо пояснювала йому це й весь час задкувала від нього, оскільки він наступав на мене, й ми кружляли навколо балії з водою. Як він дивився на мене! Мене спопеляв вогонь від самого його погляду. Я слабшала. І зрештою опинилася біля стіни, а він уперся в неї обома руками, схилився, не зводячи з мене особливого, впокорюючого погляду своїх синіх туманних очей. І я здалася. Зі мною діялося щось дивне. Він був так близько, тримав мене, але не торкався, лише дивився. І дивився так, що я почувалася глибоко приголомшеною. У мене підкошувалися коліна, гупало серце, губи мої пересохли.

— Сере, я буду вашою. Я не норовлива. Але й ви пообіцяйте мені, що захистите моїх людей.

Я тремтіла. Він був серйозний і не зводив очей з моїх губів. І нарешті пригорнув.

— Не бійся, маленька. Я буду терплячий і дуже ніжний із тобою.

Він знову мене поцілував. І знову світ зник, і я сама обійняла його, боязко, покірно, але за мить уже мої пальці сплелися на його спині, і я пригорнулася до нього. Поцілунок. Ми ніби оберталися в зоряній нічній пустці, де не було нікого, крім нас, окрім дотику губів і рук, звуків дихання, пульсування крові.

Я й не знала, як це… Як це чудово! Мене охопило якесь солодке безумство. Я торкалася його волосся, пліч, грудей, пружних м’язів живота. Я дивилася на нього… І він дозволяв мені дивитися. Я чула його важке дихання.

А потім я знову опинилася у нього на руках і він дбайливо вклав мене на хутро ложа.

— Місячне сяйво, — прошепотів він, пропускаючи крізь пальці моє волосся.

Я й не знала, що здатна на такі відчуття, я ніби наново вчилася пізнавати своє тіло. Тіло… Грішна плоть — так нас учили в монастирі. Але тепер я знала, навіщо людині дана ця плоть. Це було як приплив… Вал за валом наростали в мені. Я тремтіла й горіла одночасно. І зі мною був Едгар! Він цілував, пестив мене, йому це подобалося…

Я й не помітила, коли він роздяг мене. Напевно, мені мало стати соромно, але я не відчувала сорому. Я бачила захоплення в його очах, і мені хотілося, щоб він дивився на мене. І торкався… Торкався то майже невагомо, то сильно, так, що я стогнала. Тепер я сама відповідала на його поцілунки, сама цілувала його, ніби кидаючи виклик. Ніби вимагаючи… Сама не знала чого. Я знов почала стогнати. Його дотики, його поцілунки… На грудях, стегнах, навіть там, де я й уявити не могла. Але чомусь я все йому дозволяла. Боже, я б померла, якби він цього не робив.

— Будь ласка… — шепотіла я, і якась незбагненна сила вигинала мене. — О, будь ласка.

Його вага… Він і я так близько… В якомусь сяйві я бачу його усміхнене обличчя над собою. І з подивом відчуваю біль.

— Мені боляче.

Я швидше здивувалася, ніж поскаржилася.

— Скоро це мине. Потерпи трохи, мій янголе.

Біль ущух. Я зрозуміла, що відтепер належу йому. Він у мені. Але він не рухався, лише дарував ніжність своїх вуст. І ще я відчувала тепло в глибині себе, і коли Едгар трохи подався від мене й тепло почало зникати, я не змогла стримати мимовільного схлипування. Але він не пішов, повернувся в мене, і я блаженно зітхнула, обіймаючи його й не помічаючи, як почала рухатися разом із ним.

— Найпрекрасніша, чудесна моя, радосте моя. Я кохаю тебе.

Я плакала від щастя. В його тісних обіймах я цілковито втратила розум, по тілі ніби прокочувалися гарячі хвилі, нас приголомшував ритм тіл, що злився в єдиний порив, ритм сердець, що билися так близько. Це був вихор, вторгнення, несамовитість, і насолода росла, поки я не скрикнула, засліплена водоспадом зірок та імлою туману.

Я погано розрізнила його обличчя над собою, ніжне, вкрите намистинками поту, з хвилястими, прилиплими до чола пасмами. Він усміхався.

— Звідки ти така, моє місячне диво?

Я заплющила очі й увіткнулася в його плече. Мені було таке хороше, так спокійно. Я зігрілася. Здається, заснула. Але якоїсь миті розплющила очі. Едгар спав поряд, обіймаючи мене. Він укрив мене хутром і я вся була в теплі його рук, його тіла. А ось мої рука й плече трішки змерзли. Я озирнулася. Вогонь догорів, і лише багряно світилася купка жару. Як солодко пахло шишками! Напевне, я довго проспала.

Я обернулася до Едгара, й мене поглинуло щастя. Який він гарний. Мій чоловік, мій коханий чоловік. Рот у Едгара ніжний, із м’яким вигином, мов у дитини. Вигин шиї ще ніжніший, м’якший, а тіні від довгих вій віялом лежали на смаглявих щоках. Була в ньому якась майже дівоча краса, але тіло він мав дуже і кремезне, тіло справжнього чоловіка, з великими плечима й могутніми ногами. І цей контраст розчулив мене невимовно. І ще мене приємно здивував його запах — від нього пахло квітами, далекими екзотичними квітами чужих країв. Я знала про ці східні втирання — амбра, мускус, алое. Але так зворушливо і приємно, коли чоловік пахне квітами. І так хвилююче…

У покої, проте, похолоднішало. Я обережно розвела руки, які мене обіймали, навшпиньки підійшла до вогнища й наклала на вугілля полін. Мені було холодно, але мучила спрага. І страшенно хотілося їсти. Я взяла з тарелі на скрині одне яблуко й із задоволенням з’їла. Потім ще одне й ще. Поступово думки пояснішали. Я помітила, що в домі панує тиша, тільки, сповіщаючи про новий день, десь горлає півень. Ранок нового, найнезвичайнішого для мене дня. Дня, коли я стану дружиною чоловіка, що перший мене поцілував, оволодів мною. Того самого, про якого я стільки мріяла!

Але чомусь мені раптом стало лячно. Чи відбудеться наше вінчання? Але ж Едгар обіцяв мені! Якось дивно, бездумно обіцяв, ніби це зовсім його не стосувалося. О, Пречиста Діво! Він не може відмовитися від мене тепер, після того, що було між нами!

Едгар спав, а мені в голову лізли найдивніші думки. Цей дикий йоль, по суті, вакханалія і пиятика. Наскільки п’яним був шериф? Адже я сама бачила, що він п’яний. Але я не знала, наскільки може сп’яніти чоловік. Дотепер я мала справу лише з селянами напідпитку, коли їх на свята пригощали в монастирі. Але тут… Я пригадала п’яних саксів у залі маєтку. Ні, мій Едгар зовсім не такий. Та все ж таки ці його незрозумілі веселощі, безтурботність…

Нарешті я вирішила, що безглуздо серед ночі сидіти голяка перед вогнем. Повернутися до Едгара — адже я вже належу йому? Ні — між нами більше не буде близькості, поки ми не повінчані.

Безглуздо? Можливо. Але сьогодні я взагалі мислила інакше. Я віддалася йому, щоб він одружився зі мною, тому що сама цього хотіла. Так, хотіла!

Мене раптом охопив сором. А коли я помітила в себе на внутрішньому боці стегна сліди крові, стало ще гірше. Поміркувавши трохи, я залізла в балію. Вода вже майже охолола, і цокаючи зубами, я поквапилася вилізти звідти й одягтися.

За віконницями дедалі голосніше кричали півні. Ранок. І що тепер? Цієї ночі я стала жінкою Едгара, і якщо він хоч трохи шанує наші звичаї, повинен буде одружитися зі мною. Я ж повинна поводитися, як його дружина й господиня.

Я зібралася з духом і вийшла з кімнати. У напівтемній залі було тихо. Тут усі спали. Намагаючись якомога менше шуміти, я спустилася вниз, переступаючи через сплячих, пішла до виходу. Біля дверей лежав великий собака, і він загарчав на мене. Я зупинилася.

— Іди геть. Ти добрий, але йди.

Я говорила тихо, але завмерла, помітивши, що чоловік, який спав на лаві під стіною, почав підводитися. Сів, втупився в мене безтямним поглядом. Я побачила його подряпане обличчя. Це був один із тих, хто вчора накинувся на мене. Він підняв руку, витріщався, тицяючи в мене пальцем. Я хутко пригадала, що вчора мені загрожувало, й мене охопив страх. Що, коли…

Я майже нетямлячись, збігла сходами на протилежну галерею. Десь тут були двері, через які я ввійшла. Ці? На порозі я озирнулася. Чоловік, який помітив мене, спав, прихилившись до стіни та звісивши голову.

Я перевела подих і штовхнула двері.

У невеличкому покої на лаві неподалік вогнища спала леді Ріган, загорнута в широкий плащ. Але щойно зарипіли завіси, вона підвелася й окинула мене пильним поглядом.

— Ось і ти, дівчино. Чи вже не дівчина?

Мені стало соромно. Почувалася, як послушка, спіймана в опочивальні з зайвою ковдрою.

Поможи мені, Боже!

Напустивши на себе незворушності, я промовила:

— Міледі, мій чоловік сер Едгар, коли прокинеться, напевно забажає поїсти. Я його дружина і зобов’язана передбачати бажання чоловіка. Але я поки погано орієнтуюся в маєтку. Чи не допоможете мені?

Вона спокійно поправила волосся, темне, зібране ззаду в жмуток. На моє повідомлення, що тепер я тут пані, не зреагувала ніяк. Накрила волосся шаллю.

— Ходімо.

У кухні теж усі спали покотом. У кутку на соломі я помітила Утреда, який обіймав якусь служницю.

Я нервувала, й коли Ріган накладала мені на тацю їжу, руки в мене так тремтіли, що вона висловила сумнів: чи не розсиплю все дорогою. Ну, ні. Я вирішила бути тут пані, тож треба й триматись, як пані.

Коли я повернулася в нашу кімнату, Едгар досі спав. А що робити мені? Я вирішила поводитися так, ніби справу вже вирішено й залишається тільки обговорити деталі шлюбної угоди. І поможи мені, Боже, при цьому не схибити!

Уранці я зазвичай молилася. Ось і тепер, опустившись навколішки і молитовно склавши долоні, я спробувала зосередитися на словах з Писання.

— Ego dormivi et soporatus sumi et exsurrexi, quia Dominus suscepit me, njn timebo.[35]

Коли ззаду зарипіло ліжко, я мало не підскочила, проте примусила себе дочитати псалом до кінця. Озирнулася. Едгар, підвівшись на лікті та мружачись зі сну, дивився на мене.

— Черниця? Якого біса…

Він зробив жест рукою, немов відганяючи видіння, і знов звалився на подушки. Здається, збирався спати далі.

Повагавшись трохи, я наблизилася.

— Мілорде… Мілорде, чоловіче мій.

Він ніяк не зреагував. Я подивилася на нього й знову відчула сум’яття. Його дужі груди, недбалий поворот голови, кучерики на шиї. Мені раптом захотілося, щоб він, як цієї ночі, обіймав мене, цілував, шепотів ніжні слова.

— Едгаре.

Я не втрималася і доторкнулась до нього, провела пальцями по його грудях, по плечі.

Він так рвучко й сильно вхопив мене за зап’ясток, що я скрикнула. Він впритул дивився на мене, був насторожі, як звір перед стрибком. Потім перевів подих і відпустив мою руку.

— То це не сон… Хто ви, в ім’я самого неба?

Я ж не могла вимовити ні слова. І десь у глибині, біля самого серця відчула, як розливається холод.

Він дивився на мене спочатку пильно, потім губи його трішки торкнула усмішка.

— Здається, я впізнаю тебе по цьому сріблястому пасму, що вибивається з-під запинала. Місячне сяйво?

Він сів, обхопив голову й глухо застогнав.

— Ці мені старі звичаї… Цей йоль. Ось що, маленька, подивися, чи не лишилось там вина в глеку.

— Мілорде, я тут принесла вам елю й трохи паштету.

— Розумниця, дівчинко. Дай-но сюди ель.

Він пив, поглядаючи на мене з-за краю кухля, а відриваючись, навіть посміхнувся.

— Тепер пригадую! Ти та чудова солодка дівчинка, що принесла мені вчора стільки задоволення. Як тебе звуть?

— Мілорд, моє ім’я Гіта.

— Гіта? У тебе старе саксонське ім’я, голубко. Хоча ти й говориш нормандською.

Він устав і, як був, голий, пройшов до балії, сів у неї.

— Вода вихолола, — якось по-дурному сказала я. Сказала нашою мовою.

— Так, трохи. О, то ти й саксонську знаєш?

Він сперся ліктем і спиною об край балії, приплющив очі.

— Ну, хто це здогадався прислати тебе до мене?

— Ніхто, мілорде. Я сама прийшла. Я Гіта з обителі Святої Хільди.

Мене навіть трішки нудило з ляку. Що означають ці запитання? Ми ж уже все з ним обговорили.

Він обернувся до мене.

— Із монастиря? Що ж, як на черницю, в тебе надто дивні звички. Прийшла сама, кажеш? Кгм…

Я навіть підскочила.

— Я не черниця, сере! Я Гіта Вейк, внучка Херварда Вейка. І вчора ви присяглися одружитися зі мною!

Він тільки дивився на мене. Нарешті зітхнув. Спохмурнів.

— Гіта Вейк. Саксонка. З найславетнішого в Денло роду. Три тисячі трісок Святого Хреста! Внучка самого Херварда. Тоді поясніть, що примушує вас поводитися так, ніби ви розпусна дівка? Так легковажно розкидатися своєю честю? Пообіцяв одружитися? Та я п’яний був учора, як свиня Давида. Я б міг пообіцяти Місяць із неба й корону Англії на додачу.

І тоді я підхопилася. Я кричала, що він не був п’яний, коли приніс мене вчора сюди. Що я прийшла до нього по допомогу, що до мене чіплялися його п’яні гості, а він підхопив мене на руки й приніс у цей покій. І коли я сказала, що потребую захисту від свого опікуна абата Ансельма, то він обіцяв одружитися зі мною. Сказав, що весілля відбудеться просто зараз. І ми навіть випили за це. Я наважилася належати йому, тільки коли він сказав, що…

Я раптом затнулася. Адже, по суті, він нічого не обіцяв мені. Я ж… Я почула тільки те, що хотіла. Я сама хотіла його.

Якоїсь миті я зрозуміла, що плачу. Кімната розпливалася в пелені сліз. Вогонь у каміні, балія і чоловік, що дивився зараз на мене. Чоловік, якому я віддалася цієї ночі, з яким втратила свою невинність, але який навіть не запам’ятав мого імені. А я сподівалася, що він за старою традицією вранці подарує мені весільні браслети.

Я затулила руками обличчя й розридалася. Де ж усі мої наміри залишатися непохитною та серйозною? Щоб обговорити з ним усе… Я перевела подих. Хоча чому б і не обговорити? Адже як партія для шлюбу я ще можу влаштувати його.

Коли я глянула на нього, він уже стояв поряд у облямованому хутром халаті з чорної м’якої тканини та простягав мені кухоль із елем. Погляд у нього був лагідний.

— Ось, випийте і трохи заспокойтеся.

— Я спокійна, сере. І я хочу поговорити з вами.

Я почала все по порядку, з самого початку. З того, як після ранньої смерті батьків, мене ще дитиною віддали в монастир, а преподобний Ансельм почав господарювати на моїх землях, поки не розорив їх цілком. Розказувала, як мої селяни не раз зверталися до мене по допомогу, як прислали гінця востаннє, і як я вночі поїхала в Тауер Вейк. І там стала свідком сутички між своїми людьми та найманцями Уло, людини Ансельма. А зараз Ансельм готує каральну експедицію у фенленд.

Едгар уважно слухав мене, деколи сьорбаючи ель з так і не взятого мною кухля. На мене він не дивився, інколи похмурнів.

— Преподобний абат Святого Едмунда дуже багато на себе бере. Як і ви, міледі. Ви його неповнолітня вихованка, ви в його руках, і лише опікунська рада, тільки король може призначити для вас нового покровителя.

— Але якщо я стану… вашою дружиною? — я майже видихнула це, відчула, як вогнем запалало моє обличчя.

Він скоса глянув на мене, але нічого не сказав. І тоді я вирішила продовжувати. Хотіла говорити спокійно, як і вирішила спочатку, тверезо зважуючи кожне слово. Знову повторила те, що намагалася втовкмачити йому й учора: мої землі, що межують із його володіннями, мої доходи, моє ім’я, зрештою. Моє добре ім’я, якщо він не відмовиться від мене після того, що трапилося, і мою честь не буде втоптано в багнюку.

Едгар стрімко встав, наблизився до дверей і, обережно прочинивши їх, визирнув у залу.

— Поки всі сплять, я звелю Ріган тихо випровадити вас. Так ніхто не дізнається… не дізнається, що було між нами. Я ж мовчатиму, й ваша репутація залишиться незаплямованою.

У мене раптом з’явилося відчуття, що я померла, — всередині все стало чорним і порожнім. Я насилу розтулила губи:

— Ви проганяєте мене?

Він дивився на мене, й обличчя його було сумним.

— Так буде краще.

Я не зводила з нього очей, завмерла. Він наблизився і… Мені здалося, що зараз він обійме мене. О, якби тільки обійняв!

Але він відвів погляд.

— Побий мене грім! Усе це… Все, що трапилося… Ви ж дуже вродлива дівчина, леді Гіто. Ви красиві й викликаєте бажання. Але буде ліпше, якщо ви підете. Я не хочу чинити з вами підло. І не може бути й мови, щоб я оголосив вас своєю нареченою. Я вже заручений.

Заручений? Я здивовано подивилася на нього й нарешті все зрозуміла. Тож моя жертва була марною. І миттю сором, гнів і гірка образа заполонили мене. Я ледве знайшла сили сказати:

— Я нічого не знала про це.

— Про це мало хто знає. І дарма… Як виявилося.

Він наче не міг стояти поряд зі мною. Відійшов, струсонув головою.

— Значить, так…

Я майже не слухала, що він говорив. Щось про те, що Ансельм дуже зухвалий і, по суті, провокує заколот. І він, Едгар, негайно пошле про це донесення до двору. Більшого він поки не може для мене зробити. Не може зі зброєю виступити проти абата й проливати кров, бо це призведе до ще більшого заколоту в Норфолку. Адже Церква має значну силу в Східній Англії і воювати з духовниками означає накликати на себе гнів короля і позбутися доброго ставлення людей, чиї молитви ще можуть стати в пригоді. Так, Едгар думав тільки про своє становище, про мир у Денло, а мої люди, а я…

— А я?

Мені здалося, що я майже прокричала це запитання, але це був лише якийсь ледь чутний звук.

Він якось дивно розглядав мене.

— Гіто… Міледі… Я обіцяю, що особисто подбаю про вас. Я не дозволю вас ображати.

Я підвелася. Все навколо пливло. Я похитнулася, і він миттю опинився поряд, підтримав мене. І знову ми були близько-близько. Він дивився на мене особливим поглядом, який палав, і від цього щось ворухнулося в мені. Сили небесні! — мене так вабило до нього! І коли він повільно й ніжно притис мене до себе, я не опиралася.

Він цілував моє волосся, очі, губи. Я почала задихатися, слабшати. Але знайшла в собі сили впертися в його груди руками, відсторонитися. Він дрижав, наче велика тварина. Мене теж бив дрож. І тоді я наважилася:

— Едгаре… А ці заручини? Їх не можна розірвати?

Він навіть відсахнувся. Кілька разів глибоко зітхнув, наче тамуючи почуття, що охопили його.

— Ні. Хай йому біс, ні!

Різким рухом відкинув волосся з чола.

— Я отримав листа від короля. Він підтверджує… Він досі хоче цього. І вона.

Я судомно зітхнула.

— Хто… Хто ваша наречена?

— Вона донька короля. Бертрада Нормандська.

Я притисла кулака до вуст і закусила кісточки пальців. Донька короля. А я… лише внучка бунтівника.

Ридання без сліз розривали мої груди. Та все ж я трималася.

— Думаю, мені слід чимшвидше піти геть, мілорде.

— Так… Слід іти.

Я більше не глянула на нього. Не пам’ятаю, як вийшла. Мені нестерпно було відчувати на собі погляд Ріган — співчутливий, сумний, але й трохи поблажливий. Вона десь знайшла моє запинало.

— Може, попоїсте перед дорогою?

— Ні, ні. Я мушу їхати.

— Що ж, тоді піду попереджу Утреда, щоб збирався.

Запитання Утреда завдавали болю. Ні, Едгар Армстронг не може одружитися зі мною. Він уже заручений, і заручений із донькою короля Генріха. Утред навіть присвиснув.

— Ну, тоді кепські наші справи. Як же буде тепер?

— Шериф Едгар пообіцяв поговорити з Ансельмом.

— Пуп Вельзевула! Що нам до його перемовин? Воістину, люди не дарма пліткують, що він продався норманам.

— Раніше ти тільки вихваляв його.

Він сплюнув, але промовчав. Я відчувала, що він раз-по-раз озирається на мене. Схоже, здогадується, що сталося між мною та Едгаром цієї ночі, але не наважується запитати.

— Бодай я пропаду, якщо служитиму ще цьому вовкові!

Ми їхали назустріч морозяному сонячному дню. На гілках дерев іскрився іній, десь далеко гавкали собаки, чулися різдвяні співи, бив дзвін. Я нічого цього не усвідомлювала. Мої надії зазнали краху, я була обдурена і збезчещена. Я відчувала лише морок і пустку всередині, а ще — пекучий сором. І де моя самовпевненість, моя наївна самовпевненість? Виходить, я нітрохи не краща за своїх диких людей у фенах.

Я примусила себе випростатися в сідлі.

Що б не трапилося, я не повинна забувати, що на мені лежить відповідальність за моїх людей. Тепер настав час усе обдумати, прийняти рішення. На Едгара я більше не розраховувала, могла покладатися виключно на себе. Знову мій розум запрацював на повну силу, я дивилася вперед.

— Їдьмо швидше, Утреде. У нас мало часу. Ми повинні підняти фени. Повинні самі постояти за себе!

Розділ 4

Хорса[36]

Січень 1132 року

Я був народжений, щоб стати воїном, героєм, ватажком. А все життя животів серед дрібниць маєткового господарства. На жаль, мені не пощастило, я народився майже за двадцять років по тому, як відшуміли битви саксів за свою волю. Мені довелося жити в безрадісний мирний час.

Я нудьгував.

Після божевільних, веселих днів йоля повернувся в свій маєток Фелінг і… Одним словом, робити мені було нічого, присягаюся душею мого прародича Хорси Сакса!

Зима була якраз у розпалі. На зміну сухим різдвяним морозам прийшли крижані тумани й дощі. Поля вкрилися багнюкою, шляхи перетворились на слизькі ненадійні ковзанки. Не випадало можливості навіть розім’ятися, виїхавши з соколом на полювання. Доводилося сидіти в задимленому теплому приміщенні, пити ель та ляпати язиком.

У залі мого бургу було темно й димно. Вікна, забиті на зиму, не давали світла, через негоду довелося прикрити димовий отвір — дим чадною хмарою збирався під склепінням очеретяної стріхи. Всі мешканці маєтку зібралися біля вогню. Хто лагодив збрую, хто різьбив по дереву, жінки чесали вовну. Моя мати, шляхетна Гунхільд, сиділа на високому, схожому на трон кріслі, а перед нею на поставці лежала велика книга з округлими саксонськими літерами.

Мати голосно, співучо, читала старовинну саксонську поему «Блукач».

— Де ж той кінь, і вершник де?

Де одвічний золотодаритель?

Де веселощі застіль?

Де всі ці палаци?

На жаль, золота чаша,

На жаль, кольчужний ратник,

На жаль, воєводи слава…

То в минулому вже.

Зникло, наче й не бувало

За пеленою ночі.

Мені стало зле. Так, зникли, промайнули славні літа мого народу. Та й де цей народ, де його гордовита знать? Загублені, пригноблені, змішали вони свою кров із завойовницькою. Ці трикляті нормани! Вони тепер теж величають себе англійцями, кажуть, що земля ця така само їхня, як і наша. Аякже! Ніхто не примусить мене увірувати, що якось сакси не підведуть голови, не оголять мечів, не почнуть різати горлянки завойовникам. І тоді повториться та велика кривава ніч, коли сакси одного разу вже зуміли показати себе, напоївши мечі кров’ю пихатих данів.[37] І тоді на трон знову зійдуть нащадки старої династії, до Англії повернеться слава її.

Чомусь роздумуючи про нащадків колишніх государів, я мимоволі згадав Едгара Армстронга. Адже в його жилах теж тече кров великого Гарольда Годвінсона і він нащадок датських правителів Денло. Коли він повернувся з Палестини — яке душевне піднесення я відчув! Ось, думав я, з’явився нарешті чоловік, воїн, хрестоносець, який розбудить саксів від сплячки, згуртує їх і поведе на боротьбу з завойовниками-норманами. А насправді… Цей красунчик, цей сакс, який уже встиг онорманитися, подумував лишень, як би вислужитися перед їхнім королем. Він навіть чути не бажав, щоб нас об’єднати. Він зводив свій замок, розводив своїх коней, чванився дарованою Генріхом владою і нічим іншим не переймався. Марно Бранд і решта вимагали, щоб ми трималися його, казали, що він боронитиме наші права, захистить від норманів. Я вже зрозумів, що йому не до боротьби, і не знаю чому й далі їжджу до нього.

Безперечно, Едгар гостинний господар і непогано пригощав нас цього йоля. Звичаїв він дотримується, але тільки й того. Та він не вождь, не такий, яким був його батько Свейн, чоловік, гідний моєї пошани.

Я подивився на матір. Вона вже стара, очі вицвіли, обличчя вкрили зморшки. Але вона досі струнка, мов полум’я свічки, й манери у неї величаві. Люди переповідали, ніби Свейн Армстронг поважав і шанував її більше за інших. Сам він був одружений із боязкою жінкою, хоча й саксонською принцесою. Але це був не той шлюб, якого він потребував, і подейкували, що Свейн задивлявся на шляхетну Гунхільд. Але мати завжди була велична, її всі цінували, хоча вона й стала дружиною такого кволого та безбарвного тана, як мій батько Освін. Хай це й гріх, але я не згадую про батька з повагою, а за його життя навіть соромився його, маленького, боязкого; він постійно клопотався коло своїх овець, свиней, корів. Не дивно, що коли у Фелінзі з’являвся войовничий Свейн, я так і кидався до нього. І коли той звертав на мене увагу, в мене просто душа співала. І чому Свейн не забрав мою матір із дому, не повів за собою? Не зробив її хоча б другою дружиною, як у датців? Але ні, моя мати була надто горда й ніколи б на це не пішла. Вона глибоко впевнена, що тільки вінчана дружина може стати справжньою пані в домі.

Але що поганого в старому датському звичаї шлюбу без вінчання? Колись тани мали не одну, а дві, три датські дружини, хоча церква і противилася цьому. Але ж існує чимало причин, з яких чоловіки хочуть узяти за дружину ще одну жінку — почуття, поклик плоті, особливе ставлення. Нормани заборонили цей звичай, звели роль датської дружини до становища звичайної наложниці. Ну та нормани багато чого нав’язали нам, і чому це я повинен їм коритися? Он у мене самого три дружини — все за датським правом. Але моя мати наполягає, щоб я повінчався з котроюсь із них.

Я глянув на своїх дружин. Ось вони — всі тут. Я можу взяти на ложі будь-яку, котрої забажаю. Вони ще молоді й міцні. Двоє народили мені дітей — одна трьох дівчаток, друга міцного хлопчину Олдріха. Я б і не від того, щоб повінчатися з якоюсь, але обидві — доньки простих йоменів, а рід із Фелінга надто славетний, щоб розводити його кров простою.

Зате моя третя дружина — із шляхетної сім’ї. Колись я просто викрав її — так вона мені сподобалася. Здійнявся галас, мало до кровопролиття не дійшло, але, оскільки викрадена дівчина була не єдиною дитиною в сім’ї, справу вдалося залагодити, давши її родичам відкупну.

Може ми й порозумілися б, та лоно її виявилося порожнім, вона жодного разу не завагітніла, і поступово я втратив до неї інтерес. Навіть довідавшись, що вона плутається з одним із моїх людей, махнув на це рукою. І хоча інколи ще сплю з нею, але вінчаною дружиною і господинею Фелінга ніколи не зроблю.

Так, тільки від нас, чоловіків і господарів, залежить становище наших жінок. А ось у Едгара Армстронга хоча й досі немає дружини, всіма справами керує невістка його, Ріган. І чого він не прожене її — не спить же він із нею? А цінує, поважає її, дарма, що нормандка. Для нього все одно — що норман, що сакс. І ніхто йому не дорікає. Навпаки, моя мати приязно відгукується про нього — мовляв, Едгар добрий герефа, дав лад графству.

У чому тут справа? Адже Едгар якщо чим і переймається, то виключно своїм золотом. Хрестоносець — ха! І хоча я бачив, як він вправляється зі зброєю, але, як на мене, він все одно не воїн. Напахчується, мов жінка, голиться, чепуриться, як норман. А ще ця його вченість! Тільки щось — посилається на праці якихось писак і навіть сміє стверджувати, що сакси не завжди володіли цією землею, а прийшли такими самими завойовниками, як нормани.

Біс його вхопи! Як же це сталося, що за якийсь рік цей підкуплений норманами пес став найшанованішою людиною в Норфолку? І навіть я раз по раз ловлю себе на думці про нього. Але я ж бо ним не захоплююся. Хоча й не кажу це йому у вічі, щоб ніхто не вирішив, що просто заздрю. Але чи заздрю я? Я заборонив собі про це думати. Просто мені шкода, що мої надії на сина Свейна як на ватажка воїнства саксів не виправдалися.

Стало нестерпно сидіти біля вогню, і я вийшов. Мій дім — Фелінг, маєток батька, діда, предків. Тут усе, як і належить у багатому бурзі. Споруди добротні, з грубих колод, стріхи вкриті очеретом. Сакси кажуть: «Мій дім — моя фортеця». І свої маєтки завжди цінують більше за брудні, смердючі міста, куди нормани внесли пожвавлення і де розплодилося стільки торгашів і ремісників. І де ті самі нормани ввели цей безглуздий закон — гасити ввечері по ударі дзвону всі вогні, буцімто для уникнення пожеж. Дурість яка — гасити світло за сигналом. А цей новий нормандський закон, який забороняє саксам полювати в королівських лісах? Це вже утиск наших старих свобод. Едгар же каже, закон цей прийнято, щоб уберегти звіра від масового винищення. Ніби звіра взагалі можна винищити. Тьху, знову я про Едгара.

Я перетнув подвір’я, і мене обдуло крижаним вітром. Маєток оточував вал із частоколом, по вершечку якого тяглася галерея для дозорців. Сходами я зійшов на неї. Стояв, вдихаючи холодне вогке повітря. Погода відповідала моєму настроєві — вітер, сніг із кригою. А небо затягнуте хмарами до самого обрію — наче хтось накрив світ покришкою чавунного казана. І вдалину простягаються порослі очеретом і осокою фени. Сумовитий краєвид, лише тут і там видніються групки дерев. Нудьга. І обсідають різні думки: давно час почати осушування цих земель, копання рівчаків для водовідведення, длушпання в землі. Як простолюду. А я, Хорса син Освіна, народжений бути воїном. Але за ціле моє життя, якщо не брати до уваги дрібних сутичок із норманами, я так жодного разу по-справжньому й не забарвив меча кров’ю. Живу, як сокіл, із якого не зняли ковпачка. Ах, стрепенутися б, злетіти, відчути справжнє полювання, крик жертви, її смак.

Від сумних роздумів мене відволік силует вершника, який з’явився поміж заростів осоки. Я бачив на ньому чорний плащ із каптуром, його кошлатого поні, а за посадкою визначив, що їде не воїн. Кого ж це принесло в таку негоду? Адже мчить щосили, не боїться так мчати по ожеледиці. Цікаво… А потім я впізнав його. Це опікун старої церкви Святого Дунстана панотець Мартін.

Коли я спустився з галереї, сторож уже відчиняв стулку воріт. Священик заледве вгледів мене, так і рвонувся.

— Шляхетний Хорсо! Я проїхав багато миль і благаю про допомогу.

Я слухав його плутану розповідь, й у мене навіть щелепа відвисла. Присягаюся однооким Воданом,[38] оце так! У фенах заколот. І вже не перший день. Сакси боліт повстали проти людей жадібного Ансельма, відбили їхній напад, загнали в трясовину, схрестили з ними зброю! І очолює заколот жінка, по суті дівчинка, підопічна Ансельма й онука того самого Херварда, про якого я не раз співав пісень. Звуть її Гіта. Я знав, що вона існує, але давно вирішив, що Гіта Вейк залишила мирське життя, стала затворницею в якомусь монастирі. Вона ж стала новою Боудікою[39] цієї землі, й люди ладні битися за неї.

— Спочатку Гіті та її людям вдалося відбитися від людей Ансельма, — говорив священик, не помічаючи дощових патьоків, що текли по обличчю. Його каптур, як і борода, промок начисто, але очі палали. — Я не втручався, вважаючи, що моє звання духовного пастиря не сумісне з війною. Але вчора з Бері-Сент-Едмунса прибув сам абат Ансельм і з ним ціле військо. Вони оточили землі леді Гіти й не приховують своїх намірів розквитатися з бунтівниками. Вчора просто біля моєї церкви сталася запекла сутичка й досвідчені вояки абата розбили загін бунтівників. Ті відступили вглиб фенів, а воїни наступають і не сьогодні-завтра доберуться до Тауер Вейк, де сховалися леді Гіта зі своїми людьми. Ось тоді я й вирішив не зволікати, а спробувати повідомити саксонським танам, у якій небезпеці Хервардова онука.

Я вислухав його, і зненацька кров моя зануртувала. Сірий похмурий день раптом засяяв для мене несамовитим світлом слави. Повстання! Нарешті.

Я насилу перевів подих.

— До кого ти вже звертався, попе?

— Спочатку я поїхав у Незербі, щоб попередити герефу. Але Едгар Армстронг, як виявилося, вже два тижні як поїхав, подейкують, навіть Норфолк залишив.

Я це пригадував. Два тижні тому Едгар кудись зібрався, покинув нас і бозна-куди поскакав. Ну й біс із ним. Від нього все одно пуття нема.

— Опісля, — вів далі священик, — я побував у молодого тана Альріка з Ньюторпа. Він негайно зібрав своїх людей і вирушив у фенленд. А я кинувся до вас. Адже всім відомо, що Хорса з Фелінга — відомий захисник прав і свобод саксів.

Певна річ, це чистісінька правда. І тепер я мушу приспіти на допомогу онуці Херварда. Не зволікаючи жодної миті. Це буде мій заколот. Тому, щойно я зачув, що панотцеві Мартіну слід поспішати ще й до шляхетного Бранда, я схопив його за барки:

— Стонадцять чортів! Зараз ти, попе, поведеш мене до Тауер Вейк. Я негайно зберу своїх людей.

Це ж треба, хлопчисько Альрік уже зняв зі стіни меча, я ж іще животію у Фелінгу! І я розсердився, коли священик запротестував, мовляв, не може вести мене, бо йому треба до Бранда й решти. Він вважав, що коли тани об,єднаються, а мудрий Бранд зуміє перемовитися з Ансельмом, все ще може скінчитися миром. Ні, побий мене грім! К дідьку товстуна Бранда, к дідьку переговори. Я хотів заколоту, крові, сутичок. І не хотів пропустити годину своєї слави.

Зібралися ми швидко. Мої хлопці засиділися в закіптюженому маєтку, тож радісно сідлали коней, вдягалися у обшиті бляхами куртки, брали величезні сокири — славну зброю, що нею ще наші предки билися із завойовниками Вільгельма. Я звелів навіть синові Олдріху збиратися. Йому вже чотирнадцять, він і йоль цього року відзначав зі мною. Навіть розказував, як до дівки чіплявся. Звідки було взятися дівці на йоль, пояснити не міг. Брехав, напевне. Хоча в Незербі й пліткували, що сам Едгар не позбавив себе задоволення провести ніч з якоїсь заїжджою персоною. Біс його вхопи! Знову я про Едгара.

Жінки у Фелінгу, налякані нашими зборами, квоктали, плутаючись під ногами, плакали. Мої дружини чіплялися за мене. Тільки шляхетна Гунхільд була спокійна. Сама зняла зі стіни сокиру й подала мені.

— Молитимуся, щоб усе обійшлося малою кров’ю.

Але я хотів крові. О, як я її хотів! Нарешті я був соколом, із очей якого зняли ковпачок і який рветься в політ. А всі ці голосіння! Жінки дурні та кволі. Хоча знайшлася одна, яка не побоялася війни. Але ж у ній текла кров самого Херварда! І ще не знаючи її, я ладен уже був життя за неї віддати.

Їхали ми так швидко, як тільки змогли. Перед очима миготіли то струмені дощу, то лапатий сніг. Хмари тулилися до землі, й невдовзі смеркло. Коні ковзалися в багнюці та ожеледі, їхати було нелегко, але я, по суті, не стежив за дорогою, довірившись такому знавцеві фенів, як панотець Мартін. І коли дорога дозволяла нам їхати поряд, починав розпитувати його про Гіту Вейк. Дедалі більше захоплювався нею. Виявляється, ця смілива дівчина залишила свій монастир, щойно дізналася, що її люди в халепі. Вона якраз прибула в Тауер Вейк, коли туди прийшли людці негідника Уло, і за її наказом їх усіх побили. Опісля вона звернулася по допомогу до герефе Едгара, але він відмовив. Просто втік, як я тепер зрозумів, пригадуючи, з яким поспіхом він залишав йоль. І це нащадок Гарольда Годвінсона? Ні, це покидьок, боягуз, нідерінг![40]

Невдовзі ми виїхали на тракт, достатньо зручний для швидкої верхової їзди. Це був старий, прокладений ще римлянами шлях, який вів із Денло в центральні графства Англії. Beлика частина його входила колись до володінь Херварда, але її, як і все інше, прибрало до рук абатство Бері-Сент-Едмунса. І всі впокорилися з тим, що абат бере за проїзд чимале мито. Проте ось нарешті з’явилася жінка, яка зуміла вказати їм їхнє місце. А ці пси нормани ще сміють казати, які саксонки вбогі та непривабливі!

Попереду заманячів темний зруб сторожової вежі. Я звелів своїм людям бути напоготові. Панотець Мартін узявся був застерігати, що не варто зараз вплутуватися в бійку, мовляв, буде розумніше вступити в землі Гіти, не привертаючи до себе уваги, показати Ансельму, що вона не беззахисна. Але я лише цитькнув на священика. Можна подумати, він нас викликав, щоб грати в фенах «у туфлю по колу».

У вежах обабіч дороги зазвичай було по двоє-троє охоронців, які стежили за сплатою мита. Зараз же під накриттям біля зрубу було прив’язано з десятеро міцних коней, і щойно ми наблизилися, з отвору дверей вийшли кілька озброєних вояків. Один із них, у шишаку з металевим наноссям, виступив на крок уперед, підніс руку, наказуючи зупинитися.

— Назвіться і сплатіть мито в ім’я Святого Едмунда.

Панотець Мартін почав щось казати, але я чекати більше не міг. Руків’я сокири ніби саме стрибнуло мені в руку, й наступної миті я з розмаху опустив її на кований шолом нормана. Ха! Надійна зброя не підвела. Ударна сила сокири не рівня мечу — шишак тріснув, як горіхова шкаралупа. І почалося.

Воїни Ансельма були пішими, тож ми теж зіскочили з коней. Битися сокирою краще по-старому, стоячи на землі, п’ятою впираючись у ґрунт, а не довіряти ненадійному норову коня. Наші обшиті бляхами панцирі з дубленої шкіри не гірші, ніж у норманів. Але сокири — ото вже славна зброя! — вони кришили їхні мечі, й кілька хвилин над принишклим болотом стояли крики, стогін та гучний дзвін криці. Враз стало задушливо. І весело. Смерті я не боявся. Я бачив перед собою ворогів і хотів їх знищити.

Усе відбулося швидко. Єдине, що ми прогледіли, — це коли один із людей Ансельма скочив на коня й помчав геть.

— Наздогнати! — гукнув я.

Марно, він утік.

Я озирнувся. Мої хлопці чудово впоралися зі справою. Норманів було перебито, стогнали поранені, я наказав їх добити. З моїх людей тільки одного було вбито та двох поранено. А ще я побачив, як мій син Олдріх забився в кущі та реве і скиглить, немов щеня. Я виволік його звідти.

— Не ганьби мене боягузтвом. Це твій перший бій, тож поводься, як чоловік.

Але Олдріх лише трусився, й мені стало бридко. Я відіпхнув хлопця та пішов до своїх поранених. У одного з рота йшла кров, і я зрозумів, що він не житиме. Другого, Гірта, що загравав до однієї з моїх дружин, було поранено в стегно. Я звелів повкладати обох на коней.

— Рухатимемося далі. У Тауер Вейк їм нададуть допомогу. І де панотець Мартін?

Священик з’явився з-за рогу вежі. Невже ховався? Ніби ж не боягуз, та й дужий, на ярмарках брав участь у боях на палицях. Але зараз я глянув на нього з презирством.

— Що, отче, не до смаку наша кривава меса?

Переляканим він не здавався.

— Не слід було так чинити, Хорсо. До чого ця бійня? Тепер у Ансельма буде зайвий привід для нападу.

— До бісової матері! — огризнувся я. — Ви що ж, думаєте я з своїми людьми маршем пройду повз людей клятого абата? Ні, я вийшов на війну, і нехай тепер нормани трусяться від переляку.

Священик промовчав і почав заспокоювати мого синка. Коли ж я віддав наказ рушати, цей піп заявив, що залишає нас. Мовляв, йому ліпше поїхати до Бранда, який знає, як вести переговори, й марно крові не проливатиме.

Тоді я знову згріб його за каптур і велів вести нас уперед.

Тут піп пробурчав:

— Кожне опудало на своєму городі — імператор.

Якби він не був потрібен мені як провідник, я відлупцював би його. Але я ще йому пригадаю ці слова. Коли, наприклад, він почне канючити пожертви на свою недоруйновану церковцю Святого Дунстана.

До вежі Херварда ми прибули, коли вже смеркло. І мені сподобалося, як були влаштовані засідки на підступах до неї та пости на болотах. Невже всім цим керує жінка? Я був ладен їй низесенько вклонитися. Хоча вона заслуговує на поклоніння вже як онука Херварда.

У вежі нас радо зустріли. Я роззирнувся. Таак… Затишне колись житло тепер було кам’яним кістяком із перекриттями поверхів. Людей тут було повно. А ще коні, худоба, кури. Розвернутися ніде. Я побачив Альріка. Хлопець зрадів.

— Шляхетний Хорсо, друже! Якщо ще кілька таких саксонських танів долучаться до нас, дамо ж ми прочухана Ансельмові!

— Спробуємо самі впоратися, — буркнув я у відповідь. — Головне зараз — відбитися від Ансельма з Бері-Сент. А там полум’я заколоту перекинеться на весь Норфолк, на все Денло.

Поки я з’ясовував, як ідуть справи, на гвинтових сходах, що тяглися вздовж стіни, з’явилась жінка.

І першою моєю думкою було — я десь уже її бачив. Може, вона мені наснилася? Не знаю, але скажу — я й не підозрював, що онука Херварда така красуня.

Вона підійшла, і я, — ну чисто нормандський куртуазний чепурун! — припав перед нею на одне коліно, доторкнувся губами до чарівної ручки.

Вона запитала:

— То ви і є Хорса з Фелінга?

Мені полестило, що вона заливалася рум’янцем, ховала очі, лише інколи якось тривожно поглядала на мене з-під довгих вій.

Я споважнів. Біс його вхопи! — я завжди можу визначити, коли подобаюся жінці. А ніяковість леді Гіти виказувала її з головою. Чиє б самолюбство не тішила думка, що він хвилює таке чарівне створіння!

Леді Гіта була не вища середнього зросту, але здавалася статною завдяки манері триматися з чарівною гідністю. Шкіра в неї — перлисто-біла. Губи… Пухкі, яскраві. Напевне, солодко такі вуста цілувати. Волосся світлого сріблястого кольору ніби дощем розсипане по плечах. Вії по-дитячому пухнасті. Очі ж… Добрі очі, барви крицевого клинка. Та все ж таки…

— Ми не зустрічалися раніше, леді?

— Ні!

Вона відповіла різко, навіть ніби перелякано. І це навело мене на думку, що можливо.

Вона відступила, приклала руку до грудей, уклонилася всім нам.

— Благаю Бога і Його Пречисту Матір нагородити вас, хоробрі мужі, за те, що відразу відгукнулися на заклик самотньої жінки.

Вона вміла розмовляти з людьми. Я бачив якими гордими стали обличчя в моїх вояків. Та й сам я ніби на голову повищав.

— Керуйте нами, шляхетна пані, й ви побачите, що не всі ще сакси впокорилися під владою клятих завойовників.

Далі ми сиділи біля вогню та обговорювали наше становище. Я не забув розповісти, що вже вступив у сутичку з людьми Ансельма. І обійшлося малою кров’ю: лише двоє поранених. Гіта вже наказала двом своїм жінкам подбати про них. Однією з її прислужниць був немолода товстунка, але коли я побачив другу, то спохмурнів. Знав я цю дівку. Пухкенька така, золотаві кучерики обрамляли лоб. Звали її Ейвота, колись я зумів її спіймати. Зухвала селянка дряпалася й кусалась так, що я ледве впорався з нею. Але своє взяв. Знаю я цих жінок: вириваються, вищать, кігті випускають, немов кішки. У мене самого зараз на обличчі були свіжі подряпини. Певне, чіплявся до когось під час йоля, але, хоч убий, не пам’ятаю, до кого. Та то пусте — зараз мене хвилювала тільки онука Херварда. Цікаво, що б сказала моя матінка, якби я привіз господинею у Фелінг леді Гіту Вейк? Але її ще треба заслужити.

І я старався.

Усі наступні дні присвятив військовим справам. Більшість людей Гіти пропонувала битися старим перевіреним способом: розсипатися невеликими загонами у фенах і завдавати швидких і несподіваних ударів. Я відразу відкинув цей план, нагримав на Утреда й решту тих, які наполягали. Ні, в нас є Тауер Вейк, вежа на острові серед озера, її не так просто захопити. І нам треба зосередити тут усі сили. Я заявив, що цілком зможу оборонити її від людей Ансельма. Звелів заготувати все до захисту, відновити у вежі ворота з міцних колод, обкути їх залізом, запасти харчів, зробити більше дротиків і стріл. Адже навіть якщо нам судилося загинути, все одно ще пустимо кров прибічникам клятого абата!

Утред був незадоволений моїм планом триматися за вежу. Так ми тільки притягатимемо сюди основні сили абата, твердив він. Адже люди Ансельма — добірні воїни. Навіщо ж нам спокушати долю, підставляючи себе під удар? Я гнівався, слухаючи його. Чого домагається цей простолюд? Невже думає, що я, шляхетний Хорса, побажаю, як в’юн, ховатися в очеретах серед боліт, а не прийму бою? Утред здивовано дивився на мене, казав, що радить вдатися до тактики Херварда, а його ж ніхто не порівнював із в’юном.

Леді Гіта інколи була присутня при наших суперечках. Вигляд мала спокійний і була на диво смілива, як людина, що ухвалила рішення і якій уже нема чого втрачати. Я захоплювався її витримкою. Оце жінка! Яких би синів вона мені понароджувала! Звісно, вона тендітна, тоненька, але в неї така сила духу, що народила б мені лише синів.

А лягти з нею в ліжко я хотів. Незважаючи на її тендітність, було в ній щось, і воно вабило мене так, як самотнє дерево притягає блискавку. Якась теплота, беззахисність… Врода. І де тільки я міг бачити її раніше? Ну ніяк не в обителі Святої Хільди, туди я ніколи не навідувався. А дарма. Внучка Херварда! Мені давно слід було зацікавитися нею. Досі я забрав би її, зробив своєю дружиною. І така дружина миттю прославила б мене.

Якось увечері я зійшов слідом за нею на оглядовий майданчик нагорі. Вона не чекала на мене, озирнулася так, ніби побоювалась. Я ж усміхався. Яка ж вона все-таки красуня! Підперезане вбрання підкреслило її тендітність, каптур був відкинутий, і волосся здавалося майже білим на тлі чорної тканини. Вона сторожко дивилася на мене, але не відштовхнула, коли я владно пригорнув її. Я б міг почуватися улещеним, якби вона не стояла, мов нежива, не зводячи з мене своїх величезних очей барви світлої криці… Чи срібла, якщо хочете.

— Зараз я залежу від вас, сере Хорсо, — мовила вона. — Але сподіваюся, ваша шляхетність і честь не дозволять вчинити зі мною зле.

Щось було в її голосі, якась сумна приреченість, від чого мій запал ніби згас. Тоді я вирішив сказати, що й на думці не маю збезчестити її.

— Коли все скінчиться, міледі, я заберу вас у свій бург Фелінг і зроблю там господинею.

Вона ніби посміхнулася, але в цій посмішці було більше суму, ніж веселощів.

— Але ж у вас уже є три господині, як мені відомо.

— До бісової мами! Я вижену їх, щойно ви ступите на мій поріг.

Вона в моїх руках була така тоненька, така беззахисна, що я відчув потяг. Провів рукою по її стегну, вигину талії, торкнувся грудей. Ого, а в цієї груди — те, що треба.

Але вона раптом відступила, вирвалася.

— Ви думаєте, що тепер будь-хто може робити зі мною що завгодно?

Я нічого не зрозумів. Про що вона? Адже я запропонував їй стати господинею Фелінга!

Довкола вежі густішав туман. Останнім часом помітно потеплішало й Тауер Вейк немовби вгрузав у цій білястій імлі. І ми з Гітою були немов удвох на зачарованому острові. Я і ця срібляста туманна фея, що й боялася мене, й була від мене залежна. Присягаюся Святим Дунстаном, до чогось це та зобов’язувало!

Але цієї миті на сходах позаду залунали кроки і з’явилася ця сучка Ейвота. Так і кинулася між нами.

— Згадайте про шляхетність, Хорсо з Фелінга! Перед вами леді, а не дівка з фенів.

Біс його вхопи! Та ця селянка мене зовсім не боялася. І це після того, як я мав її, як хотів!

— Ану відступися, голубонько. Я роблю міледі пропозицію, і вона майже згодна.

— Пропозицію! — пирхнула ця руда соромітниця. — Ось звільните її від Ансельма, а тоді й говоріть про одруження.

А Гіта, яка до цього була така покірлива у моїх руках, раптом схопилася за неї, попросила провести.

Я залишився на вежі. Вдарив кулаком по одному із зубців парапету, так, що відчув біль. Кров Водана! Вони що, забули, наскільки залежать від мене? Якщо ми викрутимося, Гіта просто зобов’язана прийняти від мене шлюбні браслети.

І тут я почув звук, від якого мало не підскочив. Клятий туман! Не було б його, я б давно помітив, коли з’явився ворог. А так ріг сурмив біля самісінької вежі. І з крижаною ясністю я зрозумів, що настав час випробування. Бісів абат був перед Тауер Вейк!

Звук рогу став для всіх громом серед ясного неба. Мій боягузливий синочок Олдріх знову плакав. Великий Водане! — невже це я породив таке кволе створіння? Я озирнувся, наказав усім стулити пельки. Сам зайняв позицію в амбразурі бійниці, що виходила на дамбу. Ах, якби не туман! Я ледь розрізняв силует вершника перед піднятим мостом. Те, що міст працював, було моєю заслугою, і я внутрішньо пишався, що був такий передбачливий.

— Хто це сміє сурмити в ріг на землі леді Гіти Вейк, зчиняє переполох, наче лис, що заліз у курник?!

Вояк відвів свою дуду від рота й голосно гукнув:

— Згідно з законом ці землі перебувають у користуванні преподобного абата Бері-Сент-Едмунса. Він розпоряджається ними як лорд-опікун неповнолітньої дівчини Гіти Вейк, яка виявилася такою нерозважливою, що приєдналася до бунтівників. Але отець Ансельм готовий пробачити її, якщо вона добровільно вийде до нього і здасть для суду і слідства всіх підлих бунтівників, які посміли повставати зі зброєю в руках проти свого пана і добродійника.

Мене охопив гнів. Я озирнувся й побачив поряд з собою Утреда, який спирався на дротик. Хотів був вирвати в нього зброю і проштрикнути зухвалого парламентаря, але Утред затримав мене.

— Ця людина — герольд. Ми вкриємо себе ганьбою, якщо нападемо на нього.

І хто б це мене вчив?! Простолюд нахапався лицарських манер від псів-норманів? Але дротик він тримав міцно. І мені довелося відвернутися до герольда.

— А зараз вислухайте наші умови. Ви негайно заберетеся з цих володінь, інакше чимало матерів носитимуть жалобу за божевільними, які вирішили напасти на саксів біля вежі славного Херварда! І це кажу я, Хорса з Фелінга, захисник старих саксонських вольностей і знедолених дівчат.

Цієї миті поряд із герольдом з’явився ще один вершник. Навіть туман не зашкодив мені розпізнати в цій огрядній постаті на мулі жадібного абата з Бері-Сент-Едмунса.

— Хорса? Призвідник безладу в Норфолку? — долинув до мене його сповнений отрути голос. — О, всім відомо, що ти розбійник. І якщо я розправлюся з тобою, то, — присягаюся мощами Святого Едмунда! — ще не один шляхетний лицар або землевласник у цих краях подякує мені, що позбавив їх від такої зарази. А знищити тебе, знищити всіх вас, заколотники, я маю повне право. Згідно з законом я опікун і розпорядник цих земель. І онука Херварда належить мені, як і все її майно та володіння. Повставши ж супроти мене, вона повстала й проти короля Англії. І варто лишень мені наказати… Але я духовний пастир і добрий самарянин. Я буду милостивий, якщо ви складете зброю. Але суду не вдасться уникнути нікому. І я…

— Попе, ти ще не охрип читати проповіді в тумані? — перервав я просторікування цього нормана в сутані. — Скоро тебе турбуватиме горло. А згодом і зуби, якщо спробуєш розгризти такий горішок, як Тауер Вейк.

— Це ваша відповідь? — за хвилину-другу запитав Ансельм.

— Ось наша відповідь! — гукнув я та все-таки вихопив дротик в Утреда, який на мить відволікся, і метнув у абата.

Мабуть, туман став причиною, бо я промахнувся і вістря проштрикнуло не клятого попа, а його мула. І я реготав, дивлячись, як цей тлустий святенник вибирався з-під бідолашної тварини, як, плутаючись у фалдах сутани, дамбою втікав геть. А вояк-герольд навіть обігнав його, певне, побоюючись, що наступний кидок припаде йому.

— Не слід було цього робити, — сухо сказав Утред. — Це тільки розлютить абата.

— Хіба в нас був вибір? — знову огризнувся я. І поглянув туди, де стояла леді Гіта. Вона сполотніла. Запитала тільки:

— Як довго ми зможемо витримати облогу?

— Та скільки завгодно. У нас є вода, пшоно, овес, молоко, є наша худоба. А ваш дід, міледі, будував свій кременевий прихисток на совість.

Чомусь здалося, що мої слова не надто її втішили. Вона пішла. Пізніше я бачив, що вона стояла навколішки, настільки заглиблена в молитву, що й не помітила, коли я підійшов. І я був змушений чекати, поки скінчить молитися. Але моє терпіння не безмежне. Я схопив дівчину за плече.

— Ось що, міледі.

Вона зітхнула й підвелася, наклавши на себе хрест. Не чекаючи, поки я скажу, що хотів, заговорила сама:

— Від початку було помилкою те, що ми покладалися на Тауер Вейк. І хай допоможуть нам Бог і святі догідники, бо тепер у нас немає ради.

Це означало — вона жалкує, що довірилася мені. Віднедавна в глибині душі я й сам усвідомлював, що не правий. Але визнати це мені не дозволяла гордість. Тому я запевнив леді Гіту, що наше становище не настільки безнадійне — вежу чудово укріплено, підкрастися до неї можна тільки насипом, але й насип не допоможе нашим ворогам, бо його перетинає рів, а міст піднято. Довкола — глибоке озеро, й навіть якщо ці нормандські розумники спробують атакувати нас на плотах і човнах, то в Тауер Вейк достатньо каміння, стріл і дротиків, аби послати їх рибам на з’їжу. Головне для нас — протриматися хоча б декілька днів, а там піднімуться сакси з усього графства і допоможуть нам.

— Сумніваюся, — перебила мене дівчина, й так різко, що я сторопів. Вона ж, немовби відчула себе винною, взяла мою долоню своїми маленькими ручками. — Хіба ви не розумієте, Хорсо, що до повсталих долучаються охоче, коли вони перемагають, а не коли в халепі.

— Кепської ж ви думки про своє плем’я, Гіто Вейк, — перебив я її. — Воно довгі роки знемагало від тиранії норманів і тепер…

— Я б не назвала це тиранією, — відмахнулася Гіта. І щойно я набрав у груди повітря для відповіді, швидко заговорила: — Ви що, не помічали, скільки років сакси мирно домовлялися з норманами, вступали в змішані шлюби, народжували спільних дітей, вели спільні справи?

— Про що ти говориш, дівчино?!

Я презирливо посміхнувся.

— Зараз я наче слухаю цього зрадника Едгара Армстронга, який продався норманам. Ви говорите, як він, і це дуже сумно, якщо врахувати, що наш герефа залишив графство, вважаючи за краще просто зникнути, аби не втручатися у вашу справу, дозволивши нормандському попові розтерзати вас.

Вона здригнулася, задихала так, що я подумав: ось-ось розплачеться. Може, слід було втішити її, але я все ще був сердитий. Та й відволікла поява Альріка. Молодий тан прийшов повідомити, що під прикриттям ночі нормани прокралися до мосту й намагаються ножівками перепиляти дошки там, де ланцюги утримують міст.

Мені стало вже не до леді Гіти. Кров знову зануртувала, я відчув себе соколом, який рветься в політ. А потім… Присягаюся старими богами саксів — це була скажена ніч!

Туман заважав нам цілитися у ворожих воїнів, які обліпили міст. Тоді я розпорядився кидати з башти підпалені в’язки галуззя, і в світлі їхнього полум’я наші стріли та дротики почали влучати точніше. Але на зміну полеглим з туману виникали дедалі нові вояки.

Тим часом нормани оточили вежу на плотах, на яких було встановлено захисні мантелети[41] й при світлі вогнів досить влучно вбивали з луків наших захисників. Кляті нормани! Врешті-решт я вирішив відкрити вежу та вчинити вилазку, щоб скинути вояків, які рубали міст. Але пізно зрозумів свою помилку. Щойно ворота Тауер Вейк відчинилися, як нормани кинулися на міст, мов оси на мед. Закипіла справжня запекла сутичка. Брязкіт зброї, прокляття, крики — все змішалося в пекельній какофонії. Ми відбивалися, рубалися, прикриваючись від стріл щитами. Люди падали, мені залило очі чиєюсь кров’ю. Я рубав майже наосліп. А пошкоджений міст уже нахилився, завис на одному ланцюзі й став таким слизьким від крові, що ми з’їжджали по ньому, як по глиняному схилу. Я сам мало не звалився, але мене втримали. І хто? Мій син Олдріх. Він виволік мене, коли я вже чіплявся за край, допоміг підвестися, а наступної миті сам почав осідати, і я ледь устиг підхопити його та внести у вежу, бо в нього влучили відразу дві стріли. Олдріх волав не своїм голосом, як у лихоманці. А тут ще частина норманів проникла за стулку воріт. Вони билися в самій вежі, серед коней і кіз, які, бекаючи, рвалися з прив’язі. Я кричав, щоб зачинили ворота, не зважаючи на наших людей, що залишилися зовні. Головне було — встигнути сховатись у вежі.

Олдріх уже не волав: бідолаха знепритомнів. Я передав його комусь на руки, розвернувся, рубонув сокирою найближчого нормана та кинувся на допомогу ковалю Аббі з Цедріком, які зачиняли стулки воріт. Останній, кого я помітив, — свого кульгавого вояка Гірта, що намагався протиснутися в отвір стулок. Я відштовхнув його назад, і стулки зачинилися. Ми вкинули бруси в пази і змогли перевести подих попри те, що ззовні щосили гупали та ломилися у ворота. Я навіть розрізнив голос Гірта, прокляття, послані на мою голову, а ще за мить — лише його відчайдушний зойк.

— Це ж був ваш вояк, — і досі важко дихаючи, сказав мені Цедрік.

Я тільки рукою махнув. Ліпше втратити одного чи двох, рятуючи решту. До того ж, Гірт спав із однією з моїх дружин.

За ворітьми стояв жахливий грюкіт. Мабуть, нормани намагалися прорубати їх сокирами. Далі з глухим гуркотом, упав міст — цим псам вдалося все-таки опустити його. І тоді удари у ворота подвоїлися. Звісно, їх зробили сумлінно й нападники потребували принаймні тарана. Поки ж наші стрільці могли познімати тих, у кого не зникло бажання підставляти себе під наші стріли й дротики.

Але виявилося, Утред приготував для них дещо ліпше. Він звелів лити на нападників киплячу олію з вежі. І як же кричали, волали, стогнали ці нормани! Солодка була картина! Вороги горіли, кидалися, качалися по дамбі, падали у воду, тонули. Коли олія проникає під обладунки, її пекельного вогню не остудить навіть крижана вода.

Врешті-решт нормани відступили. Ми тріумфували, кричали, реготали. А тут ще з такими зусиллями відвойований ними міст запалав і Тауер Вейк виявилася відрізаною від дамби. Щоправда, й брама задиміла; нам довелося неабияк попрацювати, поки загасили її. І все це під обстрілом норманських лучників.

Коли все скінчилося, я відчув, як стомився. Але найдивніше — на мені не виявилося жодної подряпини. Ну хіба не привід для радості! Але я не тріумфував. Зійшов нагору, де лежали поранені. Жінки надавали їм допомогу, перев’язували. Я побачив леді Гіту, що схилилася над Олдріхом. Мій син був без тями. Сьогодні він повівся, як чоловік, і врятував мене. А якщо судилося йому померти, я з гордістю згадуватиму про нього.

Гіта побачила, як я дивлюся на сина.

— Він міцний хлопчина, Хорсо. І хоча наконечник однієї стріли насилу вдалося дістати, а держак другої роздробився, але життєво важливі органи все-таки не ушкоджені.

Вона розрізала куртку й туніку на плечі Олдріха та промивала рану якимось розчином із різким запахом. Що ж, значну частину життя вона провела в монастирі, а там непогано навчають зцілення.

— То я можу бути спокійний за Олдріха?

Гіта якось дивно глянула на мене.

— Цього я не казала. Поранення серйозне. Добре, що він непритомний і не відчуває болю. Я ж зі свого боку зроблю, що можу. Але боюся…

Вона якось винувато розвела руками.

— Кістку суттєво зміщено. Вістря глибоко увійшло, нам довелося сильно розрізати м’язи, щоб дістати його. І ці тріски від держална стріли…

Я відвернувся, не міг дивитися, як вона щось витягає з кривавого місива, на яке перетворилося плече Олдріха. Крові я не боявся тільки під час сутички. А так… Я не міг цього бачити, починало трішки нудити.

Гіта тихо промовила:

— Боюся, що ваш син, Хорсо, не зможе більше володіти рукою.

— Рука ж бо ліва, — кинув я, ще й досі не в змозі озирнутися. — Це головне. Справжньому воїнові потрібна права, щоб володіти зброєю.

І знову цей її дивний погляд. Я пішов. Мені треба було хоча б трохи відпочити.

* * *

Я розплющив очі від галасу в вежі та поза її стінами.

— Кров Водана! Що відбувається?

Але особливої тривоги я на обличчях людей не помітив. Радше навіть натхнення.

— Білий дракон! Білий дракон! — лунав довкола давній англійський клич.

Я підскочив. Ось воно! Почалося! Я був упевнений, що це наспіли саксонські тани зі своїм ополченням і завдали удару норманам.

Виявилося, все було набагато простіше. Наші люди з боліт зробили вилазку на табір Ансельма, підпалили кілька наметів, забрали коней і відступили. Коли зовсім розвиднілося, їх уже не було, а в таборі ворога панувало сум’яття. Але й то добре. Хоча навіть я бачив, що серйозних втрат нападники нашим ворогам не завдали. І я розумів, що вони скоро отямляться та знову посунуть на вежу Херварда.

Коли я обійшов пости і перевірив, скільки в нас лишилося запасів, мені стало трохи зле. Але я цього не виказав. Коли руда Ейвота покликала мене снідати, я вийшов, ніби нічого не сталося, навіть підморгнув красуні. Але вона досі дивилася на мене спідлоба. Я спостерігав, як вона ніжно доглядає свого чоловіка. Кажуть, його нещодавно було поранено, але він уже видужував: під час учорашнього штурму навіть допомагав лити олію з вежі. Що цей хлопець уже цілком здоровий, я зрозумів, коли помітив, як вони з Ейвотою накрилися ковдрою. Незабаром з їхніх рухів і стогону рудої я зрозумів, що вони злучаються. Звична справа. Люди, які живуть у тісняві, часто змушені цим займатися при сторонніх. Але зараз це чомусь мене розсердило. Що б сказав чоловік цієї дівки, якби я повідав йому, як силоміць узяв його красуню і що вона, хоч як опиралася спочатку, потім все-таки обм’якла й так само стогнала піді мною.

Але Ейвота була мені зараз ні до чого я хотів Гіту. Розпитав і дізнався, що вона про щось говорить із Утредом у верхньому покої — відгородженому ширмою неподалік від сходів на оглядовий майданчик.

Сім’я диявола! Я відчув справжні ревнощі. Чому це Утреда, а не мене вона запросила для наради?

Але щойно я підійшов до них, як Гіта чемно вказала мені на лаву біля стіни, де вже сидів її вояк. Бач, простий воїн, а поводився, немов гордий тан — лише трохи посунувся, поступаючись місцем. Гіта сиділа на лежанці, по суті, на застеленій хутром купі соломи. Ех, коли я введу її у Фелінг, у неї буде справжнє дерев’яне ложе з пуховими перинами та сухими духмяними травами, з підвищенням у головах і хутряною запоною, за якою ми зможемо усамітнюватися. Бо тільки високородні мають право сплітатися в обіймах далеко від сторонніх очей.

Щойно я уявив, як розведу ніжки цієї сріблястої красуні, плоть моя так і підскочила. Я навіть засовався на лаві. І якби не було тут Утреда, я б і на ту лежанку її вклав. Щось проглядало за її спокоєм і холодністю, якесь зачаєне полум’я, до якого мені так хотілося доторкнутись.

— Ви вже були в Олдріха, сере Хорсо?

Її запитання змусило мене прокинутися від мрій. Вона це питала, не дивлячись на мене. Сиділа, скулена, загорталася в напинало. У вежі справді було холодно, дрова та хмиз доводилося економити. Ах, якби вона дозволила мені себе зігріти!

— Що? — перепитав я, бо за роздумами не відразу вловив запитання.

Гіта пояснила:

— Хлопчик увесь час марить. Але щойно прокинеться, відразу кличе вас.

Вона, мабуть, чекала, що я негайно піду до сина. Натомість я поцікавився, про що вони розмовляють із Утредом.

Тепер до розмови приєднався вояк. Сьогодні вже зрозуміло, сказав він, що, скільки б ми не бадьорилися, довго протриматися в Тауер Вейк не вдасться. У відповідь на моє заперечення, що болотяні люди й надалі нам допомагатимуть, він тільки рукою махнув. Фенлендці не надто вправні воїни, а люди Ансельма тепер будуть на сторожі. Та ще й із вежі помітили, що люди абата валять дерева і, схоже, мають намір виготовити таран. Він, Утред, вважає, що необхідно щось зробити, поки не пізно.

— І що ти пропонуєш? — зі знущальними нотками поцікавився я. Не думає ж цей простолюд, що знайде раду там, де не бачу виходу навіть я.

Утред замислено пошкріб щетину на щоці.

— Те, що абат Ансельм зважився на таке самоправство, я пояснюю лише відсутністю нашого герефи Едгара. А поки…

— Поки ми повинні захищати леді Гіту. Бо навіть якби Едгар Армстронг був у Денло, навряд чи захотів би сваритися з впливовим Ансельмом з Бері-Сент-Едмунса. Він лиже чоботи норманам, поки ми… О великий Водане! — та про що це я? Хіба ви, міледі, не зверталися вже до нього за допомогою? І отримали відмову.

Гіта вся зіщулилася. Вигляд мала такий, ніби ось-ось розплачеться. Але стрималася, заговорила спокійно:

— Ерл Едгар відмовився підтримати повсталих, посилаючись на свою присягу королю. Проте й він відзначав, що преподобний Ансельм багато собі дозволяє. І він би не припустив такого, якби залишився в графстві.

Далі говорив Утред.

— Коли справи вимагають від’їзду шерифа, за все відповідає його помічник. Я трохи знаю цього хлопця з Норіджа. Звуть його Роб де Чені, й хоча він нормандець, але народився і виріс у Денло, в нього ніколи не було сутичок із саксами. Тому є сенс послати до нього гінця з повідомленням про все, що тут відбувається, і ліпше довіритися його суду, ніж дозволити Ансельму розправитися з нами.

Я став запевняти, що жоден нормандець не захищатиме саксів. Але ці двоє не надто й слухали мене, і тоді я сказав, що як уже посилати гінця, то ліпше до саксонських танів, яких повинен був попередити панотець Мартін. І взагалі дарма ми відпустили священика.

— Так, дарма, — несподівано сказала Гіта. Стомлено і приречено зітхнула. — Якби панотець Мартін був тут, усе можна було вирішити набагато простіше. Ви ж пропонували мені стати вашою дружиною, Хорсо. І коли б священик повінчав нас… Але вже нічого не вдієш.

Як спокійно і байдуже вона це сказала! А у мене навіть у роті пересохло. Певна річ, якби леді Гіта стала моєю вінчаною дружиною, Ансельм не мав би на неї прав як опікун. У кращому разі він міг би тільки судитися, що вона вийшла заміж без його схвалення. Але тоді його спроба виступити проти нас зі зброєю була б протизаконною. А я б так відразу отримав дружину, яка підняла б мій престиж у очах саксів. Але якого диявола!

І я сказав, що ми й так можемо оголосити нормандському попові, що вже стали чоловіком і дружиною за старим датським правом. Але Гіта лише сумно посміхнулася. Ні, за нормандськими законами цей шлюб не буде визнаний і право розпоряджатися її долею залишиться у Ансельма.

Вони знову говорили про гінця. Як, коли Тауер Вейк у облозі? Але виявилося, Утред готовий узятися за це, і в нього навіть усе продумано. Він пояснив, що спуститься у воду, з допомогою мотузки, вплав дістанеться до берега, а далі спробує прослизнути крізь ворожий табір і звідти пробратися до найближчого саксонського маєтку, де позичить коня, на якому поїде до помічника шерифа в Норідж. І хоча це складно й небезпечно, але Утред розраховує виконати все з настанням ночі. Якщо ж його схоплять… Що ж, Ансельму відомо, що Утред — людина леді Ріган із Незербі, й він на цьому наголошуватиме. Нібито Утред сам приїхав у Тауер Вейк, щоб переконати леді Гіту припинити опір, але виявився замкнутим у вежі, коли її оточили абат із людьми короля.

— Буде ліпше, коли ти скажеш, що це я захопив леді Гіту й від її імені розпалюю заколот, — несподівано для себе самого запропонував я. — Так ти зможеш видати себе за повіреного Гіти, якого нібито вона послала з цим донесенням, а заразом відведеш гнів Ансельма від самої дівчини. Хай уже краще думає, що вона тут ні до чого, а всім керує Хорса з Фелінга.

Утред глянув на мене, і його очі несподівано потеплішали. Але цей простолюд мало мене цікавив. Інша справа — Гіта. Жодна з моїх дружин не дарувала мені таких захоплених поглядів. І я відчував сум’яття, яке мені, загалом, не властиве. Тому, не знаючи, що ще додати, зовсім розгубився і пішов.

Ніколи не думав, що погляд прекрасних очей здатен так сколихнути душу. Звісно, я жадав її по-плотському, але саме тієї миті, коли я проявив несподівану великодушність, ця дівчина з волоссям барви льону й сріблястими очима стала раптом дорога мені надзвичайно. І я зрозумів, що відтепер мені потрібні її захоплення, відданість, її ніжність. Тепер я просто не мислив життя без неї.

Ці думки не йшли у мене з голови аж до самого вечора, коли ми почали готувати до відправки гінця. Довелося зачекати, поки остаточно смеркне, табір норманів нарешті затихне, а туман стане густішим за вівсяний кисіль. Навіть з вершечка вежі я не міг роздивитися, як Утред спустився у воду — пролунав тільки легкий сплеск.

Я мимоволі зіщулився, коли уявив, що зараз відчуває воїн у крижаній воді. Можливо, йому дійсно вдасться прокрастися повз табір норманів, але в глибині душі я був не проти, щоб його схопили. Тоді Утред буде вимушений збрехати, що Гіта Вейк моя полонянка, і з цієї миті наші імена будуть пов’язані нероздільно.

Вона й зараз була тут, поряд, на вежі, а навколо плив туман. Я хотів доторкнутися до неї.

— Гіто, — хрипко прошепотів я.

Вона наблизилася, у темряві я відчував її погляд.

— Я ніколи не забуду, як ви хотіли врятувати моє добре ім’я. І завжди молитимуся за вас, Хорсо з Фелінга.

Я простяг до неї руки.

— Хочу тебе…

Вона відступила.

— О, не призначайте ціни своїй великодушності!

— Гаразд, — процідив я крізь зуби. — Але й ви не забувайте про неї. І пам’ятайте, чим зобов’язані мені!

Зрозумів, що бовкнув не те, коли Гіта відскочила.

— Ми в такій небезпеці, — вже сухіше мовила вона, — що не маємо права на «пам’ятайте». І якщо все обійдеться… Що ж, шляхи Господні несповідимі. А поки що, Хорсо, вам таки слід піти навідати сина.

* * *

Наступного дня туман розсіявся і несподівано засяяло сонце. За такої погоди взимку завжди кращає настрій. Проте для нас радості не було. З Тауер Вейк ми дивилися на дамбу, що вела до вежі, й розуміли, що люди Ансельма готові до вирішального штурму. Вони тягли таран, величезне дерево, обстругане й оббите на кінці залізним «лобом», встановлене на колесах, над ним височіло дерев’яне накриття, щоб наші стріли не зашкодили тим, хто штовхатиме облогову споруду. Вони підкотили її, залізний «лоб» ударив у браму, здригнулась уся вежа.

У Тауер Вейк стояв жахливий галас. Іржали коні, бекали кози, кричали люди. Крізь цей гармидер я насилу зміг догукатися, щоб ворота завалили зсередини чимось важким. Лише коли люди взялися робити завал, я зійшов нагору. Удари тарана стрясали вежу. Наші воїни стріляли згори, але марно — накриття над тараном захищало нападників від стріл і я звелів не витрачати їх даремно. Наказав готувати олію, чортихнувся, дізнавшись, що вона ще не достатньо розігріта. Прокляття, про що, запитується, раніше думали ці бовдури? Значить, нехай ллють воду! І знову я лаявся, коли побачив, як дашок над тараном захищає людей Ансельма від окропу.

Дошки брами вже тріщали. Таран відкочувався і знову вдаряв.

— Ет, зараз би гака! — вигукнув Альрік, дивлячись вниз. Але миттю відскочив, коли поряд об кам’яний парапет чиркнула стріла.

— Гака? — перепитав староста Цедрік. Погляньте, он у воді біля підніжжя вежі напівзатоплений човен. Він має якір. Може згодитися за гак?

— Святі мощі! Ну, звісно!

Я бачив цього човна, точніше його ніс, що стримів із темної води. Від нього у воду тяглася мотузка. Я вже хотів віддати наказ, щоб мене обв’язали мотузкою і спустили, але стримався. Я був поганим плавцем, та й від думки про холодну воду охоплював страх. Ліпше полум’я битви, ніж холод підводної імли.

І я гукнув Альріку:

— Це твоя ідея. Давай-но, діставай якір.

Таран не вгавав. Гарячково поспішаючи, ми обв’язали мотузкою Альріка та почали спускати. Ось уже коли світлий день ні до чого. Нормани негайно помітили Альріка, й полетіли стріли. Проте він неушкодженим досяг поверхні води й відразу пірнув. А коли з’явився на поверхні, в його руці вже був якір. Він швидко зрізав його ножем із міцної мотузки.

Вороги не припиняли стрілянини, й вода довкруг молодого тана так і здіймалася хвилями. Він сховався за носом човна, в який відразу вп’ялося кілька оперених стріл.

— Прокляття! Ворушися, Альріку! Ти там у них як мішень на стрільбищі!

Ми тягли щосили й молилися світлим духам, щоб не дали ворогам поцілити в Альріка або щоб він ненароком не впустив якір.

Якоїсь миті серед людей, які вчепилися в мотузку, я помітив і леді Гіту. Вона тягла нарівні з усіма. Та ось білява голова хлопчини з’явилася над парапетом, і я вмить вирвав у нього якір. І поки решта, в тому числі й Гіта, витягали мокрого блідого Альріка на майданчик вежі, я вже прив’язував якір — міцний, із добротної норфолкської криці — до мотузки зі скручених ременів. Альрік, промоклий, але наполегливий, — ось, що значить справжній сакс! — уже був поряд, узявся мені допомагати.

А потім нам таки вдалося підчепити якорем таран. Тут стало зовсім не до жартів — наші кістки тріщали від натуги, коли ми, мало не падаючи на землю, налягали на ремені. Таран почав перекошуватися, а Цедрік, який стояв біля парапету й дивився вниз, закричав, що один із воїнів Ансельма намагається перерубати джгут, який утримував якір. Мотузка була завтовшки як рука. Ну ж бо ще! Наляж!

І ми зробили це! Ми перекинули таран. Люди Ансельма попадали у воду, кинулися назад. Засвітла вони були, як на долоні, й ми стріляли в них, влучали, тріумфували.

Того дня у всіх був піднесений настрій. Гіта особисто обнесла кожного чаркою елю. Цікаво, чи відпочивала колись ця дівчина? Бо якщо не сиділа над пораненими, то готувала їжу або молилася. Така вродлива, тендітна й водночас, така мужня. Воістину ця жінка гідна була стати дружиною такого воїна, як я. Але одне мене змушувало замислитися: що виразніше я давав їй зрозуміти, які в мене щодо неї плани, то більше вона мене сторонилася. Ну та нічого. Ми всі замкнуті в Тауер Вейк, і вона рано чи пізно зрозуміє, що від долі не втечеш.

* * *

Але наступного дня все змінилося так, що я й припустити не міг.

Зранку ми дізналися, що люди Ансельма готують нові облогові пристрої. Скільки ще штурмів ми витримаємо? Тим паче, багато хто вважав помилкою те, що послухали мене й зачинились у вежі. Серед фенів, казали вони, ми, принаймні, мали б свободу маневру.

Щоб не дати людям остаточно втратити віру в мої здібності полководця, я зібрав саксів і виголосив полум’яну промову про святість нашої боротьби. Кожен повинен пам’ятати, що ми не просто бунтівники — за нами правда, крім цього, ми заступилися за беззахисну жінку. І якщо удача відвернеться від нас, не слід страшитися смерті. Якщо й доведеться залишити земну юдоль, то ми прихопимо з собою немало клятих норманів і нас оспівають у піснях, як великого Херварда!

Потроху мені таки вдалося підняти бойовий дух. Був у мене цей дар. І я з насолодою побачив, як очі в людей спалахують ненавистю, як вони потрясають зброєю і напружують м’язи.

Крик Цедріка не відразу й привернув їхню увагу. Слід зазначити, що старий рів не слухав моєї промови, бо якраз чатував на вежі. А тут раптом спустився, кричить щось, хапає то одного, то другого за плечі, щось пояснює. Нарешті його помітили Гіта й Альрік, побігли кудись, а люди тим часом посміхалися, передаючи звістку один одному. І я зрозумів, у чому річ. Один із моїх людей пояснив збуджено:

— Військо! Ціле військо з’явилося з фенів, переполохавши людей Ансельма.

— Це сакси?

— Ні, не схоже.

— Невже Утред привів людей із Норіджа?

Ми всі кинулися до бійниць.

На березі озера дійсно панувало незвичайне пожвавлення. Видно було, що воїни Ансельма похапали зброю, але в бій ніби не рвалися. Ще б пак, їх оточила ціла рать закутих у броню вояків, піших і кінних, на списах у котрих розвівалися прапорці з якимось зображенням. Я знав про ці нормандські штуки з емблемами, але мені вони ні про що не говорили. Проте незабаром я зрозумів, хто привів людей. Упізнав вершника в світлому плащі, який виділився з натовпу, коли зупинив коня перед Ансельмом. Шериф Едгар. Я тихо вилаявся.

А навкруг уже радісно гукали:

— Це Армстронг! Наш герефа повернувся!

— Тепер він дасть усьому лад!

— Дивіться, й Утред із ним. Їде сюди, посміхається. Ха! Чи часто можна побачити Утреда усміхненим? Значить, усе гаразд.

Хтось із людей навіть замахав у вікно.

— Еой! Утреде, сюди!

Вояк уже під’їхав до вежі, гукав, що можемо виходити. Але я не хотів так просто дозволити цьому Армстронгові забрати в мене перемогу й коли люди кинулися вниз, випередив їх, загородив прохід.

— Ви всі наївні дурні! Невже забули, що наш шериф насамперед людина Генріха Боклерка? А ви бунтівники. Та невже вам буде веселіше, якщо в кайдани вас закує цей прегарний Едгар, а не Ансельм із Бері-Сент?

Вони зам’ялися, але тут наперед протиснувся Цедрік.

— Побійтеся Бога, пане Хорсо! З Едгаром мій син, а вже він би не заманював нас у пастку.

— Та обдурений він, як і всі ви! Цей Армстронг хитрий лис. Ви не знаєте його так, як я.

Але мене вже не бажали слухати, рвалися назовні, хтось почав розтягати завал під брамою. Я розгнівався. Як вони сміють не коритися мені? Навіть вихопив сокиру.

— Присягаюся всіма духами цих місць, що зарубаю будь-кого, хто спробує відчинити вежу, поки не з’ясуємо всього до кінця!

Чи налякала їх моя погроза, чи самі вирішили дізнатися, що на них чекає, але вони відступили. Цедрік навіть зійшов до бійниці, почав перемовлятися з сином. Я чув кожне їхнє слово, й щось осіло в моїй душі.

Хитрун Армстронг діяв напевне. Щойно дізнався про повстання, як поквапився до короля та підніс справу так, що Ансельм перетворився на винуватця заколоту, бо сам змусив людей вдатися до крайнощів своїми утисками. Шериф навів докази, й король дав йому повноваження, аби залагодити спір на законних підставах. Для цього Едгар викупив у Генріха опікунські права на неповнолітню Гіту Вейк.

Прокляття! Цей пес здатен кому завгодно заткнути пельку своїм золотом. І тепер він тут — із опікунськими правами на Гіту і її землі. Ансельм же віднині має вигляд мало не розбійника, який вчинив замах на чужу власність і пролив кров.

Нічого не скажеш, подальший наш опір був би дурістю. Люди раділи, що мерзотника-абата буде покарано, а їхня пані отримала могутнього покровителя в особі ерла Едгара.

А я? Виходить, мене вже не вважають гідним того, щоб захищати онуку Херварда? Та якби не я, ще не відомо, що з нею було б!

Але тут я побачив саму леді Гіту. Вперше за ці дні вона посміхалася. Не помічала ні мене, ні мого погляду, в її очах палало нетерпіння. Вона квапила своїх людей і сама рвалася геть із вежі… Скажу лишень, що я йшов за нею, коли леді Гіта прямувала туди, де насипом уже наближався її новий опікун.

Біля підніжжя вежі шериф стримав коня, зіскочив з нього — і просто до неї. У мене промайнула думка, що ось так просто й ухопить її в обійми.

Вона ж пильно-пильно дивилася на нього. Бісова дівка! Від мене постійно ухилялася, а з цим… Вони стояли близько-близько. Холодний сонячний вітер розвівав її волосся, а Едгар у шоломі поверх хауберта,[42] смаглявий, мов сарацин, тільки очі сині, як небо в зимовий день. І мене вони не помічали, хоча тінь моя падала на них.

— Ну ось ми й побачилися знову, Гіто, — сказав Едгар.

Знову?

Вона посміхалася. І як посміхалася! Просто сяяла.

— Ви врятували мене, врятували всіх нас!

Кров Водана! Вони говорили так, ніби були давно знайомі.

— Я багато думав про тебе, Гіто. Відтепер ти під моїм захистом і…

— Я така рада! — майже схлипнула вона.

Я не втерпів, зробив крок уперед.

—— Ти просто купив її, шерифе. Купив на своє кляте золото. А ми не жаліли себе, захищаючи онуку Херварда.

Нарешті він перевів погляд на мене. Спочатку ніби й не впізнав, але потім скривив рота в усмішці.

— О, хоробрий Хорсо. Ото б здивувався, якби тебе не було там, де буча.

Добре, що втрутилася Гіта. Інакше б я…

— Мілорде Едгаре, прошу бути милостивим до людей, які забарвили свою зброю кров’ю, захищаючи мене. Тан Хорса, тан Альрік…

— Звісно, я дякую вам, хоробрі мужі, що заступилися за мою підопічну. І відтепер ви можете розраховувати на мою підтримку і заступництво.

Та хай йому біс! Поводиться так, ніби він і не нашого вже племені, наче й не його обов’язок стояти горою за саксів. Хоча я давно знав, що Едгар Армстронг сакс, який онорманився. І дивувався, чому всі так його вихваляють — він же бо не зробив жодного випаду мечем, не сьорбнув вражої крові. Ні, що хочете думайте, але, як на мене, перемога, отримана хитрістю і підкупом, ніколи не вважатиметься гідною вихваляння.

Усі довкола тріумфували, лише я залишався похмурим. Одне тішило — кисла пика Ансельма. Так, клятому попові не уникнути тепер суду й значного штрафу. Я не зміг утриматися, щоб не сказати йому про це. Абат сидів на колоді, приготованій для колишнього тарану, мерзлякувато загортався в свою розкішну оксамитову хутряну пелерину.

— Не корч із себе героя, Хорсо, — сухо сказав він. — Ти ж не зробив нічого, щоб долучитися до них. І якби зять короля не заступився за вас, Бог свідок, ми б узяли вашу цитадель і ти б думав про каяття в гріхах, стоячи під шибеницею.

Зараз Ансельм був схожий на безсилу бабу, котра тільки й може, що лаятися. Але дещо в його словах мене спантеличило. Що цей піп белькоче про заступництво королівського зятя? Адже наскільки я знаю, зятем короля був якийсь граф Анжу, чоловік імператриці Матильди. І яке йому діло до нас?

Відповідь Ансельма мене здивувала. Виявляється, в Генріха Боклерка є ще одна донька, щоправда, незаконнонароджена, але все-таки його плоть і кров. Звуть її Бертрадою Нормандською, і наш шериф Едгар заручений із нею ще минулої зими.

— І він користується своїм становищем, — шипів Ансельм, косуючи на Едгара, який стояв неподалік. — Родич короля — ха! Високо злетів сакс, проте тому, хто так піднявся, болячіше падати. І я ще подивлюся, чим для нього обернеться бажання взяти під опіку дівчину Гіту Вейк, коли його дружиною стане така непроста леді, як Бертрада.

Я нічого не знав про нормандку Бертраду. Та й начхати мені було на неї, хай вона хоч тричі була б королівським байстрям. Головне, мені більше не загрожувало те, про що я підозрював, дивлячись на Едгара й Гіту. Нічого між ними не буде. А отже… І я твердо вирішив не зволікати й за першої ж нагоди попросити руки леді Гіти в її опікуна. І хай тільки спробує мені відмовити — я ж відстояв життя і свободу його підопічної!

Мабуть, я навіть ладен постати разом із нею перед вівтарем. Хіба вона того не варта?

* * *

Було вирішено, що частина людей шерифа вирушить супроводити Ансельма в Норідж для судового розгляду, частина візьметься давати лад Тауер Вейк, а решта подасться в Незербі. Що ж стосується Гіти, то й мови не було про її повернення в Святу Хільду. Жіночий монастир не місце для бунтівниці. Це мене потішило — я вже сушив голову, як би швидше вирішити питання з одруженням, поки Едгар не забрав дівчину.

А поки шериф прийняв пропозицію Альріка перепочити в його бурзі Ньюторпі й заразом відзначити благополучне завершення подій. Альрік рвався до своєї дружини Елдри, тому й помчав уперед під приводом того, що йому необхідно віддати розпорядження для прийому гостей.

Я весь час тримався поблизу Гіти. І дивина — тепер вона була зі мною набагато привітніша, ніж досі, посмішка грала на її обличчі, й у мене промайнула думка — а чи не спробувати мені просто зараз звернутися до шерифа за дозволом на шлюб із нею.

І проте щось мене зупиняло. Більш за все те, що я не був упевнений, чи отримаю згоду самої нареченої. Навіть у Тауер Вейк моя впевненість була набагато міцнішою. Та ще й мені дуже не подобалося, як Едгар Армстронг дивиться на Гіту. Не слід було б опікунові так задивлятися на підопічну. В цьому погляді палало неприховане бажання. Невже ти забув, з ким заручений, красеню Едгаре?

Я дочекався нагоди й сказав Гіті, що допомогти їй Едгар зміг лише тому, що заручений із донькою короля. Вона не здивувалася, але помітно посмутнішала. Проте швидко себе опанувала, сказала, що знала про заручини шерифа ще з Різдва.

Її відповідь змусила мене замислитися. Звідки б це дівчині, яка була далеко від мирського життя, в закритій для всіх обителі, знати те, про що не відали ми, саксонські тани, відзначаючи свято йоля в маєтку герефи Едгара?

Не полишала мене й невиразна тривога — де я міг бачити Гіту раніше? І раптом у мене виникло якесь видіння… Білява дівчина спускається сходами в бурзі Незербі. Мої спогади тієї хмільної ночі. Спочатку я не повірив собі, але спомин ставав дедалі виразнішим. Невже Гіта побувала в шерифа під час йоля? І всі ті чутки, що в Едгара під час святкувань гостювала якась леді, з котрою він провів ніч? Я заборонив собі про це думати.

Гіта підійшла до мене, поцікавилася, чи заберу я Олдріха з вежі зараз, а чи пришлю по нього пізніше. Але зараз мене хвилювали зовсім інші думки. Життю хлопчика ніщо не загрожувало, він видужував, то чого мені було про нього зараз думати? Пришлю, коли зможе сісти на коня.

Вислухавши мене, Гіта ствердно кивнула. Сказала, що так дійсно буде краще й Олдріха тут гарно доглядатимуть. Я ж замість відповіді несподівано запитав, чи не міг бачити її раніше в бурзі Незербі?

Вона так зблідла, що я зрозумів — не помиляюся. А її невиразна відповідь, мовляв, їй невідомо, про що я, не примусила мене засумніватися в правильності здогаду. Повія! Онука великого Херварда — лише продажна дівка, яка заплатила герефі тілом, аби той узявся її захищати.

Але я нічого їй не сказав. Більше того, я поїхав із ними в Ньюторп. Дивився на Едгара з Гітою, які очолили кавалькаду, гмикав, спостерігаючи, як вони намагаються триматися так, ніби між ними не було тієї ганебної близькості. Він протекційний і послужливий, вона — привітна, жвава, вдячна. Але для себе я вирішив одне: не відмовлятися від неї. Мені потрібна онука Херварда, щоб народжувала мені синів, щоб мій рід поєднався з великим повстанцем, і я не поступлюся нею цьому щасливчикові Едгару. Досить із нього й доньки короля.

Проте похмурий настрій не полишав мене весь той час, поки ми їхали до Ньюторпа. Дорога тут була цілком пристойна — твердий насип із рівчаками водовідведень для фенів. Альрік взагалі мав славу дбайливого господаря. Як і його Елдра. Я побачив їх обох на ґанку маєтку. Повітря наповнене було різноманітними пахощами, що збуджували апетит, і в мене після тієї жалюгідної баланди, яку ми їли в Тауер Вейк, навіть слина потекла. Скрізь у маєтку відчувалися порядок і турбота. Подвір’я розчищено від болота й посипано піском, стовпчики ґанку зовсім нові, з мудрим різьбленням, а в домі гуло у печах полум’я, глинобитна підлога була виметена, а вкладені на підставки стільниці застелені багряним сукном. Елдра привітно зустріла всіх, посміхалася нам. Слуги виставляли страви: кров’яні ковбаси, оленину, декілька видів сиру, паштети, короваї хліба, всілякі соління і, звісно, ель, темний пінявий ель.

Я зайняв своє місце за столом і звелів чашникові налити повний кубок. Пив і дивився на Едгара. Той був веселий, привітний, та все одно озирався на віддалений кінець зали, де за вишитою завісою сховалися Гіта з господинею. Елдра невдовзі повернулася — як добра пані, не могла залишити гостей надовго. Її справа — стежити, щоб у гостей було всього вдосталь, але вона все терлася біля Альріка, а цей бичок дивився на неї закоханими очима і так і намагався обійняти й всадовити поруч. Елдра сміялася і ухилялась, але нас не обдуриш — напевне, ще до нашого прибуття вони не втратили нагоди втамувати голод одного за одним.

Веснянкуватому Альрікові пощастило з дружиною. Невисока, та доладна, з темно-русявими косами, що звисали з-під білосніжної головної пов’язки заміжньої жінки, вона була напрочуд приваблива. Хотів би, щоб і в мене у Фелінгу була така сама весела, хазяйновита дружина. Справжня дружина, яка мала б право носити ключі господині біля пояса, якими поки що володіла моя мати.

Коли з’явилася Гіта, я більше не думав про Елдру. Дружина Альріка дала їй переодягтися в одну зі своїх суконь, із сукна барви піску. Досі я бачив Гіту тільки в широкому темному вбранні на зразок чернечого. А зараз вона була такою світлою, легкою. Комір її плаття прикрашало коричневе вишивання, а біляве розплетене волосся стікало по спині, мов блискуче срібло, гарно стягнуте на чолі тасьмою з орнаментом. Дух перехоплювало, настільки вона здалася мені вродливою. Я бачив, як вона про щось перемовилася з Елдрою, як вони розсміялися. І тоді я гукнув її, зробив жест, пропонуючи зайняти місце поряд зі мною, вона знизала плечима, посміхнулася, але пішла за Елдрою і сіла між нею і старим Торкілем. Послужливо підклала старому каші в миску. А якраз напроти неї сидів Едгар. Цей вовк не зводив з неї очей, був серйозний, тільки судомно ковтнув, коли вона боязко йому посміхнулася.

І я розлютився. Напевне, тому й пив стільки. Помічав, що гості в Ньюторп усе прибувають. Приїхав товстий Бранд, почав щось пояснювати Едгарові, говорити про самоуправство Ансельма, який у кожен саксонський маєток послав людей і стежив, щоб ніхто не смів долучитися до повсталих. Не смів — ха! Ця свиня чудово знала, що в них була можливість перерізати горлянки воїнам Ансельма, але ні, вони не бажали кровопролиття, послали виборних до абата, прагнучи залагодити справу миром. Ніби це було ще можливо. Боягузливі пси!

Я знову пив. Почало шуміти в голові, але від цього ніби полегшало. Та мені весело не ставало. До мене підсів Утред, розповідав, як йому вдалося тоді прокрастися крізь табір Ансельма, як він поспішав, пробираючись дорогою з фенів, біг так, що майже не мерз у мокрому одязі. А потім несподівано зустрів Едгара з його людьми, і йому дали теплий одяг, гаряче питво, коня, а потім він повів усіх прямою дорогою до Тауер Вейк. Я слухав Утреда, пив із ним, цокаючись так, що ель виливався з чаш, стікав по пальцях. Чи це було вино… темне, солодке. У мене паморочилося в голові, шуміло у вухах. Я гриз оленячий окіст, давився ним. Якоїсь миті розрізнив обличчя панотця Мартіна біля себе. Вхопив священика за бороду, силкувався сказати, що коли б він не втік… Тоді б Гіта Вейк була вже моєю, і я б не сидів із нею зараз за столом, а на правах чоловіка і пана м’яв її ніжну плоть, відчував би ротом смак її шкіри… Пізнав би пал її лона.

Я не знаю, про що я подумав, а що сказав уголос священикові. Чи то він відштовхнув мене, чи я сам упав обличчям на стіл… у м’який соус, яким був залитий окіст, що стояв переді мною.

…Якоїсь миті я опам’ятався. Ще погано розуміючи, підвів голову, відчистив обличчя від печені, в якій лежав. Хтось прудко прибрав від мене таріль, хтось намагався допомогти підвестися, підтримував під лікоть. Я відштовхнув послужливу руку, озирнувся. У залі вже була напівтемрява, полум’я догоріло, лише подекуди по обвуглених полінах іще пробігали язички. І в цьому тьмяному світлі я розрізнив стомлених челядинців Альріка, які прибирали рештки трапези й витирали стіл жмутами соломи. Самих хазяїв у залі не було, але багато гостей, як і я, позасинали тут-таки. Хто задрімав, простягнутий на лаві, кого слуги вкладали на соломі вздовж рубаних стін. Між ними лежали і величезні миролюбні вовкодави Альріка. Я помітив Утреда, який спав, обійнявши таке ось кошлате чудовисько. Побачив і отця Мартіна, впізнав його темну рясу з хрестом на грудях у відблисках вогню. Священик спав серед інших на соломі, зручно влаштувавши голову на товстому череві Бранда, йому навіть не заважало громове хропіння тана. Я пригадав, про що говорив панотцю Мартіну. Якби він не пішов із Тауер Вейк, то Гіта була б моєю… Гіта. Де вона?

У голові моїй гуло. Я потрусив нею, борючись із болісним похміллям. Помітив прислужника, який зливав рештки елю з кубків у одну чашу, і коли той хотів випити, встиг вихопити її. Але щойно почав пити, побачив Гіту. Побачив їх.

Дивно, що я не помітив їх одразу. Вони сиділи на колишніх місцях, недалеко від вогню, і я бачив їхні постаті, трохи схилені одне до одного через стіл. Вони розмовляли і, здавалося, не помічали ні мене, ні слуг, взагалі нікого. Я не міг розібрати, про що вони говорили, бо через гудіння в голові погано вловлював їхні голоси. Але Гіта простягла руку через стіл, і Едгар спіймав її, пристрасно поцілував. Він не відпускав дівчину, дивився на неї. Вона на нього. Я бачив її ніжний профіль на тлі вогню, бачив цю блискучу хвилю волосся, що стікала по спині, по плечах. Я дивився на неї, не міг надивитися. І, розуміючи, що втрачаю її, хотів завити.

Але в горлі моєму ніби спух клубок, я лише хрипів, а постать Гіти ніби танула, розпливаючись у каламутній, блискучій імлі. Сльози. Я був п’яний. Я був нещасний. І сльози заливали мої очі, обличчя. Я ледве зміг розрізнити, як вона підвелася… Вони підвелися, як він обійшов стіл, і їхні тіні злилися в одну… Обійнялися. Навіть це перетворювало їх на єдину істоту.

Я сидів, як бовдур, бачив, як мій ненависний ворог, цей Едгар, щасливчик Едгар, виводить Гіту, як вони зійшли сходами й зникли в якомусь покої. Тихо стукнули двері.

Я здригнувся, але залишився на місці. Як довго? Я не знав.

Хтось знов узяв мене під лікоть.

— Шляхетний Хорсо, давайте я вам допоможу. Будьте ласкаві, встаньте, я вас відведу, соломки підтрушу.

Отже, я спатиму серед собак і п’яних. Я — герой облоги Тауер Вейк, який не жалів навіть власного сина. А вона… А він… Чому все дістається йому?

І я заревів.

Наляканий слуга так і відскочив.

Я встав, навалюючись на стіл, почав перелазити через нього.

— Усі дияволи пекла!

Я шукав свою сокиру. Де вона? Її не було поряд. Та нічого — на стінах серед мисливських трофеїв тут і там висіли схрещені списи, бойові палиці. А там, біля вогнища, мерехтіло лезо старовинної двосічної сокири. Я кинувся до неї, наступаючи на тих, що спали під стіною, спотикаючись. Схоже, я натрапив і на шляхетного Бранда сина Орма. Він рохнув, почав підводитися.

— Білий дракон! Білий дракон! — волав спросоння, відштовхуючи мене.

Я таки зірвав зі стіни сокиру. Відіпхнув Бранда, який чіплявся за мої коліна, мигцем помітив перелякане обличчя панотця Мартіна. Хтось із челяді намагався втримати мене, вирвати зброю.

Я ревів і так розмахував сокирою, що вони поквапливо відскочили. Загавкав якийсь пес. Я ж ні на що не звертав уваги, спотикаючись і розштовхуючи тих, що намагалися мене втримати, кинувся туди, де на верхню галерею вели сходи. Падав на них, чіплявся за поруччя.

Угорі я вихором промчав галереєю до тих самих дверей, штовхнув їх, наліг усім тілом. Двері були замкнуті зсередини.

— Едгаре! Відчиняй, нормандський собако! Відчиняй, бо виб’ю двері й розмажу сокирою твою кляту стрижену голову.

Я з розмаху всадив лезо сокири в дерев’яну поверхню і відчув, як затремтів держак у моїх руках, а удар озвався до пліч.

— Відчиняй, підлий спокуснику саксонських наречених!

На мене ззаду навалилися, закричали. Я розметав їх, як вепр розкидає собак на полюванні. Знову й знову встромляв сокиру в дошки дверей. Краєм ока побачив Альріка, який з’явився на галереї, на ходу накидаючи туніку. Знизу сходами біг дебелий Бранд. Але мені було не до них. Я вдарив знову. Лезо вп’ялося в дерево дверей, полетіли тріски. Я не встиг вирвати сокиру, коли Альрік ззаду накинувся на мене. І Утред звідкись з’явився, повис на плечах.

І цієї миті двері відчинилися. Я побачив роздягненого до пояса Едгара з мечем у руках.

— Якого диявола, Хорсо!

— Якого диявола? Та пустіть мене! Я мушу розтрощити голову цьому паскуднику, який спокусив дівчину, що належала мені.

Мене не відпустили, але запала тиша. Я чув клекіт у власних грудях. Дивився на Едгара і якби мій погляд мав смертоносну силу, від нього не лишилося б і тіні. Як я його ненавидів! Ненавидів ці вузькі сині очі, це пасмо волосся на лобі, це гордовите підборіддя. Я бачив м’язи його грудей, рук і відчував майже вовче бажання вчепитися в них зубами, загризти його.

— Прокляття! Відпустіть мене. Дайте нам схрестити зброю, мені й цьому норманському лизоблюду!

Я таки вирвався. Едгар міцно стис меча, але з місця не зрушив. І я не напав на нього. Бо якраз тоді побачив Гіту. Вона сиділа на ложі за його спиною, перелякана, з розпатланим волоссям, притискаючи до грудей хутряну ковдру.

— Бачите? — я вказав усім на неї. — Ця дівчина обіцялася мені. Вона сама сказала, що якби в Тауер Вейк був священик, то він би обвінчав нас. А цей пес викупив права на неї та збезчестив. І я його вб’ю.

Я перехопив зручніше держално сокири. Навіть зубами зарипів від злості.

— Леді Гіта дала тобі слово? — тихо, але з люттю запитав Едгар.

— Ні! — раптом скрикнула Гіта. — Це була лише мить, аби позбутися Ансельма. Ні, ні, ні!

І вона заплакала, накрившись ковдрою.

Едгар вийшов і зачинив за собою двері.

— Ти хочеш битися за неї, Хорсо? Будь ласка. Але тільки тоді, коли ти не будеш п’яний. І коли поясниш, на якій підставі заявляєш права на Гіту Вейк.

На нас дивились і мовчали. Я розсердився.

—— Ну, ти, звичайно, вважаєш, що маєш на неї право. Ха! Опікун, який швиденько затяг свою підопічну на ложе розпусти. Мало тобі, що заручений з Бертрадою Нормандською, ти зажадав іще й плоть потішити з онукою самого Херварда. Ти її знеславив, собако! Нідерінг!

Незважаючи на пізню годину, навколо нас уже зібралося чимало люду. Хто питав, що трапилося, хто вже допетрав самотужки. Але щойно я вимовив це старе саксонське прокляття, всі враз затихли.

Я бачив, як заходили жовна на щоках Едгара. Але він стримався.

— Ніколи, навіть на сповіді, я не зізнаюся, що втримало зараз мою руку, Хорсо. Це справа давня. Це зв’язок між нами, який я кляну, але змушений терпіти. А щодо твоїх прав на Гіту… Тільки її слово вирішить, кого з нас вона вибере. І як ти… Як усі ви зрозуміли, вона вже зробила свій вибір. Я не неволив її. За власним бажанням і з доброї волі вона надала перевагу мені, а не тобі, Хорсо з Фелінга.

— Я б не знеславлював її, — прохрипів я, принижений його словами про вибір самої Гіти. — Я б зробив її своєю господинею.

— Так, у домі, де вже є три господині. Датські дружини — чи не так? Чи хотіла леді Гіта жити серед них?

— Датська дружина — це наш давній шанований звичай у Денло. Ніхто не має права дорікати чоловікові, який бере в дім жінку за старим законом батьків. А з леді Гітою я був готовий навіть повінчатися. Проте тепер… Тепер мені не потрібна збезчещена тобою дівка.

Я навіть плюнув у бік зачинених дверей. Зараз я ненавидів цього розпусника. Ненавидів за перевагу, надану Едгару, а не мені. І я вже постараюся, щоб про її ганьбу дізнався весь Норфолк.

З люттю ввігнав сокиру за якийсь дюйм від голови шерифа, повернувся та пішов геть, розштовхуючи цікавих. Унизу я звелів принести елю й підняв чашу за погану славу останньої з роду великого Херварда.

Стоячи біля поруччя галереї Едгар спостерігав за тим, як я п’ю.

— Ти згадав старий закон, Хорсо. Що ж, хай я і заручений із нормандкою, але відтепер за старим датським законом леді Гіта стане моєю дружиною. І хай ніхто не сміє дорікнути мені, що я зневажив ту, яку обрав за велінням серця. Всі чули, що я сказав!

Він повернувся й увійшов до покою. До неї. Гепнув дверима.

Люди довкола перемовлялися. Поступово почали розходитися. Старий закон про датську дружину — вони це відразу сприйняли. Інколи в Денло датські дружини мали більше влади й шани, ніж вінчані дружини. І я вчинив дурницю, бо сам підказав Едгару цей вихід. Але таки було щось, і воно обіцяло мені розраду. Там, за морем, жила інша. Донька короля. І Едгар був пов’язаний із нею нерозривно.

— Дияволове сім’я! — буркнув я, посміхаючись. — Подивимося, що на все це скаже Бертрада Нормандська.

Розділ 5

Отилія

Травень 1132 року

Цього дня ми, послушки з обителі Святої Хільди, зранку працювали на грядках, прополюючи капусту і висаджуючи розсаду салату. Тому не диво, що мої сандалі, пелена й руки — все було в землі. Але коли мені повідомили про бажання ігумені бачити мене, я насамперед опорядилася. Ігуменя Бріджит не зносила нечупар.

— Ви кликали, матінко?

Ігуменя сиділа за пюпітром, перебираючи якісь сувої. Вона не підняла на мене очей і ні на мить не перервала свого заняття.

Мабуть, я здогадувалася, навіщо знадобилася їй. Напередодні обитель відвідав наш патрон, преподобний Ансельм із Бері-Сент-Едмунса. Він давно не заглядав, і ми знали, що це пов’язано з його ворожнечею із шерифом Норфолка й судовим розглядом, який коштував абатові неабиякого клопоту. Але вчора він прибув у монастир святої Хільди, висповідав нас і сам відслужив месу в нашій церкві. Про отця Ансельма ходило чимало прикрих чуток — мовляв, і жадібний він, і жорстокий, і, по суті, спровокував заколот у фенах цієї зими, але я завжди бачила в ньому тільки духовного пастиря, а людські слабкості — хай із ними розбирається Всевишній.

— Підійди-но сюди, Отиліє, — зробила знак матінка Бріджит. — Це документ, у якому я не можу цілком розібратися. Преподобний абат Ансельм віддав нам у користування ліс на південь від обителі. Але ми будемо зобов’язані стежити за дорогою через ліс, і я не розумію, скільки мороки завдасть це сестрам і чи має сенс прийняти дарунок, а чи ліпше відмовитися.

На жаль, матінка Бріджит нітрохи не розумілася на справах. Проте непогано знала Ансельма й розуміла, що він ніколи не робить безкорисливих благодіянь.

Я схилилася над пюпітром, вивчаючи записи. Раніше в таких питаннях ігуменя завжди радилася з Гітою, проте після її втечі цей обов’язок перейшов до мене.

— Звісно, обителі вигідно отримати право збирати в лісі хмиз і ягоди, — почала я. — Але в цьому документі нічого не сказано про те, чим ми розплачуватимемося з працівниками, які стежитимуть за розчищенням дороги. Якщо це ляже на нашу обитель, то в нас можуть виникну ти труднощі. Бачите, матінко, в грамоті чітко зазначено, що абатство Бері-Сент має право випасу в лісі своїх свиней. А свині якраз здатні перетворити дорогу на болото. Отже, клопоту в нас із нею буде чимало. Зважаючи на це, я мала б сміливість порадити не підписувати цього документу, поки настоятель Ансельм не дасть згоди на те, щоби платня за стан дороги таки була за абатством.

Я підняла очі від поцяткованого нормандськими літерами сувою і зніяковіла, вловивши у погляді ігумені несподівану іронію.

— Бач, як ти це відразу визначила. Я б і не додумалася. А ти… Всі кажуть, Отилія Хантлей мало не свята. Але в тебе такий тверезий погляд на земні справи, що до небес тобі ще далеко.

Я не знала, що відповісти. Вона просила про допомогу, і я постаралася їй догодити. А отримала докір.

— Це Гіта Вейк навчила тебе так розбиратися в справах? — несподівано запитала ігуменя.

Усередині в мене все стислося, як стискалося щоразу, коли при мені згадували ім’я моєї нещасної подруги. На мені лежала чимала частка провини за те, що Гіта втекла з монастиря, долучилася до бунтівників, і лише втручання шерифа Едгара поклало край безладу. Відтоді ми нічого не знали про Гіту, а я досі мучилася усвідомленням, що коли б проявила тоді волю, не дозволила їй піти, вона б, як і раніше, жила з нами.

Мені не вдалося затамувати мимовільне зітхання. Я сумувала за Гітою, мені бракувало її, туга за нею була навіть відчутнішою за ті покарання й докори, що посипалися на мене після її зникнення. І хоча я знала, що зараз ігуменя Бріджит знову почне дорікати мені, в глибині душі сподівалася, що вона скаже хоча б щось про Гіту. Я так хотіла отримати звісточку про неї.

Проте ігуменя заговорила зі мною м’яко. Сказала, як нам не вистачає Гіти, яка вона була чудова помічниця, яка добра християнка. Чути таке було приємно, особливо якщо врахувати, що після втечі Гіти про неї згадували, як про чорну вівцю.

— Бідолашна дівчина! — засмучено казала ігуменя. — Такі здібності, таке майбутнє на неї чекало. Ми всі повинні молитися за неї. Бо молитви наші необхідні їй, як ніколи.

— Вам щось відомо про неї, матінко?

Ігуменя відкинулася на спинку крісла, вочевидь ігноруючи моє запитання, склала руки й заплющила очі, ніби занурилась у молитву. І я, наслідуючи її, почала читати «Ave». Але зосередитися не могла, здавалося, ігуменя крадькома спостерігає за мною. Нарешті вона заговорила.

— Невдовзі, в день Всевишнього свята Трійці ти, дитино моя, приймеш постриг, вступиш до сонму наречених Христових і назавжди розірвеш зв’язки зі світом. Але поки ти не прийняла чернечого сану, тобі слід поїхати в маєток Хантлей, аби побачити рідних.

— Ні! Я зовсім не бажаю зустрічатися з ними.

— Як же так, дитино моя? Хіба ти не хочеш попрощатися з матінкою, братами, вітчимом?

Я тільки замотала головою. Як вона може? Чому завела цю розмову?

Вона не пояснювала. Обмежилася запевненнями, що я зроблю добру справу, відвідавши рідних, а заразом дорогою виконаю якесь її доручення. Важливе доручення, уточнила вона з притиском. Але тоді я не надала цьому значення. Я могла тоді думати тільки про майбутню зустріч із родиною Хантлей. Або де Ласі. Бо моя матінка після другого заміжжя носила це прізвище.

Під час вечірньої трапези було оголошено, що я поїду на декілька днів, щоб побачитися з ріднею перед прийняттям чернецтва. Цілком прийнятне пояснення. Адже більшість черниць або послушок, навіть живучи в обителі, підтримувала зв’язки з сім’ями, їм дозволялося приймати відвідувачів, інколи вони відсилали додому кошики з гостинцями, а коли кошики поверталися, в них теж були подарунки, іноді навіть записочки зі звістками про життя мирське. Я ж ніколи не підтримувала зв’язку з родиною. Моєю родиною стали сестри зі Святої Хільди, я полюбила монастир, свої моління, уроки, хвилюючі співи, полюбила черниць із їхніми безневинними небилицями та плітками. Я не бажала для себе іншої долі. Тієї ночі спомини так і ринули на мене. Мій батько помер, коли мені майже виповнилося дев’ять. У мене було два молодші брати, три- і дворічний, а моя матінка була ще надто молода, щоб довго тужити за чоловіком. Отже, ледь минув час жалоби, як у нашому маєтку Хантлей почали раз по раз з’являтися гості, здебільшого молоді чоловіки. У їхній присутності мати ставала навдивовижу жвавою і веселою. Нами, дітьми, вона взагалі перестала займатися, і я інколи чула розмови челяді, мовляв, не довго леді Хантлей носитиме вдовине запинало.

Невдовзі в Хантлей з’явився дужий молодий лицар сер Нортберт де Ласі. Він був безземельним лицарем, галасливим і, як казали, вродливим. Мені ж він здавався величезним, я лякалася його гучного сміху, владних манер і не розуміла, чому це матінка так щасливо хихотить, коли він притискає її до себе. Незабаром стало зрозуміло, що леді Хантлей вирізняє його з-поміж залицяльників, і не минуло й двох місяців з часу його появи, як матінка повінчалася з ним і стала називатися леді де Ласі.

Спочатку її шлюб ніяк не позначався на житті дітей. Як і раніше, матінка нас майже не помічала, ми перебували під опікою домашніх рабів, і я лише ніяковіла, коли сер де Ласі напівголий розгулював по будинку, боялася його величезного волохатого тіла, брутальних жартів. Але моя мати втратила розум від сера Нортберта, і навіть якщо він здіймав на неї руку, швидко пробачала йому й ходила знову весела та щаслива.

Коли мені виповнилося десять, мати поїхала провідати когось із рідні. Я не пам’ятаю, коли сер де Ласі почав виявляти до мене інтерес. У спогадах залишився тільки страх перед ним, бажання сховатися, уникнути його жорстких пальців, мокрих губів, сором, коли він намагався залізти мені під пелену. Я почувалася безпорадною перед ним, особливо, коли він знаходив мене в якомусь укритті, мацав, повторюючи, яка в нього гарненька з’явилася донечка. Я не пригадую, щоб мій рідний батько поводився зі мною так дивно, і в розпачі чекала матері, бо ніхто зі слуг і рабів, заляканих новим паном, не смів заступитися за мене.

Мати повернулася, і де Ласі на якийсь час дав мені спокій. Але ненадовго. Потім знову були його жадібні руки, сопіння, мерзенні слівця, мовляв, я ласий шматочок і він хоче мене обкачати. Мати ж ніби нічого не помічала. Але коли одного разу я не витримала і поскаржилася їй… Вона побила мене. І які дивні слова мені говорила! Мовляв, я погана дівчинка, яка не цінує доброго вітчимового ставлення, або, ще гірше, взяла собі в голову, що настільки гарна, щоб змагатися з нею за увагу Нортберта.

А потім настав той жахливий день під час косовиці. Тоді скаженіла найсправжнісінька гроза, з громом і блискавками та суцільною стіною дощу. Люди поховалися під вози, але яким був мій жах, коли під дальній віз, куди я сховалася, несподівано заліз вітчим:

— Нарешті ми вдвох, моя красуне…

Я спробувала вислизнути, проте він спіймав мене за литку, затяг назад, моя туніка при цьому задерлася, і він відразу накинувся на мене.

Довкола гуркотів грім, шумів дощ, а я задихалася під його долонею, що затискала мені рота, стогнала, він же влаштувався між моїх силоміць розведених ніг, і поштовхами вганяв у мене щось величезне, тверде, воно гострим болем озивалося в промежині й у животі.

Отримавши своє, сер Нортберт заявив, що коли я розпатякаю про те, що сталося, він мене вб’є. Але я думала, що й так помру. Все моє тіло й нутро боліли, як суцільна рана. Я була в напівпритомному стані, коли він виволік мене під дощ, вважаючи, що вода приведе мене до тями. І пішов. Я не пам’ятаю, скільки пролежала без пам’яті. Отямилася вже вдома. Мати напувала мене якимось відваром, казала, як соромиться мене, котра з кимось тягалася й не вберегла себе. І тоді я так і сказала, що це був де Ласі.

Першої миті вона відсахнулася. А потім відважила мені ляпаса. Шипіла мені в обличчя, мовляв, я таки домоглася свого, тільки те й робила, що вихиляла тонкими стегнами перед її чоловіком. Я плакала і присягалася, що не винна. Але вона лютувала ще дужче, казала, що прокляне мене, якщо я хоч словом ще обмовлюся про Нортберта.

Ось тоді я й зрозуміла, що не повинна більше залишатися вдома. Я майже марила, коли вночі злізла з лежанки, вибралася з маєтку і побрела світ за очі. Скільки йшла — не знаю. Інколи я втрачала свідомість, потім знову йшла. Мені допікала спрага, і я злизувала росу з трави, часом крала на городах якісь корінці, капусту. Мені здавалося, що треба піти якнайдалі, я боялася, що мене наздоженуть і повернуть. І одного разу, коли я майже перетворилася на тінь від утоми й виснаження, вийшла на узлісся, де кілька жінок збирали ягоди. Вони були в темному одязі й білих апостольниках сестер-бенедиктинок. Я хотіла була втекти, заховатися, та сили полишили мене і я втратила свідомість.

Перше, що я побачила, коли прийшла до тями, було суворе, але співчутливе обличчя ігумені матінки Маріанни. Вона доглядала мене, була лагідна й уважна, і лише коли мені стало краще, попросила розповісти, що ж усе-таки зі мною сталося. І я вилила їй свою душу. Вона слухала мовчки, дедалі похмурніючи. Потім запитала, чи не захочу я залишитися тут, у обителі Святої Хільди? Я прагла одного — ніколи не повертатися в Хантлей. Вона кивнула. Пізніше я дізналася, що матінка Маріанна зв’язалася з моєю сім’єю і, погрожуючи розголосом, витребувала внесок за мене.

Так я змогла залишитися в обителі, отримала тут новий дім, нову сім’ю. Лише одного разу, близько року тому, мене навідала мати. З Нортбертом. Щоправда, спочатку він залишався в будинку для прочан, і я розмовляла тільки з матір’ю. Вона була вагітна. Вже вдруге від де Ласі. Мати не відчувала жодних незручностей і вигляд мала бадьорий і задоволений. Сказала, що вони з Нортбертом прямують у Бері-Сент-Едмунс, щоб домовитися про прийняття в це абатство моїх братів, оскільки вони, як і я, виявили схильність до служіння Господові. Я мовчала, розуміючи, що навряд чи хто питав хлопчиків про їхні бажання. Просто мати з вітчимом хотіли так розчистити шлях до спадку для власних дітей.

Згодом я дізналася, що мати народила ще одного сина. Бог із ними, я бажала її дітям тільки добра. І була задоволена, що мені дали спокій, жила в обителі Святої Хільди, не мріючи про іншу долю. Тут мене навчили читати й писати, тут я засвоїла музику, малювання, лічбу, вивчила латину. Я знала, що залишуся тут назавжди й була щаслива з цього. І ось тепер…

Над ранок, змучена нічними роздумами, я пройшла до церкви. Я любила молитися, відчувала містичну насолоду від спілкування з Всевишнім, із Дівою Марією і Святою Хільдою. На мене сходила благодать, і я немов отримувала зв’язок із іншим світом, світлим і прекрасним, де немає місця злу й жорстокості, де тільки добро й чистота. Моя душа оживала, я почувалася щасливою і захищеною. Губи самі вимовляли слова псалма, тоді, як душа ніби літала й співала.

— Ессе enit Deus audival mе, et Dominus susceptor animae. Averte mala inimicis meus. Quoniam ex omni fribulatione eripuisti me, et super inimicos meos despexit oculus meus.[43]

Позаду зарипіли двері. Я озирнулася й побачила ігуменю Бріджит. Вона була наче збентежена. Потім підійшла і лагідно погладила мене по щоці.

— Я не хотіла так засмучувати тебе, дитино моя. І я зовсім не наполягаю на твоєму побаченні з рідними. Проте хай інші вважають, що ти вирушиш у Хантлей. Ходімо, я поясню, куди маю намір тебе послати і з яким дорученням.

Її слова заспокоїли мене. Дивно влаштована людська душа. Щойно я була цілковито під владою переживань, а ось мене розбирала вже найзвичайнісінька цікавість. І знову промайнула думка, що все це якось пов’язано з Гітою.

Слідом за ігуменею я зійшла до її покою. Тут усе було скромно: білі стіни, лава біля стіни, ложе, килимок для поклонів перед розп’яттям. Біля вікна стояло крісло. Матінка Бріджит сіла в нього, жестом вказала мені на ослінчик біля своїх ніг.

— Моє доручення стосується Гіти Вейк. Ти не здивована?

Я мовчала, й вона вела далі, не втрачаючи нагоди нагадати: в тому, що трапилося з Гітою, є частка моєї провини.

— Учора тут побував наш гідний покровитель панотець Ансельм. Він дуже переймається долею колишньої підопічної. Десять років він був її опікуном, десять років невпинно дбав про неї, як і ми всі, чекав, що якось онука знаменитого Херварда прийме постриг, відійде від мирського життя й цілком присвятить себе служінню Господові. Але через твоє потурання, Отиліє Хантлей, усі намагання преподобного Ансельма марні.

Я опустила очі. Так, саме моє потурання призвело до того, що Гіта пішла з монастиря. Але зараз я несподівано подумала, що абат не зовсім безкорисливий, прагнучи повернути колишню підопічну в стіни обителі. Бути опікуном дуже вигідно. До того ж, якщо Гіта вирішить стати черницею, то перед постригом повинна буде підписати зречення від своїх прав і дарчу на користь Ансельма. Тому її вихід з-під його впливу несподівано завадив йому примножити багатства й розлютив його настільки, що абат повів війська у фени. Проте чи не надто я несправедлива до преподобного Ансельма? Адже я нічого не знаю, що трапилося з Гітою відтоді, крім того, що вона перебуває під заступництвом шерифа. А про Едгара Армстронга я чула тільки гарне.

— Я слухаю, матінко.

Мати ігуменя встала, пройшлася кімнатою. Я помітила, як нервово вона перебирає чітки.

— Бачиш, Отиліє, молодим душам у пору їхнього дозрівання властиві несподівані, часом навіть відчайдушні вчинки. І благо, якщо поряд із юною особою мудрий наставник, який направляє її своєю зрілістю і досвідом. Але якщо юна душа опиняється під впливом людини негідної, гріховної — тоді сам сатана тріумфує і залишається вірити лише, що ангел хранитель вступатиметься за заблукалу вівцю і поставить на її шляху іншого наставника, доброго і справедливого, який зуміє вивести її з юдолі скорботи і зла.

— Амінь, — прорекла я, поки не розуміючи до чого вона веде.

Ігуменя зупинилася просто переді мною. Її чорне строге одіяння пожвавлював тільки білий апостольник. І я мимоволі помітила, як тремтять, поблискуючи, позолочені чітки в її сухорлявій руці.

— Чи відомо тобі, Отиліє, що таке датська дружина?

— Так. Це старий, ще язичницький звичай. Чоловік привів у дім дружину, але живе з нею не вінчаним. По суті, це гріх, але старі звичаї завжди повільно відмирають. Часто чоловік вінчається з однією жінкою заради законного продовження роду і примноження багатств, але в його домі може з’явитися й друга дружина, яку він бере по любові.

— З похоті, ти хочеш сказати?

— Так, звісно.

— І ти розумієш, що в такої датської дружини з похоті, немає ані престижу, ні становища законної дружини. Що, по суті, вона є наложницею, про яку лихословлять за спиною, яку не пускають у пристойний дім, а чернь навіть плює їй услід.

Я знизала плечима.

— Але датською дружиною зазвичай стають жінки низького походження, для них це лише привід вивищитися і жити в кращих умовах. Зазвичай їх не засуджують так жорстоко. Особливо, якщо їхній пан забезпечує їх надійним захистом і…

— А якщо датською дружиною стала дівчина шляхетної крові?

Я почала здогадуватися, і душу мою заполонив холод.

— Sanctissima![44] — тільки й видихнула я, перехрестившись.

Матінка Бріджит кивнула.

— Бачу ти все зрозуміла. На жаль, наша Гіта погубила власну душу. Стала звичайною повією. І її спокусник той Едгар Армстронг, про якого ми так довго були незаслужено високої думки.

Чомусь я пригадала, як раніше ігуменя підлабузнювалася до шерифа. А ще — яке надзвичайне збудження виникало в Гіти щоразу, коли він приїздив у Святу Хільду. Моє бідолашне Місячне Срібло… Знеславлена, збезчещена, принижена. Внучка великого Херварда, саме перебування якої в нашій обителі приносило нам стільки гордості. І ось тепер… Я зрозуміла, чому хвилюється за її долю Ансельм.

— Що ж робити, матінко? — тільки й сказала я, ламаючи руки. — А може, ерл Едгар освятить їхній шлюб у церкві? Повінчається з нею. Гіта… Вона ж така красуня. І така багата. Чого б йому не узаконити їхній зв’язок? Не ганьбити її… і себе.

— Ну, ти ще надто наївна, Отиліє. Ганьба не падає на чоловіка, якщо він спить із жінкою знатного роду. Серед мирян це навіть заохочується. Але жінка… На жаль, ми живемо в чоловічому світі, дитино моя, створеному чоловіками й для чоловіків. А Едгар Армстронг, до того ж, у пошані в короля, нечувано вивищений, і навіть більше.

Вона підсіла до мене.

— Преподобний настоятель Ансельм повідав мені, що Едгар Армстронг заручений. І заручений не з ким-небудь, а з донькою короля, принцесою Бертрадою Нормандською. Щоправда, з побічною принцесою, що, проте, не применшує її гідності й становища. Ці заручини вже річ вирішена, й нинішнього літа леді Бертрада приїде в Денло, щоб повінчатися з Едгаром. У Норфолку вже всі говорять про це, й ніхто не сумнівається, що родичання з королем Генріхом вивищить Едгара, навіть принесе йому графський титул. Але що ж тоді чекає на нашу Гіту?

Я зробила слабку спробу заперечити, що, можливо, шериф зможе захистити Гіту від дружини. Ігуменя лише рукою махнула.

— Абат Ансельм розповів мені, якою є леді Бертрада. Це горда й вельми примхлива персона. Вона навіть примаса Англії, архієпископа Кентерберійського, зуміла так зганьбити перед батьком, що того мало не піддали опалі. То невже Бертрада проявить великодушність там, де це стосується її особистих стосунків із чоловіком?

Я знову й знову повторювала:

— Що ж тоді робити? Що робити?

— У кращому разі шериф буде вимушений віддати Гіту заміж за когось із дрібних танів. Так він хоча б частково зможе повернути їй добре ім’я. Частково, сказала я, бо хіба забудеться, ким була Гіта для шерифа? Відтепер її ім’я буде навіки зганьблене, прокляте. І знайдеться чимало таких, хто скаже — Гіта Вейк, нащадок Херварда, заплямувала його рід, розводячи ноги перед першим-ліпшим, хто тільки побажав її взяти!

Я здригнулася від несподіваної брутальності цих слів. Але матінка Бріджит, як я знала, сама була саксонської крові, і їй нестерпно було знати, як плямується ім’я високоповажаного в Денло бунтівника.

Нарешті ігуменя впоралася з хвилюванням.

— Ось чому Ансельм приїздив у нашу обитель і розмовляв зі мною про Гіту. Він свята людина, я навіть була зворушена його турботою про цю нещасну. Потрібно ненавидіти гріх, але полюбити грішника, — казав він. І ми повинні зробити все можливе, щоб допомогти Гіті, врятувати її від хтивого шерифа, який, прикриваючись своїм опікунством, збезчестив саксонську леді. Ось для цього й знадобилася мені ти. Я говорила про тебе отцю Ансельму, й він визнав, що ти підходиш нам.

Я слухала. Вона заговорила про те, яка я богобоязка та розсудлива дівчина, про те, що я була Гітиною подругою і та прислухалася до мене. І мій обов’язок поїхати побачитися з нею і постаратися умовити залишити Едгара, виїхати від нього до того, як прибуде його наречена й розгориться скандал. Я мушу запропонувати Гіті повернутися в обитель, де на неї досі чекають і де вона зможе сховатися від злих язиків. Тоді абат Ансельм знову поклопочеться, аби йому повернули опікунство над нею.

Я теж вважала це найкращим виходом для Гіти. Звичайно, Ансельм не є цілком неупередженим у цьому питанні, проте що означали його корисливі плани в порівнянні з порятунком Гіти від хули; вона сховається за стінами монастиря, повернеться до нас… До мене. Адже мені інколи так її бракувало.

— Звісно, я зроблю все, що в змозі. Коли мені їхати?

Ігуменя посміхнулася.

— Я знала, що зможу покластися на тебе, Отиліє. Ви ж завжди були подругами з Гітою Вейк. Чи не так?

Так, так. Ми здружилися відтоді, як я почала приходити до тями в монастирі та забувати своє лихо. Певна річ, Гіта знала, через що мені довелося пройти, але ніколи жодним словом не озвалася про це. А мені лестило, що до мене приязно ставиться онука легендарного Херварда. Навіть не знаю, чому Гіта виділяла мене з-поміж інших послушок. Вона — улюблениця в Святій Хільді… й така красуня. Вона й дитиною була чарівна, а коли виросла, стала просто янголом. Проте завжди в ній ніби палало якесь зачаєне полум’я, якась пристрасть, інколи мені здавалося, що монастирське життя її гнітить. Але я гнала від себе ці думки. Гіта любила книжки, любила вчитися. А де, як не в монастирі, вона могла розвинути свої здібності до наук? І я зроблю все, щоб вона знову сюди повернулася. Так я спокутую свою вину перед Гітою, перед сестрами, перед самою собою, зрештою.

Виїхала я відразу після трапези. В обителі всі, як і раніше, вважали, що я їду в Хантлей. Що менше в монастирі знатимуть про мій візит до датської дружини шерифа, що менше взагалі дізнаються про її ганьбу, то легше буде їй знову віднайти спокій серед сестер.

Я трохи побоювалася, вирушаючи самотою в суєтний світ. Мати ігуменя дала мені в дорогу свою рябу низькорослу конячку, а один із наших орендарів провів мене лісом. Лише коли ми вийшли з-під дерев і під ногами зачвякала волога земля, мій провідник зупинився, вказуючи на стежку, обсаджену старими вербами.

— Увесь час рухайтеся цією дорогою і нікуди не звертайте. До вечора будете в Гронвуді. Його ні з чим не сплутаєш, тож не помилитеся. А там хтось із людей шерифа відведе вас у Хантлей.

Але в Хантлей я не поїду. Я їхала в Гронвуд, до Гіти.

Я потягла повід коня і прицмокнула губами. Дорогою міркувала про те, що скажу подрузі. В глибині душі я побоювалася, чи не добровільно Гіта пішла на зв’язок із шерифом? Він завжди справляв на неї враження. На всіх нас. Проте, щоб дозволити зганьбити себе…

Я знову й знову продумувала нашу з Гітою розмову, але якоїсь миті очі мої ніби розплющилися, і я побачила, як хороше довкіл. Я їхала стежиною через заплавні луки фенів, роззиралася навсібіч, і серце моє наповнювалося благодаттю. Буяла весна, травень був у розпалі. Попереду блищали під сонцем землі фенленда, зеленіла осока, гойдалися очерети та темніли серед них покрівлі хатин, де мешкали болотяні жителі. Сріблясті плеса, виблискуючи межи зелені, тяглися вдалечінь до самісінького обрію. А острівці між ними були вкриті квітучими яблуневими садами, наче рожевою хмаринкою падаючи на береги.

Я ніколи ще не заїжджала так далеко у фени, проте страху не відчувала. В околиці вже давно не чути було про розбої, до того ж, на мені був одяг послушки. Вже одне це мало охороняти мене, адже здійняти руку на того, хто присвятив себе Богові, — великий гріх. Єдине, що мене турбувало, — це конячка піді мною. Матінка Бріджит сказала, що це слухняна, добре виїжджена тварина. Але ігуменя була чудовою вершницею, а я вже багато років не їздила. Ряба відчула мою невпевнену посадку й починала часом упиратися, навіть зупинялася, тяглася до придорожніх чагарників. І лише сердито пирхала й мотала головою, коли я підганяла її. А одного разу зробила такий стрибок, що я мало не вилетіла з сідла.

Так ми й рухалися. Зрідка траплялися подорожні — то стара, яка збирала хмиз, то селянин із в’язкою очерету для плетіння кошиків. Плесом проплив човен, і хлопчик-підліток керував ним, відштовхуючись жердиною. А одного разу повз мене проїхав цілий загін озброєних вершників, і я зніяковіла під поглядами чоловіків, які відверто мене роздивлялися. Проте що далі заглиблювалась я у фени, то пустельнішою ставала місцевість, хоча й не менш мальовничою. Воістину, величний Господь, який створив таку красу.

Цієї пори повітря над фенами чисте й прозоре, сонце лагідно пригріває, і невдовзі мені стало навіть спекотно. Обіч стежки блищали вікна плес, які ходили брижами під котячими кроками легкого вітру. Стрункі тополі показували сріблястий виворіт свіжого листя. Золотаві гілки верб плавно стікали у воду, й під ними миготіли силуети лебедів. Кричали чайки, десь поряд ховався їхній молодняк. Повз мене синьою блискавкою промчала пташина. Граційні бабки борознили води, обираючи для посадки квітки м’яти. Квітів була сила-силенна — білих, яскраво-жовтих, ніжно-лілових. Від них у повітрі розливалися чудові пахощі. Я помічала й безліч лікарських рослин, які ми збирали й сушили в нашій обителі — дудник, сухозлотницю, образки.

Зрідка на стежці височіли великі дерев’яні хрести. Я не знала, навіщо їх встановлювати на такому безлюдді — чи для позначення стежки, чи щоб засвідчити щиру відданість вірі. Позеленілі від мохів і вологи, але від цього не менш величаві, хрести викликали трепет. Біля одного з них я вирішила навіть зробити невеличку зупинку, стала навколішки й уголос прочитала «Ave» і «Pater noster». Коли підвелася, мене просто засліпили відблиски сонця на плесах. Було вже пополудні, все сяяло. Я бачила яскраво-смарагдові галяви, а зовсім поряд, де плесо підступало до самісінької стежки, ясніли білосніжні пелюстки латаття з золотавою зав’яззю в глибині квіток. О, диво, які вони були прекрасні! Але я знала, й наскільки вони корисні. У цих квітах містяться протибольові та заспокійливі засоби, а кореневища наділені здатністю лікувати шлункові кольки, допомагають від болю в очах і в голові. А ще з латаття виготовляють відвар на елі, яким миють голову при випадінні волосся, а його сік використовується для виведення ластовиння і для вибілювання шкіри.

Уже й не знаю, може, я пригадала, що в нашому лазареті закінчується запас диво-рослини, а може, мені вдарили в голову весна та несподівана свобода, але я вирішила їх нарвати. Помітила неподалік навислий над водою стовбур верби, залишила свою конячку на стежці, а сама пробралась по схиленому дереву та взялася зривати молочно-білі квітки, що плавали серед великого листя. Нарвала їх уже чимало, коли раптом зовсім поряд у очеретах пронизливо закричав бугай. І тут моя конячина злякано заіржала і, трощачи очерет, кинулася геть.

Цього тільки бракувало! Хвала Святій Хільді, що кінь відбіг недалеко. Я бачила його чорно-білу, як у корови, спину в чагарях. Гукаючи коня і намагаючись, щоб мій голос звучав спокійно, почала пробиратися до нього. Але нервова, налякана тварина, щойно я наблизилася, знову рвонула геть.

А матінка Бріджит говорила, яка спокійна її конячка. І, певна річ, вона не подякує, якщо я загублю її улюбленицю серед фенів. Тому я знов і знов ходила за рябою, гукала, мало не плакала з досади. Ноги промочила, десь загубила зібране латаття, забруднилася по вуха у багні, навіть руку порізала осокою. Господи, ну що за кара небесна?

Несподівано, коли я вкотре наблизилась до конячки, помітила, що вона зачепилася поводом за корч, рветься, але не може звільнитися. Я підійшла і… Пробач мені, Господи, але я хотіла навіть її вдарити. Натомість обійняла за шию і розридалася. Потім виплутала повід і потягла назад на стежку вмить присмирілу тварину.

Йти було важко. Під ногами хлюпотіло болото, вгиналися пласти моху. До хреста на стежці було ще досить далеко, але переді мною лежав відкритий, зелений від оксамитових мохів простір. Аби скоротити шлях, я завернула на нього.

Я ще й досі схлипувала, сльози застеляли очі, коли раптом несподівано відчула, як ґрунт захитався в мене під ногами, і я зав’язла однією ногою у твані майже по коліно. Я перенесла вагу на іншу ногу, але замість того, щоб виборсатися, зав’язла й другою.

Від дотику холодної слизької твані мені стало страшно, в горлі завмер переляканий крик. Трясовина. Як я могла бути такою нерозважливою, що не подумала про неї? І тепер мене почало поволі засмоктувати. І жодної можливості поворушити ногами, ніби застрягла у в’язкій сметані.

Я не могла розвернутися, тільки вчепилася міцніше в повід.

— Пішла, пішла! — гукала на коняку в надії, що вона витягне мене.

Ряба форкала і топталася на місці. Я занурилася вже по стегна і майже висіла на поводі.

Болото раптом видало якийсь дивний глухий звук. Мовби поряд зітхнула жива істота. Тварина перелякано заіржала, рвонулася. І спершу трохи витягла мене з трясовини, але тут повід вислизнув із моїх мокрих долонь, я втратила рівновагу, розкинула руки й ляпнулася на груди. Чула, як відбігла далі конячка. Сама ж я була розпластана на м’якому моху. Плакала і тихо стогнала. Але одне зрозуміла добре: в такій позі я не тону.

Я трохи заспокоїлася, але ненадовго. Скільки я лежатиму так? Чи з’явиться хтось на стежці? Тільки на це я й могла сподіватися. Але варто було мені хоч трохи поворухнутися, як холодна пащека болота миттю затягала в себе.

Від холоду я почала дрібно тремтіти. Ноги заледеніли, я їх взагалі перестала відчувати. Піді мною в моху поступово набралася вода. А довкола сяяло сонце, співали птахи. Поряд на бадилину присіла бабка, я дивилася, як вона погойдується на стеблі, легка, сяйлива і будь-якої миті готова полетіти геть. Як же я заздрила її волі!

Я почала молитися, пригадуючи все, чого мене вчили в монастирі. Коли вже судилося мені загинути такою страшною смертю — на те Божа воля. Грішна плоть, за яку ми так чіпляємося, тільки обтяжує душу, істинне життя починається лише по смерті. І хіба кожна людина не повинна покірливо нести свій хрест?

Святі мученики — ось у кому слід черпати мужність і стійкість! І раптом у мене виникла дивна думка. Усі ці великі світочі постраждали за віру, а я… Я їхала для того, щоб уберегти від гріха єдину близьку мені істоту. І лукавому вдалося відвести мене вбік, а потім підштовхнути до погибелі. Тепер і Гіта загине!

Я заволала, стала просити Творця врятувати мене. І — о, які ми слабкі в хвилини лиха! — я почала кричати, що хочу жити, що світ прекрасний, я люблю його, хочу його бачити.

Я заметалася і спровокувала повільне занурення.

Але тут сталося диво.

Напевне, я зовсім отупіла від ляку, бо не помітила, що вже не сама. І коли дужа рука обхопила мій зап’ясток, навіть не повірила, що врятована, лише інстинктивно вчепилася в простягнуту мені руку. Ніби крізь сон відчувала силу, яка рятувала мене, дюйм за дюймом витягуючи з трясовини.

— Ну ось і все, маленька, — розчула я поряд м’який підбадьорливий голос.

Це був чоловік. Синьоокий, усміхнений, вродливий, мов архангел. Він підняв мене на руки, і якими ж надійними, теплими, заспокійливими були його руки! Він виніс мене на стежку, лагідно примовляючи, як нерозважливо я вчинила, коли вирушила блукати фенами там, де височіє хрест. Адже їх встановили зі спеціальною метою вказувати подорожнім, що поблизу є трясовина.

— Я не знала їхнього призначення.

Це були мої перші слова. Я прийшла до тями. Зрозуміла, що сиджу біля підніжжя того хреста, де нещодавно молилася. Озирнулась, помітила, що сонце вже досить низько висить над обрієм. Скільки ж часу я провела в трясовині?

Я змерзла і вся тремтіла, тож мій чарівний рятівник обгоронув мене плащем. Підсів поруч, обійняв, зігріваючи. Я бачила його високі, забрьохані болотяною тванню чоботи з добротного сап’яну з тисненням, бачила обтягнуті чорним сукном штанів сильні коліна, прикриті шкіряними наколінниками. До мене поступово почало доходити, що мене врятував не архангел, а чоловік, і чоловік-воїн, до того ж, заможна людина. Адже навіть плащ, яким він мене обгортав, був дуже дорогий — широкий, із майстерно вичиненої світлої шкіри, такої м’якої, що спадала складками, немов тканина. А внутрішній підбій плаща був із неймовірно дорогого малинового оксамиту — незбагненна розкіш. І ще плащ так приємно пах — теплом, чоловіком і якимись екзотичними травами.

До мене нарешті дійшло, що я наодинці з чоловіком, більше того, не боюся його, навіть дозволяю обіймати себе, й мені тепло та хороше в його обіймах.

Я спробувала відсторонитися, і він мене відразу пустив. Мені навіть стало трохи шкода, так швидко він це зробив. Я підвела голову, знову глянула на нього. Сині очі, каштанові кучері, що спадають на лоб, сильна шия, богатирський розмах трохи похилих пліч. Мій рятівник був прекрасний. Не дивно, що він видався мені посланцем небес. Проте тепер я впізнала його. Шериф Норфолкширу. Едгар Армстронг, від якого я збиралася врятувати свою подругу. І який щойно врятував мене.

— Сере Едгаре?

— Ви мене знаєте?

Він запитав це без особливого подиву. Адже він був відомою особою в Норфолкському графстві. Я тільки не уявляла, що такий поважний вельможа, шериф, може роз’їжджати сам-один, без почту. Чомусь я запитала його про це. Він посміхнувся.

— Ну, коли вас цікавлять такі дрібниці, то ви вже геть-чисто отямилися. Тільки треба вас зігріти. Тремтите, мов осиковий листок.

Неподалік стояв його гнідий кінь, а поряд із ним била копитом ряба кобила ігумені. Едгар поплескав конячку по крупу й розповів, що якби ця тварина не трапилася йому біля хреста, він би й не запідозрив, що неподалік комусь потрібна допомога, почав гукати. Дивно, але я не чула цього. Напевне, була в такому стані, що вже нічого навколо себе не розрізняла. Він, хоча й запідозрив найгірше, та вирішив таки пошукати серед чагарів. Ряба протоптала чималу стежку в очереті, проте все одно навряд чи б він відшукав мене, якби я раптом не закричала.

Розповідаючи все це, він дістав із сумки при сідлі шкіряну баклагу, відкоркував її та простяг мені.

— Випийте, вам необхідно зігрітися.

Я спробувала відмовитися. Віднікувалася, казала, що присвятила себе духовній стезі, а статут Святого Бенедикта забороняє вживання цього напою. Але Едгар тільки посміхнувся.

— Я зрозумів, що ви з монастиря. Проте, якщо вас не зігріти, ви захворієте, а хвороба зовсім не те, чого треба такому тендітному створінню. Адже якщо Господь привів мене до вас, щоб урятувати, я вже не дозволю вам захворіти. Отже, пийте. Бо ast nos tristificus perturbât potio sucis, cum medus atque caeres.[45]

Цей чоловік знав, як розмовляти зі мною. І латиною він говорив чудово. А латину знають лише люди освічені, яких я вирізняла особливо. Врешті-решт я скорилася. Шериф посміхнувся, і я теж почала усміхатися. Покірно піднесла баклагу до вуст, зробила ковток, ще. Вино було солодке, густе. Мені стало добре й легко, але заважала нав’язлива думка, що цей шляхетний лорд, який врятував мене, занапастив мою подругу.

Чомусь зараз я легко зрозуміла, як сталося, що Гіта не встояла перед ним. Ця м’яка чарівлива усмішка, виразні очі, дужа рука, готова підтримати й допомогти… Але, допоможи мені, заступнице Свята Хільдо! — я не повинна забувати, який хитрий цар зла, як вправно спокушає нас.

Я відсахнулася від Едгара, підхопилася.

— Сере, мені треба поспішати. Я… Мене послали з дорученням. Відпустіть мене.

Шериф здавався здивованим.

— Але я не затримую вас, дитино. Проте ви не відійшли ще від потрясіння. Я міг би провести вас. Куди їдете?

— У Гронвуд. Ой, ні! У Хантлей.

— До де Ласі?

Я ніяковіла під його запитливим поглядом.

— Ні. Тобто, так. А дорогою маю намір зробити зупинку в Гронвуді. Адже там, здається, є каплиця, а я хочу подякувати Господу і всім святим за те, що врятували мене, надіслали вас.

У Едгара був видовжений, гарний розріз очей, але зараз мені здавалося, що він просто мружиться, ніби вивчає мене.

— Наважуся запитати, дівчино, як ваше ім’я? І з якого монастиря ви їдете?

— Я з обителі Святої Хільди. Моє ім’я Отилія Хантлей, і я їду провідати рідних.

Едгар знов усміхнувся.

— Отже, ви і є Отилія зі Святої Хільди. Що ж, я не раз чув про вас від моєї підопічної леді Гіти Вейк. Знаєте таку?

Я лише кивнула. Він відгукувався про Гіту шанобливо й ніжно. Не зі зневагою, як, на мою думку, повинен відзиватися чоловік про спокушену ним жінку.

— Ось що, дівчино, — сказав шериф, підводячись, — буде ліпше, якщо ми поїдемо разом. Шлях ваш пролягає у Гронвуд, тож нам по дорозі. Так мені буде спокійніше, оскільки ви погано орієнтуєтеся у фенах. А коли ми прибудемо в Гронвуд і ви побуваєте в каплиці, гадаю, будете не від того, щоб зустрітися з міледі Гітою. Вона живе в Гронвуді, я спробую влаштувати вашу зустріч. Згода?

Я знову кивнула, побачила його посмішку й сама посміхнулася. Цей чоловік випромінював доброзичливість і силу, тож я не могла опиратися. В глибині душі я знала, що він спокусник, що його приваблива маска може бути небезпечною. Але… Він же врятував мене, я не можу бути з ним суворою. І це я, яка раніше бачила в кожному чоловікові лише небезпеку! Чому ж я така покірлива з шерифом? Настільки, що навіть погодилася сісти позад нього на круп його коня, коли Едгар запропонував мені. Можливо, мене не вабила їзда на полохливій рябій і я розуміла, що так ми швидше дістанемося до Гронвуда.

Я їхала позад шерифа, тримаючись за високу луку сідла, що розділяла нас. Мого коня він вів на поводі, дорогою ми майже не розмовляли, не рахуючи його короткої згадки, як привітно відгукувалася про мене Гіта. І від цих слів мені стало хороше. Зізнаюся, я б відчула досаду, якби вона в полоні Едгардових чарів забула нашу багаторічну дружбу.

Незабаром низовини фенів залишилися позаду. Ґрунт став сухіший, ліси змінили лани, й ми раз по раз проїжджали селища, зустрічали селян, які пасли свиней у дібровах, або гуртівників, що перегонили овець. Усі ці люди скидали шапки перед шерифом, а на мене поглядали з цікавістю — на мене, жінку, загорнуту в Едгарів плащ, яка їхала на одному з ним коні. Я занепокоїлась. Може, вони вважають, що я чергова жертва Едгара Армстронга? Чи не пересісти мені на мою рябу? А ще ці приховані, гріховні думки, про те, чи достатньо я вродлива, аби люди вважали мене гідною шерифової уваги? Від цих роздумів мене охопив ще більший сором. Я зіщулилася, сиділа, не в змозі підвести голови.

— Он уже Гронвуд, — почула я голос свого супутника, і в ньому звучала радісна гордість.

Тільки тепер я наважилася кинути погляд уперед. Воістину те, що люди казали про Гронвуд, не було перебільшенням. І хоча будівництву замку було ще далеко до завершення, відчувалося, що це буде щось грандіозне.

Будівлі Гронвуда височіли на невеликому пологому пагорбі — білі масивні стіни, круглі вежі, рови, довкіл яких уже виникло ціле селище. І скільки тут було людей! Забувши про все, я роззиралася навсібіч. Це був якийсь людський мурашник. Причому, всі без винятку були зайняті справою, всі працювали. Я бачила безліч чоловіків і жінок, які тягали каміння, пиляли дрова, котили діжки, носили річковий пісок. Повз нас проїздили вози, завантажені мішками з вапном, снували робітники. Я бачила стоси колод і обтесані кам’яні блоки, чула команди, вигуки. Клубочилася курява, пахло потом, деревиною, смолою. Все це скидалося на хаос, але якийсь упорядкований хаос, де кожен знав, що йому робити.

Ми проминули перший рів завширшки понад п’ять ярдів і завглибшки близько семи. За ним здіймався вал, утворений викопаною з рову землею. Далі ще один рів, за яким уже височіла стіна, з неї виступали круглі дозорні вежі. Я бачила, як робітники підіймають за допомогою блоків і лебідок на висоту стін поклажу з камінням і відшліфовані блоки, а нагорі муляри кладуть їх — шкребуть, гупають, пристукують кельмами. В повітках уздовж стін можна було бачити каменярів, які обробляли за допомогою різців і дерев’яних молотків майбутні плінтуси, капітелі колон, арок. Неподалік стояла кузня, з відчинених дверей якої відблискував вогонь і чувся дзвін ударів по ковадлу — це коваль готував для будівників нові знаряддя.

Коли ми проїхали крізь отвір у фортечній стіні та в’їхали у внутрішній двір, я з подивом зрозуміла, що Едгар має намір укрити його плитами, ніби підлогу в соборі — нечувана розкіш. А просто перед нами височіло громаддя головної замкової вежі-донжона. Напівприхована сіткою дерев’яних риштовань, вона все-таки справляла враження справжнього палацу: рівні кам’яні східці вели до високого ґанку, ідеальними були отвори вікон із овальним верхом, а ще вище виднілася відкрита галерея, на якій працювали каменярі, додаючи її підпорам вигляду здвоєних витончених колон. Едгар зупинив коня біля ґанку і легко зіскочив на землю. На його поклик у арці дверей з’явилася немолода міцна жінка.

— Агов, Трудо, де зараз леді Гіта?

Жінка, витираючи руки об фартух, пішла нам назустріч і сказала, що пані цілий день була в замку, а нещодавно поїхала кататися верхи.

— Гадаю вона невдовзі повернеться, — кивнув Едгар. — А поки, Трудо, прийми як слід нашу гостю. Міледі, певне, зрадіє зустрічі з нею.

Побачивши мій мокрий, забруднений болотом одяг, немолода жінка скрушно зацмокала язиком.

— Святі угодники! Що це з вами трапилося, красуне?

Не чекаючи на відповідь, вона потягла мене за собою, але нагорі я на мить зупинилася.

— Мілорде Едгаре, я ще так і не подякувала вам за свій порятунок. Бережи вас Господь. Відтепер я завжди згадуватиму вас у своїх молитвах.

Він легко вклонився. Швидше грайливо, аніж шанобливо. Але я не образилася. І знову мене обеззброїла посмішка шерифа. У ній була майже жіноча м’якість, якби мужність Едгара не проступала в рішучому підборідді, швидкому твердому погляді.

Я пішла за Трудою під округлу високу арку, цілком вкриту різьбленими архівольтами, як у храмі. Далебі, я сторопіла, вступаючи під неї. А зала, яку я побачила за дверима… Тут ще велися оздоблювальні роботи, пахло фарбою, працювали майстри, вирівнюючи стіни, робітники виносили сміття, прибирали слуги. Та зала вже була прекрасна. Я помітила, що на відміну від шестигранної споруди самого донжона, вона мала прямокутну форму завдяки паралельним стінам, які обрамляли її. У кожній із них один навпроти одного було встановлено каміни, гарно прикрашені колонами й виступами дашків над витяжками. Над головою розходилися вигнуті різьблені склепіння, але головною прикрасою зали було, звісно, величезне вікно, розташоване якраз навпроти входу. Воно було розділене на три частини колонами й засклене кольоровими шибками, як у соборі. І це було настільки чудово, особливо зараз, коли в променях призахідного сонця його сині, золотаві, пурпурні ромби й кола шибок, прихоплені візерунчастою рамою, горіли й виблискували, немов коштовності, кидаючи навколо строкаті різнокольорові відблиски.

То ось де мешкала моя подруга! Тут розкішно й весело, і чому я повинна думати, що Гіта тут нещасна? Але хіба диявол не спокушає нас мирськими благами, щоб ми забули про вищу цінність — про чистоту душі?

Труда запросила мене пройти в невеликі двері за виступом одного з камінів. І ми опинилися в трикутному приміщенні, утвореному виступом вежі та стіною, що відділяла його від зали. Тут, мабуть, була рукодільна, довкола стояли прядки, верстати для ткання. Декілька жінок працювали за ними, але за наказом Труди полишили роботу, принесли теплої води, яку налили у велику балію, та сухий одяг. Від стіни, за якою був камін, тягло теплом, але роздягатися при сторонніх мені було ніяково, і я наважилася на це, тільки коли мені принесли дерев’яну ширму, за якою змогла сховатися.

Жінки знову взялися до роботи, постукували їхні верстати, чулося перешіптування. Я з насолодою помилася та переодяглась у незнайомий, але чистий одяг — туніку з нефарбованого світлого полотна з вузькими рукавами, накинула на плечі й голову шерстяну шаль. Я давно вже не носила мирського одягу, мене турбувало, що пелена туніки була коротша за мій одяг послушки й доходила тільки до кісточок, не приховуючи стоп. Я сіла за своєю ширмою на лаву, підібгала під неї ноги.

Незабаром повернулася Труда, принесла мені попоїсти —— ще гарячі коржики, тушковану капусту, салат із редиски з зеленою цибулею, присмачений сметаною, і шмат баранини, який мав просто дивовижний запах. Я й не помітила, коли зголодніла, але перш ніж узятися до їжі, прочитала відповідну молитву.

Труда весь час стояла поряд, тримаючи в руках глек із елем.

— Бач, яка ви богобоязка дівчина, ну точнісінько, як наша пані. Сер Едгар сказав, що ви її подружка?

Норфолкські селяни й челядь завжди вільно почувалися. Ось і Труда підсіла до мене, розпитувала, що ж зі мною трапилося, нетерпляче йорзала, чекаючи поки я пережую, щоб відповісти. Звичайна саксонська простолюдка, але вбрана в добротне сукно, а пов’язка, що обрамляла її пухкенькі щоки, була навіть накрохмалена. Наші прихожанки в Святій Хільді мали набагато простіший вигляд.

Я помітила, що й перешіптування робітниць припинилося. Вони теж слухали, навіть працювати почали повільніше. Труда стомилась домагатися моїх стриманих пояснень, заговорила про своє. Розказала, що недавно жила у фенленді, а коли пані переселилася в Гронвуд, охоче пішла до неї служити. Тут завжди людно, завжди є з ким побазікати. Та й становище її влаштовує — бути при датській дружині лорда шерифа й почесно, й вигідно. І вона знову владно гримнула на пряль, аби не припиняли роботи.

— А моя пані, дай їй, Боже, здоров’я, розмістилася тут, як істинна леді. Замок хоча й недобудований, але над залою вже є кілька чудово оздоблених покоїв, а ще затишна спальня, де Гіта любиться з шерифом.

Як спокійно вона про це говорила! І ніби зі схваленням. Хвалила Едгара. Он як добре він ставиться до її пані, який ніжний із нею, щедрий на багаті дари. Зумисне для неї накупив дорогих тканин, гарних рукавичок, м’якого взуття, хутра. А ще й Сніжинку їй подарував, найкращу кобилу зі свого табуна, і особисто навчав Гіту їздити верхи. І тепер, коли він влаштовує полювання, або вони їдуть у гості до кого з сусідів, леді Гіта завжди сидить на білій арабці, подібних до якої нема й у цих гордовитих нормандських дворянок.

Цій темній жінці-й на думку не спадало, що всі ці милості — не більш ніж платня багатого вельможі його наложниці.

Нарешті я не втрималася і попросила провести мене до каплиці. Труда, схоже, помітила якесь роздратування в моєму голосі, глянула допитливо, але не суперечила.

Каплицю в Гронвуді було вже відбудовано, вона була дерев’яна, досить велика і, як дорогою повідомила мені Труда, щонеділі вся челядь шерифа та будівничі відстоювали там месу. Ми вже підійшли до ґанку каплиці, коли Труда взяла мене за лікоть, вказала кудись убік.

— Он, помилуйтеся.

Я озирнулась і завмерла на місці. На подвір’я в’їжджала Гіта в супроводі двох грумів і смаглявого низькорослого пажа. Вона сиділа на чудовій білій, мов сніг, кобилиці, загорнута в ліловий оксамитовий плащ до кінчиків черевиків, а на її волоссі, заплетеному в коси, виблискував карбований золотий обруч.

Моя подруга була схожа заразом і на величну королеву, й на легковажну красуню. Її обличчя пашіло, волосся на скронях розпатлалося, на вустах завмерла посмішка.

Я бачила, як до Гіти підійшов шериф, щось сказав, і вона засміялася. Я помітила, як ніжно й шанобливо поцілував їй руку Едгар, не відпустив, притис до щоки. Гіта намагалася вивільнити її, але він знову ловив її зап’ясток, цілував. На них багато хто дивився, але ці двоє ніби й не помічали загальної уваги, зосереджені одне на одному. Ганебно так віддаватися почуттям на очах у натовпу, але водночас і чудово. І чомусь мені подумалося, що Едгар дійсно любить і цінує Гіту. А вона… Я на собі переконалася, якою звабливою силою володіє шериф. Напевне, приємно, коли тебе любить такий чоловік. Але хіба його почуття може бути справжнім, коли всі знають, що він чекає на іншу, а Гіта для нього просто доступна жінка? Та все ж таки… Його увага до Гіти, його м’яка ніжність, те, що він оточив її такими розкошами й пошаною… Як би я повелася на місці Гіти? Я?! О Свята Хільдо! Як я могла навіть подумати про таке!

Я кинулася в каплицю, ніби в укриття. Довго молилася навколішки біля вівтаря. І як завжди, молитва заспокоїла мене. Я дивилася на вогник лампади біля розп’яття, не помічаючи нічого довкола, відсторонена від усього. Може, тому й не помітила, коли поряд опинилася подруга. Лише коли підвелася, побачила її уклінною позад себе: Гіта, як і в Святій Хільді, не перервала моєї молитви, навіть приєдналася до неї. Наші погляди зустрілися, вона посміхнулась, а наступної миті ми так і кинулися одна до одної.

— О небо, як же я рада тобі, Отіл! Я не повірила своїм вухам, коли Едгар сказав, що ти в Гронвуді.

Вона обіймала мене і сміялася, вигляд мала щасливий, без тіні збентеження. Я теж не відразу зважилася сказати про причину свого приїзду, і замість того, щоб дорікати їй за легковажність, лишень повторювала, яка рада бачити її та яка вона стала гарна.

Коли ми вийшли з каплиці, Гіта почала розпитувати, як мене прийняли, чи всім я задоволена, чи сподобалося мені в Гронвуді. Вона справді почувалася тут господинею. Це стало особливо помітно, коли ми повернулися в донжон і її оточили люди, почали запитувати, про щось, просити уваги. Вона віддавала розпорядження, та коли помітила, що я розгубилася, відвела мене вбік, вибачилася, сказала, що ми зможемо спокійно поговорити трохи згодом, коли вона виконає свої обов’язки господині замку. А поки що доручила турботу про мене тому смаглявому хлопчику, якого я спершу прийняла за її пажа. Але виявилося, це був бастард Едгара.

— Це Адам, — говорила Гіта, обіймаючи дитину. — Він син Едгара від сарацинки й просто чудова дитина. Так, Адаме? І ти не відмовишся, провести нашу гостю в мою кімнату нагорі?

Хлопчик миттю взяв мене за руку, потяг сходами нагору. Я захвилювалася, що зараз опинюсь у покої, де Гіта «любиться» з шерифом. Але невеличка кімната в недобудованому замку була затишною і розкішною. Лави біля стіни вкриті сукном, скрізь гаптовані подушки, різьблені стільчики, а на підлозі килим, такий розкішний, що страшно ступати. В ніші вікна п’яльця з незакінченим вишиванням, у скриньці яскраві мотки ниток, різнокольоровий бісер у коробочці. Поряд пюпітр для аркуша, коробка з пергаментом, заточені пера. Мабуть, Гіта не відмовлялася від звичних занять і в мирському житті. А поряд купа книг. Гіта завжди любила читати, Едгар догоджав своїй датській дружині, потураючи навіть такому її дорогому захопленню, як книги.

— Міледі Гіта любить усамітнюватися тут, коли немає справ, — пояснила мені дитина.

Самота — теж розкіш. У нас в обителі ми рідко могли дозволити собі таке.

Мене відразу потягло до книг, але Адам спочатку не давав мені спокою, повторював, що Гіта розповідала йому про мене, казала, що я свята. Він питав, як це бути святою, і мені довелося розчарувати його — пояснити, що в мені стільки ж святості, як і в ньому самому. Схоже, ця дивна дитина була розчарована. Ми з ним поговорили ще трохи, й він здивував мене несподіваним знанням Святого Письма. Й це син язичниці-сарацинки!

Гіта невдовзі забігла до нас, але ненадовго, просто запропонувала мені повечеряти з ними в загальній залі. Я відмовилася, вона не наполягала, знову пішла. За нею поквапився й Адам. Здавалося, ця дитина любила її, вони чудово порозумілися. Бастард шерифа і його коханка. Зараз вони живуть із шерифом однією сім’єю і, зважаючи на все, щасливою сім’єю. Але що буде, коли прибуде донька короля? Тоді вони відразу позбудуться всього. І від цієї думки мені стало сумно. Бо, присягаюся вірою, мені подобалося все, що я побачила тут.

Щоб якось відволіктися від невеселих думок, я взялася переглядати Гітині книги. Їх було чотири, всі в шкіряних палітурках з тисненої шкіри. Я побачила працю ченця Гільдаса «Про загибель і підкорення Британії», розкішне видання «Псалмів Давида», «Історію лангобардів Павла» Діакона і «Ars Amandi» — «Мистецтво любові» Овідія. Я не втрималася, взяла останню. Книга була гарно переписана, з великими літерами в заголовках, розфарбованими й позолоченими. Я пам’ятала, з яким захопленням інколи зачитувала мені Гіта рядки цього автора. Може, тоді й почалася її загибель.

Я таки не втрималась і прочитала кілька рядків про те, як чоловік чекає на жінку, як вона приходить:

«… в розхристаній легкій сорочці,

На білосніжні плечі спадали пасма».

Чомусь я уявила цю жінку Гітою. Ніби бачила з нею Едгара.

«Легку тканину я зірвав,

хоч заважала мало, —

Скромниця таки боролася зі мною.

Тільки билась, як ті, хто не прагне перемоги.

Невдовзі сама собі зрадила, здалася без праці.

І постала вона перед поглядом моїм гола.

Мені в бездоганній красі тіло з'явилось її.

Які плечі я пестив! До яких рук торкався!

Якими повними були груди — тільки пристрасно їх стискати!

Яким гладеньким був живіт під її досконалими грудьми!

Тонкий стан, юне круте стегно!

Тіло голе її до свого притискав я…»

Я швидко закрила книгу. Кілька хвилин ходила по кімнаті. То ось чого навчає мою подругу звідник Едгар! Вона ж… поступається, спокушена, зганьблена. Бідолашна моя! Вона мов під владою чарів, не помічає свого скаліченого життя, зганьбленого ім’я. Все віддала вона цій людині заради ганебного становища наложниці, заради плотських утіх. Заради злягання!

Коли з’явилася Гіта, жвава, ошатна, я не відразу почала спасенну бесіду. Мовчала, слухаючи її щебетання про те, що тепер у нас багато часу й ми зможемо розмовляти хоч до ранку, бо Едгар розуміє, як нам, подругам, хочеться побути разом, і не турбуватиме нас.

— Він великодушний, — холодно сказала я. — Готовий навіть не брати тебе сьогодні на ложі.

Вона дивно глянула на мене, але замість відповіді взялася запалювати свічки на кованій тренозі. Потім знову посміхнулася.

— Він завжди йде назустріч моїм бажанням. Знаєш, Отіл, я така щаслива з ним, я раніше не знала, що в світі існує таке щастя. Бо з тієї хвилини, як побачила Едгара, я віддала йому і серце, й душу. І якби Господь звів нас раніше…

— Замість того, щоб повчати Всевишнього, подумала б, що чаїть у собі ваше співжиття.

Дивна річ — раніше саме Гіта була розсудливішою з-поміж нас двох, тоді, як я жила в світі марень і видінь. Але зараз раптом я відчула себе набагато старшою і мудрішою. Тому, коли я заговорила, мій голос звучав спокійно. Хоча неприємно говорити подрузі таке, я розказала, які чутки ходять про неї — як про повію шерифа, як вона губить себе, своє добре ім’я тим, що не вінчаною живе в домі Едгара, спить із ним. Вона це називала коханням, проте це було згубне кохання, зручне тільки для Едгара, бо чоловіка не судять строго і вся провина за гріх лягає тільки на жінку.

— Пам’ятаєш, Гіто, ти читала мені з Овідія, що закоханих чекають бурі, горе і виснаження? Зі слів поета все це здавалося чудовим. Але в житті… Зараз тобі добре з Едгаром, але хіба ти забула, як спокушає нас цар зла? Він розставляє на нашому шляху пастки саме там, де ми найслабші. А слабкість — це коли ми приймаємо лише те, що приємно, забуваючи про обов’язок. І я заклинаю тебе, якщо в тобі є страх Божий, піди від свого коханця!

Гіта дивилася на вогник свічки й мовчала. Я навіть не могла зрозуміти, чи слухає вона мене, таким очужілим був її погляд. А я думала, де мені віднайти такі слова, щоб вивести її з засліплення гріховної пристрасті, пояснити глибину всієї безодні, в яку її несе.

І тоді я завела мову про те, що, як я знала, для Гіти завжди залишалося важливим, — про честь її роду. Кохання, сказала я, робить людину нерозсудливою, але навіть тоді вона повинна пам’ятати про свою гордість. Хоча б для того, щоб не впасти в очах свого обранця.

— Твоє горде ім’я дісталося тобі від великого предка незаплямованим і в ореолі слави, і що б ти не робила, ти не повинна спотикатися. А зараз будь-які брудні вуста можуть кинути вслід онуці Херварда Вейка: «Повія!»

Гіта здригнулась і затулила обличчя долонями. Потім гнівно глянула на мене.

— Ніхто не посміє називати мене так! Поки я з Едгаром.

— Не обдурюй себе, Гіто. Едгар не зможе затулити роти всім у Норфолку. Звісно, він багатий і вельможний, він прагне оберігати тебе, але скоро приїде та, яка має на нього законне право — донька короля. Невже ти вважаєш, що й перед нею Едгар заступиться за тебе? Невже сваритиметься з нею і її батьком-королем через твої пестощі? Всім відомо, як високо злетів хрестоносець Едгар, люди кажуть, йому відкрито шлях до графського титулу. І якщо ти виявишся перешкодою на шляху до цього сходження, чи схоче він позбутися всього цього заради легкодоступної саксонської дівчини?

Вона вислухала мене, і її обличчя стало тужливим, як осінні сутінки. Коли ж вона заговорила, голос був хрипкий:

— Ніхто не сміє говорити мені таке. Але, боюся, ти не далеко пішла від істини, Отіл. Кинувшись у обійми Едгара, я примусила себе забути багато про що. І ось з’являєшся ти… Навіть не знаю, звідки в тобі таке прозріння — в тобі, тихій монастирській дівчинці. Може, це з небес? Пам’ятаєш, як ти відчула, що я більше не повернуся в Святу Хільду? Що ти напророкуєш мені зараз?

Я її не розуміла. Відповіла, що сказала вже достатньо.

Гіта кивнула. Потім очі її зблиснули.

— Проте я готова боротися за себе, Отіл. І знаєш, на що я сподіваюся? Що дає мені сили зносити моє — що вже там казати — ганебне становище? Це Едгарове кохання. Я не можу цього пояснити, але ні в чому я не впевнена так, як у тому, що він мене кохає. І це додає мені сили. Знаєш, Отіл, є стара англійська приказка: «Можеш узяти — бери!» І я хочу спробувати відібрати Едгара Армстронга у Бертради Нормандської.

Я навіть упустила шаль, в яку загорталася. Поки підіймала її, змогла опанувати себе. Заговорила спокійно:

— Я вірю в дива, Гіто. Сумніватися в них означає ставити під сумнів саме Писання. Проте в що я ніколи не повірю, — це в можливість задуманого тобою.

Але вона раптом розсміялася безнадійним божевільним сміхом.

— А я сподівалася, що ти поблагословиш мене. Бо як інакше я зможу повернути добре ім’я, як не повінчавшись зі своїм коханцем?

— Ти можеш повернути все — мир, спокій душі й надію на вічний порятунок, якщо покинеш його і… і повернешся назад у обитель. Стіни Святої Хільди захистять тебе від світу, від лихослів’я. А Едгар Армстронг ніколи не порушить клятви, яку дав перед вівтарем у присутності короля й двору. Хоча б для того, щоб зберегти свою честь, якщо вже він відняв у тебе твою.

Це були правильні слова, але чогось я почувалася мало не зрадницею.

Гіта ніби пропустила повз вуха мої слова про повернення в монастир. Вона встала, походила кімнатою, стискаючи руки. При світлі свічок я бачила, як блищало гаптування на її одязі, одне біля горла, інше — на облямівці верхньої туніки під коліньми. Нижня темна туніка була з якоїсь м’якої невідомої мені тканини, і в її складках Гіта раптом заплуталася, ніби спотикаючись.

— Та, інша… — раптом поквапливо заговорила вона. — Я розпитувала про неї в Пенди — вірної людини Едгара, і в муляра Саймона. Обидва стверджують, що Едгар ніколи не виявляв до неї особливих почуттів там, у Нормандії. У нього були інші плани, але Бертрада сама звернула на нього увагу, була нав’язлива, поки це не стало помітно при дворі. Едгару це навіть загрожувало неприємностями. Ось тоді, щоб залагодити скандал, король і погодився на ці заручини. Але відтоді минуло більше року й Бертрада майже не подавала про себе звісток. Та й Едгар писав їй рідко. Зі своєю посадою шерифа він справляється бездоганно, йому нема за що дорікати, але він — сакс із бунтівничого клану Армстронгів і не пара доньці Генріха Боклерка, що найліпше усвідомлює сам король. Так, я знаю, заручини майже прирівнюються до шлюбу й на Бертраду чекають у Денло наприкінці літа. Проте, чи приїде вона, якщо Едгар, припустімо, напише королю, що не вважає себе гідним поріднитися з ним?

Що шериф цього не зробить, розуміла навіть я — «тиха монастирська дівчинка», як висловилася Гіта. І мене дивувало, як вона сама не розуміє, наскільки безглузді ці сподівання. Адже ніколи ще чоловік не відмовлявся зміцнити своє становище, вивищитися заради жінки, яку вже отримав.

— Ти мовчиш, Отіл? Сумніваєшся? Не віриш, що Едгар з кохання до мене схоче зберегти наше щастя?

— Не вірю, — тихо сказала я. Це було чесно, хоча внутрішньо я здригнулася, розуміючи, як боляче роблю Гіті.

— Що ж…

Я помітила, що вона тремтить, чула її збуджене дихання.

— Гадаю, дійсно час випробувати нашу любов. Тому я просто зараз піду до нього. І хай допоможе мені Господь і Святе Євангеліє!

Я навіть злякалася її рішучості. Але Гіта вийшла з покою перш, ніж я встигла вимовити хоч слово.

Мені залишалося тільки чекати. Мене ніхто не турбував, я сиділа сама, намагаючись уявити, як Гіта прийде до Едгара, що йому скаже. Вона була така збуджена, коли виходила, — я побоювалася, щоб вона необдуманим словом, якоюсь витівкою не зіпсувала все. Хоча, як вона могла зіпсувати там, де все було вирішено від самого початку? І приречено на невдачу. Моєї провини в цьому не було, все, чого я хотіла домогтися, — це врятувати подругу від ганьби. Але раптом я подумала, що винна, бо підштовхнула її до вирішального кроку. Чому вона навіть не звернула уваги на мої слова про повернення в нашу обитель? І раптом я зрозуміла, що сподіваюся на диво. Хочу, щоб цей привабливий чоловік і моя подруга дійшли згоди. Як мені це бачилося? Ніяк. Я спостерігала сьогодні їхні легкі, грайливі стосунки, бачила, як їм добре разом. Хай так усе й залишиться. Я впала навколішки, почала палко молитися, просити небеса, щоб диво таки сталося й Едгар зрозумів, який скарб придбав у особі Гіти.

Боже, як довго тягся час! Інколи я вставала, ходила з кутка в куток, знову починала молитися. Гіта все не йшла. Довкола все стихло, тільки часом десь гавкав собака та перегукувались вартові на стінах. Час від часу мені спадало на думку, що дарма я так переймаюся. Можливо, ці двоє знову забули про все, розчиняючись у шаленстві пристрасті. І тоді я починала гніватися на них чи на себе.

Якоїсь миті я відчула страшенну втому. Все-таки в мене сьогодні був украй напружений день. Я вирішила прилягти на подушках однієї з лав і дивилася, як обпливає віск на свічці. Не помітила, коли заплющилися очі, я ніби зникла в пелені сну.

Прокинулася раптом, ніби від поштовху. Сіла. Свічки догоріли до самих розеток. У кімнаті стояла півтемрява, яку розріджували відсвіти зі слюдяних вставок у рамі вікна. І тут я розпізнала напроти Гіту, гукнула. Вона не поворухнулася. Сиділа на стільці біля пюпітра, її непорушна постать виразно проступала на тлі віконного отвору.

І я зрозуміла — дива не сталося. Моя бідолашна самовпевнена Гіта. Отже, Едгар відмовив їй. Хоча інакше й бути не могло.

— Ти хоч спала сьогодні? — запитала я, обіймаючи її за плечі.

Гіта відкинула мою руку.

— Ну, ти вже таки виспалася досхочу!

Я відсахнулася. Який холодний, злий був у неї голос! І вже наступної миті по моїх щоках побігли теплі сльози.

Не стрималася й Гіта. Кинулася до мене, впала навколішки, обійняла мене й ридала, ридала. Господи, мені здавалося, що в неї серце розірветься від цього плачу. Я втішала її, хоча розуміла: сльози — це на краще. Сльози дано жінці, щоб полегшувати біль.

Нарешті вона заспокоїлася.

— Ти мала рацію, Отіл. Я говорила з Едгаром, пояснювала. Спочатку він ніби й не слухав мене, відбувався жартами. Але коли почала наполягати, сказав, що я вимагаю нездійсненного. Навіть роздратувався. Тоді я сказала, що не можу більше так жити й мені доведеться поїхати, — але він не затримував мене. І я зрозуміла — йому навіть зручніше буде, якщо я зникну, тепер, коли надходить час появи тієї… справжньої господині Гронвуда.

У Гіти був млявий, безбарвний голос. Так само, не змінюючи інтонації, вона сказала, що звелить зараз Труді принести мій одяг. А потім поїдемо.

Було дуже рано, навіть собаки не вилізли з буди, щоб погарчати на нас. Сіро, тихо темніла сітка будівельних риштовань довкола донжона Гронвуда. Гіта, я і Труда пройшли на стайню. Я знову видерлася на рябу кобилу ігумені. Вона теж ніби не спала: помалу, але слухняно йшла, скоряючись поводові.

Коли ми виїхали, я озирнулася на Гронвуд. Він височів сірою примарною масою. Недобудований замок, якому одного разу належало піднестися над околицею у всій своїй пишноті. Але тоді його господинею буде вже інша, донька короля, законна дружина шерифа, а радше вже графа Норфолкського Едгара Армстронга.

Я глянула на Гіту. Вона неквапом їхала на своєму білому коні й жодного разу не озирнулася на місце, де була така щаслива, звідки їй довелося з ганьбою поїхати. Поїхати, по суті, з моєї провини. Хоча, може, я й не настільки винна. Ці стосунки були заздалегідь приречені. Несповідимі шляхи Твої, Господи. Я ж тільки виконала свій обов’язок, вирвала подругу з павутиння спокуси й гріха. Але чому це мені так сумно?

Я пришпорила рябу, обігнала Труду, яка трюхикала на мулі. Та була очевидячки не в гуморі. Раз по раз долинало її бурчання — мовляв, добрі люди не вирушають у дорогу, навіть не попоївши перед тим.

Я наздогнала Гіту, й наші коні пішли поряд. Моя подруга мовчала, і я не наважувалася перша почати розмову.

Світанок застав нас на лісовій стежині. Защебетали птахи, роса, немов коштовні прикраси, спалахувала на листі. День мав бути чудовим, і я трохи збадьорилася. Врешті-решт, те що сталося, рано чи пізно повинно було трапитися. І хай уже ліпше це має такий вигляд, ніби Гіта ухвалила рішення з власної волі.

Я запитала, куди ми їдемо. Гіта не відповіла, і я повторила запитання та додала:

— Чому б не повернутися зі мною в обитель? Пригадай — ти прожила там більшу частину життя. І не гіршу частину. І тобі раді в монастирі. Там ти знову віднайдеш спокій, а мине час, і до тебе повернеться добра слава.

Гіта нарешті глянула на мене, і я зніяковіла від її цинічної усмішки.

— Ні, куди-куди, а до обителі я повернутися не можу.

— Але чому? Ми там знову зможемо жити разом, Гіто.

— Ти зможеш, ти обрала свій шлях. Я ж… Нині я не зможу віддати Господові всю свою душу до денця.

І додала:

— Уже другий місяць, як я вагітна.

Я тільки зойкнула. У Гіти буде дитина! Байстря Армстронга, дитя, на якому цілісіньке життя лежатиме пляма ганьби його матері й зневаги його батька. А Гіта? Що буде з нею — жінкою зганьбленою, що народила невідомо від кого. Навіть якщо відомо… Але без чоловіка, у гріху.

— О, Свята Хільдо! Що ж тепер робити?

— Відомо, що… Народжувати, коли настане час.

І несподівано вона знову посміхнулася — ясно й сумно.

— Найголовніше тепер — ця маленька істота, яка живе в мені. Це дар Господа і пам’ять про моє грішне й палке кохання.

Я таки наважилася запитати:

— Ти сказала про це Едгару?

Вона знизала плечима, і обличчя її набуло незалежного виразу.

— У ім’я Господа — навіщо? Що б це змінило? Хіба я не мало принижувалася перед ним цієї ночі? Все, що я могла йому сказати, було сказано. А дитя це — тільки моє.

Ми виїхали з лісу. До самого обрію тяглася Велика Східна рівнина. Вдалині, за кущами вільхи поблискували плеса фенів.

Гіта вказала мені на селище, що виднілося попереду.

— Їдь туди, Отиліє, і найми провідника. Так надійніше дістатися до монастиря.

— А ти?

Вона звела голову.

— Я їду додому. У Тауер Вейк. Житиму в кременевій вежі бунтівника Херварда. Там я і продовжу рід свого великого діда. Навіть якщо самотою.

Я дивилася, як вона їде. Гіта, граціозна і гордовита, з довгим косами кольору місячної пряжі, що розвівались на вітрі.

За нею на мулі трюхикала Труда, яка наостанок окинула мене підозріливим поглядом — чи не через мене її пані покинули Гронвуд, де їм жилося так привільно?

— Хай Бог береже тебе, Гіто Вейк! — прошепотіла я.

Розділ 6

Ріган

Серпень 1132 року

Тиждень тому Едгар став графом Норфолкським. Обряд інвеститури[46] відбувся в Лондоні, де в цей час перебував король.

Я чекала, що новоспечений граф повернеться разом із леді Бертрадою, але помилилася. Я стала настільки провінціальною, що вже вважала, ніби наречена до весілля повинна не менше місяця провести в домі майбутнього чоловіка — щоб ознайомитися з колом обов’язків господині. Проте зовсім інше, коли йдеться про персон королівської крові.

Більше того — після повернення Едгар повідомив мені, що так і не побачився з нареченою, яка досі в Нормандії. Чекати на неї слід тільки в день вінчання — у день поминання святого Лаврентія, тобто десятого серпня.

Цілий тиждень перед весіллям минув для мене в гарячкових приготуваннях до урочистостей. Довелося спішно їхати в Норідж, аби взяти на себе левову частку турбот. Скажу, як на сповіді, я добряче стомлювалася. Одна справа стежити за господарством у маєтках і зовсім інша — брати на себе приготування до бенкету з нагоди весілля графа. Але раніше я мала певний досвід готування до таких урочистостей, до того ж, Едгар був моєю родиною і мені хотілося зробити все якнайкраще, як і годилося при дворах феодальних сеньйорів.

Зрозуміло, з донькою короля повинно було приїхати чимало титулованої знаті, й граф Hopфолкський не міг осоромитися перед усіма цими вельможними персонами. Тому ніколи було навіть присісти й перепочити, не кажучи вже про те, щоб подумати про власний від’їзд. Адже, як ми домовилися з Едгаром, — я поїду, щойно його дружиною стане Бертрада Нормандська.

Я не зносила Бертраду. Зарозуміла, підступна, в’їдлива. Я знала її ще дитиною і пізніше, вже дорослою, але такою само лицемірною і хитрою. Але в неї було становище, якого рідко вдавалося досягти позашлюбній доньці, — тут я не могла не віддати данини її розуму та здібностям до інтриг. Принаймні, батько розбещував її, моя пані Матильда довіряла їй, а Едгар вирішив зробити її своєю дружиною. Не знаю, чи варто було відкривати Едгару очі на те, чим насправді була його наречена? Я вирішила нічого не говорити. Адже шлюб із нею ніс йому чималий зиск і пошану, а вже одне це варте було того, аби прагнути цього шлюбу. Що ж до вад самої Бертради… Що ж, Едгарові ще доведеться пізнати її і навчитися вгамовувати. Адже врешті-решт, верховенство в шлюбі завжди залишається за чоловіком.

Невдовзі в Норідж почали прибувати гості. Напевне, з часів датських королів це стародавнє місто не відвідувало стільки знаті. Прибули брати нареченої, графи Глочестер і Корнуолл із дружинами, граф Стефан Мортен, графи Лестер, Честер і Екзетер, єпископи Тетфордський, Ілійський і Лінкольнський, навіть абат Ансельм із Бері-Сент-Едмунса поквапився прибути на поклін до Едгара, забувши старі образи. Сама ж наречена висадилася в Ярмуті, де відпочивала після переїзду морем. Що до мене, то мені було дивно, що вона не поспішає зустрітися з нареченим. І яким нареченим!

Я вже давно не згадувала своїх наївних сподівань на те, що Едгар стане моїм чоловіком. Це було, коли він тільки приїхав, і я побачила, наскільки він схожий на мого бідного Етельстана. Тільки ще вродливіший. Щоправда, Едгар відразу дав мені зрозуміти неможливість цього. І якщо я й засмутилася, то в цьому винне тільки моє дурне серце. Але я завжди пишалася своєю волею і незабаром силоміць загасила почуття, що ледь жевріло. Я стала для Едгара, як він і хотів, другом, підтримкою, сестрою. Ніколи й не думала, що з якимось чоловіком мене пов’яжуть такі довірчі й чисті стосунки. Так, Едгар воістину став мені братом. Колись у мене й справді був брат, Гай, але ніколи я не відчувала з ним такої теплоти і взаєморозуміння, як із Едгаром. І я воліла не думати про близьку розлуку.

Коли напередодні вінчання прийшла звістка, що Бертрада прибула в абатство Святої Елізабет, що поблизу Норіджа, я, заклопотана святковими приготуваннями, не надала цьому значення. З морського узбережжя саме доправили тридцять барил свіжих устриць, і встановили їх у битий лід. Двадцять два баранячі тулуби засмажили на великих рожнах. Було й три бики, десять оленячих туш, безліч шинки, ковбас, дичини, домашньої птиці, кроликів, ще й три павичі, яких я звеліла начинити сухими фруктами і внести в залу на срібних тарелях із усім барвистим оперенням. І це не кажучи про рибу: форель, міногу, лососину, тріску, чудових в’юнів. Були й овочі: зелений горошок, редиска, варений буряк, салат, цибуля, цілі гори зелені. Пекарі працювали не покладаючи рук, щоб випекти чудовий білий хліб; масла й меду мало бути вдосталь, як і безлічі сортів сиру. А ще вафель, бісквітів, зварених в цукрі фіалок, кілька фруктових пирогів, які мали подавати з кремом і марципанами.

Увечері, стомлена, я вийшла подихати повітрям на галерею. Ця галерея була останнім нововведенням Едгара в Норіджському замку й мала вельми привабливий, навіть елегантний вигляд: напівкруглі аркади, здвоєні колони з кам’яним різьбленням. Вона оперізувала фасад над широченним майданом, де мали відбутися змагання стрільців, скачки, бої на палицях та інші розваги в дні весільних урочистостей.

Несподівано в дальньому кінці подвір’я, там де розташовувалися мішені, я побачила Едгара.

Трохи непідходяще заняття знайшов він для себе зараз, враховуючи, що завтра мало бути його весілля. Едгар метав ножі. Він взагалі часто вправлявся в метанні — звичка зі Сходу. І я рідко бачила людину, яка б так влучно кидала. У цьому була навіть якась пишнота. Я стояла на галереї та спостерігала, як виблискують леза в призахідному промінні, коли Едгар робив швидкий замах, блискавично метав їх і вони впиналися в мішень з тупим дрижанням.

Незабаром він помітив мене, але не припинив свого заняття. І несподівано я зрозуміла, що він роздратований. Це видно було в кожному його русі, в різких кидках, в тому, як він підходив до мішені, виривав ножі, метав знову. Нарешті вкотре зібрав їх, віддав зброєносцю й попрямував до мене.

— Тебе щось турбує? — запитала я, коли він зійшов на галерею.

Едгар сперся на колону й очужіло втупив погляд у далину. Не надто він зараз був схожий на щасливого нареченого. Не отримавши відповіді, я таки запитала, чи бачився він уже з нареченою, на що Едгар байдуже кинув, що був зайнятий цілий день, а коли вибрав час і заїхав у абатство, Бертрада якраз приміряла вінчальну сукню. Побачити наречену у весільному вбранні завчасно вважається поганою прикметою.

— Завтра ми зустрінемося з нею перед вівтарем. Ось тоді й подивимося, наскільки гарна моя суджена.

Він якось злісно гмикнув. Я захвилювалася.

— Що тебе гнітить, родичу?

Знову це напружене мовчання. А потім несподіване запитання:

— Ріган, тобі щось відомо про Гіту?

То ось про кого він думав напередодні свого весілля! Я трохи сторопіла. Адже після від’їзду Гіти Едгар ніби й не цікавився своєю коханою. Тільки раз якось обмовився, що Гіта оселилася в Тауер Вейк, живе тихо, господарює і ніби непогано справляється.

— Ти сумуєш за нею? — обережно запитала я.

Важке зітхання, що зірвалося ніби мимоволі, було красномовнішим за будь-яку відповідь.

— Я дав собі слово забути про неї, — зізнався він нарешті. — Думав, так буде ліпше. Навіщо нівечити її долю? З часом забудеться, що вона спала зі мною, а потім можна буде підшукати їй чоловіка. Чи сумував я за нею? Так, я був ладен по-вовчому вити, так мені її бракувало. Та все ж таки… Знаєш, Ріган, адже я послав їй запрошення на весілля. Вона моя підопічна, і я вирішив, буде непогано, якщо витягну її з боліт у Норідж. Хай, думаю, розважиться.

— Навряд чи їй припала до смаку така пропозиція, — зазначила я.

Плечі Едгара раптом похилилися, він заховав обличчя в долонях.

— Це мана якась. Мені хоч би побачити її.

— Ти зустрінешся з нею ще не раз. Ти її опікун. Але запрошувати на вінчання, та ще й після всього… Як на мене — це жорстоко, Едгаре.

Але мимоволі я погладила його по плечі.

— Я й не думала, що ти страждаєш. Але людина повинна без скарг приймати все, що відбувається з волі Божої.

— Навіщо ж тоді Господь дав мені спершу зустрітися з Бертрадою, а потім, як хворобу, вселив у мене кохання до Гіти?

— Шляхи Господні несповідимі.

— Амінь! — сказав він злостиво, ніби огризнувся.

Я навіть відсахнулася. Але Едгар помітив це. Він завжди був дуже чуйним. Спіймав мою руку, стис, ніби вибачаючись.

Цієї ночі я довго не могла заснути. Дивні думки лізли в голову — і це мені, жінці, яка вирішила віддалитися від мирського життя. А думала я, чому не народилася вродливою, сріблястою і легкою, як Гіта Вейк? Тоді б і Едгар дивився на мене інакше. Але чи змогла б я так, як Гіта, забути про все заради його кохання?

І раптом із жахом усвідомила, що розумію її. І не тільки розумію, але й заздрю — цій збезчещеній, покинутій, але коханій жінці.

* * *

Уранці всі вчорашні роздуми вже не здавалися істотними. Навколо всі посміхалися, все було святково і жваво. Я весело жартувала зі служницями, що допомагали мені одягтися.

Я завжди любила гарний одяг. Він додає жінці впевненості в собі, покращує її настрій. І я хотіла в свій останній вихід до знаті мати вигляд справжньої пані, а не простої селючки.

За нормандською модою жінки носили вузькі, туго зашнуровані сукні-бліо — підкреслювали кожен вигин тіла. Священики вважали такий одяг диявольською звабою, що вводить чоловіків у спокусу. Але що більше вони паплюжили бліо в своїх проповідях, то бажанішими вони ставали для модниць. Зізнатися, я теж вважала вузькі бліо елегантними і зухвалими. Особливо, якщо в пані статура, яку не соромно підкреслити. Проте я вже була немолода жінка, мені перейшло за тридцять зим, і якщо навіть у молодості я не вирізнялася особливою грацією, то зараз моє тіло ще більше втратило форму, погладшало. Тому я вирішила одягтися за місцевою саксонською традицією, в пряму туніку, складки якої приховують недоліки статури. Але щоб моя туніка була обов’язково розкішна, бо я впевнена: якщо юність прикрашає і проста спідничина, в зрілості жінка вигляд має тим ліпший, що дорожче вбрана.

Отже, моє останнє світське вбрання складалося з верхньої туніки, що сягала тільки гомілок, і пошитої зі справжнього оксамиту темно-червоного кольору з багатим гаптуванням на плечах і по пелені. Під неї я вирішила надягти іншу, довшу, з легкого фландрського сукна барви морської хвилі, теж із вишиванням по пелені. На ногах мала шнуровані черевички, що підкреслювали стопу, бо ноги в мене маленькі й зберегли витончену форму. Волосся вклала низьким вузлом, а згори накинула гаптовану сріблом широку шаль, зав’язавши її на саксонський манір: вона облягала голову й щоки, м’якими складками обвивалася навкруг шиї, а її широкі краї закидалися за спину. Довкола голови був тонкий карбований обруч, а на зап’ястках — браслети з блакитним емалевим малюнком.

У такому вигляді мені було не соромно з’явитися й перед титулованою англійською знаттю. Я мала вигляд родовитої англійської леді, та коли помітила, що серед прибулих на весілля нормандських пані багато хто вбрані значно простіше, хоча й у модні бліо зі шнуруванням, була задоволена.

Багатьох зі знаті я зустріла на паперті собору Святої Трійці, де мало відбуватися вінчання. Дружини Глочестера і Стефана Мортена вельми приязно віталися зі мною. А граф Глочестер навіть чемно передав мені вітання від моєї пані леді Матильди. І відразу спитав про мого брата. Я відповіла, що не маю про нього звісток, але не втрималась і поцікавилася, чим невгамовний Гай викликав немилість короля Генріха? Усмішка Глочестера стала трохи натягнутою.

— Хіба в Норфолку не відомо про це? Що ж, це й на краще. Гай… Він образив одного з членів королівської сім’ї.

Така відповідь мене не вдовольнила. Але з того, що Глочестер запитав про Гая після слів про Матильду, я почала здогадуватися — це якось пов’язано з нею… Або з її чоловіком. Я відчула по-жіночому настирливу цікавість, але тут пролунали крики, зазвучали сурми, і я відволіклась, спостерігаючи за кортежем Бертради, що з’явився на соборній площі.

Це було красиве видовище. Ошатні лицарі, пажі, герольди, всі на чудових конях під вишитими чепраками з позолоченими китицями, яскраві паланкіни для пані. Сама наречена їхала на гарній рудій кобилі. Зліва від неї гарцював білявий худий чоловік, такий собі Гуго Бігод, начальник охорони принцеси, а зліва їхав її брат граф Корнуолл із рудою чуприною, властивою всім нащадкам Завойовника. На Бертраду я дивилася з особливою увагою. Вигляд вона мала задоволений і щасливий, як і годиться нареченій у день весілля. Але це пояснювалося ще й тим, що на неї було звернуто всі погляди. Бертрада завжди була пихата.

Я відшукала поглядом Едгара. У розкішному вбранні з темного оксамиту із золотим гаптуванням, у графській короні, високий, ставний, величавий — він мав вигляд справжнісінького лорда. І він посміхався. Мені важко було зрозуміти — чи це просте вміння триматися, чи відверта радість. Якби я не бачила його вчора таким пригніченим… Хоча Бертрада могла змусити засяяти будь-якого чоловіка. З якою гідністю вона трималася! Як легко зісковзнула з сідла, з якою витонченістю вклонилася нареченому! Щоправда, вийшла якась затримка. Я не зрозуміла що сталося, але чула, як Мод, яка стояла трохи поперед мене, сказала своєму чоловіку:

— Поглянь, Стефане, цей вискочка Бігод не втримався, щоб не зняти Берт із коня. І як він дивиться на Едгара! Воістину, він би душу заклав, аби опинитися на його місці.

— Як граф Норфолкський, чи наречений принцеси? — з натяком озвався Стефан.

Мимоволі я звернула увагу на цього Бігода. В ошатній накидці поверх начищеної кольчуги, худий, довготелесий, із підстриженим їжачком білявого волосся, гостроносий. Начальник охорони принцеси — кгм. А погляд такий, ніби ладен кинутися на Едгара. Я подумала, що Едгару варто докласти чималих зусиль, аби поставити цього гордовитого нормана на місце.

Проте за мить я й думати про нього забула. Я побачила в натовпі постать у знайомому ліловому плащі. Очам своїм не повірила. Гіта. Невже вона таки наважилася приїхати? Стоїть спокійна, ошатна, й лише блідість виказує її хвилювання: щоки майже зливаються зі складками шалі, що вкриває голову.

Я поглянула на Едгара. Чи бачить він її? Адже його коханка стояла в першому ряду глядачів перед собором. Ні, Едгар усю свою увагу віддав тільки Бертраді. Посміхаючись, узяв її за самі кінчики пальців і, тримаючи її руку в повітрі, повів до сходинок ґанку.

За традицією, одруження відбувалося перед порталом собору, на очах народу, який зібрався. Наречений з нареченою зійшли на підвищення і стали навколішки. Бертрада опинилася тепер зовсім близько до мене, і я змогла розгледіти її як слід. Інколи вона поверталася до нареченого, і тоді я впізнавала це худорляве, трохи смагляве обличчя, гостре підборіддя, різко означені вилиці. Бертрада змінилася відтоді, як я її бачила востаннє, стала старша, здавалася досвідченішою. У погляді її виразно читалися розум і якась в’їдлива зарозумілість. Чомусь згадуючи її, я уявляла цю жінку чорнявкою, але зараз там, де з-під легкого головного запинала вибивалося волосся, можна було помітити, що воно в неї темно-руде й звивається хвилястими спіралями. Її весільне запинало було легке й білосніжне, за останньою модою, з хвилястими краями. Одягнена вона була дуже модно: в сріблястому парчевому бліо, яке облягало тіло, мов рукавичка, підкреслюючи його безперечну красу; шлейф так і струмував по сходинках, як і новомодні дуже широкі, гаптовані золотом рукави. На поясі в неї був золотавий кручений шнур, який двічі охоплював стан і був зав’язаний вузлом трохи нижче живота, його довгі кінці з китицями сягали землі. Все це було прекрасно й зухвало. Як і корона на її голові, що виблискувала камінням і зубцями-лілеями на королівський манір.

Вінчав пару єпископ Норіджський. За його знаком Едгар почав вимовляти потрібні слова:

— Я, Едгар Армстронг, граф Норфолкський, перед Богом і людьми беру тебе, Бертрадо, за дружину, обіцяю ділити з тобою радощі й печалі, бути з тобою в хворобі й здоров’ї, відтепер і до гробу, допоки смерть не розлучить нас.

Він говорив голосно й упевнено, ніби й не зізнавався ще вчора в своїй хворобливій прихильності до іншої жінки.

Я мимовільно пошукала її, цю іншу, в натовпі. Чому вона приїхала? Навіщо бути присутньою при всьому цьому? Я бачила, як вона рвонула складки шалі на горлі, немов їй забракло повітря. До неї наблизився воїн — я впізнала Утреда. Бачила, як він схилився до пані, щось говорив, але вона похитала головою, заперечуючи.

Тепер над натовпом звучав голос Бертради:

— Я, Бертрада Нормандська, перед Богом і людьми беру тебе, Едгаре, за чоловіка. Присягаюся берегти тобі вірність, бути доброю дружиною, обіцяю бути поступливою вдома і слухняною в ліжку.

Від цих слів, як завжди в таких випадках, натовп пожвавився, почулися смішки.

Єпископ Норіджський освятив обручки, й Едгар узяв ліву руку нареченої та вимовляв, надягаючи золоте кілечко по черзі на пальці:

—— У ім’я Отця, у ім’я Сина і Святого Духа.

Нарешті він надягнув обручку на безіменний палець нареченої і промовив:

— Амінь!

Бертрада стала його дружиною.

Натовп заревів, у повітря злетіли сотні білих голубів, заграла музика, зазвучали фанфари. Наречені стояли обличчями до глядачів. За наказом графа в натовп почали кидати гроші, зчинилася тиснява. Тепер усі учасники дійства мали пройти в собор, де готувалися до урочистої меси.

Та вони зволікали. Я побачила, як Едгар сполотнів, завмер, безтямно стискаючи руку жінки, з якою щойно повінчався, і не зводячи погляду з натовпу. І я здогадалася, кого він там побачив.

Дивно, як багато можуть розповісти погляди. Едгар, чоловік доньки короля, і його покинута кохана, там, унизу, дивилися одне на одного не відриваючись, ніби й не помічали нічого навколо. Вона — штовханини й галасу, він — поглядів і здивованих знизувань плечима. Бертрада навіть нетерпляче гукнула його. Він не помічав. Я бачила, як Бертрада ніби зрозуміла щось, теж почала обмацувати поглядом натовп. Але тут, хвалити Бога, Гіта нарешті відвернулася, Утред розчистив їй шлях у натовпі, й невдовзі вони зникли.

Тільки після цього Едгар зміг опанувати себе. Посміхнувся дружині, й вони поволі пройшли вглиб собору. Я ж… Я мала дурість піти за Гітою. І, звісно, в мене нічого не вийшло. У такому натовпі я відразу її загубила. Що ж, тепер я могла або повернутися в собор, або вирушити в замок, простежити за останніми приготуваннями до бенкету. Я віддала перевагу другому.

У замку мою увагу відразу привернув Адам. Цей зазвичай тихий хлопчик зараз розкапризувався.

— Я все одно піду до неї, я знаю, де її знайти!

Але Пенду не так легко вмовити. Він просто замкнув хлопчака, не звертаючи уваги на його гнівні вигуки та плач. Побачивши мій погляд, Пенда знизав плечима.

— Майстер Адам твердить, що піде до Гіти Вейк. Та де там! Щоб я дозволив хлопчиськові тинятися переповненими всіляким набродом вулицями? Сер Едгар із мене голову зніме, якщо з ним щось трапиться.

Адам був дивною дитиною, я так і не навчилася знаходити з ним спільну мову. Я взагалі не знала, як поводитися з дітьми. Може, тому, що сама так жодного разу й не зачала. Адам же навіть дратував мене. Ця постійно сумна пичка, бажання зачаїтися десь, ця така не властива дітям релігійність — усе викликало в мене подив. Але коли з’явилася Гіта, Адам потоваришував із нею. Вона ж панькалася з ним, відповідала на його безглузді запитання, співала йому. Малий відтанув, став жвавим і товариським, а коли Гіти не стало, тяжко переживав її від’їзд. Він знову почав усіх цуратися і без кінця дошкуляв батькові розпитуваннями. Коли ж Едгар напрямки сказав, що Гіта більше не повернеться, Адам надовго впав у меланхолію.

Давши управителеві останні настанови, я пішла до Адама. Пенди ніде не було видно, і я ввійшла до хлопчика без перешкод. Він сидів у кутку біля стіни, але при моїй появі підхопився і, як ведмежа, затупцював на місці. Я поманила його до себе.

— Ти казав Пенді, ніби знаєш, де знайти Гіту Вейк?

Він кивнув. Тоді я пообіцяла відпустити його до неї, але за умови, що туди ми підемо разом.

Чому я захотіла зустрітися з Гітою? Колись я вважала її зухвалою і набридливою. Потім ми навіть порозумілися. З Гітою було легко, вона була тямуща й доброзичлива. І коли вони розлучилися з Едгаром, іноді мені бракувало нашого спілкування.

Цього дня Норідж був прикрашений і заповнений людом. Довкола грала музика, люди танцювали просто на вулицях. На перехрестях стояли діжки з елем, а навколо веселилися цілі полчища гуляк. Усі були веселі, задоволені. Адже їхнім графом став Едгар Армстронг, який викликав прихильність до себе місцевих жителів ще коли був шерифом. А те, що він одружується з донькою короля Генріха, ще більше надихало народ. Тепер у графства будуть нові пільги, нові привілеї, люди бачили в цьому успіх і охоче пили за здоров’я наречених.

Адама теж охопили загальні веселощі. Із захопленням роздивляючись навсібіч, він повідомив мені, що ще вчора бачився з леді Гітою. Вона присилала до нього Утреда, і в передвесільному сум’ятті ніхто не помітив відсутності хлопчика, хоча його не було близько трьох годин. Він вважав, що його сьогоднішній візит стане для леді Гіти приємною несподіванкою.

Але набагато більшою несподіванкою для неї виявилася моя поява. Гіта наймала невеличкий флігель у будинку торговця вовною, і сама відімкнула нам на стукіт. На ній були вільна світла сукня, біла шаль із шовковистим полиском, яку вона нервово стягла біля горла, ледве вгляділа мене. Відступила в затінок, ніби ховалася.

Адам був чуйною дитиною. Він миттєво вловив незручність і винувато пробурмотів, що не міг прийти сам, бо інакше його не відпустили б.

Гіта лагідно посміхнулася хлопчикові.

— Ти не зробив нічого поганого, мій любий. Іди до Труди, вона пригостить тебе солодким сиропом і вафлями. А ми поки поговоримо з леді Ріган.

— Не знала я, Гіто, що тебе збентежить зустріч зі мною, — зазначила я, коли дівчина провела мене в невеличкий садок і ми присіли на лаву. — Раніше у нас були більш приятельські стосунки.

Вона спробувала посміхнутися й при цьому загорталася в шаль, ніби мерзла. Але ж цього серпневого дня було не те що тепло — навіть спекотно.

— Просто все вийшло трохи несподівано. Якщо ти помітила, я взагалі прагну не зустрічатися ні з ким із оточення Едгара.

Здається, я її розуміла. І просто сказала, що зайшла попрощатися, бо скоро назавжди покину ці краї. Вона, схоже, занепокоїлася.

— Шкода. Ми не бачилися з тобою весь цей час, проте сама думка, що зустріч можлива, була мені приємна.

Чомусь ця фраза зворушила мене. Я взяла її руку в свою.

— Як же ти жила весь цей час, дівчинко?

Вона зітхнула.

— Спочатку було важко.

Вона затамувала зітхання, почала розказувати. Повідала, як спочатку цуралася людей, як їй було гірко, коли в спину летіла брутальна лайка, й не стільки від рівних за становищем, скільки від простолюду. Адже прості люди особливо примічають усе, що стосується знаті, нібито готові визнати вищих за становищем як кращих, вони не пробачають їм найменшої промашки. Поки Гіта жила під заступництвом Едгара, її поважали як його датську дружину, але щойно вона поїхала, всі сприйняли це наче вигнання, і вона враз стала не ліпшою за покинуту повію. Багато знатних домів зачинилися для зганьбленої жінки, а дружини місцевих танів демонстрували їй своє презирство. Тільки Альрік і Елдра не змінили свого ставлення до неї, та ще Хорса часом навідувався в її вежу серед фенів.

— Пригадується, у Хорей були щодо тебе наміри, — зауважила я.

Вона кивнула, мимоволі поправила біляве пасмо, що вибилося з тугої зачіски. Сказала, що Хорса, навіть по-своєму зраджений, і зараз виявляє до неї певну увагу, але вона всіляко дає зрозуміти, що не може стати його дружиною.

Я не розуміла Гіту. Звісно, Хорса — не Едгар. Проте, якби погодилася, враз могла позбутися свого ганебного становища, стати господинею в його бурзі. Запитала я і про те, чому Гіта не повернулася в монастир. І знов у відповідь коротке: «Не можу».

— Незрозуміла затятість, — сказала я. — Чи розумієш ти, Гіто, що сама прирікаєш себе на ганебну самотність? А самотня жінка — ніщо в нашому світі.

— Ну, не зовсім так.

Вона навіть посміхнулася. І вже зовсім по-діловому переповіла, як веде свої справи: збирає податки, звеліла осушити болота, стягує мито за проїзд фенами. А ще вона непогано заробила на торгівлі вовною.

— Головне — не байдикувати, не жаліти себе. І якщо щастя — справа провидіння, то зручностей і комфорту можна домогтися й самотужки. А Едгар, варто віддати йому належне, привчив мене жити в розкошах.

Я пам’ятала, як розбещував її Едгар. Пригадала і вчорашнє його одкровення. Але говорити їй про це не збиралася. Сказала тільки, як жорстоко з його боку запросити її на весілля.

— Так, мені було боляче отримати це запрошення.

Її шаль сповзла, і вона поквапилася загорнутись у неї. Сказала запально:

— Але я сама хотіла побачити вінчання, побачити його наречену.

Навіщо їй було роз’ятрювати свій біль? Але я зрозуміла. Навіть біль від Едгара був їй солодким. І тоді я обережно заговорила про те, що Едгар, як її опікун, цілком може віддати її заміж на свій розсуд.

У очах Гіти ніби загус срібний лід.

— Побачимо, як йому це вдасться.

Скільки виклику в голосі! Немов і не розуміє, що в графа Норфолка на неї всі права. Проте тримається так, ніби має щось, і воно дає їй цю впевненість.

І я незабаром зрозуміла, що то за «щось».

Прибіг Адам. Підсів до Гіти, обійняв. Я б хотіла ще поговорити з нею, але при дитині це було неможливо — він цілком заволодів Гітиною увагою. Я терпляче чекала, поки вони наговоряться. Якась пуста розмова — чи був Адам гарним хлопчиком, чи досі відмовляється від меду, треба їсти мед, він такий корисний.

Якось так трапилося, що голублячись до Гіти, Адам стяг із неї шаль. І можливо, якби не була Гіта настільки тоненька, я б нічого не помітила. А так… Сукня, що лежала легкими фалдами, несподівано натяглася на невеликому, але виразно опуклому животі.

То ось чому Гіта так загорталась у шаль. Вона не хотіла, щоб хтось дізнався. Хтось, хто може повідомити Едгару, або просто розпатякати, що внучка Херварда носить під серцем дитину від чоловіка Бертради. Виродка, байстрюка. І тепер мені стало зрозуміло, що вона мала на увазі, не бажаючи повертатися в монастир і відкидаючи залицяння Хорей. Бідолашна дівчинка… Чутки про неї тільки почали стихати, а тепер знову потягнуться плітки.

Я швидко відвела погляд. Але занервувала й Гіта, схоже, помітила це, дивно поглядала на мене. Нарешті я вирішила, що треба йти. Адам був незадоволений, він хотів залишитися.

Сказавши, що не варто турбуватися — вона пришле хлопчика з Утредом, Гіта вийшла провести мене. Дорогою я несподівано пригадала нашу першу зустріч, і цей спомин потішив нас обох. На прощання ми сердечно обійнялися.

— Хай бережуть тебе Бог і всі святі, Гіто! Боюся, що їхня допомога буде тобі вельми до речі.

Вона сумно кивнула. Зрозуміла, що мені все відомо.

Коли я повернулася в замок, там уже на повну силу веселилися. Гості сиділи за столами, горіло безліч смолоскипів, у центрі зали виступав фігляр, підкидаючи і ловлячи різнокольорові кульки. Потім зазвучали пісні. Вони були відверто похітливі, про пристрасть та щастя розділеного почуття. Читалися й вірші — теж на тему любовної млості. Все це було зовсім не схоже на бурхливі застілля саксів, на всьому лежав відбиток шляхетних манер, таких шанованих нормандською знаттю, особливо в присутності пані. Без пані й нормани дозволяли собі звалитися п’яними під стіл. Я жила при дворі, знала це, й мене не вводила в оману церемонність бенкету. Хоча й було приємно сидіти на бенкеті ошатною та стриманою, слухаючи пісні про любов.

Такі куртуазні святкування тут, у Англії, були за новину. Тому багато хто з англійських запрошених просто дивувався, як відверто співають на бенкеті про любов і її насолоду, та й більшість пісень зверталася до прекрасної нареченої. Я навіть почула, як один барон неголосно говорив сусідові: як це граф Едгар не викличе всіх цих нахаб на бій. Зате англійські пані були просто в захваті, а одна, чоловік якої строго звелів їй піти й не слухати такого соромітництва, просто розплакалася.

Почалися танці. Зі свого місця я спостерігала, як Едгар під руку з дружиною вийшов у коло танцюристів. Вони розкланювалися, обходили одне одного, витончено з’єднавши долоні. І, безперечно, були гарною парою. Але зараз, дивлячись на Бертраду, я мимоволі порівнювала її з Гітою. Певна річ, Бертрада красуня, але чогось мені подумалося, що при всій її яскравій зовнішності, вона поступається Гіті. Було в новій графині щось неприємне: цей колючий погляд, жорсткий рот, манера триматися підкреслено гордовито. Гіта ж була м’якшою, вона випромінювала тепло.

І ще я помітила, що коли Едгар відходив до гостей, біля молодої графині тут-таки опинявся Бігод. Звичайно, нареченій не забороняється відповідати на люб’язності гостей, але надто вже часто її можна було побачити з цим білявим норманом. Але до честі Бертради зазначу, що жодного разу вона не подарувала йому теплішого погляду чи люб’язнішої відповіді, ніж іншим. А цих інших поряд із нею завжди було чимало — всі ці англійські вельможі, що прагли засвідчити пошану доньці короля, і особливо її почт, який так і звивався навколо. Як я зрозуміла з балачок, багато хто з них збирався залишитися в Норфолку, щоб увійти до її штату. Але більшість лицарів і пані, які прибули з цією позашлюбною донькою короля, були дворянами не надто високого роду, що служили за платню. А значить, Едгару доведеться розкошелюватися на їхнє утримання. Він, безперечно, людина не бідна, але я ще не знала нікого, хто б погодився мати стільки годованців.

Якоїсь миті граф і графиня наблизилися до лави, де сиділи я та ще кілька пані в літах, які не брали участі в танцях. Едгар із Бертрадою щойно вийшли з кола, жваві та усміхнені. Едгар помітив мене, підійшов, підвів дружину.

— А ти все сидиш у куточку, моя люба Ріган.

Я встала, поклонилася, він відрекомендував мене дружині.

— Це моя невістка, вдова мого брата, леді Ріган із Незербі, моя помічниця, мій незамінний друг. І стільки зробила, щоб сьогоднішнє свято вдалося на славу.

У мене на душі стало тепло від його слів. Боже, яка ж він таки гарна людина! Але тут я відчула погляд Бертради. Та глузливо оглянула мене. Очі холодні, кутики губів презирливо опущені.

— Так, Ріган де Шампер у дівоцтві, якщо не помиляюся.

Я вклонилася.

— Мені приємно, що ваша милість пам’ятає мене.

— Авжеж, пригадую. Що ж, мене влаштує, якщо мені прислуговуватиме жінка такого давнього нормандського роду. Сподіваюся, ви будете такі само слухняні, як і при моїй сестричці Матильді?

Я сторопіла. Скільки презирливої зарозумілості в її голосі! За що?

Вона вже поверталася, щоб відійти, але Едгар затримав її.

— Міледі, ви помиляєтеся. Леді Ріган — не служниця. Вона член сім’ї.

— Я ніколи не помиляюся, сере. І знаю місце кожного. Тому не вчіть мене, як із ким триматися.

Пихата і далеко не така розумна, як про неї говорять. І Едгар дав їй зрозуміти це, неголосно нагадавши, що перш за все вона його дружина і повинна слухатися його. Обличчя Бертради пішло плямами.

— А чи не забуваєте ви, що стали графом, бо так захотіла я?

— Як, нагадаю, і ви схотіли стати моєю дружиною, — відрубав Едгар. — І як кожна дружина, повинні підтримувати людину, якій присягалися перед вівтарем бути слухняною.

Пані, які сиділи поряд, так і нашорошили вуха. Я почала нервувати, просити молодят не сваритися такого дня.

— Помовчіть, красуне! — сухо обірвала мене Бертрада й пішла геть. Заграла музика, і я побачила, як вона подала руку Бігоду, що запросив її на танець.

Едгар з посмішкою повернувся до мене.

— Ти потанцюєш зі мною, Ріган?

Так, я пішла з ним у коло. Ми про щось говорили, не про Бертраду. Але, хвалити Бога, вони швидко помирилися. Принаймні, у неї вистачило розуму посміхатися, коли Едгар підійшов.

Але тепер я зрозуміла, на що розраховувала Бертрада, одружуючись із ним. Наказувати, дати зрозуміти йому, що титулом він зобов’язаний виключно їй. Не найкраща перспектива для такого чоловіка, як Едгар. Чи розумів він це? У будь-якому разі, він тримався, і коли після бенкету молодят відвели в покої для наречених, мав вигляд ніжного закоханого. Як і годилося перед шлюбною ніччю.

На другий день були призначені змагання стрільців, кінні перегони та інші веселощі. Я цілком могла б бути на них присутня, але нагадала собі, що вже обрала для себе інший шлях. «Амінь, — сказала я собі. — Скінчено. Починається інше життя». І ледь почало світати, полишила Норідж.

Я не люблю прощань, тому не шукала зустрічей із Едгаром. Та й не до мене йому тепер. Тому я обмежилася коротким прощальним посланням, яке передала Пенді. Я розуміла, що в мене тепер буде нове життя і що швидше я порву з минулим, то краще. Але все-таки, коли прибула в Незербі, зрозуміла, що якась частина мене назавжди залишиться тут. Якоїсь миті я навіть зачинилася в ткацькій і виплакалась як слід. А потім пішла в спальню, де в одній зі скринь усі ці роки лежала невеличка оздоблена сріблом скринька. В ній я дбайливо зберегла зібрані дитячі дрібнички, що колись дарували мені надію, а пізніше примушували страждати від власної незатребуваності. Я перебирала їх востаннє. Потім звеліла відвезти скриньку в Тауер Вейк.

Я поїхала, не озираючись. І якою несподіванкою було для мене, коли зробила зупинку в єпископстві Ілі й побачила Едгара, який мене наздогнав. Він був без почту, на змиленому коні. І перше, що зірвалося з моїх вуст, коли минуло здивування, — що не личить ясновельможному графові Норфолку їздити ось так самотою, як простому волоцюзі. Він тільки махнув рукою: пусте — так він тільки швидше зумів мене наздогнати.

— А ваша дружина? Не личить кидати її в перші дні після весілля.

І знову недбалий помах руки: Бертрада вся у веселощах, вона не сумуватиме за час його відсутності. Вже одне це свідчило, як складаються їхні стосунки. Проте… Проте… Мене раптом охопила ніжність. Яка я рада була його бачити!

Але Едгар просто накинувся на мене з докорами.

— Ти не мала права так чинити, Ріган. Поїхати ось так, не сказавши: «Прощавай».

— Я залишила тобі послання, — виправдовувалась я. — Та й що може бути гіркіше за довгі прощання?

Я стояла на сходах будинку для прочан у єпископстві, дивилася, як він нервово постукує себе нагаєм по халяві. Наша мовчанка затягувалася. Я лише дивилась на нього, милуючись востаннє. Ці довгасті сині очі, розпатлане після швидкої їзди волосся, гордовита постава. Я розуміла, що й досі люблю його.

— Ти напишеш, як доїхала, — сказав він за деякий час. — А я відповім, як тут у нас справи. Знаєш, у Єрусалимському королівстві дуже поширене таке спілкування в листах. Давай введемо такий звичай і в Англії?

Напевне, я зраділа. Мені приємно підтримувати з ним зв’язок. Та й цікаво дізнатися, як тут усе складеться.

— Хай не залишить тебе Господь своїми милостями, Едгаре, — сказала я наприкінці.

— Хай буде він і з тобою, — відповів він.

Розділ 7

Гуго Бігод

Серпень 1132 року

Коли я дізнався про заручини Бертради з саксом Едгаром Армстронгом, то спочатку не повірив. Вона виділяла його з натовпу своїх залицяльників. Це безперечно, але щоб справа дійшла до вінчання, а цей вискочка вивищився до родичання з самим Генріхом Боклерком! Та й леді Бертрада навряд чи схожа на жінку, яка впокориться зі звичаями саксонських дружин.

— Присягаюся бородою Христовою, ми ще почуємо про чвари в цій родині, — сміявся я, обговорюючи з приятелями заручини. — Бог свідок, тут не обійдеться без побитого посуду.

Але за жартами я приховував розчарування. Чому він, цей сакс, а не я зумів так вивищитися? Він, волоцюга, якому успіх сам ішов до рук, тоді як я всього повинен був домагатися сам, із зусиллями та приниженнями.

Адже за народженням я походив із шляхетного нормандського роду, моя родина мала землі в Норфолкширі й Саффолкширі, а мій батько сер Роджер Бігод був стюардом[47] королівського двору. Проте мені не пощастило, я народився другим, тому всі землі батька, його титул і посаду при дворі повинен був успадковувати мій старший брат Вільям. Мені ж, як молодшому, належало вдатися до духовної кар’єри. Проте з мене вийшов би такий священнослужитель, як із мого батька непорочна діва. І батько швидко зрозумів це, коли мене з ганьбою витурили з чергової обителі, куди він намагався мене збути. Ось тоді батько й прилаштував мене пажем при позашлюбній доньці короля принцесі Бертраді.

Ох і штучкою виявилася ця руда! Ще дитиною була, а вміла дошкулити всім. Але я, як і кожен, хто виріс при дворі, хутко з’ясував, у чому мій зиск і, хоч інколи мені й хотілося добряче потягати принцесу за коси, але я корився, бігав, як щеня, за її дорученнями. І мою старанність було винагороджено. Коли я вийшов із віку пажа, саме Берт замовила за мене слівце своєму братові Глочестеру, в його почті я став зброєносцем, а з часом отримав і пояс лицаря.

Безземельних лицарів при дворі було як блощиць у дешевому заїзді, та моє становище, окрім жалюгідної платні й права бути скрізь із двором, нічого не приносило. А мої амбіції примушували діяти, знаходити способів розбагатіти, я мріяв про титул, про загін власних ратників, про особисті володіння. А поки що служив при різних дворах та накликав лиха на голову старшого брата з надією, що вони таки посиплються на нього і я зможу посісти його місце.

І звісно, не забував прекрасну Бертраду. Не тільки тому, що з роками вона так погарнішала. Я вивчив її звички, вдачу, знав, як домогтися її прихильності. Я став її лицарем-залицяльником, прославляв її ім’я на поєдинках, а інколи просто лихословив із нею, розказував придворні плітки. Врешті-решт я отримав непогане місце в її штаті й навіть дозволяв собі час від часу позатискати її. Бертраді подобалося, коли на неї несподівано нападають, подобалось то поступатися, то вдавати розгнівану, вислуховувати вибачення. Я навіть подумував — чи не стати її коханцем. Небезпечна перспектива. Проте, як би тоді я зміг впливати на Бертраду!

І раптом наче грім серед ясного неба її заручини. Лють охопила мене й вляглася тільки тоді, коли я дізнався, що від заручин до вінчання повинно минути достатньо часу. Але час збігав, король дедалі краще відгукувався про Армстронга, а Бертрада, хоча й не знемагала в очікуванні весілля, таки вважалася його нареченою. Її навіть не бентежило, що женишок — сакс, хоча я й жартував із цього приводу.

Тим часом Армстронг зробився графом і настав час вирушати в Норфолк.

Бертрада збиралася прихопити з собою чималий почт, і мені вдалось умовити її надати відомому вам Гуго Бігоду небезвигідне містечко при її персоні — посаду капітана, що головував над її сорока особистими охоронцями, хоча одному Богу відомо, навіщо жінці такий загін.

По прибутті в Норфолк я з величезною цікавістю спостерігав, як складаються стосунки Бертради й Едгара. Зовні все мало цілком благопристойний вигляд. Едгар був люб’язний, Бертрада демонструвала захоплення. Едгар вразив її розкішним святкуванням, засипав подарунками, і моя примхлива пані була на вершині блаженства. Але я ж знав, що довго така ідилія не протримається. І підтвердженням цього стали їхні сварки вже на весільному бенкеті. Бертрада очевидячки давала зрозуміти чоловікові, що в їхньому шлюбі не має наміру грати другу роль, а Едгар не звертав на її поведінку анінайменшої уваги, чинив по-своєму.

Було кумедно спостерігати за обличчями молодят після шлюбної ночі. Я був ладен голову закласти, що Берт дісталася нареченому не цнотливою. Надто довго жила вона при дворі, надто багато часу проводила серед чоловіків, щоб залишитися невинною. Як же Едгар поставиться до того, що старий Генріх запропонував йому вже надкушене яблуко? Чи вистачить у нього клепки не роздувати скандалу?

Клепки в нього вистачило. Після шлюбної ночі вигляд мав спокійний і вдоволений. А ось Берт… Присягаюся бородою Христовою, вона мовби соромилася підняти до нього очі, червоніла, як черниця. І це Берт, яка могла вилаятися, як поромник. Ні, пропади я пропадом, але мені було цікаво, що таке робив із нею цей сакс, коли настільки засоромив холодну красуню. Зазвичай на бенкетах вони сиділи пліч-о-пліч, проте Бертрада була незвично тиха, пожвавлюючись тільки, коли Едгар кудись їхав. Трохи дивно, щоб чоловік лишав молоду дружину в перші дні після вінчання. Але графиню це, схоже, влаштовувало. Коли він повертався, на личку Бертради читалося виразне розчарування.

Я спробував обговорити це зі своїми приятелями.

Учотирьох ми відшукали непогану пивницю біля східних воріт Норіджа й там гаяли вечори. Одним із нас був красень Ральф де Бріяр, який постійно бринькав на лютні та наспівував канцони про нещасну любов; другий — дужий, ніби віл, Теофіль Д’Амбрей, тупуватий, але відданий; він трохи здивував мене щирим смутком з приводу Бертрадиного заміжжя. Четвертим у нашому товаристві був смаглявий здоровань Герівей Брітто, безземельний лицар із Бретані. Він не менше за мене крутився довкола леді Берт, хоча я знав, що весь вільний від служби час Герівей тинявся по борделях і стверджував, що нема ліпшої коханки, ніж та, про яку забуваєш, ледве штани натягнеш.

Нас чотирьох вважали вірними лицарями молодої графині. Едгар, віддаючи данину моді, дозволяв нам надавати його дружині дрібні послуги. Тут, в Англії, куртуазні манери були ще в дивовижу, але граф Норфолкський побував при дворах Європи й багато на що дивився крізь пальці.

Не поручуся, що зумів би триматися так само незворушно, якби довкола моєї дружини крутилося стільки готових до послуг молодих чоловіків.

Ми й це обговорювали за кухлем елю.

— У мене серце здригається щоразу, як за ними зачиняються двері в опочивальню, — п’яно обіймаючи лютню, твердив красень Ральф. — Як подумаю, чим він там із нею займається…

— Тим само, що й кожен між подушок зі своєю красунечкою, — гмикав Герівей Брітто.

— Ні, ні, — подавався вперед Ральф. — Леді Бертрада вранці довго не залишає спальні, а коли виходить, навіть уся її чарівність не в змозі приховати втоми. Присягаюся волоссям Пречистої Діви, вигляд у неї пригнічений.

— І попри це, — починав я, — якщо так і далі триватиме, наша красуня Берт завагітніє найближчим часом.

Похмурий Теофіль задихав розгнівано. Розуму ж бо в нього крихта, зате силою Всевишній не обділив. І я бачив, як затиснутий у його руці кухоль так і лопнув, залив стіл темним густим елем. Ми позривалися, побоюючись зіпсувати одяг, чортихаючись.

Теофіль мов і не чув нашої лайки. Не помічав і прислужника, який витирав стола та боязко просив шляхетного лицаря прибрати лікті. А «шляхетний лицар», весь у елі й риб’ячій лусці, не рухаючись, похмуро дивився перед собою. Я бачив, що друзяка Тео катується якоюсь похмурою ведмедячою тугою. Як на мене, він один із нашої четвірки дійсно щиро любив Бертраду, і хоча куртуазності в ньому було не більше, ніж у смаженої тріски, своєю відданістю він викликав до себе її прихильність. Проте ніхто з нас серйозно не зважав на страждання цього буйвола. Не дитина, сам розуміє, що Бертрада прибула в Норфолк не тільки прогулюватися з саксом під руку.

— Так, видно не до душі леді Берт ночі з чоловіком, — сміявся я. — Може, він якийсь збоченець? Мало хіба яких звичок нахапався на Сході.

Але тут мені заперечував Герівей. Мовляв, йому тут, у Норіджі, кілька разів вдалося переспати з дівками, яких колись відвідував Едгар, і вони мало не муркотіли, розповідаючи про нього: і ніжний Едгар, і пристрасний, і ласкавий. І це з дівками! Нас це неабияк потішило. Але з часом я почав здогадуватися, що саме не влаштовує графиню. Берт жінка різка, владна й вочевидь у коханні надає перевагу тому самому стилю. І хоча я не спав із нею, але знаю, що вона стає різкою і дратівливою, якщо з нею цяцькатися, але здається і виглядає задоволеною, коли застосовуєш силу.

Було ще одне, що цікавило мене, — політичні пристрасті графської пари. Адже граф і графиня Норфолкські не просто сільські пани — вони люди, які можуть впливати на політику. Тому в мене при Норфолках була своя інформаторка, така собі Клара Данвіль, молоденька поступлива фрейліна, з якою я інколи спав. Вона мені й повідала, що Едгар — людина Стефана Блуаського, а той всіляко інтригує за брата Теобальда проти прав на трон Матильди. Але якщо вміло взятися за це питання, то красунчика сакса можна виставити як неблагонадійного підданого.

Я думав так, бо день при дні дужче ненавидів Едгара. Може, я просто заздрив, може, недолюблював його, бо норман не зносить сакса. Проте навіть я змушений був визнати, що Едгар чудово дає лад такому неспокійному краю, як Денло. Прибутки з його володінь регулярно надходили в казну, він підпорядкував сильне східно-англійське духівництво, звів нанівець бунтарський дух своїх співвітчизників саксів. Одним словом, усмирив Норфолкшир, як добрий вершник усмиряє норовливого коня.

І про коней. Я вже знав, що Едгар займається розведенням прекрасних коней і це заняття приносить йому непогані прибутки. Як і його торгівля прянощами, його вовняна мануфактура. На жаль, усі починання цього сакса були на диво успішними, й тут Бертрада не помилилася — вона стала дружиною дуже багатої людини, зуміла жити в таких розкошах, яких навіть при дворі вінценосного батька не мала. Навіть могла утримувати двір, який за чисельністю перевершував усі розумні межі: близько трьох десятків фрейлін і придворних пані, не менше пажів, цілу сотню особистих слуг; і це не рахуючи нас — сорока лицарів-охоронців. І хоча мене влаштовувала посада капітана такого чисельного загону, але навіть я мав визнати, що наша служба, по суті, лише видимість, і ясновельможна графиня чудово обійшлася б і тими людьми, яких виділив їй чоловік.

Наприкінці серпня Норідж залишили останні гості, й до цього часу стало зрозуміло, що, всупереч нашим прогнозам, Бертрада не черевата. Вона збиралася вирушити разом із чоловіком у поїздку графством, щоб явити себе підданим у всьому блиску й пишноті. Від’їзд квапив і Едгар — на нього чекали справи, та й двір правителя провінції не повинен довго залишатися на одному місці, ніяка, навіть найщедріша й найбагатша околиця не в змозі прогодувати таку силу-силенну знаті й наближених.

Це й стало причиною їхньої першої сварки.

Як і годилося, Едгар видав усім нам платню, проте поставив перед дружиною питання про надмірну чисельність її штату. Я був свідком, точніше, слухачем цієї розмови. Графиня раз у раз підвищувала голос, відстоюючи своє право тримати при собі стільки людей, скільки визнав за розумне надати їй батько. Я ж бо розумів, що король таким чином просто позбувався чималої кількості дармоїдів при дворі, розраховуючи, що граф Норфолк сам розбереться, кого і в якій кількості залишити при дружині. Едгар мав на це законне право, мабуть, це й пояснював Бертраді. Вона ж наполягала на своєму.

Коли граф вийшов і я побачив обличчя Бертради, зрозумів, що поле бою залишилося за міледі.

— Ось де він у мене!

І вона з торжеством піднесла стиснутий кулачок.

Залишивши Норідж, графське подружжя насамперед вирушило в Уолсингем — невелике містечко, що було місцем паломництва в Східній Англії.

Безперечно, переїзди двору завжди справа клопітна: погані дороги, залежність від погоди, всілякі шахраї, що так і пантрують, аби прибитися до обозу, та ще заїзди, де можна зірвати шлунок і набратися бліх. Сама Бертрада, щоправда, не відчувала таких незручностей. Вона взяла з собою всіх своїх пані, камеристок, пажів, особистого кухаря, кравчиню, свою арабку-банщицю, своїх собачок. І це не рахуючи цілої низки возів зі складаними меблями, власною ванною, великим металевим дзеркалом та іншими речами, без яких, як вона запевняла, не зможе обійтися. Едгар їй не суперечив, проте навіть Бертрада невдовзі змушена була визнати, що пересування з такою кількістю почту створює певні незручності. Бо подорож, яка здавалася спочатку такою чудовою, невдовзі перетворилася на кошмар. Як на зло, зіпсувалась погода, день за днем мжичив дрібний дощ, і вся ця низка раз по раз застрягала в болоті, коні губили підкови, вози провалювалися в ковбані, пані плакали, пажі застуджувалися. Мені з помічниками доводилося не стільки охороняти її милість, стільки постійно робити зупинки, залагоджувати купу питань, приймати безліч рішень. Ну й кляв же я в такі хвилини дорогоцінну Берт!

У результаті вийшло, що в Уолсингем, куди можна доїхати за день, ми прибули лише над вечір третього дня, стомлені, роздратовані. Тільки Едгар тримався з дивною холоднокровністю, ні словом не дорікнув дружині. Але до неї нарешті дійшло, що не мала рації. Тому на другий день частину її почту було відіслано назад у Норідж. Із цього й почалося. З кожним переїздом подружжя з міста в місто, з монастиря в монастир, низка графині танула, мов сніг. Я вже тоді передчував недобре, але поки не міг розібратися у всьому.

Відвідавши після Уолсингема прибережні міста Кромер, Шерінггем, Хунстантон, ми звернули вглиб графства, рушили в Тетфорд. Тут ми затрималися надовго. Вже настав жовтень із буянням його барв, негода припинилася, й ми полювали з ранку до ночі. Едгар майже не брав участі в ловах, займався справами, часто був змушений відлучатися. Бертраду це влаштовувало, вона знову повеселішала, безтурботно гаяла час у колі своїх лицарів.

У Тетфорд, аби пошанувати графиню, прибув відомий абат Ансельм із Бері-Сент-Едмунса. Як я незабаром зрозумів, Едгара цей прелат трохи побоювався, зате перед Бертрадою просто-таки стелився, чим домігся її приязного ставлення. Вона навіть пообіцяла заїхати в його місто-абатство, але спершу заявила, що хоче побувати в замку Гронвуд-Кастл, який Едгар звів спеціально для неї і про який усі стільки говорять.

Коли видали чергову платню, я вирушив до місцевого кравця. Вирішив, що доти, поки мої шилінги не перекочували в гаманець якогось шинкаря, слід замовити розкішну котту[48] з найкращої кольорової вовни, яку зміг придбати в Тетфорді. І ось, повертаючись від кравця, я несподівано побачив Клару Данвіль, яка в’їжджала на подвір’я єпископського палацу. В мене був піднесений настрій, я весело гукнув її, почав кепкувати з її вигляду — забризкана багнюкою, волосся сколене абияк, майже висить на коні від утоми.

Але тут Клара кинулася до мене, розплакалася. Я не відразу зрозумів, у чому річ. А потім просто мову втратив. Підступність Едгара Армстронга стала очевидною. Цей пес усе передбачив. Примусив дружину переконатися, що вона чудово обійдеться без величезного почту, відіслав усіх… А потім просто звільнив. І вже більшу частину її людей вислано з графства, багато хто навіть поплив на континент. Звичайно, рано чи пізно Едгар і повинен був зробити щось подібне. Але так обвести всіх круг пальця, обвести саму Бертраду! Далебі, мені байдуже було до всіх її особистих кухарів і почту пажів, але в тім, що відбувалося, я вгледів загрозу для себе. Адже я теж був людиною Бертради, а не графа.

Я поглянув на Клару. Та шморгала носом, розповідаючи:

— Поки відставка стосувалася інших, я не втручалася. Мене довго не чіпали, регулярно давали платню. Я сподівалася, що ввійду до числа пані, яких відберуть для переїзду в Гронвуд. А тут цей Пенда повідомив графові, що я тільки повія, і той негайно розрахував мене. Що ж мені тепер робити, Гуго? Адже я при міледі з тринадцяти років, я звикла, що сукні та стіл мені забезпечено. І якщо мене відішлють… Та батько приб’є мене, якщо повернуся.

Тепер я зрозумів, навіщо раз у раз відлучався Едгар, поки Бертрада розважалася полюванням на ланей поблизу Тетфорда.

— Ходімо, — промовив я, затягаючи Клару у внутрішні покої.

Ах, яка чарівна картина відкрилася нашим очам! У великому каміні палали дрова, поблискували позолотою кубки на столі. Високі білі свічки освітлювали цю напівкруглу кімнату у вежі та стіл, за яким сиділи граф із дружиною, єпископ Тетфордський Радульф, огрядний абат Ансельм. Обидва високошановні священики один поперед одного розказували графині про дива Святого Едмунда, вона посміхалася, Едгар грався з тендітним плямистим хортом. Коли ввійшли ми з Кларою, всі глянули на нас із подивом. Особливо на Клару, розпатлану, брудну, в мокрому плащі. Вона, схоже, зніяковіла, почала ховатися за мене, але я рвучко виштовхнув її вперед.

— Пробачте, що потурбував. Але маю термінову справу. Розказуй, Кларо.

Сам я не втручався більше, відійшов убік. Бачив, що Едгар уже все зрозумів, але, як і раніше, спокійно вовтузився з собакою. Єпископ Радульф схвильовано принишк, зате Ансельм просто збадьорився. Бертрада спочатку й слова не могла промовити, навіть обличчя пішло плямами. Нарешті кинулася до Клари, вліпила тій ляпаса.

— Дурнувата! Погань! І ти з’являєшся тільки зараз? Та тобі давно слід було сповістити мене про все, щойно він… він…

Вона обернулася до чоловіка так стрімко, що її довгі коси відлетіли вбік, вдаривши по обличчю преподобного Радульфа.

— Як ти смів! Та я за це… — вона майже задихалася.

Едгар нарешті перестав чухати пса за вухами.

— Гадаю, міледі, нам слід поговорити без сторонніх.

Він відчинив двері, жестом запрошуючи її за собою. Бертрада вийшла з гідністю королеви. Але навіть зачинені двері не могли приглушити її розгніваного голосу та дзенькоту посуду, коли вона гнівно кидала перше, що трапилося під руки. Я мав рацію, передбачаючи це.

Їхня розмова тривала близько години. Ми прислухалися, інколи обмінювалися швидкими поглядами. Єпископ Радульф був пригнічений. Клара принишкла в кутку, часом схлипуючи. Я міряв кроками покій і щоразу, як повертався від каміна, бачив освітлене вогнем обличчя абата Ансельма. Не міг не помітити, що товстун мало не потирав руки від задоволення.

Нарешті, коли Бертрада видихалася, а може, здалася, з’явився він сам. Ну, воістину, крижане серце. Обличчя незворушне, наче щойно «Pater noster» прочитав. Підійшов до столу, кинув до рота кілька маслин. Я відчув на собі його погляд, але ніяк не зреагував. Мені що, я людина міледі.

Але Едгар уже дивився на Клару.

— Бігме, дівчино, якщо ти така потрібна пані, то заради всього святого. Принаймні, ти зможеш і молитовник за нею носити до церкви, й собачок її годувати. Сподіваюся, задля цього не знадобляться ще дві дюжини інших.

Він не став вислуховувати вдячне бурмотіння Клари і вийшов. А за хвилину за ним пішов і єпископ Радульф. А ми з преподобним Ансельмом поквапились у покій до Бертради.

З вигляду графині я зрозумів, що їй довелося поступитися. Засмучена, з розпатланими темними кучерями, напівлежала в кріслі й нервово кусала губи. Ансельм миттю взяв її руку в свою, почав заспокійливо попліскувати.

Я не дав йому цілком заволодіти її увагою, ступив крок вперед.

— Отже, міледі, я ще ваша людина, чи можу пропонувати свій меч комусь іншому?

Вона нарешті подивилася на мене.

— Не мели дурниць, Гуго. Не вистачало, щоб я з волі цього брутального сакса ще позбулася своїх охоронців.

І зло посміхнулася.

— Шляхи Господні несповідимі, й хтозна, може, ваша допомога мені ще знадобиться. Навіть супроти Едгара.

Про себе я відзначив ці її слова.

Між тим Ансельм, схилившись до Бертради, заговорив:

— Цей сакс не повинен так чинити з донькою короля Генріха. Подумати тільки, хто він — і хто ви. Адже, зізнаюся, і в нього пір’ячко на писку. Хочете дізнатися, чому він так зволікає з вашим переїздом у Гронвуд?

Бертрада відразу пожвавішала, але абат давав зрозуміти, що його повідомлення — не для сторонніх вух. Але він помилявся, вважаючи, що в Бертради можуть бути від мене таємниці. І хоча мене попросили вийти, щоб товстун почувався вільніше, за годину я вже знав, у чому річ.

На жаль, абат виявився телепнем. Йому спало на думку, що дізнавшись про датську дружину графа, яка мешкала в Гронвуді, він налаштує Берт проти Едгара, та насправді вийшло навпаки. Перешкоди завжди тільки підбадьорювали її, а те, що Едгар здатен звернути увагу на іншу, було для неї ніби та в’язка хмизу для пригаслого полум’я її закоханості.

Розповідаючи мені про цю Гіту Вейк, вона раз у раз підходила до вікна й цікавилася, куди поїхав Едгар. Вона перебирала кінчик коси і ставила безглузді запитання, поки врешті-решт відчайдушно вигукнула: невже є хтось, хто може означати для Едгара більше, ніж вона, жінка, що так вивищила його?

Як на мене — їй варто було б рідше нагадувати про це чоловікові. Подяка — важкий тягар, і не кожен чоловік любитиме жінку тільки з почуття обов’язку.

Едгар повернувся вже на другий день. І хоча Бертрада миттю зачинилася в своєму покої, невдовзі відімкнула йому, коли чоловік сказав, що привіз дещо для неї. І як же посміхалася Бертрада, вгледівши подарунок, — кольє з бурштинових крапель, скріплених золотими кульками, що прозоро світилися.

Едгар сам застібнув кольє на шийці дружини.

— Кажуть, бурштин утворюється зі смоли. Але мені більш подобаються перекази, що це сльози русалок.

Я подумки чортихнувся. Як же легко купити жінку, навіть доньку короля, звичайною дрібничкою. Дорогою, проте, дрібничкою. Мені такого за всю свою платню не придбати.

А поки що я тихенько покашляв у кулак, привертаючи увагу Бертради. Розумниця Берт відразу все зрозуміла. Відступила від чоловіка, гордовито звела підборіддя.

— Наважуся запитати, мілорде, чому цю прикрасу ви привезли мені, а не вашій коханці?

Едгар стояв до мене спиною, я не бачив його обличчя. Була лише невелика пауза. Але коли він заговорив, голос його звучав спокійно.

— Міледі, про яку коханку йдеться?

— У вас їх багато?

Браво, Берт!

Але тут вона не стрималася.

— Мова йде про саксонку, яку ви поселили в Гронвуд-Кастлі.

Граф тільки знизав плечима.

— Саксонка? Моя коханка? Вас ввели в оману, мадам. Гронвуд тільки ваш замок. Він зведений для вас. І він чекає на вас. Ми вирушаємо туди негайно.

Я відвернувся, коли вони обійнялися. Що ж, бурштинове кольє, та ще й замок на додачу — тут чиє завгодно серце розтане.

* * *

Коли я побачив Гронвуд-Кастл, моя ненависть до Едгара Армстронга досягла межі. А проте я не міг стримати захоплення — я, що бачив немало фортець і замків вельмож і королів.

Гронвуд ще пах свіжим вапном, оліфою і деревиною, але який він був прекрасний! Ці різьблені кам’яні склепіння, ці напівкруглі арки, кручені колони, гвинтові сходи, це приголомшливе центральне вікно з вітражами, здатними змагатися з найзнаменитішими соборами Європи!

Остаточно добудовано було тільки головну вежу — донжон. На масивні стіни, які обступали цитадель, каменярі ще підіймали вантажі, чувся стукіт кельм. У зовнішніх дворах скрізь громадилися купи щебеню, корита з розчином вапна. Проте було легко уявити, який вигляд матиме Гронвуд, коли роботу буде закінчено. В центрі — величний донжон, гігантська шестикутна вежа, кожен із кутів якої вінчають навісні дозорні башточки. Довкола донжона — внутрішній дворик із садом, плацом для навчання вояків і каплицею. Далі — внутрішня фортечна стіна, чиї куртини[49] сполучають круглі вежі з приміщеннями для гарнізону та іншими службами. Друга стіна, трішки нижча, але така само масивна, охоплює величезний простір зовнішнього двору, де розташовані помешкання челяді, господарські споруди, скотарні, псарня і голубівня. У велетенській надворотній вежі закріплено ланцюги надворітного мосту, перекинутого через наповнений водою рів, за ровом височіє земляний вал, увінчаний частоколом із загострених колод.

Таким чином, донжон був оточений трьома майже нездоланними лініями оборони, а зовні, за стінами замку, шуміло невелике містечко — з тих, які зазвичай виникають навкруг подібних твердинь. Тут уже мешкали будівники з сім’ями, ковалі та каменярі, а по неділях сюди з’їздилися околишні жителі на торги, й тут виник ринок.

І ось я цілісінькими днями блукав замком, усе оглядав, розпитував, навіть своєю зацікавленістю викликав прихильність головного будівника Гронвуда муляра Саймона. Гронвуд-Кастл, пояснював він, буде замком-фортецею, але зі всіма зручностями і нововведеннями, починаючи від камінів із димарями до відхожих місць із окремою системою каналізації. Додайте до цього розкішні оздоби — дубові панелі на стінах, затишні ніші вікон, галереї на витончених підпорах, а ще пишноту обстановки, всі ці килими, інкрустовані меблі, м’які перини — і ви зрозумієте, що я відчув, опинившись у Гронвуді. Це був замок моєї мрії, замок, за володіння яким я віддав би півжиття. І належав він вискочці саксу, якому б лишень свиней розводити й дихати димом під очеретяними стріхами.

Я не можу пояснити, що сколихнулося у моїй душі. Гронвуд… Це було, як перше кохання, як пожежа в крові. І це при тому, що зовні я був абсолютно спокійний. Навіть ніби поринув у себе. І все роздумував: чому ми — я і сакс Едгар — опинилися в такому нерівному становищі — він пан, а я — підлеглий. Проста випадковість, успіх — і ось він зять короля, граф Норфолк і власник замку, в який я закохався з першого погляду. Але успіх — річ мінлива. Мені доводилося знати сеньйорів, які топтали ногами смертних, а вмирали в темниці. І я дав собі слово, що стану злим фатумом Едгара, зроблю все, аби скинути його.

І ключ до цього — Бертрада. Саме вона витягла його з болота й прославила. Але тут у мене була певна перевага — я користувався її довірою, а він — ні. Звісно, Бертрада — його дружина й вимушена коритися. Але в цьому була й проблема — Берт не бажала жити в послуху. А після того, як переконалася, що в Гронвуді нема ніякої суперниці, її закоханість до чоловіка знову розтанула. Я бачив, якою роздратованою була графиня після першої їхньої ночі в Гронвуді. Помітив це й Едгар, дивився на дружину з подивом. Знову між подружжям почалися чвари.

Прагнучи у всьому підтримувати Бертраду, день при дні я розпалював її невдоволення. Якось Едгар попросив дружину бути трохи привітнішою з його байстрюком Адамом. Проте Бертраду від погляду на хлопчиська вивертало від огиди.

— Бракувало ще, аби я втирала шмарклі цьому виродку сарацинки!

— Легше, Берт, ти повинна бути поблажливішою до Адама, принаймні, в присутності його батька.

— Ти так вважаєш?

Кров Христова! Ну й красунечка була Бертрада, коли запитувала про це у мене!

Я пояснював:

— Ви з графом Норфолком одружені вже понад два місяці, спите разом, а ти й досі не черевата. Адже наш саксонський вельможа чекає-не дочекається, що ти понароджуєш йому цілий виводок синів. Коли вже ти поки що не виправдовуєш його надій, то маєш бути люб’язнішою з його нащадком.

Та я ж бо знав, наскільки Берт не зносить дітей. І від моїх слів вона так і спалахувала, скаржилася на свою жіночу долю, на докучання чоловіка, і, повірте мені, лагідною з Адамом її навряд чи можна було назвати.

Проте Едгар невдовзі щось запідозрив чи вирішив нарешті, що наша близькість із Берт не відповідає її становищу, і відтоді почав робити все, щоб ми бачилися якомога рідше. Водночас ані мені, ані моїм людям не було доручено жодної справи, і це був очевидний натяк на те, що ми, сорок міцних воїнів, по суті, їмо свій хліб дарма.

А потім ми й самі вчинили помилку: якось напилися з нудьги та добряче нашкодили в одному з його сіл. Побили сільського старосту, зґвалтували жінок, підпалили кілька хлівів. Коли відійшов хміль і ми зрозуміли, що накоїли, було запізно. Граф викликав мене і насамперед холодно повідомив, що ми не завойовники, а його обов’язок — стежити за порядком. З нашої платні буде утримано суму, необхідну для покриття збитків, але якщо подібне повторитися, нас негайно вишлють із графства.

Проте, закінчив несподівано миролюбно:

— Ти не дурний хлопець, Гуго, розумієш, що терплю я вас тільки заради графині, але рано чи пізно, мені доведеться вирішувати, що з вами робити. Декого таки вишлють, але тих, кого я визнаю гідним служби, наділю землею, вони зможуть утримувати себе самі, й з’являтимуться на службу тільки за викликом. Отже, доклади зусиль — і ти цілком зможеш знайти своє місце.

Своє місце! Я мало не завив. Що мені пропонував цей сакс!? Щоб я став дрібним поміщиком — а це те, чого я хотів найменше. Ось якби він вивищив мене, дав мені відповідну посаду в управлінні графством, що ж, може, тоді я б і змінив свою думку про нього. Хоча… Нічого я не прагнув більше, ніж посісти його місце.

І я почав шукати помилки Едгара. Звичайно, в нього, як і в будь-якого вельможі, не могло не бути зловживань. Але король Генріх не дурний, він розумів, що на святих серед своїх васалів розраховувати не може. І мені слід було вишукати щось, аби серйозно зганьбити графа. Я почав роз’їжджати по всьому графству, вивідувати, випитувати. Так я дізнався: деякі нормани невдоволені, що їх ставлять нарівні з саксами. Але у наш час це вже не мотив. Генріх Боклерк сам прагнув протегувати обом народам, і вивищення самого Едгара було доказом цього. Потім я дізнався, що красень-граф підтримує стосунки з тамплієрами, а цей Орден напівченців-напіввоїнів, уже не раз викликав підозри в Генріха.

Чимало цікавого я дізнався й від абата Ансельма. Цей прелат повідав мені про події заколоту минулої зими. Причому, вислухавши все у викладі Ансельма, я зрозумів, що Едгар далеко не безгрішний у цьому питанні. Він не покарав жодного з саксонських бунтівників, і якщо врахувати, що головну призвідницю заколоту, ту саму Гіту Вейк, навіть вивищив, то вже це можна подати королю, як особисту зацікавленість його зятя сакса.

Була ще й дивна історія з пійманням Гая де Ампера. Цей лицар був у розшуку, і емісари короля раз у раз прочісували англійські графства, щойно ширилася чутка, що сер Гай з’явився. Ніби бачили його і в Норфолку. Причому, Едгар тоді повівся трохи дивно — зафрахтував судно в порту , й воно стояло без діла, поки несподівано не відбуло з єдиним пасажиром на борту, який був підозріло схожий за описом на розшукуваного ізгоя.

Було важливим і те, що Едгар тримав руку Стефана Блуаського. І як же я жалкував, що свого часу пустив усе на самоплив, мало прислухаючись до того, що доносила Клара. Тепер я лише марно намагався випитати щось у цієї шльондри, бо Клару не цікавило нічого, окрім її закоханості в муляра Саймона. А оскільки він отримував чималеньку платню, Клара мріяла оженити його на собі.

Шукаючи причину, як би нашкодити Едгару, я звернув увагу навіть на ринок під стінами Гронвуда. Річ у тому, що дозволи на відкриття ринків — прерогатива короля. А Едгар протегував не тільки торгу, але й ринкам у Ай, у Східному й ще в декількох містечках, звідусіль отримуючи платню. Але робити це без спеціальної ліцензії, — обходити закон. Проте Едгар таки королівський зять, а рідні багато що пробачається. Ну сакс штрафом у казну — стільки грошей має, що з нього не убуде. Ось якщо скарга йтиме від Бертради…

І я повернувся до того, з чого почав, — слід було постаратися посварити подружжя. Проте за час їхнього спільного життя в Гронвуді, у стосунках позначився якийсь штиль. Едгар часто бував відсутній, графиня залишалася тут пані, віддавала накази, влаштовувала прийоми. Інколи, стомившись від свят, просто гаяла дні, як ґречна дружина, за вишиванням. З голкою і нитками вона вправлялася не гірше, ніж Едгар із метанням ножів. (Особисто я, скільки не вправлявся, так і не досяг у цьому подібної майстерності, й мене брала досада, коли мої лицарі з захопленням обговорювали дивовижну спритність графа).

Отже, Бертрада вишивала. І настрій у неї в такий час був найкращий. Як тут розворушити її, налаштовуючи проти чоловіка?

Тоді я вирішив зробити довідки про датську дружину Едгара, Гіту Вейк, яку називали в околиці Феєю Туманів. Проте, як виявилося, розшукати колишню пасію графа було не так і просто. Вона жила в болотистому краю фенленда, майже нікуди не виїжджала, ні з ким не спілкувалася. Але я вивідав, що саксонка кожної неділі відвідує церкву Святого Дунстана у фенленді. І вирішив поїхати туди. Ну хоча б аби переконатися, чи така вродлива горезвісна Фея Туманів.

Я взяв у поїздку своїх приятелів, Герівея Брітто, молодого Ральфа де Брійара і дужого Теофіля. Я зацікавив їх знайомством із прекрасною бунтівницею, адже досі ми вважали, що жодна з цих бляклих саксонок не гідна й черевички шнурувати красуні Берт. Подивитися на її суперницю цим паливодам було цікаво. Та й мандрувати разом було не так небезпечно, бо після нашої витівки в селищах, про лицарів графині ширилася кепська слава. Я б не наважився самотою заглиблюватись у фени.

Уже давно настав листопад, день, коли ми виїхали, видався вогкий, холод пробирав до кісток. Ми найняли провідника у найближчому селищі, і той вів нас, як запевняв, найкоротшою дорогою, тобто цілковитим бездоріжжям.

Церква постала перед нами як примарне видиво. Убога така церква, зі скособоченою дзвіницею, стояла біля самісінької води. Проте біля берега ми побачили чимало човнів-плоскодонок, а до корча на мису було прив’язано кілька коней. Одна кобила відразу привернула нашу увагу — біла, струнка, з гнучкою шиєю, маленькою породистою головою, легкими ногами.

Я перезирнувся зі своїми супутниками.

— Повія Едгара вже тут. Хто б іще міг мати такого прекрасного коня?

На початок служби ми спізнилися і ввалились у церкву, коли священик уже починав таїнство євхаристії. Наша поява викликала сум’яття, прихожани почали неспокійно озиратися.

Церква всередині виявилася ветхою. Лише колони, що підтримували крокви, були нові, зі світлого дерева з різьбленням. Якби не вони, здавалося б, що крівля ось-ось осяде на голову. Але прихожан тут зібралося досить багато. Жінки й чоловіки стояли купкою, без поділу на жіночу та чоловічу половини. Здебільшого тут зібрався простолюд, проте ближче до вівтаря я розгледів дві пари з вигляду шляхетні — про це свідчили й почесне місце, і їхній дорогий одяг. Я роззирався з легким подивом. Чомусь вважав, що Гіта Вейк повинна прибути сама. Невже ми прорахувалися, її сьогодні немає, а біла кобила належить комусь іншому?

Нудьгуючи, я неуважно стежив за ходом служби. Священик — справжній сакс: солом’яне волосся, борода стирчить навсібіч — готував хліб і вино для перетворення. Потрібні слова вимовляв непоганою латиною, проте коли звертався до пастви, говорив виключно місцевим діалектом, і я нічого не міг зрозуміти. Це почало мене дратувати.

— Агов, преподобний! Ану провадь службу так, щоб ми хоча б щось могли зрозуміти.

Я сказав це навмисне голосно й наказовим тоном. Прихожани зашепотілися, а священик і вухом не повів, і далі бурмочучи щось незрозуміле. Але на мій голос обидві пари, які стояли біля вівтаря, озирнулися. Проте моя увага була зосереджена на священику, і я нічого не помітив. А ось Ральф, який стояв поряд зі мною, навіть легко свиснув.

— Три сотні трісок Святого Хреста! Дивіться, яка гарненька!

Він сказав це неголосно і, помітивши мій питальний погляд, вказав на одну з жінок біля вівтаря. Вона вже відвернулася, і я тепер міг розглядати лише її потилицю, вкриту білою шаллю, та плечі під дорогим ліловим плащем. Була невисока на зріст, але поставу мала гордовиту. Але тут мою увагу привернув довготелесий худий чоловік поряд із нею, типовий сакс, якщо судити з того, як був сколений на плечі його плащ, а голі ноги навхрест обкручені ременями взуття. Протягом служби він раз у раз озирався на нашу групу й далебі не з лагідним виразом. Я інтуїтивно відчув загрозу, що йшла від нього. Та й із-під поли його накидки визирав держак сокири. А ще я відзначив, що попри його довгу, майже до пояса, чуприну, він скоро почне лисіти. Я б не надав цьому значення, якби в самого не було тієї самої проблеми. Тому я й стригся якомога коротше — кажуть, волосся так менше вилазить. А в цього сакса вже нині були залисини на тім’ячку, та й крізь довгі пасма на потилиці проглядала лисина.

По суті, мене він не обходив — цікавила тільки Гіта Вейк. Подумавши трохи, я дійшов висновку, що дівчина обіч ворожого сакса — вона і є. А те, що він її супроводить… Є чимало причин, чому чоловік приділяє увагу вродливій досяжній жінці. Ральф он усе повторює, що вона гарненька. І ще я побачив її біляву косу на оксамиті плаща. Адже мені казали, що Гіта Вейк світлокоса. Фея Туманів. Кгм.

Нарешті довга саксонська служба добігла кінця. Я навмисно затримався біля чаші зі святою водою, дочекався, коли наблизиться саксонка в ліловому. Рухалася вона якось незграбно, тіло під плащем вгадувалося округле, товстеньке. А ось личко було дійсно досить миле — лілейно-біла шкіра, виразний рот, волосся на скронях і лобі, там де його не сховала шаль, світле, мов льон. У поєднанні з каштановими бровами це було навіть гарно. Вродлива, але до Бертради їй таки далеко.

Як галантний лицар, я опустив руку в чашу зі святою водою і простяг їй. Вона, не дивлячись, легко доторкнулася до моїх пальців. Рука у неї була гарна, вузенька з тонкими довгими пальцями, проте ніби загрубіла від роботи, нігті коротко обстрижені. Очей так і не підняла, зате я помітив, які в неї довгі, пухнасті вії.

Наступної миті мене відтіснив від саксонки її грізний супутник. Але я не збирався витрачати на нього часу, обійшов і поквапився за дівчиною на вулицю, надаючи можливість своїм лицарям залагоджувати справу з саксом.

Біля церкви я заступив їй дорогу.

— Міледі, ми стільки наслухалися про красуню з фенленда, що не могли відмовити собі в щасті споглядати вас.

Вона підвела нарешті очі — сірі, прозорі. «Дійсно, Фея Туманів» — подумав я. Проте не забував, що переді мною лише саксонська повія. Взявся руками в боки.

— Ви задоволені, красунечко, що зацікавили нормандських лицарів?

Я говорив нормандською, хоча навіть не знав, чи розуміє вона мене. Але дівчина відповіла моєю мовою, причому, без найменшого акценту.

— Невимовно задоволена. А зараз, сере лицарю, дозвольте пройти.

— Куди ви так поспішаєте? Може, в нас є дещо, що вас зацікавить? Ми заможні люди.

— Напевне, хочете прикупити в мене овечої вовни? — зумисне безневинно запитала вона.

— Вовна? О, ні. Ми хочемо купити вас, красуне. Може, порозуміємося щодо ціни?

Очі її трішки розширилися. Але голос і далі звучав рівно.

— Я дорого коштую. І платні найманця графа, навіть із додатком кепських манер, не вистачить, аби привернути мою увагу.

Вона зробила крок убік, але я не дав їй піти, втримав за лікоть.

— Хоч ти й красуня, дівко, проте не тобі змагатися з прекрасною графинею Бертрадою. Ось хто справжній світоч краси для чоловічих очей.

Вона силкувалася вивільнити руку.

— Що ж, може, вам тоді доречніше спробувати порозумітися щодо ціни з предметом ваших мрій?

Від гніву я мало не задихнувся. Заніс руку для удару, але хтось міцно вхопив мене за зап’ясток, утримав. Хлопчисько Ральф.

— Не роби дурниць, Гуго.

Я так і не зрозумів, що він мав на увазі: чи то, щоб я не здіймав руки на жінку, чи то, щоб не напрошувався на неприємності. А неприємності в нас і справді могли з’явитися. І це був вірний сакс Гіти, який уже звільнився від Теофіля з Герівєєм та поспішав до нас, на ходу витягаючи сокиру. Але я посміхнувся — ось воно: він перший узявся за зброю. Я миттю вихопив меча.

Але тут мене відволік брязкіт металу довкола. І на мій подив, увесь цей кошлатий саксонський простолюд повихоплював з-під накидок тесаки. Кров Христова! — відколи це селянам дозволяється носити зброю?

Я прикидав подумки: один лицар у сутичці вартий п’яти, а то й більше селян. А нас четверо, і всі озброєні. Але людей із фенів було багато. Та й цей сакс очевидячки дечого навчений. А ще й другий зі знатних саксів, білявий, у ластовинні, теж полишив свою супутницю та підійшов, на ходу дістаючи зброю. Нас миттю оточили. Проте вишкіл нас не підвів, ми стали спиною до спини, наїжачилися зброєю. Я лишень подумав — дарма не надягли кольчуг. Та байдуже — сутичка, то й сутичка.

Але тут Гіта підняла руку, щось голосно сказала цим людям саксонською. Я не зрозумів. Та й дещо відволікло мою увагу. Від рвучкого руху плащ розкрився, і я зрозумів: дівка черевата.

— Їдьте, поки є можливість, — сказала вона.

Я визнав це найкращою радою. Адже в бійку може вплутатися будь-який дурень — розумний знає, як її уникнути. І мені зовсім не кортіло безславно полягти від рук підлого простолюду.

Схоже, так само думали Герівей із Ральфом. Що ж до Теофіля, то він вочевидь палав бажанням побитися. Нам довелося навіть притримувати його, насилу відтягли.

— Та я б їх… Та я б їх усіх! — гарчав Тео.

Ми сідали на коней під гучне улюлюкання та свист. Я озирнувся. Побачив, що Гіта підійшла до білої кобили. Молодий білявий сакс притримав їй стремено. Але сідала вона важко, обережно. Отже, я не помилився — Гіта вагітна. І я здогадувався, від кого.

Але довго роздумувати не було часу. Від простолюду ще можна було очікувати нападу, вони вигукували щось образливе своєю мовою. Сакс із сокирою вийшов наперед, вищирив зуби.

— Тепер знатимете, як ображати наших дівчат.

Він сказав це тією змішаною англо-нормандською говіркою, яку я розумів. І я не втримався, щоб не відповісти, вказавши на Гіту:

— Ти впевнений? Вона дівчина? Якщо так — то я король Англії.

Сакс хижо загарчав, показуючи зуби. Сокира просто вібрувала в його руці. Гіта з висоти сідла щось гукнула й відразу вгамувала нахабу. Мабуть, владу над ним мала чималу. Та все ж таки сакс не втримався, щоб не рикнути мені навздогін. Я розібрав слова: flearde asul. Наздогнавши нашого переляканого провідника, я запитав, що це означає. Заникуючись від переляку, той пояснив: надутий віслюк. У мене навіть зуби захрумтіли, так зціпив їх. Щоб нормандського лицаря так ображав сакс! Але нічого, я ще помщуся.

* * *

Дорогою до замку Теофіль повторював лише одне — дарма ми не дали йому побитися. Я мовчав. Мовчали і Герівей із Ральфом. А коли в’їхали в Гронвуд, дізналися, що граф у замку. Він був на плацу, тренував своїх воїнів. Своїх — не моїх. Мої юрмилися обабіч, підбадьорливо галасували, спостерігаючи, як хтось із людей графа потрапляв на скаку списом у підвішене кільце чи робив вдалі випади мечем. Сам Едгар стояв трохи осторонь, стежив за навчаннями, давав поради.

Ми перезирнулися. Якщо графу донесуть, що ми чіплялися до його дівки й мало не спровокували різанину біля церкви… Він же попереджав, навіть особисто зі мною говорив. І я розумів, що двічі не повторюватиме.

Але поки що, схоже, Едгар нічого не знав. Угледівши мене, навіть посміхнувся, махнув рукою, пропонуючи помірятися силами. Я вважався непоганим воїном, володів мечем, сокирою, в бою зі списами мало хто міг вистояти проти мене. Та цьому графові з хрестоносців я поступався. Але зараз не посмів відмовитися від його пропозиції. Ми стали один супроти одного з затупленими для тренувального бою мечами, хтось зі зброєносців надяг на мене грубу бичачу куртку, що шнурувалася з боків — звичайна обережність для уникнення каліцтв. За сигналом зійшлися. Варто відзначити, що поєдинок на мечах не буває довгим. Два-три доторки — і вважається, що тебе вбито або поранено. В Едгара була своя особлива манера битися — він не захоплювався зовнішніми ефектами, особливими випадами, такими популярними поміж лицарів на турнірах. Ці колишні хрестоносці б’ються за відмінною від існуючих методою, якої набувають після сутичок із сарацинами, тобто все одно, яким способом, аби перемогти супротивника. Не настільки видовищно, як дієво. І коли граф, відбиваючи мій випад, зробив підсікання, я виявився не готовим і розпластався на піску. Едгар завмер наді мною, тримаючи вістря меча біля мого горла, але по-приятельському посміхаючись. Подав руку, допомагаючи підвестися. Так, не бажав би я зустрітися з ним у справжньому бою. Я просто хотів відібрати в нього Гронвуд. І готовий був ризикнути. Адже хто не ризикує, нічого не виграє. А питання стояло так: або Едгар, довідавшись про сьогоднішню подію видворить мене, або я, спираючись на вплив Бертради, позбавлю Едгара всього.

Просто з плацу я пішов на пошуки муляра Саймона, а відшукавши, почав розпитувати про зухвалого сакса з фенів. Француз навіть свиснув.

— Схоже, сере, ви зустрілися з самим Хорсою із Фелінга. І готовий проковтнути мішок вапна, якщо ця зустріч принесла вам задоволення.

Виявилося, що цей Хорса — найзапекліший бунтівник і підбурювач до заколотів. Минулої зими він перший напав на людей абата Ансельма, і якщо граф залагодив справу, то тільки з його незрозумілої поблажливості до Хорси.

Увечері я був присутній на трапезі в залі Гронвуда. Граф і графиня сиділи за високим столом і здавалися всім задоволеними. Бертрада часто сміялася. Вигляд мала просто чарівний. На ній була сукня з цупкого шовку блідо-жовтого кольору з полиском. Спідниця розходилася пишними фалдами, ліф був завужений і від горла до талії ішла трикутна вставка, гаптована золотими візерунками по білому сукну. Візерунки ці мали вигляд дивовижних квітів і зірок барви ланок карбованого пояса, що обвивав стан. На голові не було запинала, високо зачесане волосся утримував обруч із полірованого золота. Бертрада взагалі любила ходити з непокритою головою, що не відповідало звичаю заміжніх жінок, але чоловік не вимагав від неї дотримання традицій.

Я пригадав Гіту з фенленда. Звісно, вона теж була вродлива, але інакше. Едгар давно її покинув, і я щось не чув, щоб він навідував свою вагітну підопічну. Проте Бертраді не варто було знати про його байдужість до Гіти. Навпаки, я хотів розсердити її, не примусити ревнувати, а саме розсердити. І вже знав, як це зробити.

Виявилося, граф уже завтра збирався залишити замок. І щойно він поїхав, я відразу поквапився до Бертради. Користуючись правом старого друга, пройшов до її покою. Яка ж там була розкіш: на стінах яскраві гобелени, плити підлоги вкривали світлі хутра, меблі в багатому різьбленні з інкрустаціями. І серед цієї пишноти моя красуня Берт — незадоволена, дратівлива, нервова. Я потамував усмішку: звичайний настрій графині після ночі на подружньому ложі.

Але мене Бертрада зустріла привітно, простягла руку для поцілунку. Вона сиділа в кріслі, що нагадувало трон, а годувальниця Маго вкладала її волосся. Зараз присутність Маго було даниною пристойності: не могла ж графиня приймати віч-на-віч молодого чоловіка, коли подружнє ложе ще не охололо. Не охололо. І настрій у Берт був відповідний…

— Скажи мені, Гуго, невже всі чоловіки такі набридливі?

— Мені піти, пані?

— Ах, мова зовсім не про тебе. Я невірно висловилася. Невже всі чоловіки такі причепи?

— А, ось ви про що. Певна річ, як і решта майна, ви належите графу згідно з законом, і він може мати вас, коли забажає. А ще Едгар Норфолкський хоче якнайшвидше посіяти своє сім’я у вашому лоні. Тому впокортеся, інакше чоловік розчарується у вас і повернеться до Гіти Вейк.

Я вдав, що не помітив, як змінилося її обличчя, і докинув, що мені вдалося побачити саксонку. Вона вельми приваблива, хоча й уся її невиразна краса не зрівняється з єдиним пасмом Бертрадиного волосся. Але це тільки моя думка. Хтозна, що думає з цього приводу Едгар.

Бертрада навіть уперед подалася, примусила заметушитися Маго, яка її зачісувала.

— На що ти натякаєш?

— Я підозрюю, міледі, що поки ви, як дружина ґречна, чекаєте на чоловіка в цьому кам’яному громадді під назвою Гронвуд, Едгар продовжує навідуватися до своєї так званої підопічної.

Вона підхопилася так різко, що Маго впустила гребінь, і він повис, заплутавшись у кучерях графині.

— Кажи!

Та я не став більше роз’ятрювати Бертрадині ревнощі. Я просто сказав, що навряд чи Едгар не відчуває нічого до Гіти Вейк, якщо подарував їй білого арабського коня. Адже своїй дружині він поки що відмовив у цьому, хоча Берт його й просила.

Їй властива була дріб’язковість. Інколи через дрібницю могла не на жарт розійтися. І зараз те, що Едгар так і не подарував їй білої арабки, але віддав таку коханці, зачепило Бертраду набагато сильніше, ніж усі плітки про його роман із Гітою. І як же вона лютувала! Я давно не бачив її такою. Миттю спливли всі образи на Едгара. І те, як іще в Нормандії він змусив її мало не бігати за собою, і те, що вклав на ложе, де спала інша, й те, як підступно позбавив її почту.

Мені залишалося тільки підливати оливи у вогонь.

— Але ти його дружина, Бертрадо, й повинна йому народжувати. Він плодовитий хлопець. Он байстрюк Адам уже є, тепер ще вишкрібок від саксонки. Я сам бачив, що вона черевата. Тепер твоя черга понести від нього.

Обличчя графині виражало огиду.

— Яка мерзота…

І тут я сказав:

— Берт, радосте моя, навіщо він тобі, цей зрадник, розпусник, соромітник? Він не гідний тебе. Адже це ти вивищила його, ти можеш і скинути. І якщо він упаде… Тоді тільки ти, Бертрада Норфолкська, правитимеш у Східній Англії.

Я знав: для неї не було нічого солодшого за такі слова. Вона була владолюбна, проте й реалістка. Тому обережно запитала:

— Але чи залишуся я леді Норфолкською? Батько може просто відкликати мене до двору. Адже я тільки жінка.

Я розсміявся.

— Пригадайте, міледі, адже Генріх Боклерк готує Матильду на королеву Англії. Що йому варто поставити на чолі графства другу свою доньку?

Вона завжди заздрила законнонародженій сестрі. А отримати під свою руку Норфолк для неї означало зменшити вплив Матильди в її частині спадку.

— Саксонка вагітна від Едгара, — замислено промовила вона, ніби тільки зараз усвідомила почуте. — Це зрада мені, але навіть мій батько, який має стільки бастардів, не визнає це приводом для покарання графа. Проте ти, Гуго говориш так, наче знаєш щось, що допоможе мені позбутися чоловіка. Говори.

Вона дивилася на мене своїми темними промовистими очиськами, і я почав. Нагадав, що Едгар Армстронг із сім’ї бунтівників, а ще докинув, що в торішньому заколоті він не настільки бездоганний перед королем. Він прикрив заколотників, нікого не покарав, звісно, крім нещасного Ансельма. А далі я почав розповідати про все, що мав проти Едгара. І про перевищення повноважень щодо ринків, і про підозрілі стосунки з храмовниками. Сказав і про його посібництво розшукуваному Гаю де Шампер.

Бертрада хижо посміхнулася.

— О, батька це зачепить, як особиста образа. Проте з моєю допомогою Едгар отримав величезні зв’язки. За нього тепер заступляться не тільки Стефан і Мод, але і вся норфолкська знать — усі ці де Клари, Д’Обіньї, Варрені.

— І попри це для них він насамперед ваш чоловік. А без Бертради — просто сакс.

— Але й першою дружиною мого батька була саксонка, — обережно нагадала графиня. — Сакси вже не просто підкорене плем’я. Батько спирався на них, коли домагався трону. Він навіть увів до зведення своїх законів старі саксонські положення.

На законодавстві Бертрада зналася, як жодна інша жінка. Але я знав, що їй відповісти. Ми ж у Норфолку, а тут із часів повстання Херварда сакси на особливому становищі. І якщо Бертрада вміло все подасть батькові, відпише йому, навряд чи він довго церемонитиметься із зятем. Хай вона пригадає долю де Беллема й решти бунтівників, яких Генріх живцем згноїв у темницях. Головне, як піднести все королю. І було б непогано, якби лист надійшов не просто так, а після якогось інциденту, прилюдної сварки, щоб були свідки, готові заприсягтися, що сакс кепсько поводиться з донькою монарха. Тоді король зрозуміє, що віддав своє дитя негідній людині, й у неї просто не було іншої ради, як остаточно викрити його.

— В тому, що зневажив мене заради саксонки, — злобливо закінчила графиня.

— Ну, тут він просто дурень, — підсумував я і швидко обійняв та поцілував Бертраду, навіть не зважаючи на її опір. Вона завжди виривалася, це її збуджувало.

У результаті Бертрада відштовхнула мене, демонстративно витерла губи. Але в її вишневих очах так і танцювали бісики.

— Ти великий шахрай, Гуго.

— Моя матінка говорила мені це з народження.

Ми перезирнулися і розреготались. Але свого я домігся. Бертрада цілком скорилася мені. Я ж запевнив:

— Вір мені, Берт, радосте моя. Ми з тобою гори звернемо.

— А якої винагороди ти чекаєш для себе, Гуго?

— Тільки твоєї прихильності. Адже я так тебе люблю…

Бертрада задоволено посміхнулася. І написала листа королю під моє диктування. Тепер нам залишалося тільки чекати приводу для публічного скандалу. Бертрада запевняла, що їй нічого не варто його спровокувати. Ух, і дияволиця!

А потім сталася одна подія.

Трапилося це за день після нашої з Бертрадою домовленості. Тільки завершилася денна трапеза, слуги ще не зняли стільниць із підстав, а я зі своїми лицарями попивали ель у кутку. Графиня в оточенні своїх жінок розсілися біля одного з камінів. Саме тоді до неї наблизився управитель із повідомленням, що до замку прибув саксонський тан Хорса з Фелінга, в якого є справа до графа. Бертрада хотіла позбутися гостя, але я вважав за краще втрутитися — пояснив, що в мене свої рахунки з цим саксом і коли вже він приїхав, мені навіть клопоту менше. Заінтригована Бертрада звеліла впустити гостя й надала мені всі повноваження.

Незабаром до зали увійшов Хорса — в смушковій накидці до п’ят, довгій гаптованій туніці, на плішивому тімені срібний обруч. Причепурений сакс був без зброї, тільки мав біля пояса звичайного ножа. Очевидячки прибув із миром. Але на обличчі позначилася пиха, склепіння замку він оглянув із презирливим несхваленням.

Я непомітно підійшов до нього.

— Чого тобі треба, flearde asul?

Він миттєво розвернувся. Впізнав мене, відсахнувся. Не з ляку, радше від обурення.

— Я прибув до Едгара Армстронга. А якщо тобі, нормандцю, є що мені сказати, то давай вийдемо в поле і там вирішимо, хто з нас надутий віслюк.

Я розреготався.

— Бракувало ще, аби я приймав умови сакса. А графа немає в Гронвуді. Проте міледі Бертрада напевне зглянеться та вислухає тебе. А там… Що ж, я знайду спосіб, як поквитатися з таким нахабою, як ти.

Його обличчя побіліло від гніву, проте в очах страху не було. Я більше не розмовляв із ним, повернувся до столу. Але заздалегідь зробив жест, щоб Герівей та ще один із моїх підлеглих перепинили саксу вихід. У цього нечеми цілком вистачило б нетактовності, щоб піти, не вшанувавши графині. Та й відпускати його ось так не хотілося. Адже ця саксонська свиня сміла погрожувати мені, коли сила була на її боці. А тепер наші місця помінялися, і я вже постараюсь гідно провчити його.

Чи помітив Хорса, що шлях до відступу відрізано, чи й дійсно мав якесь уявлення про пристойність, але просто через залу попрямував до міледі. Бертрада ледь удостоїла Хорсу поглядом. А ось він роздивлявся її з виразним зацікавленням. Проте вклонився, хоча й не так, як годилося — поквапливо, ледь зігнувшись.

— Жалкую, що потурбував вашу милість. Моя справа радше стосується вашого чоловіка. Але якщо його нема…

У Бертраді, схоже, прокинулась цікавість.

— Хто ви?

Хорса назвав себе, та ще й так зарозуміло, ніби графиня була зобов’язана цієї ж миті запропонувати йому місце поряд себе.

— Яка у вас справа до мого чоловіка? Можливо, я зможу допомогти?

Ах, яка чарівна пані! Хорса навіть трохи зніяковів.

— Що ж, може, ви дійсно зумієте допомогти. Справа стосується підопічної графа, леді Гіти Вейк. Я б хотів одружитися з цією дівчиною, але вона каже, що згідно з законом не може пов’язати себе шлюбом без дозволу свого опікуна. Ось я й приїхав до графа просити її руки. Але коли його нема…. Чи можу я просити вашу милість поклопотатися перед чоловіком про мою справу?

Тепер на обличчі Бертради читався очевидний інтерес і водночас зловтіха. Усмішка так і зміїлася на її тонких губах.

— Ви так хочете повінчатися з цією леді?

Бертраду б влаштував такий результат. Я навіть розхвилювався, що вона виявить прихильність до Хорей й тим самим не дасть моїй помсті відбутися, їй дуже хотілося, перевищити свої повноваження та віддати коханку чоловіка цьому селюкові. Схоже, розумів це й Хорса. Тому й вирішив звернутися до графині за відсутності чоловіка. Але Хорса таки був брутальним саксом, тому не зміг скористатися вигідною ситуацією і все зіпсував: безцеремонно заявив Бертраді, що й для неї його шлюб із Гітою вигідний, бо тоді вляжуться чутки про датську дружину графа й про те, що він повінчався з донькою короля тільки через її становище, тоді як його серце належить Феї Туманів.

Чи Хорса так хотів зачепити нормандця, чи далася взнаки звичайна саксонська нетактовність, але графиня першої миті заніміла. Пані, які сиділи обіч неї, перелякано перезиралися, а Ральф позад мене тихо вилаявся. Я цитькнув на нього. Мені було цікаво, чим усе скінчиться.

Бертрада нарешті опанувала себе.

— Звичайно, шляхетний Хорсо, я поклопочуся про вашу справу. Проте не розумію чому ви, людина славного давнього роду, готові взяти на себе таку велику ганьбу, щоб одружуватися з жінкою, вагітною від мого чоловіка. Чи, як кажуть у вас, саксів, — корова з телям дорожче коштує?

Хорса так сахнувся від неї, що наступив на полу своєї накидки та мало не впав.

— Ви брешете, міледі!

— Брешу? Про що саме, скажіть, будь ласка? Про те, що ви не славного роду, чи про те, що Гіта Вейк черевата, як корова?

Їй чудово вдалося зіграти подив. А Хорсу били дрижаки. Я навіть розхвилювався за Бертраду: хоч би цей брутальний сакс не вичинив із нею чого зопалу. Тому вирішив втрутитися.

— Як ви наважилися дорікнути її милості в брехні? Чи ви, який, мов оса довкола меду, в’єтеся біля Гіти Вейк, і не зрозуміли, що вона з черевом? Що ж, тоді Всевишній пожартував над вами й замість того, щоб обдарувати очима, як у всіх смертних, розташував їх у тому місці, на яке зазвичай сідають.

Мої хлопці так і зайшлися від реготу. Захихотіли й пані Бертради, сміялася вона сама. Реготали навіть челядинці графа.

Хорса зацьковано роззирався. А я торжествував. Ще недавно цей сакс зробив нас посміховиськом у фенах, тепер настала моя черга покепкувати з нього.

—— Ну ж бо, саксе. Зізнайся, що виставив себе цілковитим дурнем. Скажи: «Я дурень». І тоді хай уже так і буде — ми відпустимо тебе. Копняком під зад, звісно, бо така свиня на ліпше не заслуговує.

Хорса різко підвів голову. Кров Христова, скільки ненависті було в його очах! Але мене це влаштовувало. Я не боявся його, і коли він попрямував до виходу, не дав йому піти, заступив шлях.

І тут я домігся чого хотів. Бачив, як рука Хорей ковзнула по поясу, ніби в пошуках сокири. Але її не було, він тільки стис руків’я ножа. Цього мені вистачило. Я був охоронцем міледі й не міг припустити, щоб хтось оголяв зброю в її присутності.

Ні, я не схопився за меча. Цей сакс не вартий був того, щоб заради нього оголювалася шляхетна криця. Тому я рвучко й швидко вдарив його кулаком у щелепу й перш ніж той отямився, схопив за комір і кілька разів тицьнув головою в таріль із рештками рагу. І миттю поряд опинився Теофіль, відкинув Хорсу так, що той покотився, замотався в поли накидки.

Хтось зі слуг перелякано закричав, але мої лицарі сміялися, а Бертрада кілька разів ліниво плеснула в долоні.

Хорса почав підводитися. Йому не дали. Герівей першим з розмаху вдарив його ногою в обличчя, як хлопчиська буцають м’яча під час гри. Я розреготався, але тут Хорса схопився і, не зважаючи на кров, що заливала обличчя, таки вихопив ножа. Проте спритний Ральф де Брійар уже опинився поряд, вибив його.

— Цей сакс посмів оголяти зброю в присутності графині! — вигукнув я. — Тож провчімо його!

Ніхто з нас не хапався за мечі, ми били його, як б’ються моряки в таверні — опускали на нього кулаки, били в голову, живіт, у ребра. Коли він падав, стусанами примушували підвестися, кидали один одному. Звичайно, це було не по-лицарски, але іншого цей пес не заслуговував. Ми ж були ніби п’яні, нам було весело. Врешті-решт Теофіль підняв Хорсу та шпурнув, як ляльку, об стіну. І коли той упав, я і мої люди оточили його, штовхали, топтали, не відразу помітивши, що сакс уже не опирається. Він був цілком заюшений кров’ю.

Ми не чули переляканих вигуків у залі, вереску жінок, не помітили коли в запалі забави повалили стола. Напевне, ми б забили Хорсу, якби звідкілясь не виник муляр Саймон та не почав відтягати нас.

— Ви ж уб’єте його! Міледі, заради всього святого, заступіться за Хорсу!

Герівей у запалі бійки вдарив і Саймона, але той виявився хлопцем міцним і зумів відповісти бретонцеві так, що він навіть відлетів, волаючи, звалився на плити. Мої воїни були розпалені, Саймона теж могла спіткати доля Хорси. Але тільки вони накинулися на француза, як втрутилася Клара Данвіль, яка вищала, кидалася на них. Хтось брутально відіпхнув її, вона з криком кинулася до графині.

— Міледі, припиніть це! Благаю вас!

Але Бертраду бійка тільки потішала. Лише коли Саймон ухопив лаву й почав розмахувати нею, обороняючи себе й Хорсу, а моїм людям довелося відступити, графиня вирішила, що з неї досить.

— Припиніть! — голосно наказала вона. І коли її не почули, навіть тупнула ногою: — Кажу вам, зупиніться!

Тут і я почав заспокоювати хлопців.

— Годі. Годі! Потішилися, й досить.

Ще важко дихаючи, вони перезиралися. У декого на обличчях з’явився навіть розгублений, здивований вираз.

Я підійшов до Саймона, поплескав його по плечі. Врешті-решт, цей муляр заслужив моєї пошани.

— Досить, постав свою лаву. Ми його більше не чіпатимемо.

Він скорився хоча б тому, що важко було тримати й лаву, й завислу на ньому з риданнями Клару.

Хорса лежав без тями.

— Що з ним робити? — запитав я в Бертради.

— Що? — вона усміхнулася. — Ця людина схопилася за зброю в моїй присутності. В темницю його!

Але трохи подумала й додала, щоб до Хорса покликали лікаря.

За годину, перемовившись із Бертрадою, я звелів підняти міст у внутрішньому кільці кріпосних стін. Це означало, що Гронвуд у облоговому становищі. Адже в замок проникла людина зі зброєю і, отже, подібне може повторитися. Саме час, аби послати гінця з листом до короля. Що я й зробив того самого вечора.

Мене турбувало тільки, що Бертрада може передумати. Тому я не відходив від неї. Знов нагадував про всі образи, налаштовував проти Едгара, навіть спробував спокусити її, але не вийшло. Графиня охоче вислуховувала мої зізнання в коханні, проте до тіла не допускала. Ну й біс із нею, в мене тільки менше клопоту буде.

Проте напруга не спадала. Адже, по суті, це ми порушили спокій у графстві, полонили прибулого з миром Хорсу, і вже це могло налаштувати проти нас місцеве саксонське населення. Тому я щодня міняв пароль для в’їзду в замок, обходив пости, велів дозорним стежити й негайно донести, коли з’явиться граф.

Він приїхав сам, без почту. Була в нього така звичка: скочити в сідло і, не чекаючи супроводу, мчати кудись. Проте своїм нинішнім приїздом він мовби підкреслив, що хоче вирішити справу тихо, без розголосу. А може, давав зрозуміти, наскільки не сприймає нас серйозно. Але я таки зумів поставити його на місце, не впускав у замок, не опускав мостів, посилаючись на наказ від міледі.

— Вам, сере, доведеться почекати, поки графиня не дасть вказівки з цього приводу, — кричав я йому з надворітної вежі.

Ми примусили його чекати майже годину. Це вже сама Бертрада захотіла і, присягаюся бородою Христовою, ну й посміялися ж ми, спостерігаючи, як Едгар кружляв біля воріт власного замку. Але що нам не сподобалося, так це те, що вся челядь зібралася на зовнішньому дворі та вочевидь співчувала графу. Та то був простолюд, набрід. І якщо цей граф-сакс опустився до того, щоб покладатися на них… Що ж, свою честь він втратить, але супроти нас, оперезаних лицарів, нічого не вдіє.

Нарешті ми опустили міст, і Едгар увійшов до головної зали. На порозі під аркою зупинився. Я помітив, що Бертрада не зводить з нього очей, але не страх був у її погляді, а ніби захоплення. Я тихо вилаявся. Диявольське сім’я! — він досі подобався їй. А я ненавидів його. Ненавидів його примружені довгасті сині очі, які немов дивилися на нас із презирством, ненавидів його гордовито зведену голову. Він спокійно пройшов через залу, недбало сів на край подіуму, на якому стояло Бертрадине крісло. До нього підбігли собаки, що вертілися поряд, закрутили хвостами, і він якийсь час вовтузився з ними, не звертаючи на нас уваги.

— Ви не хочете дізнатися, що сталося? — перша не витримала графиня.

— Я й так знаю, — відповів Едгар. — Ви наказали схопити Хорсу з Фелінга. Але тепер я звелю випустити його, а з місцевими саксами залагоджу все сам.

— А якщо я не дозволю звільнити цього бунтівника? — вигукнула графиня.

Едгар нарешті обернувся до неї.

— Не дозволите?

Він знизав плечима.

— Тоді двічі безглуздо. Безглуздо сподіватися, що ви зможете знехтувати мою волю і безглуздо думати, що я не зрозумію: ви танцюєте під дудку тих, кому вигідна сварка між нами. І Бог свідок, я навіть не очікував, що така горда, розумна жінка дозволить керувати собою.

Бертрада рвучко встала.

— Ніхто на мене не впливав. Наказ кинути Хорсу до темниці віддала я особисто.

Якийсь час він дивився на неї.

— Яка злочинна легковажність. Але думаю, нам варто обговорити все це віч-на-віч.

Якраз цього я й побоювався. Тому, щойно він устав і простяг Бертраді руку, я непомітно доторкнувся до її ліктя, попереджаючи.

Графиня мовби й не помітила його жесту й відразу заявила, що в неї нема таємниць від лицарів із її найближчого оточення. Мої хлопці схвально загули, а я перехопив на собі чіпкий погляд Едгара. Але цього сакса не так просто було вивести з рівноваги. Він лише сказав, що безглуздо також розмовляти при сторонніх, але якщо їй так бажається…

Зізнаюся, він вірно оцінив ситуацію і переказав усе, як було. Едгару Армстронгу не можна було відмовити в умінні наводити аргументи, але Бертрада недарма жила при дворі, вона вміла знаходити лазівки, де навіть сліду їх не було. І коли чоловік почав пояснювати, що її витівка загрожує повстанням у Норфолкширі, вона відповіла, що він не показав себе настільки вірним слугою Генріху Боклерку, якщо підтримував тісні зв’язки з храмовниками, потурав бунтівникам-саксам і навіть допоміг вигнанцю Гаю де Шамперу. Одним словом, змалювала його як корисливого крамольника.

Тепер Едгар пильно дивився на неї. Я бачив, як потемнішали від гніву його очі.

— Бачу, Бертрадо, ти не марнувала часу, вивідуючи про мої справи. Але невже ти думаєш, що королю захочеться ще розбиратися в наших сімейних чварах, коли йому вистачає і непорозумінь у сім’ї Матильди й Анжу?

— Це не просто сімейні суперечності. Це зрада, яку я розкрила.

— Що ж, тоді я готовий особисто відповісти перед його величністю. Вислуховувати тебе, коли ти демонструєш подружню непокору, я не буду. На моєму боці закон, звичаї і Церква. Я знаю свої права і міг би примусити тебе скоритися силою. Може, так і вчиню, але я тебе попередив. Відтепер уся провина за нашу сварку ляже тільки на тебе. Прощавай!

Останні слова граф промовив із металом у голосі. Він відвернувся від Бертради і попрямував до виходу, ні на кого не звертаючи уваги. Тут він був у себе вдома… І думаючи так, жорстоко помилявся. Бо Гронвуд уже належав нам.

Я подав знак лицарям біля дверей, і вони схрестили списи перед обличчям Едгара, не даючи йому пройти.

Він повертався до нас повільно. Так повільно, що я й іще кілька моїх людей устигли наздогнати його. Він через плече глянув на нас, очі злобливо звузилися.

Я виступив наперед.

— Ви, графе, вчинили дурницю, коли з’явились сюди самотою, — я взявся за руків’я меча. — Відтепер ви наш полонений.

Напевне, в моїй посмішці був відвертий виклик, і саме до мене звернувся Едгар, коли питав, чи розуміємо ми, що робимо.

— Ви самі це розумієте, сере. Щойно ви відверто погрожували нашій пані, а ми її охоронці.

— Леді Бертрада — моя дружина. Я можу поводитися з нею, як забажаю. У всьому християнському світі жодна людина не засудить чоловіка, який захотів покарати норовливу дружину.

Я майже, не слухав його. Я був напружений, розуміючи, що маю справу з майстерним воїном, воїном-хрестоносцем. І я вловив мить, коли його рука лягла на кинджал. Зазвичай він носив біля пояса три гострі кинджали, і я знав — якби ми втратили той момент, троє з нас дізналися б, які в них вістря. А в графа був іще й меч, яким він володів із надзвичайною майстерністю. Проте всього його захваленого вміння виявилося недостатньо, коли я вихопив свою зброю і приставив до його горла. Я був першим — він не встиг. І коли довкола з сухим металевим брязкотом мої люди повихоплювали мечі, граф Норфолкський опинився в наших руках.

— Ви розумієте, що робите? — знову повторив він.

Я розреготався.

— О так, присягаюся небом! Ми заарештували саксонського бунтівника, зрадника корони й розпусника, який зневажив доньку короля заради повії з фенів.

Мої останні слова адресувалися графині, оскільки я таки побоювався, що вона зупинить нас. Але я дарма хвилювався. Бертрада вже відчула смак сили, і коли я поглянув на неї… Присягаюся Всевишнім — на її обличчі читалося виразне торжество. Бертрада отримала те, чого хотіла, вона показала чоловікові, що в їхньому шлюбі верховенство належить їй.

За моїм наказом Едгара було роззброєно. Я не втримався, щоб не сказати йому кілька в’їдливих слів. Теофіль пішов далі, штовхнув графа в спину. Але не розрахував сили, і Едгар мало не впав. Ми розреготалися. Можливо, в цьому виявилося наше напруження, бо всі ми розуміли, що зважилися на нечуване — схопити графа Норфолкського в його володіннях, у його домі!

Але крок було зроблено — і пізно жалкувати про це!

Едгара було кинуто в підземелля власного замку, влада перейшла до графині. Та що там до графині — влада була в нас, у мене! Коли прибули б посланці короля, ми подали б їм усе так, як нам забажалося. І навіть краще було б, якби Едгара на той час взагалі не стало. Тому я постарався, щоб його помістили разом із Хорсою. І якщо графа вбили б у підземеллі, можна все було списати на бунтівника-сакса.

Я відчував себе переможцем, коли обходив пости на вежах. А повернувшись до зали, помітив, які веселі та збуджені мої хлопці. Бертрада вже пішла до себе, і, можливо, мені слід було б піти до неї, проте набагато більше мені хотілося залишитися зі своїми вірними лицарями, відзначити таку подію, як полонення графа. І захоплення Гронвуда! Нарешті Гронвуд-Кастл був моїм!

Челядінці Гронвуда принишкли, тулилися по кутках, схвильовано шепотілися, але коли я увійшов, миттю кинулися виконувати моє розпорядження. Принесли барильце вина, не дуже велике, оскільки напиватися нам не слід було. Я звелів віднести по чарці й стражникам на вежах. Хай знають, який милостивий новий господар Гронвуда. А таким я вже міг себе вважати.

— Вип’ємо за успіх! — я підніс кубок. — За успіх і мужність. Бо і те, й інше нам іще знадобляться.

І ми весело звели чаші.

* * *

Прокидався я важко. Повіки були мов свинцем налиті, в роті неприємний солодкуватий присмак. Я спробував поворухнутися, але чомусь це не надто вдавалося. Сили небесні! — коли ж я встиг так напитись? Пригадується, допив до дна лише одну чашу, потім ми розмовляли з соратниками, якраз збирався піти до Бертради…

Крізь головний біль і похмільну нудоту я відчув холодок неспокою.

— Гуго! — кликав мене хтось.

У очах миготіло світло, пливли яскраві кола.

— Гуго! Що робити, Гуго?

Здається, це був голос Теофіля.

Мої думки насилу оберталися. І вогко було якось, незатишно.

Я нарешті розплющив очі. Замружився. Наді мною клубочилося сіре марево, білястий серпанок. Я нічого до ладу не міг зрозуміти.

Десь поряд говорили:

— Це все Бігод винен. Він нас втягнув. Що тепер на нас чекає? Може, скажемо, що це з його провини?

Холодок неспокою ставав дедалі виразнішим. А з ним поверталася свідомість. Ніщо так не виводить із хмелю, як відчуття небезпеки.

— Гуго! Та прокинься ж ти!

Але я вже прокинувся. І зрозумів, що зі мною. Я був зв’язаний. Сповитий, мов немовля, міцними джгутами по руках і ногах. Білясте світло переді мною — то був денний туман, а поряд лежав Теофіль, теж зв’язаний. І лежав він на траві. Я підвів голову. Вони всі були тут: Герівей, Ральф і решта. Навіть їхні зброєносці та воїни лежали на схилі цитаделі Гронвуда, пов’язані, мов снопи. Деякі ще спали, очманілі, хтось навіть плакав.

Я заборсався, намагаючись розірвати пута. Побачив охоронців, які стояли неподалік. Лише двоє з них були у військових куртках із бляхами, решта — звичайний простолюд, обличчя знайомі, всі з челяді графа.

І тут я все зрозумів. Що ж, звинувачувати можу лише себе. Я дуже сподівався на своїх людей, не врахував, що слуги Едгара віддані йому, а не нам і не Бертраді. І ця чернь просто чимось обпоїла нас. Те барило з вином… Що вони додали туди, щоб ми так швидко впали в нетяму, я не знав. Та чи не все одно? Будь-якій куховарці було достатньо хлюпнути ківш макового відвару — й нас було знешкоджено тієї миті, коли ми найменше цього очікували. Ми ж бо розраховували, що доведеться мати справу з військами графа, витримати штурм, облогу, обговорювати умови, тримаючи Едгара в заручниках. Того, що якийсь простолюд так легко впорається з нами, я не чекав.

Я помітив, як прокинувся Герівей, закрутив головою, дико витріщаючись. Почав кричати, вимагати, щоб його розв’язали, що зараз він усім завдасть перцю… Я відвернувся, скрипнув зубами від безсилої люті. Це була повна поразка. Мій план провалився, як курінь рибалки, коли його зносить паводком.

— Що тепер робити, Гуго? — вкотре запхинькав поряд Теофіль. Не дочекався відповіді й почав тіпатися, силкуючись розірвати пута.

Із туману до нас підійшов один із охоронців. Саймон Муляр.

— Агов, свине, лежи тихо. Якщо поводитиметеся сумирно, може, граф вас і помилує.

Туман поступово розсіювався. Я побачив стіни Гронвуда. Навкруг збиралося дедалі більше люду. Всі витріщалися на зв’язаних, розкладених на схилі перед замком лицарів, сміялися, тицяли пальцями. Напевне, ми справді мали сміховинний вигляд. Ральф, який лежав неподалік, теж засміявся, але сміх цей був нерадісним.

Нарешті з’явився сам Едгар. Під’їхав на коні. З ним був його кошлатий Пенда, його воїни. Отже, я помилився, коли вирішив учора, що граф прибув, як завжди, самотою.

На мій подив, Едгар звелів звільнити нас. Ми підводилися, похитуючись. Сили в нас було не більше, ніж у новонароджених телят, та й зброю забрали. Едгар спішився, став напроти нас у своєму світлому широкому плащі до шпор.

— Я говоритиму з вами. За законом я можу наказати всіх вас стратити. Але стримує мене усвідомлення, що ви діяли за велінням графині Бертради. Ви її лицарі… Були її лицарями. Але відтепер моя дружина більше не потребує ваших послуг. Отже, можете забиратися. Проте мені потрібні хоробрі воїни. Тому тих із вас, хто покається і заприсягнеться мені у вірності, я готовий залишити на службі. Звісно, ви більше не житимете в таких умовах, які мали раніше. Вас розішлють по окремих фортецях, і там ви нестимете службу нарівні зі всіма. Платню і дах вам забезпечать. Решта можуть забиратися к лихій матері!

І подивившись на мене, додав:

— Вас, сере Гуго, пропозиція не стосується.

Я внутрішньо зіщулився. Граф — господар на своїй землі — міг чинити зі мною, як йому заманеться. Проте граф не ув’язнив мене в підземеллі й не судив як призвідника безладу. Він просто вигнав мене.

Бігме — цей сакс ну просто тримав мене за ніщо! Для нього я був нікчемою, з яким він і справи мати не хотів! Хоча його вчинок мав сенс. Цей хлопець добре розгадав мене, знав мої честолюбні наміри й розумів, що після того, як я буду з ганьбою вигнаний графом Норфолком, навряд чи мені світить служба в якогось сеньйора. Ганьба — це те, що перетворює лицаря на вигнанця. Біс його вхопи! — ліпше б він ув’язнив мене. Тоді на мені хоча б лежав відбиток мучеництва, а християнські душі схильні до співчуття.

— Де міледі Бертрада? — ризикнув запитати я.

Погляд у Едгара був примружений. І скільки в ньому було зневаги! Ми були одного зросту, я навіть трохи вищий, але чогось у мене склалося враження, що дивиться він на мене згори вниз.

— Моя дружина у себе в покоях. І як чинити з нею — тільки моя справа.

Більше він на мене не дивився. Звертався тільки до моїх лицарів, запитав чи згодні вони служити. Я подивився на них. Увесь цей час я був їхнім командиром, багато хто з них благав мене зарахувати їх у загін, присягався вірно служити, дехто, аби отримати місце, навіть приплачував мені. Що ж, безземельні лицарі в наш час на що тільки не йдуть, аби отримати свій шматок хліба з беконом. І зараз цей шматок вони могли отримати від графа. Я для них більше ніщо, через мене вони втрапили в халепу. І як би гнівно я не дивився на них, то один, то другий із мого загону опускалися перед Едгаром на одне коліно, вимовляли слова каяття, присягалися вірно служити.

Клятий сакс знову обійшов мене. Але не така це вже була й перемога, якщо врахувати, що він граф, а я простий найманець. Та все-таки мені стало гірко. Навіть те, що не всі мої люди заприсяглися, — з десятеро не визнали за потрібне принизитися та збились довкола мене, — не тішило. Я помітив, як і Ральф де Брійар теж ступнув крок уперед, але, мабуть, засоромився мого погляду й відступив.

І тут трапилося несподіване. Похмурий Теофіль, який досі стояв поряд зі мною, раптом стрімко кинувся вперед. Нас усіх роззброїли і, коли Теофіль вихопив із-за халяви довгий вузький стилет… Хтось із присутніх сахнувся вбік, хтось перелякано закричав. Теофіль уже був біля Едгара й заніс для удару руку. Але перш ніж він завершив рух, у повітрі зблиснула сталь, почувся хрускіт і судомний зойк Теофіля. Він так і залишився за два кроки від графа з занесеним стилетом у руці. Потім ніби зменшився в розмірах, схилився, скорчився над руків’ям, що стирчало з його грудей. Я зрозумів, що Едгар убив нападника — метнув у нього ніж.

Ми всі позадкували, дивилися на переможеного Теофіля. Едгар, теж не зводячи з нього погляду, судомно ковтнув. Я розумів Тео. Він завжди був до нестями закоханий у Бертраду, завжди ненавидів Едгара. Йому б клепки більше… Не треба так із цим саксом.

Остання думка додала мені сили. Мене було вигнано, зганьблено, мої люди відмовилися від мене. Але все-таки… Доля часто була несправедлива до мене, проте я засвоїв істину — сила не в тому, щоб завжди вигравати, сила в тому, щоб уміти підвестися після поразки. І в мене ця сила була. Але поки я мовчав… Мовчав і коли з рештками своїх людей полишав землі Гронвуда. Нам повернули наших коней, але зброю віддали, тільки коли ми вже залишили володіння Едгара. До самих фенів нас супроводив посилений загін охорони, причому, на лихі слова вони не скупилися.

І лише коли я знову підперезався мечем, відчув полегкість. І мої люди, схоже, збадьорилися, стверджували, що легко відбулися. Грошей у нас із собою не було, але ми мали грамоту графа з вказівкою, щоб на узбережжі нам дозволили сісти на будь-який із кораблів, що вирушали на континент. Так Едгар не залишав нам ні єдиного приводу залишатися в Норфолкширі, але влаштовував усе так, що ми самі були зацікавлені у відплитті. І мої люди сумовито обговорювали цю перспективу: яким посміховиськом вони стануть. Усім було зрозуміло, що невдовзі жоден із нас не зможе стати на службу. Звичайно, поки звістка про наше вигнання не отримала розголосу, дехто сподівався встигнути знайти місце, проте розуміли, що втратять своє становище, коли неслава і ганьба накриють їх, немов дрантя жебрака.

Ось із таким настроєм ми поволі їхали болотистими землями фенів. Обабіч стежки тяглися нескінченні плеса, стіною стояв очерет. Наші проводирі навмисне скерували нас цією дорогою, знаючи, що з неї нема куди звернути до самого Хунстантона. Починало сутеніти, й варто було поквапитися, бо в жодному замку чи маєтку Норфолкширу нам не дали б притулку без подорожньої, підписаної Едгаром, а якби остаточно смеркло до того, як ми мали б вибратися до затоки Уош, довелося б заночувати у фенах. Добре, якщо дорогою трапиться селище болотяних жителів. Тоді буде на кому зірвати досаду, а боятися нам нема чого — вранці ми попливемо на материк.

Мої супутники, той десяток лицарів, які відмовилися від служби, були за вдачею бунтівниками, тому пропозиція Едгара спочатку їх не спокусила. Серед оперезаних лицарів усіх земель завжди знайдуться ось такі хлопці, яких не заманиш на службу обіцянкою юшки біля вогнища, та дрімотою на сіні під шум дощу: їм потрібна небезпека, потрібні пригоди. За час нашого тихого життя в Гронвуді вони знудилися за свавіллям, а нинішня невдача тільки розпалила їхню кров, розлютила. Я вловив цей настрій і вирішив, що саме час діяти.

— Диявол вам у горлянку, хлопці, якщо ви ось так утечете з Англії, отримавши копняка. Невже у вас гордості не лишилося навіть на те, аби помститися?

Ух, як же я зачепив їх! Крики, лайка, прокльони, хтось у запалі навіть звалився із стежки в плесо — довелося витягати. Здається, якби я кліпнув зараз, вони б перерізали всіх селян на кілька миль зокола. Смаглявий Герівей Брітто запропонував дещо ліпше: ми ж недалеко від володінь Едгарової повії Гіти Вейк: варто приплатити будь-якому провідникові, й він виведе нас до її кременевої вежі. А вже ми зуміємо розважитися з цією красунею так, що Едгар ще не раз каятиметься за приниження, якого нам завдав.

— Дурні! — вигукнув я. — Ви розумієте, чим це обернеться для нас? Хіба наш король Генріх схожий на людину, яка дозволить чинити безлад у своїх володіннях? Чи Едгар знову пробачить нам, якщо ми доторкнемося до його дорогоцінної Феї Туманів? Теліпатися нам тоді в петлі, як нікчемним зловмисникам.

Вони принишкли. А я відчув задоволення: як усе-таки солодко мати владу над людьми.

— А що запропонуєш ти, Гуго? — запитав нарешті Герівей. — Адже по твоїй лисячій пиці я бачу — ти щось замислив.

Вони скупчилися навколо мене. І тоді я виклав свій план. Ні, я не збирався палити села у володіннях Едгара чи грабувати його одноплемінників саксів. Я збирався напасти на нормандські маєтки Норфолкширу. Зараз ми всі переодягнемося саксами, заховаємо наші модні котти з емблемами графа, а вберемося в хутряні накидки та з криком «Білий дракон!» розграбуємо і спалимо кілька маєтків шляхетних норманів. Тут, у Денло, дуже тонка межа в протистоянні норманів і саксів, утримується вона тільки волею Едгара. Якщо ж ми видамо себе за його одноплемінників і розоримо нормандських феодалів, останні помстяться за розбій — відразу оголять свої мечі та нападуть на саксів. Вогонь війни охопить увесь Норфолк, і Едгар виявиться між молотом і ковадлом, змушений або підтримувати своїх і, таким чином, накликати гнів короля, або придушувати заколот саксів, і самі його одноплемінники поквитаються з ним, а його ім’я стане проклятим у Денло.

Вони прийшли в захват від мого плану, збадьорено загомоніли. У цих спотворених люттю обличчях більше не лишилося сліду від смутку полонених, які щулилися під гнівним поглядом графа. Вони знову відчули силу, захват від можливості відповісти ударом на удар. І це дав їм я. Вони наново визнали моє верховенство, готові були коритися. А це було солодко. Потім я почав пояснювати, що недалеко звідси є нормандський маєток Хантлей-Хол. Його господар, лицар де Ласі, — не та людина, яка пробачить саксам напад, і він уже постарається розквитатися з ними, не вимагаючи справедливості у графа.

І тут у тьмяному світлі передсутінкової пори я побачив, що Ральф де Брійар дивиться на мене інакше, ніж інші. Він вочевидь не поділяв загального захоплення, неуважно озирався на лицарів. І сміх завмер у мене на вустах. Я пригадав, що якби не звичка коритися мені, цей хлопець теж продався б Едгару.

— У чому річ, де Брійаре? Ти не згоден?

Всі погляди звернулися до нього, всі принишкли. Ральфу вочевидь стало ніяково. Не та він був людина, щоб протистояти багатьом.

— Ти зраджуєш нас, Ральфе? — презирливо мовив я.

Він раптом рвучко підвів голову.

— Присягаюся гербом предків, те, що ви замишляєте, — злочин! За що нам мститися графові? Він повівся з нами навіть милостивіше, ніж ми заслуговуємо. І невже ви готові заради одного піддати небезпеці життя багатьох? В ім’я Бога одумайтеся! Палити маєтки своїх одноплемінників, щоб річки крові розлилися Норфолком? Та ви чисто здуріли. Ви ж християни, а не язичники, щоб принести таку жертву на вівтар своєї помсти.

Чортів трубадур — знав, як співати. І я помітив, що його слова подіяли на декого. Борода Христова! Я не міг припустити, щоб цей шмаркач зірвав мій план. І зробив те, чого й сам від себе не чекав.

Напевне, я недарма спостерігав, як Едгар метає ножі. Я ніби бачив його перед своїм поглядом, точнісінько відтворив його рух: руків’я ножа в долоні, рвучкий точний викид уперед. І Ральф замовк на півслові. Дивився на мене широко розплющеними очима. Потім поволі почав сповзати з сідла, падати, поки не звалився на стежку.

Коні відчули запах крові, захвилювалися. Вершники мимовільно стримували їх, але ніхто не промовив слова.

Спокійно, з глузуванням у голосі я промовив:

— Присягаюся бородою Христовою, я таки чогось навчився у гордовитого сакса. Метнув ножа не гірше за нього.

Вони й далі мовчали. Нарешті Герівей, трохи заникуючись, запитав:

— На-а-що ти вби-ив Ральфа, Гуго?

Я не дав їм звинуватити мене. Невже вони хочуть, щоб цей лютняр зрадив нас? Невже перша перешкода охолодила їхню лють?

І я завів їх знову. Ми пришпорили коней і помчали геть. Тіло Ральфа де Брійара залишилося в очереті. Чи його знайдуть? Навіть його кінь помчав з нами. А ми знали, що зробимо, перш ніж хтось нас запідозрить.

Розділ 8

Гіта

Листопад 1132 рік

Я прокинулася, задихаючись і схлипуючи. Цей сон, знову цей самий сон: обличчя коханого схилялося до мене, я ніби відчувала його дихання, його тіло, своє тіло… Наше злиття, вогонь і тремтіння… Екстаз…

Переводячи подих, я осіла на подушки. І відразу дитя в мені ворухнулося, я відчула його поштовхи, м’які, але настирливі. Це була дійсність. Я і те, що залишилося мені після мого сну, що колись був дійсністю; тоді ми й зачали наше дитя, яке стало нині моєю радістю і моєю ганьбою.

Поклавши руку на свій округлий живіт, я слухала ці поштовхи нового життя в собі і посміхалася. Але водночас відчувала збентеження. Дитина була частиною мене, могла бачити й мої сни. Я картала себе за них. Це була хіть… Справжня хіть, і тіло моє жадало того, від чого розум наказав відмовитися. Бо кохання моє було гріховне в зародку.

Я повернулася на бік і зітхнула. Я заборонила собі плакати. Треба відволіктися, думати про щось інше Та все-таки… Допоможи мені, Пресвята Діво! — як же тяжко бувало інколи! Тільки усвідомлення обов’язку і гордість змушували мене приховувати страждання, триматися незворушно, навіть коли грубощі та лайка летіли мені в спину. І я примушувала себе зануритися в роботу, не залишаючи часу на смутки. Навіть взялася до такої марудної справи, як торгівля вовною. І це заняття захопило мене, та й зиск принесло чималий. Ціна на вовну зростала з кожним роком, і це давало більші прибутки, ніж ведення господарства по-старому.

У встановлений термін я відвезла вовну на ярмарок у Норідж, відмовилась від послуг перекупників. Я прямо зуміла зійтися з фламандськими покупцями, уклала з ними угоду на продаж вовни на цей і наступний роки. Зрештою я заробила стільки дзвінкої монети, скільки й навіч не доводилося бачити. І це тішило навіть більше, ніж очікувала. Бо ж я не пропаду сама, зможу підтримати й свою дитину, а щодо мого ганебного становища, то багатство зможе накинути покров і на ганьбу.

І, певна річ, я змогла дозволити собі дещо з розкоші.

Зараз оглядаючи покій, я вже насилу могла пригадати, які колись тут панували розгром і запустіння. Тепер тут було затишно, навіть пишно. Холодний камінь підлоги вкривала овеча вовна, вздовж стін стояли скрині з різьбленням, на віках яких лежали вишиті подушки. Так само яскраво вишите й запинало на моєму широкому ліжку. Та й саме ліжко зроблене не місцевим кустарем, а привезене з міської майстерні, — з заморського чорного дерева; узголів’я прикрашала мозаїка з перламутру і мушель, а ложе було не просто ящиком з соломою, а м’яким матрацом, наповненим вовною, сіном і лавандою, згори ще й лежала перина з найм’якшого пуху. Навіть Едгар із його любов’ю до розкоші та зручностей не визнав би її негарною.

Але тут мій погляд упав на поламану прядку, що лежала біля стіни. І пригадалося, як нещодавно її люто пожбурив об стіну Хорса. На жаль, Хорса мав усі підстави для гніву. Я була винна перед ним, що так довго чаїлася, не могла відразу пояснити, чому не можу відповісти на його залицяння. Я тільки щось мимрила, уникаючи прямої розмови, повторювала про добросусідські стосунки. Чудово розуміла, на що він чекає, але не знаходила в собі сил пояснити, що вагітна від іншого.

Чому я не порвала з Хорсою спочатку? Він не був милий мені, я навіть побоювалася його. Але поклавши руку на серце, зізнаюся — мені була приємна його увага, його завзятість у спробах домогтися мене. Це було як доказ графові, що я не просто покинута коханка, що і я комусь потрібна. Але як я могла давати Хорсі надію, коли моє тіло дедалі більше виказувало мою ганьбу?

Звісно, для восьми місяців у мене надто маленький живіт. Хоча помітила ще раніше мій стан Ріган, помічали й інші. А ось Хорса не бачив. Та й я всіляко приховувала від нього вагітність, загорталася в шалі, плащі, таїлася. Інколи думала, що Хорса сам усе зрозумів, просто не каже й готовий узяти мене навіть такою. Та все-таки мені треба було відверто поговорити з ним, а не посилати до опікуна. Як виявилося, для Хорси це обернулося болем і нещастям. У Гронвуді його побили, кинули в темницю, звинуватили в нападі на графиню. Згодом Хорсу звільнив Едгар і тан з’явився до мене, нетямлячись від люті. Весь у синцях, у подертому одязі, а в очах стільки гніву… Я злякалася, хотіла сховатися від нього, але він увірвався навіть у цей покій, лютуючи, ламав усе довкіл, поки, Хвалити Бога, не наспів Утред і не випровадив його. Хорса поїхав, кленучи й мене, і графа, і дитя. А я цілісінький день простояла навколішки, благаючи захистити від його лихих слів те, що жило в мені.

Гірким думкам нема кінця-краю. А вже ранок. Десь віддаля прокричав півень, забекали вівці. Я встала і, намагаючись не збудити Труду, яка спала на лежанці, почала розпалювати вогонь, прибирати ліжко. Але Труда таки вловила рух, крекчучи, почала підводитися, відкинула дверцята-люк, що вели на нижні поверхи вежі. Я спустилася, почала будити слуг, віддавати вказівки.

Осінь у господарстві — клопітний час. До повсякденних справ додаються ще й турботи про врожай. Необхідно розсортувати й відкласти про запас яблука та груші; інші фрукти і ягоди слід було засушити або наварити з них варення, розлити по горщиках у вигляді соків і настоїв. Треба так само підготуватися до осіннього забою худоби, заготувати рибу, сушену, консервовану, солону, мариновану; зібрати на зберігання яйця, поклопотатися про овочі, запастися дровами, скласти їх у стоси так, щоб залишалися сухими й не падали, коли поліна витягатимуть для опалювання.

Я безупинно металася від Тауер Вейк до господарських споруд на березі. Моя вагітність не завдавала мені незручностей, рухалась я легко. І коли повернувся з полювання Утред (воно виявилося вдалим, я бачила в’язку білячих шкірок у нього при поясі. А мені так хотілося пошити собі на зиму білячого плаща з великим каптуром!), ми з ним домовилися перевірити, як ідуть ремонтні роботи на греблях уздовж дороги.

Утред допоміг мені сісти в човен, відіпхнув його від берега. Плоскодонка легко ковзала вузькими протоками поміж острівців. Утред скеровував її жердиною. Я помітила якийсь смуток у його погляді.

— У чому річ, солдате?

— Ох, леді Гіто, як пригадаю, що оце так само я віз вас колись із монастиря! Інколи я звинувачую себе за те, що забрав вас тоді з обителі, та ще й послав до ерла Едгара. Як же ви тепер житимете?

Я відвернулася. Як би я жила, якби залишилась у обителі? Зараз це здавалося мені неймовірним. Життя мирське було сповнене тривог і хвилювань, проте цікавіше за одноманітне існування в монастирі, де дні такі схожі, а їхня течія сповільнена, як у річечки котрою ми пливли. А мене мовби підхопив якийсь бурхливий потік: заколот, облога, сутички, моє пристрасне нестримне кохання до Едгара, моя ганьба. І тепер дитя, яке ношу в собі.

Я крадькома поклала руку на живіт. Дитя ніби відчуло, відповіло м’яким поштовхом. Кажуть, що байстрюки ще в утробі відчувають свою небажаність. Але я хотіла цієї дитини і так її любитиму! Якщо народиться син, я назву його Едмундом, на честь святого короля Східної Англії. А якщо донька — Отилією, на честь моєї монастирської подруги, або Аделіною, як звали маму. Але я ніколи не назву її Бертрадою. І що за безглуздий звичай давати дітям імена на честь правителів краю? Я вже знала з півдюжини дівчаток, яким дали це ім’я. Он і Ейвота, яка завагітніла приблизно тоді, коли і я, хоче так назвати свою доньку. Вона за якимись прикметами визначила, що дитя під її серцем — дівчинка. Та й мені пророкує те саме. Що ж, подивимося.

— Міледі, ми майже прибули, а наших людей не видно, — відвернув мене від роздумів Утред. Він озирався навсібіч. — Нічого не зрозумію. Он земля для насипу, он інструменти, але де ж Труда? Агоов! — голосно погукав він.

Ми почули вигук у відповідь. Потім затріщав очерет і перша на насип вибралася Ейвота. Живіт, не рівня моєму, так і випирав з-під пелерини. Її золотаве волосся кучерями вибивалося на всі боки з-під шапочки. Поспішила вона до човна, забруднена в землі, але збуджена неймовірно.

— Міледі, ходімо швидше. Там таке… Наші люди знайшли людину в очеретах.

На насипі з’явився Цедрік, ще кілька селян, вони теж казали, що знайшли чоловіка обіч шляху в чагарях. Я звеліла провести мене.

— Ми спочатку думали, що це труп, — пояснював Цедрік. — Ніж стирчав просто з-під ребер. І добротний такий ніж, руків’я з литої міді. Я хотів був його вийняти, але Ейвота не дозволила. Вона, бачиш, помітила, що хлопець ще дихає. Щоправда, життя в ньому ледь жевріє.

Те, що Ейвота не дозволила вийняти ножа, правильно. Люди часто вмирають не тому, що в них увігнали залізо, а від того, що вийняли. Кров відразу починає текти, і людину вже не врятуєш. Та все-таки, коли я побачила знайду, здивувалася, як ця людина ще жива. Скільки він пролежав тут? Хто посмів на нього напасти? Хто він? На останнє запитання я, схоже, знала відповідь. І мої люди здогадувалися.

— Емблема на його котті — темна кінська голова на світлому тлі — це знак людей ерла Едгара? — запитав хтось із присутніх.

Я кивнула.

— Давайте віднесемо його в човен. Якщо він живий, я спробую йому допомогти. Якщо помре — повідомимо в Гронвуд-Кастл.

Я притисла руку до його шиї і відчула ледь помітні поштовхи.

— Як його шкода, — зітхала Ейвота, — такий гарненький…

Я примостилася на носі човна, вклала голову незнайомця собі на коліна. Це був молодий чоловік. Обличчя нетутешнє, не той тип: темні, майже зрощені брови, кучеряве волосся, різко позначені вилиці, прямий видовжений ніс. Якби він не був такий блідий, я б сказала, що від природи він мав смагляву шкіру мешканця півдня. Хто він — нормандець, француз? Про це я дізнаюся згодом, головне — допомогти йому.

У своїй вежі я приготувала цупкий тампон із чистої тканини, просочений сумішшю гусячого жиру й цілющих трав. Ніж у тілі пораненого ввійшов просто між ребра, та досить далеко від серця, і, можливо, не зачепив життєво важливих органів. Ну, почнімо. Я стисла руків’я, потягла. Не вдалося, тільки по обличчю пораненого пройшла болісна судома. Тож душа його не так глибоко занурилася в нетрі мороку. Але ніж засів міцно і, щоб дістати його, мені довелося просити Утреда.

Кров відразу так і ринула з рани. Я сильно притисла тампон, звеліла Ейвоті допомогти якомога тугіше перебинтувати його.

— Він виживе? — схлипувала саксонка, співчуваючи привабливому незнайомцеві.

— Не відаю. Але кров не б’є струменем, тож є шанс. Якщо зупинимо кров і він проживе до ранку, я приготую засіб для знезаражування. Він дужий чоловік, воїн. І якщо на те буде воля Божа, виборсається.

Але я не була впевнена. Котта незнайомця була наскрізь просочена вогкістю, а отже, напали на нього ще вчора. Слідів боротьби не було, зброя залишилася при ньому, й це свідчило, що поранили цю людину не для пограбування. Витягнутий із рани ніж був дорогою зброєю, на чоботях незнайомець мав шпори, проте ніде в околиці не помітили осідланого коня без вершника.

Я навіть не здогадувалася, хто б це міг бути. І ще мене збентежувала емблема людей графа. Напевне, слід було послати когось у Гронвуд, але я так давно уникала спілкування з людьми графа, що не могла зважитися на цей крок.

Цілісінький день поранений пролежав спокійно, ввечері я змінила йому пов’язку. Стан рани не викликав побоювань, краї поступово зменшувалися, але було невідомо, в якому стані внутрішні органи. Ейвота не відходила від незнайомця, підтримувала його голову, коли я, розімкнувши губи, вливала в нього змішане зі зміцнюючим відваром підігріте вино.

— Знаєте, пані, — несподівано сказала Ейвота, — адже я пригадала, де бачила його раніше. Пам’ятаєте нормандських лицарів, які приїздили до церкви Святого Дунстана і чіплялися до вас?

Я придивилася до обличчя пораненого. Ні, його я не пригадувала. З тих нахаб я пам’ятала лише білявого лицаря, що мене ображав. Але те, що наш незнайомець був із них, навряд чи викликало симпатію до нього.

Несподівано наступного дня до Тауер Вейк прибули мої сусіди з Ньюторпа — Альрік із Елдрою, старий Торкіль, їхні челядинці. І щойно я побачила їх, зрозуміла: щось трапилося.

— Дозволь, Гіто, моїй сім’ї і слугам поки пожити в тебе, — попросив Альрік.

З одного Альрікового вигляду було видно: сталося нещастя. Він помчав одразу, нічого не пояснюючи. Від Елдри я теж нічого не могла домогтися, вона відверталася від мене, плакала. А тут ще дід Торкіль раз у раз починав вигукувати старий саксонський клич, а на його голові був свіжий кривавий рубець. Тільки від їхньої челяді я дізналася, що трапилось. І вжахнулася… Цієї ночі нормандські воїни Нортберта де Ласі несподівано напали на Ньюторп. Палили, вбивали, чоловіки хоча й боронилися, але набіг був такий несподіваний, що організувати гідну відсіч вони не змогли. І тепер на місці міцного маєтку саме попелище.

Я була налякана. Розуміла, що за цим буде. І до болю шкода було бідолашної Елдри. Під час нападу її зґвалтували, й люди Нортберта примусили Альріка дивитися, що вони витворяли з його дружиною.

Утред сказав, що треба розіслати людей, попередити всіх про діяння де Ласі. Про сера Нортберта давно ходила погана слава, але щоб він зважився на таке…

— Едгар Армстронг усе з’ясує, — сказала я з несподіваною впевненістю.

— Або ми, сакси, — гмикнув Утред.

Я майже відчувала в повітрі загрозу повстання. Це було мені знайоме. Й це лякало.

Увечері того ж дня до Тауер Вейк прискакав з великим загоном Пенда. Я не бачилася з ним відтоді, як іще влітку він кілька разів наїздив до мене, дізнавався від імені мого опікуна, чи не потрібна допомога. Пенда не знав, що я чекаю на дитину, і я не хотіла, щоб він довідався. Тому я вийшла зустріти його, загорнута в свій широкий ліловий плащ.

Пенда був озброєний із голови до ніг. Сказав, що в графстві неспокійно, люди схопилися за зброю, і граф прислав воїнів, аби вони заблокували всі під’їзди до Тауер Вейк. Я подумала про Едгара з вдячністю. Він піклується про мене. Але, можливо, так він просто виконує свій обов’язок опікуна.

Подякувавши Пенді, я запитала, що ж усе-таки відбувається.

— Не розбереш, — спохмурнів він. — Люди Нортберта з Хантлей-Холу і ще кілька нормандських баронів присягаються, що сакси перші напали на них. Воно на те й схоже. На маєтки Хантлей і ще кілька дійсно нападали. Потерпілі нормани запевняють, що нападники були саксами, вони вигукували бойовий клич, спалювали будинки, різали людей. А саксонські тани присягаються святими Едмундом і Дунстаном, що не чинили нічого подібного й нормани перші взялися за зброю. Едгар намагався поговорити й із тими, й із другими, та тільки люди розлючені. Якщо граф не впорається зі становищем найближчим часом, буде зовсім кепсько. Тоді звістка про заколот дійде до короля і він введе війська. А тут ще в Гронвуді…

Але він не договорив, махнув скрушно рукою. Поїхав. А я, приголомшена тим, що відбувалося, навіть не встигла розповісти йому про пораненого незнайомця. Хоча якщо заварилося таке, не диво, що він просто одна з жертв, яких незабаром буде сила-силенна.

І почалося… Звістки надходили чимраз гірші. Повстання поширювалося, села палали, селяни ховалися на болотах. Скрізь були розставлені кордони графа, але їх обходили і спалахували щораз нові й нові сутички. Проте мої володіння це безумство минуло, слава Пресвятій Діві. Ми жили звичайним розміреним життям, забивали на зиму худобу, почали чесати льон. Вечорами всі збиралися в залі біля вогню. Але це були не звичайні патріархальні посиденьки; люди просто тислися одне до одного, розказували новини, від яких холола кров.

Через усі ці події я довго не навідувалася до нашого пораненого, який провів декілька днів без тями, а далі почав видужувати. Дивна він був людина — весь час мовчав, спочатку відмовлявся їсти. Одного разу навіть зірвав бинти з рани. Я накричала на нього. Вже якщо Господь зі своєї милості зберіг йому життя, то великий гріх відмовлятися від цього дару. Незнайомець корився мені мовби знехотя. Його ніби щось пригнічувало, весь час лежав, відвернувшись до стіни.

Одного разу, коли я годувала його, почула за собою різкий голос Елдри.

— Навіщо панькатися з нормандським псом?

У дружини Альріка останнім часом дуже змінилася вдача. Вона стала похмурою, злою, її очі спалахували, тільки коли вона дізнавалася про сутички саксів і норманів.

Мій підопічний підвів на Елдру очі — гарні блакитні очі, в яких, проте, ніщо не відбилося. І далі покірно їв.

— Ти знаєш його? — запитала я не обертаючись.

Елдра лише гмикнула.

— Звичайно, знаю. Це Ральф де Брійар. Він із тих лицарів Бертради, яких Едгар вигнав із ганьбою.

Мій підопічний тихо застогнав, відвів мою руку з ложкою, відвернувся до стіни.

Отже, я дізналася ім’я незнайомця. Але те, про що говорила Елдра, було мені невідомо. Про яке вигнання лицарів вона згадувала? І коли ввечері до вежі повернувся Утред, я розпитала його.

Мій вірний воїн цілісінькими днями роз’їздив околицями, перевіряв дозори, дізнавався про новини. Повертався стомлений, похмурий. Проте на всі мої розпитування того дня відповів докладно. Я була вражена. Леді Бертрада в змові проти чоловіка, навіть звеліла своїм людям схопити його. І якби не відданість вірних слуг Едгара, невідомо, чим би все й скінчилося.

Я раптом відчула таку ніжність до Едгара! Але до неї домішувалося й трохи торжества. Те, що зробила ця жінка, його законна дружина, свідчило про єдине — між ними нема ні крихти справжнього почуття. І це означає… Це означає, що рано чи пізно Едгар згадає про мене.

Тієї ночі я довго крутилася, не могла заснути. Як би я не прагла вигнати думки про Едгара, все одно розуміла, що досі люблю його. Я кинулася в його обійми очманіла від пристрасті, не думаючи ні про гріх, ані про честь. Адже я була вихована в суворих монастирських традиціях. Але, можливо, жінці важко осягнути, що пристрасть ніщо в порівнянні з небом. Ласкавий дотик люблячої руки заступає від нас велич Божу. Ні, я б ніколи не змогла стати однією з цнотливих дів у монастирі. У мені було стільки любові, стільки вогню! Адже я чаїла все в собі, стримувалася, і люди казали, що погляд у мене холодний. Та все-таки я на щось сподівалася. Чвари Едгара з дружиною? Так! Так, о так! Як би я хотіла, щоб одного разу він розчарувався в ній, почав згадувати про мене, прийшов. І я б пробачила йому все. А зараз я ношу його дитину, приховую це від нього, немовби це моя помста. Але як же я його чекаю!

Уночі я знову прокинулася в поту, схлипуючи і звиваючись. Прагла пригадати свій сон до найдрібніших подробиць. Адже це все, що мені залишилося.

Удень на мене знову налягали клопоти. В Тауер Вейк було багато біженців, доводилося постійно за всім стежити, враховувати кожну видану порцію борошна, кожен шматок їстівного. І якщо раніше я не побоювалася, що нам загрожує голод, то тепер, коли під моїм піклуванням опинилося стільки людей, уже ні за що не могла поручитися. Заворушення в Норфолку тривали, хоча вже настала зима. Ми навіть не помітили її приходу, оскільки вона була тепла, вогка, майже не відрізнялася від осені. Тільки початок посту вказував на зміну пір року.

Лицар Ральф де Брійар потроху видужував. Але, як і раніше, залишався відлюдькуватим, ні з ким не хотів спілкуватися. Проте я помічала: його цікавить, що відбувається в графстві, він уважно дослухається, про що говорять люди. Інколи на його вродливому обличчі з’являлося якесь сум’яття. Особливо, коли обговорювали те, скільки зусиль докладає граф, щоб припинити безлад, хоча це виявляється марним.

А ось дідусь Торкіль нидів просто на очах. Не надто, здавалося б, небезпечна рана в нього на голові ніяк не гоїлася, та й старий він був дуже, кволий. До посту взагалі впав у нетяму. Звичайно, йому було вже за вісімдесят, і я не знала нікого такого старого. Адже Торкіль бився ще при Гастінгсі та був одним із найшанованіших людей у Денло. Принаймні, серед моїх одноплемінників.

І ось старий Торкіль із Ньюторпа тихо вмер одного туманного ранку в середині грудня. Елдра сиділа з ним до останнього, коли ж ми почали готувати тіло до поховання, вона відкликала мене, щоб поговорити.

Я давно помітила, що їй треба виговоритися. Щось бродило в її душі, кублилося, як темний нарив. Звісно, пережити таку наругу! Але саме в такому стані стражденний понад усе має потребу в співчутті. Тому, коли вона покликала, я відразу пішла з нею.

Ми усамітнилися в моїй опочивальні, сіли біля вогнища.

— Після Торкіля в роду залишився лише Альрік, — сказала нарешті Елдра. — Альрік і я. Але я довгий час вважалася безплідною і страшенно сумувала через це. І ось тепер зрозуміла, що вагітна.

Я радісно стисла її руки, але моя посмішка згасла, щойно я побачила її погляд — темний, сповнений жовчі.

— Мені не відомо, хто батько дитини — Альрік, чоловік мій, чи хтось із тих негідників, які ґвалтували мене.

Я зібралася з духом. Зараз або заспокою її, або вона опиниться в безодні цілковитої безвиході. І я досить жорстко сказала, що в неї завжди залишається надія: дитина найімовірніше є плодом її кохання й вона повинна любити, оберігати її. Бо тепер рід Торкіля з Ньюторпа не урветься. Не дозволила їй заперечити, навіть нагримала. І схоже, мені таки вдалося на неї вплинути.

— Альрік ніколи не повинен довідатися про твої сумніви. Бог дав тобі щастя материнства, ось і прийми це як дар Його. І не руйнуй того щастя, яке спізнала в шлюбі з чоловіком.

Тут мій голос раптом зірвався. І якось саме собою вийшло, що вже не я переконувала Елдру, а вона мене. Адже ми все-таки були подругами.

Поховати тана Торкіля було вирішено біля церкви Святого Дунстана. І ось ми рушили до церкви — попереду несли труну з небіжчиком, слідом у жалобі йшли Елдра, я, мої люди та ще загін озброєних стражників — вийшло, що в Торкіля чималий ескорт, аби супроводити його в останню путь. Але виявилося, хтось устиг попередити саксів про похорон біля Святого Дунстана, й до церкви у фенах з’їхалося чимало довколишніх танів. Прибув і онук покійного, Альрік (Елдра так і кинулася до нього); був і огрядний Бранд, і Хорса, звісно Хорса, адже відомо було, що саме він стояв на чолі бунтівних саксів. Угледівши мене, Хорса презирливо скривився, але хоч не виявляв прилюдно неповаги, тримався гідно до закінчення похорону.

Утред увесь час був напружений. Він перший і відчув небезпеку. Я бачила, як змінилося його обличчя, як він припав вухом до землі, потім швидко підвівся.

— Негайно їдьте. Швидше!

Нормани вочевидь почули про похорон і напали великим загоном відразу з кількох боків. Одна за одною з туману виникали постаті вершників, долинало несамовите іржання коней, брязкіт криці. Ми вже були в човнах, а біля церкви, за пеленою туману, кипів жорстокий бій — сакси утримували нападників, які намагалися відрізати нам шлях до відступу. А тут, як на гріх, заголосила Ейвота — в неї почалися перейми, і лишень у дорозі я виявила, що з нами немає Елдри.

Утред повернувся тільки за годину — живий і неушкоджений. Він повідомив, що напад норманів відбито, а Хорса особисто розкраяв сокирою череп Нортберту де Ласі й тепер вважається героєм. Елдра ж не захотіла розлучитися з чоловіком, пішла з ним до табору бунтівників.

Але тоді мене значно більше хвилював стан Ейвоти. Ми ледь устигли привезти її, дотягти до зали, де вона раптом упала на підлогу, розставила ноги й почала пнутися. Труда миттю виштовхала мене, сказала, що скоро мені самій народжувати й не слід поки що бачити такого. А ось про Ральфа жінки, які клопоталися біля породіллі, забули зовсім. Він же був такий тихий і непримітний на своїй лежанці в кутку, до нього звикли, мов до меблів. Схаменулися тільки, як помітили, що він, блідий, стоїть просто над ними й тремтить. Але було не до нього. Дитина вже виходила, тож бідолаха Ральф бачив усе. Відразу й знепритомнів. Довелося панькатися і з ним, і з Ейвотою, і з її дитиною. Дівчинкою.

Потім розповідали, що народила її Ейвота на диво легко, змогла сама підвестися після пологів. Я ж була налякана її криком і з жахом думала, що й мені належить пройти через таке. Зате донька в Ейвоти народилася міцна, здорова. Молода мати сказала, що назве її Бертою. Спасибі, хоч не Бертрадою.

На Ральфа це потрясіння вплинуло навіть добродійно. Він перестав усамітнюватися, прагнув бути чимось корисним. Ми навіть інколи розмовляли вечорами. Ральф розповідав звідки він родом, про те як потрапив на службу в Гронвуд. А ось як втратив службу — не згадував, та я й не розпитувала.

Тим часом настала справжня зима, зі снігопадами по декілька днів, із буревіями. У всі щілини задувало, ми тислися до вогню, не скидали верхнього одягу навіть на ніч. Вийти на вулицю ніхто не наважувався, просиджували цілісінькі дні в задимленому теплі.

Одного з таких вечорів Ральф заграв на лірі. Бозна-хто приніс у вежу інструмент, але він був поламаний, валявся без потреби, поки Ральф не полагодив його. І як приємно зазвучали струни в такт потріскуванню полін у вогні та завиванню заметілі за стінами. Ральф заспівав. Голос у нього був на диво приємний, усі заслухалися.

Я пройшов багато земель,

Побачив різних людей,

Але такуי як вона, ніде не зустрів.

І я припаду до її ніг,

Покладу голову їй на коліна,

Відпочину на її білих грудях.

Коли ллється кров і зраджують друзі,

Я знайду відраду і любов

Поряд тієї, яку ніколи не залишу.

Я дивилася на Ральфа, не помічаючи, як перезираються всі навколо. Коли ж Ральф замовк і підвів голову, мене збентежив його сповнений обожнювання погляд.

Мені стало ніяково. А тут іще й помітила, як уважно Утред спостерігає за нами з Ральфом і посміхається. І про що він думає? Адже я була жінкою на останніх днях вагітності, мій живіт, що так довго залишався невеличким, тепер роздуло, мов барильце. Я навіть ходила, трохи вигинаючись назад. І давно забула відчуття, коли була гнучкою і легкою, могла нагнутися і без зусиль зав’язати черевика. Але тепер залишилося недовго чекати.

Снігові буревії, що тривали по кілька днів, нарешті вляглися. Все навкруг було занесене снігом, вшкварили морози, яких не пам’ятали навіть старі. Стояв страшенний холод, особливо відчутний у нашому болотяному краю. Водяне безмежжя фенів промерзло наскрізь і, куди не глянь, довкруг були сніг і тиша.

У ці морозяні дні бунтівничі заколоти припинилися. Всі хто міг, роз’їхалися по домівках. Лише жменька найзапекліших заколотників сховалися десь у лісах на півночі графства. Вони не впокорилися, й було зрозуміло: ледь потеплішає, знову литиметься кров і мирної сівби годі й очікувати. Потім прийшла звістка, що війська короля увійшли в Норфолк, і графство завмерло, очікуючи наслідків.

Настав передріздвяний час. Стояли найкоротші дні року, розвиднялося пізно, а сутеніло невдовзі по полудні. Одного з днів я послала людей до лісу по ягоди мирта, оскільки час було робити святечні свічки. Коли вони повернулися, ми вже підготували форми для свічок. Адже як би не було складно, люди завжди чекають Різдва і пов’язують із ним свої надії. Тому в Хервардовій вежі панувало веселе пожвавлення, чоловіки балакали про поміченого на болотах величезного вепра, а отже, святкуватимемо з чудовою кабанячою головою, як за старих часів на йоль. Я послухала ці розмови, й душа моя сколихнулася. Йоль. Едгар… Я примусила себе відвернутися.

Ягоди мирта в бджолиному воску додають особливого аромату святечним свічкам. Ми завжди так робили в Святій Хільді, тож я зі знанням справи звеліла нагрівати над вогнем ягоди, аби витопити сік у казанок із бджолиним воском. Потім цією сумішшю заповнили спеціальні форми, акуратно вклали в них ґніт.

— Гадаю, свічки в нас вийдуть чудові, — усміхаючись, казала я жінкам і дітям, які зібралися навколо. — Я не помітила жодного пухирця повітря, яке б зіпсувало нашу працю.

Унизу на вході ляснули двері. Це повернулися з дозору Утред і його люди. Струшували сніг із чобіт, сідали біля вогню. З холоду в них був звірячий апетит, стукотіли ложками по мисках із ячмінною кашею і скибочками смаженого в’юна. Тільки Утред, ніби й не відчував голоду, їв поволі, часом якось дивно поглядаючи на мене.

Я зрозуміла, що в нього є новини, і, коли він попоїв, ми всілися в ніші вікна.

— Сьогодні я бачив Пенду. Схоже, в графа Едгара серйозні неприємності.

Він говорив і говорив, моє серце стугоніло дедалі сильніше. Все дійсно складалося кепсько. Король розгнівався на зятя, що той не зумів упоратися з бунтівниками, більше того, він підозрював, що Едгар, сам сакс, просто потурає їм. А таке цілком могли прирівняти до державної зради. Нібито королю донесли на Едгара, й доніс не хто інший, як саме графиня Бертрада. Тому Генріх послав розібратися у всьому своїх племінників, Блуаських братів, Стефана Мортена й Генрі, єпископа Вінчестерського. Кажуть, що Стефан у добрих стосунках із Едгаром, але зараз у нього є наказ короля, тож він так і сказав графу Норфолку: якщо той не зуміє виправдатися, він повинен буде відвезти його під охороною до Лондона для суду. Едгар спробував пояснити, що справа не настільки проста: нормандські барони одноголосно запевняють, що сакси першими вчинили напад, тоді як саксонські тани переконують, що це саме вони стали жертвами розбою норманів. Прагнучи розібратися у всьому в присутності повірених короля, граф Едгар звелів і тим, і іншим з’явитися в Гронвуд-Кастл. І якщо нормани впевнені, що їхні права більш захищені й сміливо з’явилися на розгляд, то сакси визнали за краще проігнорувати запрошення. Але такою зневагою до наказу вони ніби визнавали власну провину. А Едгар опинився наче затиснутим між владою короля і своїми впертими одноплемінниками. І Стефан, щоб допомогти Едгару виплутатися з цієї ситуації, порадив, як довести свою непричетність до бунтівних одноплемінників: граф Норфолк повинен буде особисто очолити каральні війська проти саксів, провести рейд і знищити їх.

— Ви уявляєте, чим це обернеться для Едгара, — засмучено констатував Утред. — Ім’я ерла Едгара Армстронга прокленуть в Денло, люди вийдуть із покори, й ті самі нормани зневажатимуть його за зраду свого народу. Якщо ж Едгар відмовиться… Присягаюся Святим Едмундом, король Генріх не та людина, що пробачить непокору. Отже… Агов, хлопче, та ти ніби підслуховуєш?

Останні його слова були звернені до когось за моєю спиною. Я озирнулася — Ральф де Бріяр стояв так близько, що міг почути кожне слово. Але зараз мені було не до нього. Мені було так страшно, що навіть у жар кинуло. Рвонула застібку біля горла. Мені мов повітря забракло. Едгар… Мій Едгар у біді. О, Пречиста Діво, змилуйся над ним!

Я не пам’ятала, як зійшла на вежу. Було ще не настільки пізно, але вже цілком смеркло. Я бачила вогники в селищі на березі озера й далі, у фенах. Десь самотньо вив вовк. А повітря було таке холодне, що перехоплювало подих. Проте на морозі мені стало трохи легше. Якщо мені взагалі могло стати легше. Ах, мій Едгар був таким честолюбцем, так високо піднісся! І ось будь-якої миті може впасти, розбитися. А ця сучка, його дружина… Я ніколи не могла примусити себе ставитися до неї терпимо, завжди ненавиділа її з лютим відчаєм знехтуваної коханки. Я навіть не знала, чи відомо їй про мене. Але якщо й відомо, я нічого не варта в її очах. Леді Бертрада, ця позашлюбна принцеса, була переможницею в нашому суперництві за кохання Едгара. До мене не раз доходили звістки, як він леліє та пестить її. І коли я думала про це, — я, котра знала, яким буває він у коханні, коли уявляла, що він дарує їй таку саму насолоду, як колись мені, — пробач мені, Всевишній, але я не могла подолати своєї неприязні до цієї жінки. І ось дізнаюся, що вона зреклася Едгара, звинуватила в зраді.

Але й це зараз не здавалося мені важливим. Я відчувала лише тривогу й болісний страх за долю людини, яку кохала і якій жодного разу, навіть спізнавши тягар ганьби й розлуки, не дорікнула ні в чому. Адже я сама пішла до нього, пішла з доброї волі, а розлучившись із ним, чаїла від усіх, наскільки сумую. Я розуміла, що не можна так сильно кохати смертного, що така любов можлива лише до Бога. Але навіть у молитві я не просила прощення у Всевишнього за це своє кохання — так ніби пробачена, я б уже не мала права на це пристрасне почуття.

І ось я, мов сомнамбула, стою на морозі, а навколо мерехтить байдужа місячна ніч. Десь вдалині ховаються бунтівні тани, впевнені в своїй правоті, як і в тому, що їхній граф-саксонець до останнього підтримуватиме їхні права. Адже інакше… Але я знала Едгара, він не зганьбить свого ім’я, влаштовуючи різанину одноплемінникам. Господи, ну чому вони не з’явилися в Гронвуд? Адже це був би єдиний законний спосіб виправдатися. Тоді б Едгар зміг стати на їхній бік, не накликаючи на себе підозри в зраді.

Хтось вийшов позад мене на баштовий майданчик. Ральф… Я відвернулася від нього, не поверталася навіть, коли він підійшов і загорнув мене в довгу накидку з овечого хутра.

— Ви досі кохаєте цього чоловіка?

— Так.

Сказала це сухо, даючи зрозуміти, що його присутність — небажана. Але Ральф не пішов.

— Мені здається, я можу допомогти вам… Допомогти графу.

Я рвучко озирнулася. У місячному світлі його обличчя в обрамленні повстяного каптура здавалося майже примарним.

— Тоді, — почала я, — якщо це так… Кажи!

Він сумно посміхнувся.

— Гуго Бігод знав, що робив, аби помститися Едгару. Але я не хочу, щоб ви страждали. Та й у мене є за що поквитатися з Бігодом.

Я нічого не розуміла. Але після його розповіді в моєму серці зажевріла надія.

— О, Пречиста Діво! Ральфе, ти неодмінно повинен поїхати в Гронвуд. Ти повинен про все розповісти.

Він зітхнув, і хмарка пари оповила його.

— Може, й так. Але ці сакси… Вони ж відмовилися скоритися графу й Стефану Блуаському. Допоки вони не приїдуть у Гронвуд-Кастл і не визнають власної провини, Стефан і єпископ Генрі вимагатимуть, щоб Едгар виступив супроти них.

Я це розуміла. Пригадала обличчя Хорси — зле, рішуче, непримиренне. Хорса очолює повсталих, і він зі своєю гординею радше погубить людей, аніж піде на перемовини, піде на союз із Едгаром, якого ненавидить.

І тоді я зважилася.

— Ходімо, Ральфе.

Я не сумнівалася, що мій Утред увесь цей час підтримував зв’язок із бунтівними саксами і знає, де вони ховаються. Він і не заперечував цього, коли я почала його розпитувати. Проте рішуче захитав головою, щойно я попросила його провести мене до них.

— Святі мощі! Хіба це чувано, щоб жінка на останніх днях вагітності вирушала в поїздку, та ще в таку холоднечу!

Але я не відступала. Почуваюся, мовляв, чудово, погода встановилася спокійна, а снігами через фени навіть легше рухатися. Що ж стосується холоду, то я можу їхати в кінних ношах — невеликому підвісному паланкіні, який спереду й ззаду несуть двоє спокійних поні. У ношах не так трусить, я зсуну фіранки в них і лежатиму під хутрами. Врешті-решт, пані я йому, чи ні? Як він сміє не коритися? Та й кого, крім мене, можуть послухатися сакси? Хай мене й називають занапащеною жінкою, але я таки нащадок Херварда, і вони не відмовляться прийняти мене.

Утред нарешті поступився. Я сказала, що виїжджаю негайно, пішла збиратися.

Ніч випала тиха та світла. Пересувалися ми так швидко, як тільки було можливо по снігу, щоб коні не виснажилися завчасу. Попереду їхали кілька охоронців, прокладаючи колію, слідом — ноші. Замикали кавалькаду Утред і Ральф. Хоча Ральф був ще кволий, але я потребувала його як свідка. Утред постійно бурчав про те, що й шлях неблизький, і ще невідомо, як сприйме Хорса мою появу… Зізнаюся, зустріч із Хорсою хвилювала й мене. Проте з ним були й мудрий Бранд, і попри молодість поміркований Альрік, і решта танів, яких зовсім не тішила перспектива накласти головами і які, коли з’явиться свідок їхньої невинності, вважатимуть за краще відстоювати свої права мирно. Тим паче, що головний їхній ворог, ватажок нормандських баронів Нортберт де Ласі, вже поплатився за свої злодіяння.

Утред пояснив, що бунтівники сховалися за річкою Нар, там де починалися хащі старого соснового бору, який тягся до самого узбережжя на півночі графства. Місця там глухі, й сакси сховалися в хащі, в руїнах вілли ще римських часів. До того місця було близько двадцяти миль, і це засмучувало Утреда. Він час від часу наздоганяв мої ноші, цікавився, як почуваюся. Ну, чисто дбайлива нянька. А я лежала, загорнута в теплі кожухи, скулена, мов равлик у черепашці, похитування нош навіть заспокоювало мене. А стан Ральфа мені не подобався. Чула раз у раз його кашель. В дорогу я передбачливо узяла міха з вином, і зараз віддала його Ральфу, щоби пив для підтримання сил. Одного разу я відсунула фіранку й побачила, як він ділиться вином із Утредом. Він таки добра людина, цей молодий француз. Утред теж так вважав. Я чула, як вони інколи перемовлялися, Утред допомагав ще кволому Ральфу на важких переходах, вів його коня за вуздечку.

Над ранок так похолоднішало, що я вже не насмілювалася підіймати фіранки. Навіть тепле овече хутро не рятувало, в мене мерзли ноги й чомусь дуже боліла спина. Але я зачула голос Утреда, який доволі брутально розмовляв із кимось, і таки визирнула. Вже розвиднялося. Навколо пахло хвоєю, ми зупинилися в густому сосновому лісі. Я побачила Утреда й воїнів, які перепинили шлях, отже, було вже близько.

Вартові змусили відстати моїх супровідників, узяли першого поні за вуздечку й повели. Слідом їхали тільки Ральф і Утред. Утред сказав, що тут дозори на кожному кроці, але протягом подальшого шляху ми нікого не зустріли. Я чула, як один із провідників щось незадоволено говорив з цього приводу, але його приятель пробурчав, що, мовляв, вони виявилися найвідданішими псами, а решта просто поховалися від холоду.

Холоднеча справді була страшна. Повітря кололо щоки, сніг голосно рипів. З темряви лісу долинув якийсь звук — чи то людський зойк, чи рикання звіра. Він збентежив наших проводирів, але я не звернула уваги. Величезний напівзасипаний снігом куб старої вілли з обваленими зубцями постав просто перед нами. Я бачила пролом у стіні, який слугував за вхід, нині від холоду завішений хутром. Я пройшла під нього й насилу розрізнила в напівтемряві сходи, що вели вниз.

Варта і Утред залишилися зовні, але Ральф узяв мене за руку й почав спускатися. Попереду заманячів отвір низької арки. Вхід під нею був напівзавалений купою каміння. Перебираючись через неї, я мало не застогнала, так мені схопило поперек. Спочатку нічого не могла розгледіти у півмороку: посеред приміщення ледь жевріла тільки купа вугілля. Нарешті хтось запалив смолоскип, і я побачила сонних людей, які лежали покотом, хто де. Кроку не можна було ступити, щоб когось не зачепити.

Але моя несподівана поява швидко всіх побудила. Хтось підкинув полін у вогнище. Я закашлялася від диму. Господи, як вони дихали тут?

Серед людей, що обступили мене, побачила кілька знайомих облич. Упізнала сите Брандове обличчя. На чолі в нього була сажа, волосся скуйовджене, дивився він з подивом‘.

— Сили небесні! Гіто Вейк, невже ви здолали такий шлях? Та ще й у вашому стані! Навіщо, заради всього святого?

Вони з’юрмилися довкола, а я першої миті так зле почувалася в цьому застояному повітрі та диму, що й слова не могла вимовити.

Розштовхуючи решту, наперед вийшов Хорса.

— Оце так, повія Едгарова з’явилася! Що, прийшла за свого спокусника благати, чи здумала тут народжувати?

Він засміявся, хтось приєднався до нього.

І тут звідкілясь із-за спин вискочила Елдра. Така сама брудна, як і всі, розпатлана, але, на власний подив, я побачила сокиру в неї за поясом. Вона нагримала на тих, хто сміявся, всадовила мене на виступ стіни.

— Ви що, не розумієте? Лише крайня потреба могла змусити леді Гіту вирушити в дорогу в її стані! — гнівно казала вона й навіть розштовхувала саксів, які юрмилися біля нас.

Я постаралася говорити, якомога впевненіше. Сказала, що люди короля Генріха рано чи пізно викурять їх звідси, як мисливці викурюють борсуків із нір. Проте в бунтівників ще залишається надія на мирне розв’язання конфлікту. У розпалюванні заколоту нема провини саксів, його розпочали нормандські лицарі графині Бертради, й у мене є свідок, який може підтвердити мої слова. Причому, він готовий зробити це не тільки перед саксами, але й у присутності посланців короля. Тому їм краще все-таки поїхати в Гронвуд, як їм пропонував ерл Едгар, і лише так цей заколот обійдеться без фатальних наслідків.

Мені було важко добирати потрібні слова, я була страшенно стомлена. Але вони таки прислухалися, почали розпитувати. І тут Хорса звелів усім стулити пельки, сказав, що, мабуть, сам Едгар послав мене сюди з такою брехнею, що я хочу заманити їх у пастку, оскільки віддана Армстронгу, як собака. Вони ж, вільні сакси, вже пізнали свою силу й не здадуться без бою.

Я ніби чула його давні слова у вежі Тауер Вейк. Хорса залишався вірний собі, своїм войовничим поняттям про честь і волю, здобуті в бою. Йому потрібна була слава, навіть ціною життя. Свого, чи цих людей — не мало значення. Мені це здавалося безглуздим. Але я не могла не помітити, що його промови діють на людей. І багато хто з присутніх саксів, особливо наймолодші, піддалися його впливові, войовничо загомоніли, загриміли зброєю.

А ось чому раптом вони всі разом умовкли, я зрозуміла не відразу. Просто дивувала тиша, яка запала враз, а вже по тому я помітила, як усі завмерли й спрямували погляди на щось позад мене. Я відвела вбік хутряний каптур і озирнулася. Спочатку розрізнила тільки силует новоприбулого за низькою аркою, побачила багатий плащ зі світлого хутра, блиск застібок біля горла. Потім він схилився під низьким склепінням, увійшов, став на купу каміння біля входу. Перед нами був Едгар.

Першої миті ніхто не зміг мовити й слова. По тому почувся брязкіт зброї, яку люди повихоплювали, та Едгар швидко простяг руки долонями вперед — давній жест попередження, що він без зброї та з мирними намірами. Й ніхто не зрушив з місця.

Я пильно вдивлялася в Едгара. Як давно ми не бачились! Я впізнавала цю гордовито посаджену голову, хвилясте пасмо капітанового волосся, яке спадало на око, бо встигло вже відрости, мужнє підборіддя. І раптом злякалась, сахнулася, аби сховатись за спинами.

Едгар не помітив мене.

— Я прийшов поговорити з вами, сакси, бо іншого шляху зупинити кровопролиття нема. Невже ви не думали, що я не знайду вашої криївки за слідами на снігу? Невже вважали, що в мене замало сили, щоб здолати вас? Але тепер ваше лігвисько оточено. Зі мною королівське військо, а це досвідчені воїни та лицарі. Вони тихо зняли ваші дозори й тепер стоять за кожним деревом із луками й мечами, готові будь-якої миті вдертися сюди. Але я звелів їм залишатися на місцях, поки перемовлюся з вами.

Він говорив владно та спокійно. Сказав, що коли сакси погодяться добровільно вийти з укриття й здадуть зброю, їм не заподіють шкоди. Але їм доведеться вирушити в Гронвуд, де відбудеться розгляд, як і планувалося спочатку. В його замку граф Стефан Блуаський, представник короля, і єпископ Генрі Вінчестер, представник Церкви, будуть готові вислухати їхні доведення та постаратися розсудити, хто винен у цьому заколоті, хто перший підняв зброю.

— То ти готовий зрадити свій народ? — злобливо перебив його Хорса.

— Мій народ — це підвладні мені люди Норфолкширу, байдуже, нормани чи сакси. А злочинцями я вважаю тільки тих, хто підбурює народ. Цього я ані дозволити, ані виправдати не можу. Тому й домовився зі Стефаном Блуаським, що першим увійду до вас і постараюся вирішити справу полюбовно. Ви всі воїни й повинні розуміти, що війську короля нічого не варто було захопити вас зненацька й перебити, мов сонних дитинчат рисі, в темному лігвиську. Але повторюю — хто скориться добровільно, тому ніщо не загрожує. Покарано буде лише тих, кого суд визнає винними.

— Винні вже за морем, — раптом із акцентом вигукнув Ральф, виступаючи наперед. — І повірте, саме вони добряче тішаться, знаючи, що ви тут ріжете один одного.

— Ральф де Бріяр? — здивувався Едгар. — А ви звідки тут?

Та лицар не відповів на запитання. Каліченою саксонською мовою, але спокійно він розповів те, що вже повідав мені раніше: про злість Бігода та його бажання помститися графові Норфолку, про те, як Бігод умовив своїх людей вчинити напад на нормандські маєтки під личиною саксів, щоб таким чином спровокувати тих і других на різанину й примусити Едгара поплатитися за всі ці заворушення.

Хоча Ральф поволі добирав слова, часто помилявся, зміст його розповіді всі зрозуміли. Люди почали переглядатися, хтось сердито вилаявся, хтось забожився.

— І все сказане мною така само правда, як і те, що всі ми потребуємо милосердя Божого, — закінчив Ральф. І вже нормандською додав, звертаючись до Едгара: — Я готовий повторити все це перед представниками короля і заприсягтися в тому на Біблії.

Свідчення Ральфа все пояснили й розставили по місцях — і граф, і ватажки саксів це зрозуміли. Багато хто вже ладен був скласти зброю та йти за Едгаром, але знову Хорса мало не зруйнував усе.

— Невже шляхетні тани танцюватимуть під дудку якогось француза? — кричав він. — Невже покірно складуть зброю тоді, як нарешті дали всім зрозуміти, що не змирилися з владою норманів, що не є покірним овечим плем’ям, яке дозволяє обдирати себе й терпить владу поневолювачів? Чом би нам просто зараз не схопити цього зрадника Армстронга і, загрожуючи розправою над ним, не примусити війська відступити?

Обличчя в Едгара посмутнішало.

— Мені гірко, що мої одноплемінники ладні погрожувати людині, яка прийшла без зброї, сподіваючись на їхню честь. Що ж чиніть по-своєму, але знайте: у Стефана Блуаського й лицарів короля є наказ придушити заколот за будь-яку ціну. І якщо для цього доведеться пожертвувати моїм життям, життям сакса, який добровільно увійшов до бунтівників, — вони не зупиняться. Але чи врятує це вас — не знаю.

— Ні!

Цей крик сам зірвався з моїх вуст. Розштовхуючи людей поперед себе, я кинулася до Едгара. Але не встигла, хтось затримав мене. Груба рука схопила мене ззаду за волосся, закинула голову так, що я мало не впала. Я завмерла, коли побачила біля своїх очей вістря кинджала.

— А якщо ми зробимо так, Едгаре?

Це сказав Хорса.

— Якщо ми зробимо заручницею твою Фею Туманів?

Хорса відкинув мою голову назад, і я могла бачити Едгара, який стояв на купі каміння біля входу. Він дивився на мене згори вниз і в червонястому світлі смолоскипів було помітно, як змінюється його обличчя. Спочатку подив, потім хвилювання, знову подив…

Хорса тримав мене так, що я мимоволі вигнулася назад, поли моєї накидки розійшлися, стало видно обтягнутого тканиною живота. Едгар дивився на нього, і його очі розширювалися, нарешті він судомно ковтнув. Потім обличчя його стало жорстким, напруженим. Тепер він дивився на Хорсу.

— Відпусти Гіту, Хорсо.

— Це якщо я визнаю за потрібне. Агов, спокійно, спокійно, Едгаре. Стій, де стоїш.

Я відчула, як вістря кинджала Хорси вперлося мені в горло. Від страху примружилася.

А голос Хорси звучав на диво спокійно.

— Зараз ти вийдеш звідси, Едгаре, й звелиш людям короля забиратися. Інакше, присягаюся всіма чортами пекла, я особисто переріжу горло твоїй хвойді. Або ще краще — ми розпоремо її черево та подивимося, кого носить від тебе. Ти сам зможеш визначити, кого їй зробив, коли ми викинемо цей скривавлений згусток на сніг. І…

Він більше нічого не сказав. І рука з кинджалом більше не манячіла в мене перед очима, пальці, що тримали мене за волосся, розтислися. Тіло Хорси важко впало до моїх ніг.

— Хорса з Фелінга завжди був надто запальний, — спокійно мовив товстун Бранд і відкинув камінь, яким оглушив його. — Пробач, Едгаре.

У мене підгиналися ноги. Щоб устояти, я мимоволі зробила крок уперед. І миттю опинилася в Едгарових обіймах.

Це було як диво. Він обіймав мене, обіймав сильно, але й так дбайливо… І хмеліючи від щастя, я забула про всі страхи, блаженно схилила голову на хутро до його плеча. Найнадійніші, найлагідніші руки на світі обіймали мене. Едгар ніжно потерся щокою об моє волосся. Я чула його тремтяче дихання зовсім близько, розрізняла швидкі удари його серця.

— Рідна моя. Чому? Як же ти могла, навіщо чаїлася від мене стільки часу?

Я поволі розплющила очі, повертаючись у реальний світ.

— Яке це має значення? У тебе ж є дружина.

Я таки розімкнула руки, що обіймали мене.

Зуміла подивитися йому в обличчя.

— Я не була з бунтівниками, сере. Просто привела до них Ральфа, щоб пояснити все. Ральф де Бріяр допоможе вам залагодити цю справу.

Едгар мав такий вигляд, що я не була впевнена, чи зрозумів він мене. Але, мабуть, таки зрозумів. І коли я відійшла, заговорив із саксами вже спокійно. Я помітила, як вони почали поодинці виходити. Винесли й Хорсу.

Я сіла, відвернулась до стіни. Поряд була тільки Елдра. Але вона відступила, коли наблизився граф. Він теж сів поряд. Це було нестерпно.

— Іди, Едгаре.

Він скорився. А я розплакалася. Мені було зле, знову заболіло в попереку. Так, заплакана, я й вийшла надвір. Мружачись від сліпучого на морозяному сонці снігу, не дивлячись ні на кого, дійшла до нош.

Утред допоміг мені залізти в них. Я була, як міх із борошном, — важка, неповоротка. Я хотіла додому. Елдра влаштувалася поряд зі мною, обійняла, і я могла всмак виплакатися на її грудях. Потім крізь схлипування запитала, як залагодилися її справи з Альріком. Виявляється, вона таки зізналася йому. Між ними не може бути таємниць — так вирішила вона. Альрік сказав, що дитя не повинне страждати, але він сподіватиметься, що дитина від нього. Я ж подумала: все одно дарма вона розкрила таємницю. Звісно, чоловік кохає її, проте на її дитині цілісіньке життя лежатиме тавро підозри. І ще я здивувалася, наскільки цинічною стала за цей час.

Ми їхали та їхали. Проминули ліс, рушили вздовж замерзлої стрічечки річки Нар. День був погожий, ясний. А ось мені дедалі гіршало.

Здаля долинув передзвін. Елдра підняла фіранку нош, із посмішкою глянула на дзвіницю церкви в снігах.

— О небо, Гіто, адже сьогодні Святвечір!

Вона озирнулася на мене, й усмішка зійшла з її обличчя. Крикнула Утреду, щоб гнав коней якнайшвидше.

Мене жахливо розтрусило, так, що аж знудило. Я раз у раз чіплялася за Елдру, кусала губи. Що, як пологи почнуться ще в дорозі? Проте небо зглянулося наді мною. І хоча ми дісталися до Тауер Вейк, коли вже смеркло, але я навіть змогла сама вийти з нош. Щоправда, тут би й упала, якби Утред не підхопив мене на руки, не заніс у вежу.

Господи, як же всі вони метушилися, стягали з мене одяг, розводили вогонь. Їхня поквапливість мене лякала, і я хотіла дивитися лише на Труду — спокійну, діловиту, поважну. Про Труду ходили чутки як про найкращу повитуху в околиці, й вона полюбляла хвалитися тим, скількох діток прийняла на світ Божий. Мій, напевно, буде сотим, запевняла вона. Мимоволі я посміхнулася — Труда й уявлення не мала, що таке сотня.

Перейми дедалі частішали, ставали гострішими. Я лежала в своєму покої, кусала губи, бгала краї ковдри спітнілими руками. Тут було дуже спекотно, але мені сказали, що так і має бути. А з мене ж піт струмував після кожної перейми. В проміжках я думала про Едгара, про те, що тепер він знає про мене. Раніше я цього не хотіла, але нині від цього було навіть легше. Врешті-решт, він батько і, якщо зі мною щось трапиться…

Я сказала про це Труді, але вона лише сердито цитькнула на мене. Як можна зараз думати про таке? Краще б я пригадала, який сьогодні вечір і помолилася. І я слухняно повторювала слова молитви, як учили в монастирі:

— Verbum саго factum eit et habitavit in nobis.[50]

Біль дужчав. Але я була така стомлена, що між переймами навіть засинала. І знову приходила до тями з протягливим стогоном. Кричати було ніби соромно.

Товста Труда тихенько ходила, розвішуючи біля вогнища дитячі речі, ковдри та хутра, щоб нагрілися. Помішувала щось у горщиках, і від цього пряний дух розходився кімнатою. Мені почало ввижатися, що я в монастирі, у фарбівні, допомагаю сестрам фарбувати тканини. Напевно, це тому, що в кімнаті стояла пара від ясенової кори та кропиви, що кипіли на вогнищі.

І знову забуття, потім знову біль. Але якоїсь миті я розрізнила звичні звуки ранку — голоси півнів, віддалений передзвін. Різдво! Я почала казати, що людям треба піти до церкви. Господи, вже новий день настав, а моїм мукам нема кінця-краю.

Труда схилилася наді мною, обличчя її було стомленим, змарнілим і… стривоженим.

— Бідолашна дівчинко, ти така худенька. Важко тобі доведеться. Ось що, давай-но спробуємо походити.

Походити? Я розплакалася. Сили не було зовсім. Але я так хотіла народити цю дитину! І я встала, ледь переставляючи ноги, спираючись на Ейвоту й ще одну жінку, ходила від стіни до стіни, поки біль не зробився нестерпним. Мене просто зігнуло навпіл. Насилу доволіклася до ліжка. Але Труда, схоже, була задоволена. Потім понишпорила в мене проміж ніг, і обличчя її знову спохмурніло.

— Ви ще не готові, пані. Доведеться чекати.

Чекати? Скільки? Я вже нічого не тямила від болю. Здавалося, немовби сталеві кігті розламують мені поперек, а низ живота розпороли ножем і в зяючу рану забивають дерев’яного кілка. Я почала не кричати вже — гарчати, вити.

Не знаю, скільки це тривало. Ледь розчула, як хтось сказав, що вже вечір і що про всяк випадок варто послати по священика. Отже, я вмираю. Я майже хотіла смерті як позбавлення мук.

Потім голосно гупнули двері, я розрізнила гнівний вигук Труди. Чоловічий голос щось відповів. Значить, прийшов священик. Я вмираю.

Але наді мною схилився Едгар. Нервово смикнув застібку плаща, рвучко відкинув його.

— Сюди не можна чоловікам! — волала Труда.

— Мені можна. Я батько.

Я пригадала, що трапилося з Ральфом у такій ситуації. Яка буде ганьба, коли зомліє Едгар. Хотіла сказати, щоб він ішов геть, але знову зайшлася криком.

— Кричи, кричи, кохана, в тебе це добре виходить! — майже весело говорив Едгар, обіймаючи і підтримуючи мене ззаду під спину. — Добре, що я встиг. Тепер ми разом, і нам усе вдасться.

Це було дивно, як подіяли на мене його слова. Я навіть посміхнулася. Але був такий біль! Кістки ніби затріщали, розійшлися. Я вчепилася в Едгарову руку й знову закричала.

Він підтримував мене, цілував мене в скроні, у волосся. Я чіплялася за нього. І навіть Труда більше не гнала його, вовтузилася під ковдрою в мене між ніг.

— Ну ось і добре. Пніться, леді, пніться.

Я старалася, гарчала крізь зціплені зуби. Міцні руки Едгара підвели мене за плечі й підтримували.

Труда погукувала: ще! ще!

І раптом мені полегшало. Слизька грудочка вислизнула з мене. Я обпала, заплющила очі. Я так стомилася, що зараз мене ніщо не хвилювало. Та все-таки я посміхнулася, коли почула щасливий сміх Едгара.

Дитя кричало, гомоніли люди, Едгар цілував мене. Я таки розплющила очі.

— Гіто, ти народила доньку, та яку гарну!

Він навіть не засмутився, що не сина.

Зі мною ще щось робили, але я майже не звертала на це уваги. Едгар підійшов знову й у його дужих руках кричала, сукаючи ручками та ніжками, крихітна дівчинка. І як же дбайливо він її тримав! А ще кажуть, що чоловіки бояться новонароджених.

Я глянула на дитину. Моя донька була чарівна. Вона витріщала на мене очиці барви дивовижної блакиті. І це біляве волоссячко…

— Вона така схожа на тебе, Едгаре!

— Звичайно. Це ж моя донька. Моя!

Я хотіла взяти дитину. Хотіла обійняти Едгара. Як же я їх любила!

Але вже за мить поринула в глибокий сон.

Пізніше мені розповіли, що по тому, як дівчинку помили й сповили, Едгар виніс її до зали. За давнім звичаєм, підняв над головою і сказав, що визнає своєю дитиною. Сказав, що нарікає її Мілдред.

Мілдред — старовинне саксонське ім’я. Так звали Едгарову матір. Це було родинне ім’я Армстронгів.

Далі Едгар бенкетував із чоловіками, а потім поїхав.

Коли я прокинулася, його вже не було в Тауер Вейк.

Розділ 9

Бертрада

Січень 1133 року

Я працювала над новим гобеленом.

Колись я здебільшого вишивала в своєму покої нагорі. Однак по тому, як чоловік майже місяць протримав мене там під замком, звеліла перенести верстат із натягнутим полотном у солар.[51] За час ув’язнення мені до дрижаків набридла моя кімната; а в соларі були великі вікна, засклені прозорим сирійським склом, що пропускало багато світла, й ткати тут можна було до самісіньких сутінок. До того ж, як я помітила, мій чоловік і брати Блуа гаяли час переважно в соларі. А я не могла відмовити собі в задоволенні під приводом роботи нав’язати їм своє товариство.

Ось і зараз я вишивала, а вони попивали вино й теревенили біля каміна. Я майже не поверталася до них, хоча прислухалася до кожного слова. Вони ще й досі обговорювали недавні події, коли цей зрадник Ральф де Бріяр дав свідчення на користь мого чоловіка.

Я з досадою рвонула сплутану нитку й нагримала на своїх дівчат: невже їм невтямки, що вже смеркло й для роботи мені потрібні свічки? Мені чимраз важче було стримувати кепський настрій, і глибоко зачаєні почуття мимоволі вихлюпувалися на полотно.

Відтінки, обрані мною для картини, були здебільшого похмурі: чорні, темно-бордові, синяво-фіалкові. І лиш по краєчку звивалися яскраві зиґзаґи — червоні, жовті, жовтогарячі зі спалахами золотих ниток. У центрі полотна світлими нитками я вишила вервечку кістяків, які підстрибували, звивалися, спліталися в танці. Так я зображала пекло, танець смерті. Це новомодна, але похмура тема. Я почала вишивати цей сюжет іще під час ув’язнення, й він відображав стан моєї душі.

— Чому, міледі, ви вишиваєте таку страшну картину?

До мене звертався мій пасинок Адам. Останнім часом він постійно крутився поряд, хоча я уявлення не мала, чим була викликана його приязнь. Я навіть запідозрила, що це сарацинське поріддя просто жаліє мене.

Іще коли після заколоту Гуго Бігода Едгар замкнув мене, Адам раптово почав виказувати мені знаки особливої уваги. Регулярно навідувався до моєї в’язниці, приносив якісь безглузді подарунки. Він допікав мені пустою балаканиною, і якщо мені траплялося кинути на нього погляд, незмінно відповідав якоюсь дурнувато радісною посмішкою. Спочатку, коли я була налякана й катувалася здогадами, як поведеться зі мною чоловік, виявляла поблажливість до його бастарда. І коли нарешті Едгар спромігся навідати мене в місці ув’язнення, — сухий, спокійний, холодний, — Адам навіть став між нами, ніби зібрався захищати. Трісни моя шнурівка! Як це все дратувало! Адже я донька короля, Едгар не сміє заходити надто далеко в своєму гніві, й уже, принаймні, не потребую заступництва його незаконнонародженого!

Але невдовзі гнів мого чоловіка начебто вщух. Він дозволив мені виходити з вежі, знову став люб’язним та уважним. І поновив нічні візити до моєї спальні. Схоже, моє ув’язнення протягом місяця було єдиним покаранням, на яке він зважився.

Я заспокоїлася, але дуже ненадовго. Новий заколот саксів поширювався, і батько надіслав у Норфолк братів Блуа для з’ясування обставин. На жаль, гірших кандидатур король вибрати не міг. Подумати лишень — він направив для розгляду мого недруга Стефана й мого першого коханця єпископа Генрі Вінчестера! До обов’язків останнього, як представника святої церкви, входило розібратися в моїх сімейних стосунках. І я дрижала від приниження й люті, коли мій покинутий коханець вів зі мною бесіди про обов’язки та послух, із зачаєною усмішкою вислуховував мої плутані скарги на чоловіка. Генрі очевидячки тріумфував, і весь його вигляд свідчив, що нічого іншого він і не чекав від такої особи, як я. Як це принизливо, коли колишня пасія переконується в тому, наскільки ти нещасна з його наступником, та ще й вдає співчуття!

Тоді я ще сподівалася, що заколот викличе королівський гнів на адресу Едгара. Та все зіпсував Ральф. План, продуманий Гуго, був просто чудовий, і якби Ральф не дав свідчень проти нього, ніщо не завадило б цьому задуму здійснитися. А той нікчемний дворянчик заприсягся на Біблії, що зовсім не потурання графа стало причиною заворушень, а свавілля та злочинні дії лицарів, привезених мною з континенту. Хоча до чого тут я? Едгарові самому варто було б здогадатися, що Гуго Бігод не та людина, яка скаже «амінь», коли її знеславили та вигнали.

Тепер розумієте, яким був мій настрій цього Різдва. Я розраховувала, що відбудеться суд, саксів-заколотників закують у кайдани, а я виступлю чи не єдиною особою, яка дбає про припинення безладу. А насправді ці сакси залишилися святкувати в Гронвуді й, поки не минула Дванадцята ніч,[52] пиячили тут, веселилися з лицарями Стефана, а сам граф Мортен і мій чоловік заохочували їх, запевняючи, що ніщо так не скріплює дружбу, як мирова чаша, випита на Різдво.

Адам знову зупинився поряд із мною, спираючись на раму верстата. Одягнений був, як маленький лорд: у пурпуровий камзольчик із облямівкою з куниці по пелені, а пояс мав із карбованих кілець, як у принца. Едгар розбещував свого виродка до непристойності. А мені Адам набрид, як зубний біль. Я спересердя смикнула нитку. Обірвала.

— Чому ви завжди сердитеся?

Ет, і всипала б я йому гарячих! Але він нарешті відійшов до каміна, де сидів Едгар і брати Блуаські. Вони розмістилися довкола невеличкого різьбленого столика, їли фрукти, попивали вино, розмовляли. Я мотала нитки, час від часу поглядаючи на них. І чому це Стефан і Генрі не їдуть? Був би це хтось інший, я б лише раділа гостям у Гронвуді. А ці… То влаштовують огляд Едгарових коней, то їздять із ним на полювання, незважаючи навіть на цьогорічну холодну зиму. Про політику майже не говорять, а правлять суто сімейні балачки — про дружин, про дітлахів. З глузду з’їхати! І я, щоб трішки розворушити цю миролюбно налаштовану компанію, поцікавилася, як ся має первісток мого любого кузена Стефана. Всім відомо, що вони з Мод дотепер ховали від людей це маленьке чудовисько, яке на шостому році життя не розмовляло та звіром кидалося на няньок.

Стефан проігнорував моє запитання, однак його білявий вус нервово сіпнувся. І він миттю заговорив про те, що Мод знову народила, а їхній другий син Вільям — справжнісінький янголя. При цьому він згадав мою сестру Матильду, і я з подивом довідалася, що та нарешті вагітна й має народити цієї весни. Король Генріх чекає та сподівається, що вона подарує йому онука. У короля жахлива нетерплячка, він навіть оголосив — якщо в Жоффруа й Матильди народиться дитя чоловічої статі, він звелить підданцям удруге заприсягтися доньці-імператриці, бо саме через неї продовжиться вінценосний рід Вільгельма Завойовника.

— Ну, а ти, люба кузино, — Стефан таки повернувся до мене, — коли потішиш нас звісткою, що небо не обділило тебе здатністю до дітородіння? Гляди, Бертрадо, якщо зволікатимеш, граф Едгар, чого доброго, наплодить бастардів од інших леді. Ось нещодавно…

Він раптово замовк. Я не звернула б на це уваги, коли б не помітила, як єпископ Генрі зробив йому застережливий жест. Чи мені здалося? Я зустрілася поглядом із чоловіком і відвернулася. Народити йому дитя, стати череватою, важкою, незграбною… Та ще й муки пологів… Чому це чоловіки думають, що жінка тільки й мріє завагітніти та породити на світ Божий їхнє потомство?

Кілька хвилин я ретельно працювала голкою. Під моєю рукою кістяк підніс ногу, немов хотів розчавити огидну комаху.

Чоловіки за моєю спиною патякали собі про коней та собак, про те, що після нинішньої багатої на сніги зими варто очікувати нечуваних паводків і слід подбати про цілісність дамб та впорядкувати канали водовідведення. До мене долинав голос Едгара, і це був м’який, чарівливий голос…

Я знову нишком глянула на чоловіка.

Допоможи мені, Пречиста Діво! — він ще й досі подобався мені! Зараз Едгар сидів, розслаблено відкинувшись на спинку крісла й заклавши ногу на ногу, час від часу погойдував нею, тьмяний відблиск вогню в каміні вигравав на його гаптованому золотому черевику. Який він завжди елегантний, мій чоловік. Як гарно спадають фалди його довгої туніки, як вишукано звисають із ліктів облямовані хутром верхні рукави! Мені подобався його гордовитий профіль, відрослі каштанові кучері…

Відчувши мій погляд, Едгар трішки повернувся — і в мене сироти пробігли по спині. Диявол і пекло! Чого це моє дурне серце починає щосили гупати, коли він ось так дивиться на мене! Я чудово знала цей його погляд — довгий безсторонній погляд золотавого кота. Едгар мав гнучкість і чуттєвість цієї хитрої тварини, з достеменно котячою любов’ю до затишку, тепла, спокою, що чергувалася спалахами ділової активності.

Довгі свічки обпливали духмяним воском. Мої жінки тихо пряли в кутку. Стукіт їхніх веретен діяв заспокійливо. Та й година була вже пізня. Я побачила, що Адам заснув на розстеленому біля каміна хутрі. Едгар зробив знак одній із жінок, аби віднесла його. Позіхнув і Стефан. Граф Мортен взагалі був ранньою пташиною. Вставав зазвичай, ледь на світ благословлялось, а дрімати починав, щойно в замку ввечері підіймали мости. Ось і зараз голова його раз у раз схилялася в напівдрімоті. А розмова Генрі з Едгаром, навпаки, пожвавішала. Єпископ завів мову про свій звіринець, для якого йому так і не вдалося придбати африканських левів, а потім почав допитуватися, чи не доводилося Едгару бачити цих царственних тварин у звіринцях східних правителів.

Господи, і що за дурня в головах у цих чоловіків?

Схоже, Генрі потішив невдоволений вираз мого обличчя. Він підвівся й рушив до мене.

— О, то це, видно, танок смерті! — ледь поглянувши на гобелен, визначив він. При цьому в голосі його вчувалася іронія. Ну, Генрі вже точно розумів, що саме змусило мене обрати настільки похмурий сюжет.

Ігноруючи його зацікавленість, я зробила знак жінкам, і вони заходилися знімати полотно з кросен. Я вийшла. У переході на мене так і війнуло холодом. Я стояла за дверима солара, дивлячись униз, куди вздовж стіни вели високі східці без поруччя, та зі смутком пригадувала, скільки разів під ними чекав на мене мій вірний Гуго, якими збудливими були його несподівані напади, поцілунки, обійми… На жаль, я нудьгувала без Гуго. У моєму житті немов зникла якась гострота відчуттів, очікування несподіванок. Але я розуміла, що навряд чи мені варто сподіватися на швидку зустріч із Гуго Бігодом. Особливо тепер, коли його звинувачують у заколоті. Йому, бідолашному, ще довго доведеться ховатися.

Я жахливо змерзла, поки йшла холодними переходами. Однак у спальному покої вже було затоплено камін, покоївки прогрівали постіль глиняними грілками, натоптаними гарячим вугіллям. І, коли я оглянула все довкола себе, спало на думку, що навіть моя сестра Матильда не сміла мріяти про такі зручності.

Тут усе свідчило про смак і вміння Едгара поєднувати нормандський спосіб життя із розбещеністю Сходу. Свічки в наших покоях завжди мали особливий аромат — до воску додавалися аравійські пахощі, дрова для каміна доставляли бездоганно висушеними. Меблі були з теплого золотавого дуба, вкриті майстерним різьбленням, часто з інкрустацією з перламутру, міді й навіть напівкоштовних каменів. А ложе… Воістину, воно могло називатися королівським. Встановлене було на особливому підвищенні, до нього вели три обтягнуті червоним сукном сходинки, за різьбленим бордюром лежали матраци, напхані соломою та вовною, поверх них — перини з найм’якішого орлиного пуху, тонесенькі простирадла з мереживними прошвами й ковдри з куничих шкір. І над усією цією м’якою пишнотою височів балдахін, настільки розкішно драпирований, наскільки й багато вишитий кольоровими візерунками, та ще й облямований довгими шовковистими китицями. Мабуть, половина наших доморослих леді Норфолка воліли б пошити свій найкращий туалет із цієї тканини.

І як усе це могло не поліпшити настрою? А ось, виходить, могло. Особливо, як подумаю, які невгамовні плотські бажання, які безсоромні фантазії спадають на думку моєму чоловікові, коли він лягає зі мною в ліжко…

Невдовзі по тому, як я скінчила вечірнє обмивання та лягла, надійшов і Едгар. Я старалася дихати рівно, вдаючи, що сплю. На жаль, коли він відкинув запинало й доторкнувся до мене, з його хекання я зрозуміла, що зараз відбудеться. Мимоволі зіщулилася, прислухаючись, як шурхотить його одяг. Крізь вії при світлі каміна я бачила оголене мускулясте тіло. Зізнаюся, мене вже не так бентежила Едгарова нагота, навіть приємно було дивитися на його тіло — бездоганно струнке, спритне й дуже. А в тому, як він різко скидав через голову камизу,[53] було щось хвилююче. І я мимохіть зітхнула, порушуючи видимість сну. Едгар відразу це помітив, тихо засміявся й ковзнув у ліжко швидко та легко, немов хлопчисько-пустун. Але від його веселощів мене пересмикнуло. Я зрозуміла, що він уже сповнений передчуття цієї безсоромності.

— Ах, чоловіче мій, я така стомлена…

Ну чому дружина не має права відмовляти чоловікові в ліжку? Ця обов’язкова наша принука — спарюватися заради продовження роду… А я зовсім не хочу вагітніти. Навіть більше: мене лякає перспектива померти під час пологів… Тепер додайте до цього, що сам процес злягання — щось настільки принизливе, коли чоловік грається вашим тілом, немовби ситий кіт здохлою мишею. І я змушена коритися, не відчуваючи нічого, крім зневаги та сорому. Навіть поцілунки Едгара… Можливо, вони й здавалися б мені приємними, якби я не була така напружена, очікуючи продовження. А він, ніби не помічаючи моєї покірливої пасивності, все чогось хотів од мене, шепотів усілякі ніжні дурниці, називав ласкавими ідіотськими слівцями.І ось його рука вже ковзає по моїй нозі, задирає сорочку. Рука така тепла, наче він і не подолав ряду переходів, де в кутках замети намело. Але цей дотик змусив мене зіщулитися, спіймати його кисть, не дозволяючи дійти туди, куди вона прагла. І, як завжди, мене накрила хвиля сорому.

— Едгаре…

Мої благання перервав поцілунок, жагучий, вимогливий. Але я вже вперлася в Едгарові плечі, силкуючись його відіпхнути. І відразу його рука, над якою я втратила владу, проникла туди, куди я не хотіла її впускати. Я замукала, давлячись поцілунком, а він усе налягав на мене, цілував, поквапливо розшнуровував мою сорочку на грудях.

Я викрутилася під ним, майже вирвалася, але миттю опинилася на животі, увім’ятою обличчям у подушку. Едгар на мить завмер, але я німувала, і він підняв мою сорочку мало не до пліч, узявся цілувати мою спину, поперек, спустився до сідниць. Було відчуття, що він прагне мене з’їсти. Гірше того — розбестити. Він хотів зробити з мене блудливу повію!

— Ні!

Я не змогла стримати крику, коли він коліном почав розводити мені ноги. Якось він уже оволодів мною так. У такий спосіб спаровуються тварини, і я не знаходила собі місця від сорому та приниження.

Я напружилася, намагаючись вирватися. Але Едгар був сильніший, утримував.

— Тихше, люба, тихше…

Він був такий дужий, а я — така слабка в його руках… Я сама не розуміла, чого хочу.

Едгар лежав на мені й, немов бавлячись, легенько дмухав мені в потилицю. Мені стало лоскітно.

— Заспокойся, Бертрадо. Довірся мені й не будь такою напруженою. Адже в тому, що відбувається між нами, нема нічого негідного. Ми чоловік і дружина. І апостол Павло не наказував би дружинам займатися цим, коли б це було гріхом.

Поцілунок у шию, довгий, пестливий. По моїй спині поповзли мурашки, але я не бажала здаватися. Я слабка жінка й цілковито під його владою, але все-таки останнє слово залишиться за мною. І якщо вже мені не уникнути злягання, то спаровуватися ми будемо так, як я захочу.

Я повернулася до Едгара, лягла на спину й витягла руки вздовж тіла.

— Володійте мною, чоловіче, лишень пошвидше.

Звівшись на ліктях, він дивився на мене. Я бачила його сині очі під кучериками волосся, бачила, як із них ніби щезає щось. Потім Едгар відпустив мене, відкинувся на спину, зітхнув.

— Відпочивайте, Бертрадо. Я не ґвалтуватиму вас.

Яким байдужим і холодним став одразу його голос! Я відчула, як у мені закипає гнів. Ах, трісни моя шнурівка! Та ж у глибині душі мені хотілося, щоб він продовжував… Наліг на мене, взяв силою. Я довго лежала нерухомо, а коли за деякий час глянула на Едгара — він спав. Дихав рівно й глибоко. Я насилу придушила бажання вдарити його.

Сон до мене довгенько не йшов, і я вертілася на своїй половині широкого ліжка. Чомусь пригадалися наші перші з Едгаром ночі, відразу по весіллі. Я й тоді була покірна чоловікові, адже дісталася йому не незайманою, тож щоб хоч якось залагодити враження від цього, намагалася бути слухняною в усьому. Втім, ця обставина не справила на графа особливого враження. Зате я вжахнулася від того, чого він хотів мене навчити. Він жадав, аби я стала розпусною, як дівка, щоб не могла обходитися без цього, як без їжі чи питва. Який же сором допікав мені тоді! Пам’ятаю, ранками я очей не могла підвести на Едгара, не могла навіть поряд нього перебувати. А він, споглядаючи мій стан, не хотів-таки дати мені спокій, постійно щось вигадував, перетворюючи наші ночі на якесь божевілля, але цим лише дратував мене. Він що, не розуміє: рідко яка дружина любить цим займатися? І хай я й дісталася йому нечистою, але якось не стрималася, виказала йому, що він розбещувач і… Він тільки сміявся, молов усілякі дурниці, на кшталт того, що подружнє ложе створене не лише для подружнього обов’язку, що люди один одному можуть приносити величезне задоволення. А я розуміла, що він просто хоче зробити з мене сучку під час тічки, щоб я почала так само підставлятися, і тоді він цілковито підкорить мене. Гордий граф Норфолкський, — якби хто знав лишень, на яку тварюку він перетворюється, щойно лягає поруч мене!

Ось про що я думала, лежачи в нашій розкішній графській опочивальні. Я закинула руки за голову, холодно мені не було, бо служниці заклали камін грубими полінами та присипали їх попелом, аби повільніше горіли, зберігаючи тепло до зорі. Опочивальня мала вихолонути лише вдосвіта, й Едгар уже давно відкинув хутряну ковдру та спав оголеним. Він лежав на животі, відвернувшись од мене, і глянувши на нього якоїсь миті, я вже не могла відвести погляду. Я розглядала випнуті м’язи на спині й руках, дужі плечі, крутий вигин сідниць, напівукритих куничим хутром ковдри. Оголеним він здавався навіть сильнішим, аніж удень. І це був мій чоловік… Але і я сильна жінка. Може, тому я хотіла боротьби з ним, опору, зіткнення. І поразки. Він був єдиним, кому я потай мріяла поступитися. Але лише після боротьби, щоб я скорилася силі. Брутальній силі, якщо хочете. Та, на жаль, боротьби Едгар не бажав. Він хотів приручити мене, а я б на це не пішла нізащо.

Схлипуючи від безнадії, нарешті заснула. А над ранок, коли від кам’яних стін таки потягло прохолодою, я змерзла та майже мимоволі присунулася до Едгара. Він був такий теплий, коли обійняв мене та притяг до себе, і я не опиралася. Майже вписалася спиною у вигин його тіла. Потім крізь дрімоту зрозуміла, що він таки оволодів мною, проник у мене. Але я хотіла спати й дозволяла робити це зі мною. Навіть коли він почав рухатися швидше й навіть тихенько застогнав, я й далі бачила сни. Зрештою, отаке злягання усе ж таки ліпше, ніж коли він примушує мене до розпусти, а свій подружній обов’язок я виконала.

Коли все скінчилося, ми й далі лежали поруч, Едгар і досі мене обіймав. Навіть поцілував у плече, майже муркочучи, вимовив…

Я розплющила очі. Я виразно почула, що він сказав. Це було жіноче ім’я. Гіта. Ім’я його саксонської дівки.

Мить — і я була вже на ногах. Заверещала.

Едгар рвучко сів. У нього був сонний і здивований вигляд. Клятий розбещувач! Він оволодів мною, своєю дружиною у напівсні, а марилася йому інша.

— Гіта!? — волала я. — Ось про кого мрієте?

Він потрусив головою, відгонячи сон.

— Що?

Мені не залишалося нічого іншого, як викласти йому все, що я думаю про його безсоромність, його зраду… Зраду навіть уві сні, в думках.

Він нарешті зрозумів. Знову відкинувся на подушки.

— Заспокойтеся, міледі. Ходіть до мене. А те, що було, вже в минулому.

Як він смів мені так брехати? Я не тямилася від люті. І — допоможи мені Боже! — як я його ненавиділа!

— Я не бажаю вас бачити, Едгаре! Ви… Ви… Я їду негайно! Я їду в Норідж. Подалі від вас.

— Куди завгодно, в ім’я всього святого! — він відвернувся, натягаючи на голову ковдру.

Мене трусило. Що ж, я йому покажу!

Я почала вдягатися, навіть не гукаючи слуг. Надягла теплі панчохи, нижню туніку, підшиту хутром дорожню сукню. Засичала, скубнула себе, коли заплітала косу. До біса! Едгар іще побігає за мною.

Я навмисне голосно ляскала віками скринь, з гуркотом совгала стільці. Зізнаюся, мені хотілося, аби він затримав мене, почав заспокоювати. Я ж бо уже зрозуміла, що він не спить. Чула його сердите дихання. Одного разу він навіть озирнувся на мене. Я защібала шпильку фібули[54] плаща й відповіла йому гордовитим поглядом. Ну, починай, проси мене залишитися!

Але Едгар відвернувся. Хай упаде на нього прокляття небес!

Надворі щойно на світ почало благословлятись. У мене подих перехопило від передранкового морозцю. Але, виявилося, не я перша їду з Гронвуд-Кастла. Любий кузен Стефан саме зібрався на світанку покататися верхи.

Я застала його біля стаєнь, і Стефан здивувався, коли побачивши мене о такій ранній порі. Але я не відповіла на його запитання. Голосно вимагала сідлати мені коня, звеліла розштовхати сонних грумів та охоронців.

Конюхи забігали, вивели зі стійла мою Блискавку. Та зараз я ненавиділа навіть цього коня, Едгарів подарунок. Мені було нестерпно бачити все, що нагадувало про нього.

— То кого накажете сідлати? — здивувався грум.

Я роззирнулася. У сусідньому з Блискавкою стійлі стояв високий гнідий жеребець із білою смугою на морді.

— Ось цього.

— Але це Набіг, улюблений кінь графа.

— Саме його й сідлай, дурню. Хутчій, коли тобі велять.

Відібрати в Едгара його улюбленця — це була хоч маленька, але помста.

Поки його сідлали, Набіг нервово бив копитом, а потім рвонувся так, що конюхи повисли на ньому, пригинаючи голову коня і заспокійливо погладжуючи.

Світало швидко. З рипінням і брязкотом почали опускати міст. Біля арки мостової вежі вже сидів верхи Стефан. Легко свиснув, коли побачив, якого коня я обрала.

— Кузино, Набіг норовливий. Едгар звик на ньому їздити, а ось ти…

Не звертаючи на нього уваги, я легко скочила в сідло й відразу різко натягла поводи, коли кінь затанцював піді мною та рвонув убік. Стефан посміхнувся, поправляючи хутро свого каптура.

— Одне запам’ятай, Бертрадо, Набіг не зносить батога.

Бракувало ще, аби Стефан давав мені настанови! Та й невгамовний Набіг відволікав мою увагу, гриз вудила, кружляв на місці.

Нарешті підтяглася охорона, і я стисла боки коня, скерувала його в прохід вежі. Він радісно заіржав, коли вирвався на простір. Щойно я попустила поводи, він уже мчав назустріч морозяному світанку. Від його дихання валувала пара, немовби від казкового дракона.

Снігу цього року випало більше, ніж мені доводилося бачити будь-коли в житті. Але останнім часом завірюх не було, сніг промерз, а оскільки всі дороги довкіл уже розчистили, він лежав заметами вздовж колій, тож їхати було легко. Я вихором промчала повз селище, яке оточувало замок, поїхала до лісу, що зеленів на узгір’ї. Тільки під укриттям дерев озирнулася, стримуючи коня поводами. Набіг відразу став дибки, але я спритно пригнулася до його холки й відкинулась, коли він знову опустився на чотири ноги. Бачила, як від замку за мною поспішають охоронці на своїх кошлатих конячках. Нехай поквапляться.

Коли я проминула ліс, уже зовсім розвиднілося. Набіг мчав уперед рівним алюром, пружно викидаючи стрункі чорні ноги. Мені навіть не доводилося його поганяти. Навпаки — часом я намагалася його притримати, але жеребець відразу починав метатися з боку на бік, демонструючи норов. Огидна тварина, не менш огидна за свого хазяїна. Але я знайду управу й на одного, й на другого.

У глибині душі я ще сподівалася, що Едгар отямиться й пошле за мною. Або, дізнавшись, на якому норовливому коні я поїхала, поквапиться вслід. Тому, коли холод зимового ранку трохи остудив мій гнів, а тяганина з непокірливим, нервовим Набігом стомила, я сповільнила хід настільки, що мій супровід майже порівнявся зі мною.

Тепер ми їхали легкою риссю повз укриті снігом поля. Віддалік чорніли халупи, ліловий у світанкових променях дим селянських садиб здіймався вертикально вгору. З віддаленої церковці долинув закличний голос дзвону. День вступав у свої права, але не схоже було, щоб гінці з Гронвуда від графа мали ось-ось примчати за мною.

Мені стало сумно. І що тепер? Знову я повелася як непокірлива дружина й провина за сварку ляже на мене. Однак я розпікала себе спогадом, як чоловік володів мною, марячи про іншу, й гнів та гордощі додавали мені сили не визнавати поразки.

Раніше я вміла стримуватись, не виказувати свого кепського настрою. Але, коли стала графинею та пані, частенько вихлюпувала гнів на своє оточення. Та й цього разу я повелася не найліпшим чином. Я зігнала свою досаду на коневі Едгара, забула Стефанове застереження та стьобнула Набіга батогом.

Лише досвід вершниці допоміг мені втриматися в сідлі, коли кінь голосно заіржав і несамовито стрибнув. Мить — і він уже щодуху мчав дорогою, мчав так, що в мене вітер свистів у вухах. Ну, може, це було й на краще, — тепер не залишалося часу для вагань і сумнівів. Я підвелась на стременах, схилилась до кінської холки й знову щосили хльоснула Набіга. Вперед! Ця скажена їзда саме до смаку мені. Якоїсь миті я озирнулась і побачила далеко позаду вервечку охоронців. Я розреготалася й знову цвьохнула коня.

Але тут Набіг сповнив околиці демонічним іржанням, легко перескочив купи снігу на узбіччі й помчав сніговою цілиною. Я мала надію, що сніг достатньо глибокий, аби кінь швидко стомився, але він мчав дедалі швидше й не озивався на мої спроби виправити ситуацію.

Ми пролетіли повз якусь садибу, поминули селище, кілька гаїв, перескочили промерзлий струмок, і тільки тоді я почала помічати, що біг коня сповільнився.

Я побачила осторонь високі зарості чагарнику й спробувала спрямувати на них коня. Майже зависла на поводах, вказуючи йому напрямок. І він начебто скорився. Ось зараз утомлений кінь помітить перешкоду й зупиниться. Мені навіть здалося, що задум вдався: Набіг завмер перед густо переплетеним галуззям. Я перевела подих, розслабилася.

Та це було помилкою. Набіг ніби відчув, що я вже не так міцно чіпляюся за нього. Мить — і він сильно та несподівано хвицнув задом. Я вереснула, вилетіла з сідла, перекинулася в повітрі й… Мати Божа! Якби гілки чагарника не пом’якшили мого падіння, не знаю навіть, чим би скінчилася для мене ця пригода. А так я лише сильно подряпалася, загубила сітку для волосся та добряче налякалась. А коли, плутаючись у розпущеному волоссі, полах плаща, спідницях, роздираючи кущі, вибралася нарешті на відкритий простір, виявилося, що я зовсім сама. Набіг манячів десь далеко попереду й щомиті віддалявся.

Ну й що мені тепер робити? Я роззирнулась. Уявлення не мала, куди мене заніс цей гнідий демон. Від мого почту й натяку не лишилося, ніде не було помітно жодних ознак людського житла. Лише рівний відкритий простір, жовтий сухий очерет та сіре низьке небо над головою.

Із півгодини я брела навмання, спершу лаялася, а потім заплакала. Я була голодна, змерзла й не знала, куди потрапила. Та й крига біля берега струмка, вздовж якого намагалася йти, несподівано тріснула, я провалилася мало не по коліна, промочила взуття, спідниці, поли плаща.

Та видно, небо не лишило мене напризволяще. І хоча я наскрізь промерзла й навіть уже тихенько скімлила від розпачу, незабаром вийшла на добре вторований шлях. Аж раптом із-за невеликого гайочка попереду почулося мелодійне дзенькотіння бубонців і людські голоси. Я страшенно зраділа. Мало вперед не кинулася, але пригадала, хто я, та змусила себе зупинитися на узбіччі й гордо випросталась. Тільки широко розплющеними очима дивилася на кавалькаду попереду, на вершників, які їхали попарно, охороняючи розкішний паланкін, який тягли мули в багатій збруї. Дзенькіт його бубонців я й почула звіддаля.

З кавалькади мене помітили; спочатку просто придивлялися, потім на обличчях з’явилися подив, замішання. Один вершник під’їхав до паланкіна та щось промовив. Нарешті вони наблизилися, фіранка паланкіна відкинулась, і я перевела подих — упізнала знайоме обличчя абата Ансельма з Бері-Сент-Едмунса.

— О, святі угідники! — вигукнув абат. — Міледі Бертрадо? Ви тут, сама, а ваш вигляд… Як таке могло трапитися?

Я ж роздивлялася, як тепло облямовані лебединим пухом його каптур і комір, які м’якенькі в нього рукавички на хутрі. А я… Уявляю, який мала вигляд: розпатлана, подряпана, промерзла. Навіть коли я звеліла абатові не мучити мене запитаннями, а допомогти, голос мій звучав якось надтріснуто, майже благально. Але Ансельм і так уже наказав своїм людям підсадити мене в паланкін. Як хороше відкинутися на хутряні подушки! Тут була жаровня — справжня, наповнена вугіллям жаровня з бронзовою покришкою. Я простягла до неї негнучкі пальці, присунула змерзлі стопи. Ніяк не могла зігрітися. Хвала Всевишньому, добрий Ансельм дав мені вина. Ось я й назвала його добрим. Та ж я була благодійницею його обителі, щедро жертвувала на неї, допомагала Ансельму в деяких позовах із сусідами. Чи міг він після цього повестися зі мною інакше?

Я повільними ковтками попивала вино й із задоволенням жувала начинений куріпкою пиріжок. А тим часом слухала балаканину Ансельма: мовляв, повертається він із далекого приходу в Бері-Сент-Едмунсі. І якщо буде на це моя ласка, він гостинно прийме мене в своїй обителі. Я навіть розчулилася. Ансельм уже запевняв: щойно я облаштуюся та відпочину, він негайно пошле гінців у Гронвуд.

Ні, ні, якщо його превелебність хоче зробити мені послугу, нехай не поспішає зі звісткою про мене. І я навіть посміхнулася, коли уявила, який переполох здійметься, коли я зникну.

Можливо, мені варто було пояснити Ансельмові причину мого небажання повідомити про себе чоловікові, але він не розпитував, навіть головою закивав на знак розуміння.

— Звісно, дитино моя, як мені вас не зрозуміти. Едгар Армстронг не мав права ображати вас. По всьому графству пліткують про це. Знову він і ця нещасна заблукана душа Гіта Вейк.

Він умовк, але я вже втупилася в нього чіпким поглядом. А в грудях моїх неначе застряг твердий клубок. Знову… Мій чоловік і Гіта… Гіта, ім’я якої Едгар повторює навіть уві сні. Я навіть тремтіти перестала, так мене обпік гнів.

— Преподобний отче, негайно викладайте все, що вам відомо!

Але абат хитрував, плів, що він священнослужитель і не повинен вносити розбрат у родини мирян. Я вичікувала, відчуваючи, що насправді він зовсім не від того, аби дещо мені повідати. Зрештою абат не витримав — і все виявилося навіть гірше, ніж я могла очікувати.

— Гіта народила графові дитину, — нахиляючись до мене, шепотів Ансельм, мабуть, смакуючи кожне слово. — І подейкують, нібито Едгар мало що не прийняв дитя з її лона. Звісно, щастя, що його байстрюк — донька, інакше він ладен був знову взяти коханку до себе. Адже він просто труситься над своїми вилупками — над сарацином Адамом, тепер іще цією… Але як він міг при цьому так зневажати вас, свою законну дружину, як міг залишити вас на Різдво та помчати до своєї повії, яка саме мучилась пологами? А доньку прилюдно назвав своєю. І нарік родовим ім’ям Армстронгів — Мілдред. Тепер усі в Норфолку знають, що в графа Едгара є визнана донька від коханки.

Я мовчала. Паланкін погойдувався від ходи мулів, подзенькували бубонці, долинали голоси стражів. У півмороку я розрізняла сите, запалене гнівом обличчя настоятеля. Я відвернулася. Мені було боляче й холодно. Навіть серце ніби захололо.

* * *

Я й не помітила, як підхопила хворобу. Господь наділив мене міцним здоров’ям, і я майже ніколи не застуджувалася. Але тепер у грудях моїх давило й пекло, дихала я з хрипами, мучив болісний кашель. Гарячка була така, що часом я впадала в нетяму.

Одного разу отямилась і побачила поруч Едгара. Він схилився наді мною, обличчя було змарніле, під очима темні кола. Щоки вкриті щетиною — але ж раніше зазвичай він ретельно голився.

Я простягла руку й доторкнулася до його колючого обличчя.

— Це ти?

— Я з тобою. Тепер усе буде гаразд.

Стільки турботи було в його очах, стільки ніжності в голосі! І я раптом розплакалася, а Едгар пригорнув мене, і в його обіймах я відчула себе краще. Я так любила його цієї миті! Але з любов’ю прийшли й гордість та образа.

— Ти зрадив мене. Ти з цією Гітою Вейк. Її донька… Я все знаю.

Він колихав мене, як дитину.

— Едгаре…

— Заспокойся. Думай лише про нас. Ти моя дружина, і я не залишу тебе.

Я притихла, зігрілася на його руках. Заснула.

Дивно, але саме після цього я почала видужувати.

Мене чудово доглядали, я лежала в багатих покоях заміської резиденції Ансельма, у теплі й розкошах. Часто, прокидаючись, бачила поруч Едгара. Він навіть ночував у кріслі поряд мене. Доглядав, годував із ложечки, розповідав, як він хвилювався, коли я зникла. Охоронці, які проґавили мене того дня, із ніг збилися, обшукуючи околиці. Намагалися відшукати мене за слідами. Та коли повалив сніг, втратили слід і мало не збожеволіли від переляку. А тут іще Набіг повернувся в стайню без вершниці. Едгар спочатку думав, що я все-таки вирушила в Норідж, але коли довідався, що в столиці графства я не з’являлася, підняв на пошуки всіх довкіл. Злочинно повівся абат Ансельм, який відразу не надіслав у Гронвуд-Кастл звістку про те, де перебуває графиня.

Я слухала Едгара й відчувала, як разом із силами до мене повертається зловтішне торжество. Так, він, з огляду на його колишню зневагу до мене, заслужив це. А він і Гіта… І ця його незаконнонароджена Мілдред… Він уникав цієї розмови.

Якось я запитала, де мої кузени Блуа. Виявилося, теж у Бері-Сент-Едмунсі. Вони не поїдуть, поки не переконаються, що я видужую. Я воліла, щоб вони швидше вшилися. Одне це вже варте було того, щоб оклигати.

Стефан і Генрі, віддаючи данину родинним стосункам, з’явилися до мене попрощатися перед від’їздом. Я прийняла їх, напівсидячи в ліжку, спираючись спиною на підбиті біля узголів’я подушки. Стефан був привітний, ми навіть обмінялися жартами. Генрі тримався трохи осторонь, тільки перед прощанням, коли Стефан вийшов, наблизився, узяв мою руку в свої пальці, на яких мерехтіли камені.

— Я молитимуся за тебе, Бертрадо. За тебе й Едгара. Але прислухайся до доброї поради: не забувай, що в Норфолку саме Едгар фактичний господар, а ти лише номінальна володарка. Так влаштовано світ, і буде ліпше, коли ти приймеш це. А Едгар полюбить тебе, якщо ти даси йому таку можливість.

Я різко висмикнула свою руку. Умовляння Генрі були нестерпні. Бісів лицемір! Повторює мені про мою покірливість і любов до Едгара, а мабуть, не насмілиться й під тортурами зізнатися моєму чоловікові-хрестоносцеві, що саме він позбавив мене цноти. І я не втрималася, аби не нагадати йому про це. А заразом зазначила, щоб вони зі Стефаном не надто розраховували на мого чоловіка в своїх інтригах. Адже одне моє слово — і кожна з їхніх угод матиме безславний кінець. Але якщо граф Норфолк їм потрібен, то насамперед хай заручаться моєю підтримкою.

Ні, я не втратила колишньої хватки — про це свідчив вираз обличчя єпископа Вінчестерського, коли він виходив од мене. Ну що ж, нехай не забуває, з ким має справу.

Незабаром я вже почала вставати, виходити на прогулянки, навіть приймати відвідувачів. Але повертатися в Гронвуд-Кастл не поспішала. Мені подобалося в Бері-Сент-Едмунсі, а нинішнє весняне танення снігів усьому графству загрожувало повенями, й Едгар часто бував у від’їзді, тож ніхто не наполягав, аби я залишила цей гостинний дах. У Бері-Сент навіть попри весняне бездоріжжя постійно прибували прочани, тут завжди було багато приїжджих, завжди можна було дізнатися про свіжі новини, влаштувати невеличкий прийом, вечерю. Абат Ансельм повсякчас виконував мої забаганки.

Але одного разу Едгар навідав мене між поїздками та нагадав, що час би подумати про повернення додому. Очевидно, обличчя моє при цьому так перемінилося, що чоловік із глузливим смутком мовив:

— Я розумію тебе, Бертрадо. Ти не народилася для ролі господині маєтку та дружини, але ми заприсяглися перед вівтарем, і цього вже не змінити. Нам варто було б обговорити, як жити далі, й тоді ми уникнемо багатьох неприємностей у нашому шлюбі.

Так, мене це влаштовувало. Едгар пропонував мені щось на кшталт угоди, й ліпше було відразу обговорити, чого кожен із нас чекає від іншого. Це мали бути рівні умови. Без жодних біблійних проповідей про те, що дружина повинна в усьому коритися чоловікові, адже це так принижує жінку.

Того дня ми довго розмовляли, сидячи по різні боки столу, наче не чоловік і дружина, а супротивники, які укладають перемир’я. За Едгаровими умовами, я мала припинити інтриги за його спиною, не чинити нічого без його відома. У відповідь я зажадала, щоб він більше радився зі мною в управлінських справах та забезпечив вільне пересування в наших володіннях без його дозволу. Лише в разі, якщо він буде сповіщений про місце мого перебування, сказав він. Я кивнула. І виставила наступну умову: не бажаю, щоб чоловік розбещував мене в ліжку та спарювався зі мною виключно з метою відтворення потомства.

Мені знадобилася вся моя рішучість, щоб сказати йому таке. Коли я насмілилася підняти на нього очі, Едгарове обличчя було холодне, майже байдуже. Що ж, він згоден врахувати мою цнотливість, якщо я, в свою чергу, зобов’язуюся допомагати йому в господарських питаннях, як і годиться будь-який заміжній леді. І знаєте, мене трохи зачепило, що після інтимних питань він так легко перекинувся на побутові теми. Однак угода є угода, тому я не виявила почуттів, а обговорила з ним і цю тему.

Були й інші питання, які ми обговорювали. Едгар заговорив про Адама. Доти, поки я не народжу дитини, він не бачить жодних причин, з яких я не повинна приділяти уваги його синові. Однак натомість я зажадала, щоб чоловік припинив ганьбити мене, зраджуючи з Гітою Вейк.

— Вона моя підопічна, а не коханка, — відповів він.

— І народила, певно, цього Різдва від святого духу, — в’їдливо зазначила я.

Я бачила, що тепер Едгарові було значно складніше зберегти самовладання. Я відвернулася, й ми довго мовчали. А коли наші погляди нарешті зустрілися, мене вразили Едгарові очі. Якби цей хрестоносець був жінкою, заприсяглася б, він заплакав би.

Він заговорив тихо.

— Не приховуватиму, що Гіта з фенленда дійсно народила від мене. І я не перший чоловік на світі, який, живучи з законною дружиною, має ще й дитину на стороні. Однак межи мною та леді Гітою давно все скінчено. Це сталося ще до твого приїзду, Бертрадо, і якщо ти завдаси собі клопоту порахувати, то зрозумієш, що дівчинку ми зачали вже давно. Але присягаюся, за весь час, що я був твоїм чоловіком, я не зраджував тебе ні з нею, ані з жодною іншою жінкою.

Мені сподобалося, що Едгар виправдовується переді мною. Інші чоловіки не повелися б так. Дивно, але я відчула навіть якесь презирство до нього. І ще нагадала: мені відомо, що він відвідав цю леді-вихованку після пологів і прилюдно визнав новонароджену своєю дитиною та дав їй ім’я Армстронгів.

— Це лише та дещиця, яку я міг зробити для дитини, — не підводячи погляду мовив Едгар. — І не думав я, що ти, сама незаконнонароджена, цим мені дорікатимеш. Але повторюю: межи мною та Гітою Вейк усе скінчено. Я не ганьбитиму більше цієї гордої жінки, а коли чутки про нас ущухнуть, я спробую виправити завдане їй зло та підшукаю гідного чоловіка.

Гарні слова. Але з яким болем усе було сказано!

— Ти досі кохаєш її. Я знаю це… Я відчуваю.

— Хвала небесам, що хоч ревнощі ти здатна відчувати.

Я пересмикнула плечима.

— Ти мій чоловік, Едгаре, як мені не ревнувати? І я наполягаю, щоб ти припинив будь-які зустрічі з цією жінкою і її поріддям, припинив…

— Це неприйнятна вимога, — різко перебив Едгар. — Та й дівчинка Мілдред — моє дитя, і я хочу знати, як вона живе, росте. Повторюю — я не зраджуватиму тебе з Гітою, не ганьбитиму її, не змушуватиму тебе ревнувати.

Я дивилася на нього, відчуваючи, як наростає мій гнів.

— А тепер і ти вислухай мене, Едгаре. Якщо я довідаюся, що про вас поширилися нові чутки, — а таке цілком може трапитися, допоки люди знатимуть про твої наїзди у фени, — то клянуся Господом Богом, Пресвятою Богородицею й усіма Святими заступниками нашими, твоїй Гіті це так не минеться.

— Бертрадо! — Едгар навіть уперед подався. — Я готовий рахуватися з тобою, але не переступай межі мого терпіння.

Його терпіння?! Мені пропонують погодитися на його побаченнями з повією та її поріддям, а він іще сміє говорити про терпіння!

— О, я знаю, що кажу! Сам диявол тоді стане моїм союзником, і я навіть не уявляю, до чого доведе мене почуття приниження.

Я чомусь захекалася, неначе довго бігла. Мене душив гнів. А ще я побоювалась, що цей чоловік не поступиться. Бо мене саму налякала та прірва, яка чаїлися в мені.

— Не забувай Едгаре, що я — донька Генріха Боклерка, а він не побоявся осліпити й тримати в підземеллі навіть рідного брата!

Лише руки його, що лежали на столі, стислися в кулаки, а більше Едгар ніяк не виказав свого гніву. Дивився на мене з-під навислого на очі довгого пасма. Але коли заговорив, голос лунав спокійно:

— Якщо, дружино, почнеш лякати мене спілкою із сатаною, то врахуй: я ще не втратив зв’язків із Орденом, а брати-тамплієри знають, як примусити людей знову навернутися до Бога.

І все-таки за його спокійною інтонацією мені вчувся смуток. А, отже, він поступиться. Тут я скінчила — останнє слово мало залишитися за мною:

— Тоді, чоловіче мій, не доводь нас обох до цього.

Я здригнулася, коли за ним голосно ляснули двері. І перевела подих. Схоже, я перемогла.

Першої ночі в Гронвуді Едгар прийшов до мене. Це було наше примирення. Усе висловлено раніше, залишався тільки подружній обов’язок. Мій чоловік виконав його без звичної своєї зіпсутості, швидко й просто. Я могла бути навіть задоволена, якщо взагалі можна бути від цього задоволеною.

— Народи мені сина, — попросив Едгар перед тим, як заснути. Зрозуміло, для цього люди й спарюються.

Повені в графстві стали причиною постійної тривоги Едгара. Найбільше його турбувало те, що в багатьох місцях море прорвало греблі й родючі землі на величезних просторах просочилися сіллю та стали непридатними для землеробства. Мине не менше двох-трьох років, поки там знову зможуть господарювати, а отже, треба щось робити, аби люди не зубожіли до краю. Але яке йому діло до цього простолюду? Я не розуміла цього, хоча намагалася порадити щось розумне, посилаючись на відомі мені статті зведення законів. І часом траплялося, що я вдостоювалася похвали чоловіка за проникливість і кмітливість.

Після Великодня до нашого двору прибули посланці від короля з новинами. Ми довідалися, що моя сестра імператриця Матильда місяць тому розродилася сином чоловічої статі, якого нарекли на честь нашого найяснішого батька Генріхом. І король, як і намірявся раніше, вимагає, щоб англійська знать удруге заприсяглася спадкоємиці трону. Тож ми отримали повеління з’явитися в липні у Нортгемптон, щоб укупі з іншими лордами іще раз скласти присягу моїй сестрі.

Найважливішим для мене у всьому цьому було те, що я знову мала опинитися в товаристві найіменитіших вельмож та дам і могла багатьох засліпити блиском і багатством, які отримала, коли стала графинею Норфолкською.

Цілісінький червень я присвятила підготовці до цієї поїздки — обмірковувала вбрання, підбирала почт, мої жінки вишивали емблеми, герби, вимпели. Мені постійно доводилося радитися з Едгаром, і цей клопіт зблизив нас. Та й за цей час він жодного разу не навідав Гіту — я достеменно це знала від Пенди, який мав інтимні стосунки з моєю Кларою. Відданий пес Едгара по-справжньому присох до моєї шльондри-фрейліни й любив її без тями, не пробачаючи їй лише того, що блудила з муляром Саймоном.

У наших стосунках із Едгаром запанував мир. Я була покірлива ночами й навіть почала звикати до цього боку подружнього життя, але затято не вагітніла. Через це обіцяла чоловікові, що як не понесу до часу нашого повернення з Нортгемптона, то обов’язково здійсню паломництво в Уолсингем. Вважалося, що Діва Марія Уолсингемська особливо прихильна до бездітних жінок.

Безплідність! Саме це слово викликало у мені дрож. І яку б відразу я не відчувала до дітородіння, таке тавро — ганьба для жінки. Мені просто необхідно було народити чоловікові спадкоємця. Сина. Ось тоді він не нав’язуватиме мені Адама, тим паче, перестане згадувати, що десь у фенленді має доньку. Адже що таке донька? Заведено навіть висловлювати співчуття родинам, у яких народжуються доньки. І я не розуміла, чому для Едгара так багато значить, що саксонка народила йому таке.

Нарешті настав день від’їзду до Нортгемптона. Не знаю, навіщо король обрав для скликання знаті це зубожіле містечко. Може, тому, що тут була гарна римська дорога, а отже, зручний під’їзд, чи тому, що Нортгемптон розташовувався в центрі Англійських земель і сюди мусили зібратися вельможі з усіх кінців його королівства. І скільки люду там було! Не варто навіть і казати про ціни на житло, які підскочили відразу, чи про ринок, який виник там стихійно. Зазначу лишень, що мої надії виправдалися й наш приїзд справив належне враження. Та й приємно було зустрітися з братами Глочестером і Корнуоллом, з вінценосним батьком, навіть цій квочці, королеві Аделізі, я була рада.

Едгар винаймав для нас зручне житло в будинку ратуші, що стояв обіч будівлі, де розташувалися Стефан і Мод. Мод нещодавно народила третю дитину, доньку, названу Марією, дуже споганіла та розпливлася тілом, що однак не заважало Стефанові оточувати її ніжністю й турботою. І ще мене здивувало, що ця пара привезла в Нортгемптон свого первістка Юстаса, якого раніше ховала. Щоправда, на сьомому році життя хлоп’я нарешті заговорило, та так жваво, ніби зумисне чаїлося весь час, не бажаючи ні з ким спілкуватись. Однак, присягаюся вінцем терновим, я в житті не бачила потворнішої дитини, вкритої коростою, висипкою, плішинами. Тому, коли ми з Едгаром відвідували Стефана й Мод, я намагалася не довго затримуватися та йшла геть, щойно до покою заходило це маленьке чудовисько, яке, до того ж, витріщалося на мене.

Загалом, на мене багато хто дивився. І, трісни моя шнурівка, я ніколи ще не почувалася такою вродливою. Але ж мені було вже двадцять п’ять, у цьому віці чимало жінок, розтовстілих і знесилених численними пологами, перетворювалися коли не на бабів, то на солідних матрон, яким непристойно навіть брати участь у танцях. А я була струнка й легка, мов дівчина, одягалася у вузькі бліо за останньою модою, і якщо хто й шепотівся за моєю спиною, мовляв, за час шлюбу я не понесла від чоловіка та ще й прославилася частими з ним сварками, то говорили це швидше через заздрощі. Те, що я вважалася найвродливішою з прибулих у Нортгемптон леді, — безперечно.

І тільки батько збив із мене пиху, коли прикликав до себе та суворо вичитав за потурання баламутам на кшталт Гуго Бігода. А ще вилаяв, що я не виявила себе гарною дружиною — тим паче, сама наполягала на цьому шлюбові. І запитав, чому я дотепер не вагітна.

Так, король був брутальний зі мною, і це попри піднесений мною подарунок — гобелен «Танок смерті». Але я в’їдливо відбивала батькові випади, нагадуючи, що його законна донька не вагітніла в своєму першому шлюбі з німецьким імператором, та й для графа Анжу народила лише на шостий рік шлюбу. Якщо, звісно, не воскрешати в пам’яті ту брудну історію з народженням у неї бастарда від якогось Гая де Шампера.

Але щойно я згадала про ту справу, батько так обрубав мене, що я пішла від нього мало не в сльозах. Хоча сама винна, адже знала, як на короля діє сама згадка про того хрестоносця. Ті події тримали в найсуворішій таємниці. Хоча шила в мішку не сховаєш, і люди шепотілися, буцімто король Генріх найняв спеціальних ловців людей, обіцяв їм величезну суму, якщо доставлять до нього живого чи мертвого сера Гая.

Ось за такої ситуації при дворі в сірому важкому соборі Нортгемптона знать присягалася на вірність моїй законнонародженій сестричці Матильді. Але доводилось чути й розмови, що не всі прагнуть опинитися під п’ятою жінки й присягають Матильді лише з надією на достатньо довге життя мого батька, щоби його внук Генріх устиг підрости й досягти віку, коли корона перейде до нього, й слідом за Генріхом І престол посяде Генріх II.

По завершенні церемонії, що тривала кілька днів, почалися всілякі розваги, зокрема й соколине полювання, яке нещодавно увійшло в моду при дворах правителів Європи. Після хрестового походу лицарі перейняли навички цього в арабських емірів, і полювання з птахами почало вважатися найвишуканішим. Добре навченими були пернаті хижаки, сапсани, а кречети, яструби — надзвичайно рідкісними й коштували нечуваних грошей.

У мого батька вже було близько дюжини гарних мисливських птахів, і він гаяв з ними чимало часу на вересових пустищах поблизу Нортгемптона, а місцева знать незграбно намагалася наслідувати його. По-справжньому навчених соколів знайти було непросто, й спритні торговці втридорога продавали бажаючим пернатих хижаків, більшість із яких були дикі й не пройшли дресирування. Частенько такі птахи, випущені з руки під час ловів, просто летіли собі геть подалі від невмілих мисливців.

Я не раз бачила, як презирливо гмикав король, дивлячись на таких. Зате була приємно вражена, коли мій чоловік зумів серед виставлених на продаж птахів визначити дійсно придатних і спускав їх з рукавички на дичину зі спритністю справжнього знавця. Король і двір відзначили це його вміння, Едгар Норфолк відразу став страшенно популярний, із ним усі радилися, навіть Генріх не раз говорив із ним про тонкощі соколиного полювання, про переваги тих чи інших птахів, а коли довідався, що мій чоловік навчився ловів із птахами ще на Святій Землі, почав запрошувати його до себе, воліючи довідатися про особливості цієї забави на Сході.

Але особливо мене захопило й потішило, що й мені Едгар підніс у подарунок чудового мисливського птаха. Це була прекрасна довгокрила самка кречета, привезена з Ісландії.

— Ви моя дружина, міледі, у вас усе має бути найкращим. А я зобов’язуюся навчити вас напускати птаха на дичину та підкликати його.

Інколи Едгар був просто чарівний.

Спочатку ми їздили з ним у горбкуваті пустища за містом лише вдвох. Едгар пояснював мені всі тонкощі напуску, розповідав, що самки кречетів крупніші й агресивніші за самців, проте легше піддаються навчанню. А от самці цінуються не так високо, їх рідко використовують на полюванні, й використовують здебільшого для отримання потомства.

— Коли ми повернемося в Гронвуд, — говорив Едгар, поправляючи на моїй руці рукавичку з крагою,[55] аби сокіл не поранив, — нам, любонько, неодмінно слід буде розводити власних птахів. Рівнинні, болотисті угіддя Норфолкширу є ідеальним місцем для полювання з соколами.

Я майже не слухала його, милуючись птахом на зап’ясті. Та й не хотілося мені зараз думати про повернення в Гронвуд. Звісно, Едгар тепер візьметься до розведення птахів, як до цього займався розведенням своїх коней, своїх хортів. Він завжди знаходив собі якесь заняття. Але мені було добре тут, побіля короля, серед рівних собі. Та й на день Святої Маргарити[56] король обіцяв гучний бенкет, на якому мені неодмінно хотілося бути.

Але поки головним для мене залишалося полювання. І щоранку ми з чоловіком вирушали на пустища. Мій кречет уже не раз бив для мене дрібну дичину, яку слуги зганяли з вересу ударами бича, — жайворонків, куріпок, бекасів. Найвищим досягненням вважалося вполювати чаплю. І коли моя довгокрила мисливиця забила її, Едгар сказав, що тепер ми сміливо можемо долучатися до королівського полювання.

Він не помилився. І в належний час ісландський кречет показав себе у всій своїй красі. Це відбулося того дня, на який Генріх призначив бенкет. Але до того король вирішив нагуляти апетит на соколиному полюванні. Ми з чоловіком взяли участь. І трапилося так, що сокольники підняли з очерету велику сіру чаплю. Першою на неї свого сокола напустила Матильда. Однак зробила це, коли птах був ще далеко, й король дорікнув їй за поквапливість. Але й на нього чекала невдача. Його сокіл-сапсан, коли з нього зняли клобучок і підкинули, не звернув уваги на головну дичину, а помчав за зграєю граків, що пролітали повз нас. Отоді, за знаком Едгара, я зірвала клобучок із голови кречета й свиснула, насилаючи птаха. І моя красуня не підвела, стрімко здійнялася вгору, зробила коло, помітила чаплю й помчала просто до неї.

Ах, яке це задоволення — бачити, як мій кречет набирає висоту, описуючи кола, ніби закручуючи невидиму спіраль. Величезна сіра чапля, помітила його, шугонула геть, щосили працюючи крильми. Але їй годі було уникнути удару. І всі мисливці мимоволі закричали, коли моя птиця випередила чаплю, здійнялась над нею та зробила стрімкий випад.

— Давай, давай! — кричала я з задертою головою, плескаючи в долоні. Який усе це викликало запал!

Але приголомшена чапля таки зуміла вивільнитися й полетіла далі, однак важко й нерівно. А кречет, не бажаючи здаватися, знову по спіралі здійнявся над нею та повторив напад. І як! Він летів, немов стріла, наново майстерно вдаряв, цілячись сильними пазурами задніх пальців.

Цього разу чапля шугонула вниз, і я, король та решта, пришпорюючи коней, помчали туди, де впали обидва птахи.

Едгар гукнув сокольникові, щоб той готував здохлого голуба й кинув його як «підгодування» кречетові. Поки мисливці підбирали вбиту чаплю, а кречет ласував голуб’ятиною, всі довкола вітали мене з удачею. А я була просто щаслива. Якоїсь миті помітила, як на мене дивиться Едгар. Він під’їхав, повертаючи мені птаха вже в клобучку. Схилився.

— Ти сьогодні така гарненька, Бертрадо. Просто світишся.

Давно він не казав мені таких слів. У мене в грудях розлилося тепло.

Король гукнув нас, сказав, що чекає обох на бенкеті, де ми скуштуємо здобутої моїм кречетом чаплі, яку його кухарі приготують. Я трішки скривилася, повернулась до чоловіка й шепнула:

— Як би вони не старалися, гадаю, печеня з чаплі не припаде мені до смаку. Це м’ясо жорсткувате і завжди тхне болотом.

Подув вітру кинув кучерики мені на очі. Едгар лагідно прибрав їх. Я побачила Матильду, яка проїжджала повз нас, — можу заставити своє бурштинове намисто проти ламаного пенса — у її очах були відверті заздрощі. Певне, таки її Жоффруа Анжуйський ніколи не бував із нею таким ніжним і турботливим.

У мене був піднесений настрій, повертатися поки що не хотілося, й Едгар погодився зі мною. І як же ми мчали верхи, як гнали своїх коней! Адже це таке задоволення — мчати, насолоджуючись чудовим алюром породистих коней, сонцем, вітром у обличчя, простором! Ми добряче віддалилися від усіх, втекли, обгонячи одне одного. А довкіл хвилювалися на вугрі вересові зарості, темніли розкидані тут і там групи величезних буків, блищали на сонці струмки. З-під копит коней час від часу то здіймалася зграя куріпок і миттю зникала десь у чагарях, то несподівано з-поміж широкого лопуха вистрибував заєць, і чимдуж біг полем, притискаючи довгі вуха. А коні, пружно викидаючи ноги, мчали, перестрибували кущі, часом врізувались у потічки, здіймали фонтани бризок, що іскрилися на сонці.

Якоїсь миті я натягла поводи, відкинулась назад, зупинила Блискавку. Едгар відразу під’їхав, схилився в сідлі, обійнявши мене за стан, притяг до себе, вкрив поцілунками. І повірите… Я відповідала йому з запалом, якого в собі навіть не очікувала.

Та нарешті я звільнилася.

— Гадаю, варто вже подумати про пристойність і повертатися.

Я намагалася говорити гідно, однак ще й досі задихалася після поцілунку. В Едгарових очах танцювали бісики. Він знову й знову обіймав мене, я виривалася, сміючись.

Ми таки подолали чимало шляху й коли повернулися, коні наші були добряче стомлені. Ми в’їхали під похмуру арку міських воріт, не поспішаючи рушили вздовж навислих над головою поверхів. Вони стояли так тісно, що майже стикалися покрівлями, не дозволяючи сонцю висушити багнюку на бруківці. Тільки біля будівлі, яку винаймав Едгар, був відкритий простір і навіть вимощений кругляком майданчик, куди можна було ступити, не забруднивши черевичків і пелени. Слуги вискочили з дому, прийняли в нас коней. Я зійшла вузькими сходами нагору, до нашої кімнати. Едгар ішов слідом, озираючись, я бачила його погляд, здогадувалася, що зараз буде. Навіть слова не встигла мовити, коли він притулив мене до стіни, почав цілувати. Я вперлася руками йому в груди, марно намагаючись випручатися, але він був такий дужий, не відпускав мене… Я задихалася, у мене паморочилось у голові, я тремтіла. А його руки вже м’яли мої груди, він закинув догори мою голову, цілував шию. У мене підігнулися коліна…

…Ну, врешті-решт, це мусило трапитися!

Ці міські будинки, вузькі, незручні, тісні! Тут доводилося жити мало не на голові одне в одного, тулитись укупі з почтом і слугами. Жодного етикету. Та й навряд, чи хто з почту міг подумати, що вдень можна ось так…

Але жалкувати про це було запізно. Двері з різким рипінням розчинилася, до покою влетіло, голосно тупаючи, це потворне дитя Юстас Блуаський. Він завмер, розглядаючи нас із-під вкритих болячками повік. А тут іще голоси, рипіння сходів — увійшли Клара Данвіль, моя Маго з купою суконь, а тут іще й Пенда…

Я відскочила від Едгара, мов обпечена. А вони всі спочатку розгублено стояли хто де, потім Клара щось забелькотіла, Маго ніби нічого не помітила, взялася вкладати сукні, а Пенда церемонно виголосив, що прибуло подружжя Блуаських. Насамкінець Юстас узявся розгойдуватися на дверях, вочевидь насолоджуючись їхнім рипінням і не зводячи з нас не по-дитячому серйозного, похмурого погляду.

Лише Едгар не здавався ані схвильованим, ані збентеженим. Спокійно відірвав від дверей це Блуаське поріддя, передав його Кларі, потім попросив усіх вийти й переказати Стефану та Мод, що невдовзі ми будемо до їхніх послуг.

Я стояла обличчям до стіни, нервово намагалася дати лад волоссю, шнурівці біля горла.

— Бертрадо… — погукав мене чоловік.

Але я сахнулася.

— Який сором! Яка ганьба! Що тепер про нас говоритимуть!

Зізнаюся, я розгнівалася. Адже що може бути безсоромнішим за плотські втіхи серед білого дня! А я… А ми… Мені хотілося плакати. Та Едгар ніби й не помічав моєї досади.

— Заспокойся, люба. Ми чоловік і дружина, ми в себе вдома.

Але займатися таким соромітництвом до настання ночі! Ні, я не промовила цього вголос. Але мені було соромно, нестерпно соромно. Ось навіть ця розпусниця Клара зніяковіла, а Маго… Та ще цей укритий коростою Юстас, який уже зараз усе розповідає внизу батькам. Ні, ліпше я просто зараз спущуся до Стефана й Мод, аби пояснити, що це непорозуміння. І кажучи це Едгарові, відштовхуючи його руки, я таки вискочила на сходи, коли ж заходила до вітальні, знову розгубилася, стала перед Блуаськими, червоніючи, немов шкідлива послушка. І важко було не помітити іронічного блиску в їхніх очах. Але мені допоміг Едгар, узяв ніжно під руку, цікавлячись у гостей, чи відомо їм, як відзначилася його дружина на сьогоднішньому соколиному полюванні? Мод і Стефан відразу запевнили, що лише про це всі й говорять і вони матимуть за честь, якщо на бенкет до Генріха Боклерка ми поїдемо разом. Щоб скуштувати печеню з чаплі, — додала я, і всі розсміялися.

Увечері ми поїхали на бенкет. На той час я цілковито заспокоїлася А вигляд мала… Ах, трісни моя шнурівко! Як же я сама собі подобалася!

На мені було ошатне оксамитове бліо рідкісного персикового кольору, що тісно обтлягало мої груди й боки. Його довгий шлейф і рукави, що спадали до самої підлоги, були підшиті чорно-золотавою візерунчастою парчею. Я ще не з’являлася на людях у цьому вбранні, та відчувала, як воно мені до лиця, бачила заздрісні погляди дам і навіть, — не завжди ж мені бути другою! — моєї законнонародженої титулованої сестри Матильди. І ще б їй не дивитися! Її убір із зеленого сукна й порівняти не можна було з моїм вбранням, але, що й казати, Матильда ніколи не вміла подати себе як слід, була впевнена, що її статус спадкоємиці престолу цілком може замінити красу й витонченість. Єдина гідна деталь її туалету — легка вуаль із рожевого мусліну зі сріблястою облямівкою — була подарована їй моїм чоловіком.

Воістину Едгар знався на дамських уборах, і це нітрохи не применшувало його чоловічих якостей!

Сьогодні я радилася з ним, збираючись на бенкет, і саме Едгар порадив додати до мого бліо прикраси з темних гранатів у золотій оправі: довгі сережки, що спускалися мало не до ключиць, і чудовий пояс із застібкою з крупного граната, який недбало охоплював мої стегна трохи нижче живота. Його кінці звисали майже до колін і погойдувались, коли я рухалася, змушуючи чоловіків хвилюватися. Додайте до цього тонку золоту сітку для волосся та карбований золотий обруч на чолі — й ви зрозумієте, який вигляд я мала на бенкеті. Навіть мій брат Річард Глочестер, який аж ніяк не вирізнявся галантністю, несподівано кинув такий вибагливий комплімент, що я мимоволі розсміялася. Але наступне запитання Роберта загнало мене в глухий кут: він поцікавився, чи розмовляла я вже зі стюардом двору, батьком Гуго Бігода? І коли я заперечливо похитала головою, Глочестер попросив, щоб я поблажливо поставилася до прохання сера Роджера.

— Та я завжди милостиво ставилася до Бігодів, — відповіла я, але при цьому озирнулася, пошукала очима Едгара. Навряд чи йому б сподобалася моя відповідь.

Чоловік мій цього вечора був не менш елегантним за мене. Його каптан із бежевого оксамиту зі срібним вишиванням спадав м’якими складками до колін, а по пелені був облямований смужкою ніжного хутра куниці. Стан стягав пояс із карбованих пластин, прикрашених бурштином, і такий само бурштин світився на руків’ї кинджала, що звисав збоку. Волосся Едгар з боків зачесав назад, але спереду воно лягало на чоло природними кучерями. Граф Норфолк розмовляв про щось із Генрі Вінчестерським, але відчув мій погляд, озирнувся й підморгнув мені. Я відвернулася, приховуючи мимовільну посмішку. Мені подобався несподіваний легкий флірт між нами. І я знала, до чого він призведе. Цієї ночі навіть незручності й тіснява нашого міського житла не перешкодять Едгару взяти мене… Взяти… Я відчула, як по спині пробігли мурашки. І ладна була визнати, що хочу його. Цієї ночі… Як і раніше, впиратимусь, але він візьме своє. А я поступлюся…

Коли всі почали розсідатися за довгими, розставленими «покоєм» столами, ми з чоловіком сіли поруч. Едгар не втримався, щоб не погладити під скатертиною моє коліно. Я відразу вщипнула його за руку. Він лише розсміявся.

З першою подачею страв до зали внесли здобуту моїм кречетом чаплю. Вона була як слід вимочена в соусах і чудово просмажена. Але Едгар таки неголосно зазначив, що я мала рацію і м’ясо чаплі дійсно жосткувате. Я лише посміхнулася:

— Я частенько буваю права, адже так, чоловіче мій?

Він грайливо дивився на мене.

— Присягаюся своїм серцем, що сьогодні не сперечатимуся з вами, міледі.

Незабаром почалися танці. Здебільшого я танцювала з Едгаром. Ми стояли в шерензі танцюристів, повільно та величаво розходилися ковзним кроком, робили повороти, нахилялися. Але потім музика стала гучнішою, ми прискорили кроки, розбилися на два кола — то дами утворювали внутрішнє, а чоловіка зовнішнє, то, кружляючи, дами виходили назовні, а чоловіки, притупуючи, сходилися у внутрішньому колі. Усі повеселішали, навіть низьке склепіння Нортгемптонського замку не настільки давило на голову. В червонястому світлі смолоскипів ми підстрибували та кружляли, по черзі змінюючи партнерів, і ось уже то Вільям Іпрський, мій колишній наречений, ніяковіє, змушений обійняти мене й обвести навколо себе, то я плескаю в долоні з лукавим Джеффрі де Мандевілем. Ах, як чудово, що ми прибули в Нортгемптон!

Смолоскипи чаділи, бо повітря коливалося, розвівались вуалі, лунали удари в долоні та сміх. Обходячи залу, ковзаючи серед вервечки танцюристів, я то знаходила Едгара, кружляючи, сплітала з ним пальці, то відразу натикалася глузливим поглядом на тужливу пику графа Суррея, то встигала обмінятися жартом із братом Реджинальдом Корнуоллом, далі…

Першої миті я вирішила, що мені привиділося. Неяскраві смолоскипи, чергування світла й тіні, невиразні силуети… І ось, ніби заведена, я роблю поворот долоня до долоні з Гуго Бігодом. Я тільки кліпнула, коли впізнала його високу худорляву постать, коротко обстрижене біляве волосся, коли зблиснули під вусами його зуби в посмішці.

— Гуго!

— Т-с-с, Бертрадо. Постарайся після півночі бути біля старої каплиці в замковому саду. Я на тебе чекатиму, радосте моя…

І ось я вже роблю поворот із другим танцюристом. З наступним, ще з наступним. Я мимоволі почала озиратися, шукаючи поглядом Гуго. Не привиділося ж мені? І якоїсь миті я його помітила, він стояв біля портьєри під аркою на вході до зали. Гуго дивився на мене посміхаючись, але відразу вийшов, і лише тканина заколихалася, мов на підтвердження, що він таки був тут. Але це немислимо! Король Генріх оголосив Гуго заколотником, якби він з’явився при дворі — його миттю схопили б. І все-таки він зухвало з’явився тут. Призначив мені зустріч. Як же він сумував за мною, якщо прийшов, ризикуючи навіть власною свободою!

Мабуть, мені не відразу вдалося впоратися з хвилюванням. Едгар помітив це.

— Може ти стомилася, люба? Ти раптом стала така сумна. Хочеш, залишимо бенкет?

Я погодилася, що трохи стомлена. Полювання, їзда верхи, потім це застілля, танці. Я б і справді пішла, однак саме сьогодні Матильда наполягла, щоб я залишилася з нею ночувати. Адже ми сестри, а нам так рідко доводиться бувати разом. Я говорила все це чоловікові, побоюючись лише, щоб він не викрив моєї брехні та не вирішив запитати про це в Матильди.

Але він тільки посмутнішав.

— Звісно, я розумію. Доведеться наказати, щоб ваші слуги залишитися в замку.

Знаєте, я майже відчула себе винною, майже ладна була відмовитися від задуманого. Адже хто такий Гуго? І як він смів призначати мені побачення, коли сам повинен розуміти, що я з чоловіком? Однак я промовчала. Я хотіла зустрітися з Гуго, мені було цікаво з ним поговорити. Він же так підтримував мене раніше, був такий вірний, коли Едгар відверто ігнорував мене, примушував коритися.

Але щойно я опинилась у відведеному мені покої, як пожалкувала, що залишилася. Як там було незатишно й похмуро! І якщо, навіть у тісноті міського будинку з Едгаром я не була позбавлена комфорту, яким так любив оточувати свій побут мій чоловік, то в цих вогких кімнатах смерділо сечею чужих псів, а постіль, по суті, була ящиком із соломою. І хоча мені виділили постільну білизну та ковдру, але як бурчала моя Маго, коли збивала солому на ложі! А Клара навіть розплакалася, коли зрозуміла, що їй просто доведеться спати на підлозі вітальні. Щоб хоч якось розвіяти кепський настрій, я кілька разів смикнула Клару за коси та вліпила важкого ляпаса пажеві, який похмуро пихкав.

Однак тут прийшов сер Роджер Бігод, батько Гуго, з кошиком фруктів і духмяних свічок. Слідом за ним слуги внесли балію з теплою водою. Стюард поводився надзвичайно запопадливо, кидав на мене погляди вірного пса. Що ж, не так уже й погано мати в боржниках лорда-стюарда королівського двору.

Я відразу поцікавилася, чому серед запрошених не було Вільяма, старшого сина Бігода, на що той відповів, що згодом я про все дізнаюся.

Коли він вийшов, я зняла дерев’яну віконницю. Місяць був уповні, десь протягливо ухкав пугач. Було тепло. Чудова ніч для побачення. А Гуго…

Свічки, які приніс сер Роджер, були з позначками, поряд із якими стояли цифри, що означали проміжки часу — години й половини годин. Я всілася в крісло та почала сонно спостерігати, як жовтий віск тане біля латинської цифри X. Це означало, що мені чекати ще цілих дві години.

Щоб якось згаяти час, я пішла до Матильди. Вона ще не спала, переглядала якісь сувої. На мене навіть не глянула, але її байдужість тільки підбадьорила мене. Я почала дошкуляти сестрі розпитуваннями, чому чоловік відпустив її саму, хоча ще не забулася історія про неї та Гая Круельського. Чи не побоюється Жоффруа, що біля Матильди знову з’явиться хтось…

Мені таки вдалося допекти Матильді. Вона гнівно пожбурила перо.

— Не тобі дбати про мої чесноти, Бертрадо. Але якщо хочеш знати — на світі нема другого Гая де Шампера, отже, графові Анжуйському нема більше до кого мене ревнувати.

— Невже? Ну, а якби твій відважний хрестоносець таки побажав тебе бачити, й користуючись відсутністю Анжу, таємно прибув у Нортгемптон? Чи він так боїться гніву нашого батька, що не зважиться на зустріч із коханою?

Матильда відкинула за плече хвилю розпущеного каштанового волосся з рудим полиском.

— Ти не розумієш, Бертрадо. Сер Гай не побажав би своєю появою насамперед скомпрометувати мене. Особливо тепер, коли я на вершині слави й за мною так стежать.

Я здригнулася. А як же я і Гуго? Чи розуміє він, чим я ризикую, зустрічаючись із ним? І я відволіклася, запитала в сестри, чи впевнений її чоловік, що маленький Генріх Анжуйський його син? Чи схожий він на батька?

Матильда якось особливо гордо посміхнулася.

— О, мій Генрі Анжу! Він чудесний, і Жоффруа ні на мить не сумнівається, що це його дитина. Наш син спадкоємець графств Анжу, Мена й Турені, герцогства Нормандії та Англійської корони. А схожий він… У ньому відразу відчувається кров Завойовника. І він рудий.

Я нітрохи не розумілася на дітях. Але якщо Матильда не бреше і її син вдався у рід Вільгельма Завойовника — він матиме Англію. Якщо до того її зможе втримати Матильда.

Говорити нам більше не було про що, і я пішла до себе. Дивилася, як повільно тане віск на свічці. Боже, ще нема й XI! А мене так хилило на сон… Якийсь час я крутилася на незручному ліжку, відчувала, як поколюють соломинки крізь простирадло.

Збудило мене кахикання Маго, яка спала біля порогу. В покої було темно, тільки місячні потоки вливалися у відчинене вікно. Свічка з поділками згоріла дощенту, а значить, було вже за північ. Але віск ще не охолов, відчувався його запах, отже, не набагато я й проспала. Однак вставати, йти кудись не хотілося. Я зігрілася під ковдрою, мені було так зручно у ямці просілої під моїм тілом соломи… Чи варто вставати? Але Гуго… Мені раптом стало цікаво, як довго він зможе на мене чекати. Хай почекає. Або йде геть.

Знову я заснула, й мене вдруге збудив кашель няньки. Ні, це було нестерпно.

— Маго, йди геть. Ти мені заважаєш.

Вона слухняно вийшла, а я лежала, гублячи рештки сну, дивилась у вікно. Світло місяця було вже не таке яскраве, небо почало сіріти. Ночі в липні такі короткі. Цікаво, чи чекає на мене Гуго, чи зневірився та пішов? Та й де він був увесь цей час? І що мав на увазі старий Бігод, кажучи, що пізніше я про все довідаюся? Адже з його вигляду видно було, що він знає про мою майбутню зустріч із його сином. Але чи дочекається мене той?

Ух, як мені стало раптом це важливо! Гуго, закоханий, зухвалий, нетерплячий… Мені з ним було легко, як ні з ким іншим. Ми з Гуго розуміли одне одного, нам завжди було весело, ми дражнили всіх, бешкетували, грубіянили, знущалися. Знущалися навіть з Едгара. А без Гуго я миттю стала беззахисною. І згадалося, як принизливо було сидіти під замком. Можливо, якби не бажання чоловіка зробити мене череватою, я б і донині була ув’язнена в Гронвуді. А ось Гуго зумів помститися йому за мене, підняти по всьому Норфолку заколот так, що Едгарові вже було не до покарання дружини. Свою б голову врятувати. І все це для мене зробив Гуго. Ось це шанувальник! І зараз він чекає на мене. Звісно, чекає!

Я підхопилася, поквапливо накинула на сорочку довгу вельветову накидку, зашнурувала черевички. Скрутила вузлом волосся, абияк заколола. Трохи розпатлана, але нічого — це навіть додасть мені звабливості.

Я нікого не будила, тихо переступала через поснулих слуг. Борода Христова! — як зазвичай лаявся Гуго, — я зовсім забула, що коли в замках зупиняється стільки вельмож, їхні люди сплять де завгодно, і, по суті, цілісіньку дорогу мені раз у раз доводилося переступати через людей у переходах, спотикатися об чиїсь тіла, наступати на чиїсь руки. Нарешті вузькі сходи привели мене до дверей у сад. На вулиці було вогко, клубочився легкий туман. Але вже достатньо розвиднілось, і я легко знайшла в глибині саду похмуру, немовби висічену з кам’яної брили каплицю.

Гуго чекав на мене. І як же він налетів, як обійняв, як гнув, кружляв, цілував, як швидко й жадібно ковзали його руки по моєму тілі! Моє волосся остаточно розпатлалося, розсипалися по спині, впало на очі. І відкидаючи його, я несподівано помітила, що Гуго не сам: за ним на сходинках каплиці сиділа ще одна людина, загорнута в плащ. Його батько.

Що це? Побачення під невсипущим оком батька? Я поквапливо відштовхнула Гуго.

— Поясни все, Гуго. Хіба ти не в змозі допетрати, наскільки компрометуєш мене цим побаченням?

Сер Роджер підвівся, підійшов до нас.

— Заради Бога, міледі. Я тому й прийшов на вашу зустріч, щоб ніхто не сказав поганого про вас.

— Скажуть, якщо я взагалі наважилася на зустріч із людиною, обвинуваченою у розпаленні заворушень!

Я почула, як гірко зітхнув старий Бігод. А ось Гуго веселився.

— І все-таки ти прийшла, Берт. А значить, не менше за мене хотіла цієї зустрічі. Ну й змусила ж ти нас постовбичити тут! Хоча іншого я від тебе й не очікував, пам’ятаючи, яке ти бісеня. А ось моєму батькові, та ще з його ревматизмом…

— Я нікого не примушувала на себе чекати. Та й не давала жодних обіцянок.

— Однак і від подружнього ложа ти сьогодні відмовилася. А твій сакс увесь вечір дивився на тебе, мов кіт на сметану. Бісова баба! Змусила-таки цього жевжика забути свою бліду саксонку.

Я мимоволі посміхнулася. Але тут наперед виступив сер Роджер.

— Вислухайте нас, міледі Бертрадо. При дворі ще не знають, що мій старший син Вільям Бігод нещодавно раптово помер у одному з монастирів Нормандії.

Ми з Гуго мимоволі перезирнулися й відразу відвели очі, ховаючи посмішки. Ну я ж бо знала, як пристрасно Гуго бажав смерті старшому братові! Тепер усе, чим володіє його батько, дістанеться саме йому. Гадаю, якби не стояв зараз поряд із нами засмучений сер Роджер, я б охоче привітала Гуго з удачею. Але старий невтішно журився:

— Подумати лишень, така дріб’язкова подряпина на руці, отримана на полюванні! Але почалося запалення, мій Вільям не прожив після цього й місяця.

Він скрушно махнув рукою і відійшов. А Гуго затяг мене за ріг каплиці, стискаючи мої зап’ястя, поквапливо зашепотів:

— Розумієш, Берт, тепер я єдиний спадкоємець у роді Бігодів. І посада стюарда двору, й наші володіння в Саффолку, Норфолку — все має стати моїм. Але не стане, поки Генріх Боклерк не перемінить гніву на ласку. Мій батько має гарну репутацію в короля, але й він не насмілюється просити за мене. А ось ти… Ти завжди була улюбленицею короля й ти зможеш замовити слівце за свого вірного лицаря. Адже я завжди був твоїм лицарем, Берт.

Я вирвала в нього свої руки. У мене з’явилося відчуття, що мене просто використовують. Я вважала, що Гуго, ризикуючи волею, заради мене пробрався в Нортгемптон, а він просто розраховував, що я вимолю йому прощення в короля.

— Іди до біса, Гуго!

Але він не давав мені піти.

— Послухай, Бертрадо, Едгар не завжди буде таким милостивим до тебе. І тобі ще не раз знадобиться моя підтримка. Певна річ, у Норфолкширі я не зможу з’являтися, але Саффолк зовсім поряд, і я перебуватиму близенько, тобі завжди буде на кого покластися, в кого шукати підтримки. Ех, і накоїмо ми з тобою, Берт! А зараз тобі тільки й потрібно сказати королю, що, здіймаючи заколот у Норфолку, я діяв за твоїм повелінням, аби помститися чоловікові за ув’язнення… А мені це допоможе. Я зможу тоді відкрито з’явитися в Східній Англії, буду поряд, стану твоєю людиною.

Він знову й знову переконував мене, ловив мої руки, цілував, притискав до себе. Навіть не образився, коли я вліпила його кілька досить відчутних ляпасів — лише безгучно сміявся…

Та я таки пішла, не сказала ні «так», ані «ні». Я була розлючена. Однак, уже лежачи в ліжку, подумала, що Гуго в чомусь має рацію. І можливо, знову мені знадобиться.

Тому наступного дня, відразу після трапези, я домоглася зустрічі з батьком. Це була далеко не найприємніша наша розмова. Але зрештою король пообіцяв, що прийме Гуго, якщо той дійсно залишився єдиним спадкоємцем Бігодів, та ще й виконував наказ настільки нерозважливої жінки, як я.

До Едгара я повернулася в піднесеному настрої. І що, запитується, очікувало на мене, коли я під’їхала до винайманого ним будинку? Бігали слуги, на вози вантажили клунки з речами, виводили коней. Похмурий Пенда не глянув на мене, але пояснив, що граф звелів готуватися до від’їзду й мені варто поквапитися.

Я бігцем кинулася сходами. Едгар стояв у верхній кімнаті, спостерігаючи, як розбирають і складають наше ліжко. Я так і налетіла на нього: чому це ми їдемо, коли ще вчора він і не згадував про це? Як це їдемо, коли більша частина вельмож ще веселяться у Нортгемптоні? Я теж хочу залишитися!

Едгар спокійно обернувся до слуг, чемно попросив усіх вийти. І мені не сподобалося, як він подивився на мене, коли за ними зачинилися двері.

— Зараз ти перестанеш верещати, Бертрадо, та скоришся мені, як своєму чоловікові й панові.

Було в його голосі таке, що змусило мене здригнутися. Я впізнавала ті самі інтонації, коли Едгар вигнав моїх лицарів, а мене звелів посадити під замок. І я спробувала заспокоїтися, поцікавилася, що змусило його прийняти настільки несподіване рішення, адже ще вчора…

Ух, як зблиснули його очі! Немов у вовка на полюванні.

— Учора все було інакше. І моя дружина не бігала на побачення до людини, яка для мене мов чума.

Ах, он як! Не знаю, в кого він випитав усе, але І мене раптом охопила лють. І я не боялася його,  хоча б тому, що в Нортгемптоні я перебувала під захистом батька й чоловік не зміг би тут попихати мною, ніби своєю кріпачкою. Я так і крикнула йому в обличчя. А щодо побачення, на яке він натякає, то воно зовсім не було тим, про що він думає, я не зраджувала його з Гуго Бігодом і…

Я й зойкнути не встигла, як раптом виявилася притиснутою до стіни, а рука Едгара зімкнулася на моєму горлі. Я мало не задихалася, а він спокійно й холодно дивився на мене.

— Мало того, що навколо мене всі тільки й шепочуться, як ти бігала на зустріч із Бігодом, мало того, що сміються за моєю спиною… Моя дружина та людина, яку я оголосив своїм ворогом, яка в Норфолку поза законом… Це так ти підтримуєш честь нашої родини, Бертрадо?

Едгар нарешті розімкнув руку і я, кашляючи та задихаючись, осіла на дощану підлогу. Я злякалася його. Раніше він нічого подібного собі не дозволяв. Навіть коли я відверто повставала проти нього. І якби я не була настільки налякана, я б заволала, гукала б на допомогу, здійняла крик, щоб усі довідалися, як поводиться з королівською донькою цей брутальний сакс. Однак я тільки терла горло й дивилася на його шнуровані чоботи, які зараз перебували в такій небезпечній близькості. Адже він лишень брутальний сакс… І я боязко попросила вислухати мене.

— Едгаре, все зовсім не так, як ти думаєш. Ми з Гуго виросли разом, він мені як брат, я не зраджувала тебе з ним… у біблійному сенсі. Але в нього помер старший брат, тепер Гуго може успадкувати все. Ось він і його батько, сер Роджер Бігод, зустрілися зі мною й попросили замовити слівце батькові…

Я затнулася й навіть замружилась, коли Едгар присів поруч. Заговорив повільно, але так само страшно.

— Ти все-таки не розумієш, Бертрадо. Я заявляю, що ця людина — злочинець, король погоджується зі мною, а ти відразу просиш за нього. Це ще гірше відступництво, ніж просто зрада, хіба не розумієш? Та ти принижуєш мене перед королем, показуєш, що моє рішення для тебе ніщо, ніби я взагалі не відіграю для тебе жодної ролі як чоловік і правитель графства. Що ти за дружина тоді, чого варті всі твої клятви перед вівтарем? І що тоді за родина в нас, зрештою, коли ти бігаєш на побачення до мого ворога й просиш милості для нього?

— Це не було побаченням, — уперто повторила я. — Ми з Гуго, як я сказала, бачилися не наодинці. Там був присутній і стюард двору, він засвідчить, що ми з його сином не коханці…

Я затнулася, і щойно він устав, знову зіщулилася. Але ні, він був спокійний.

— Ти ж не дурна, Бертрадо, повинна розуміти, що після твого клопотання за мого ворога, я не зможу з’явитися при дворі. Ти поставила мене в таке становище… І ми їдемо негайно. За даних обставин це найліпше, що можна зробити. А те, що ти не здійснила подружньої зради… Що ж, я готовий у це повірити. Ти надто холодна, щоб зрадити. Ти нездатна відчути справжній потяг.

Ми повернулись у Норфолк і розпочався новий етап нашого життя — порізно. Я знову зачаїла образу. Гірше принизити принизити мене було вже неможливо. Він дав зрозуміти: в мені є вада, яка не дозволяє мені навіть переспати з іншим. Ну гаразд, я помщуся йому. Ні, я не збиралася робити його рогатим. У чомусь він мав рацію — мені це огидно. Однак я знала, як завдати йому болю. І моєю помстою мала стати ця його кохана шльондра з фенленда — Гіта Вейк.

* * *

Мені не знадобилося зумисне розпитувати про саксонку. Розмови про неї я чула без перестанку. Так я довідалася, що купці з континенту, які торгують вовною, охоче ведуть із нею справи й що вона почала власну сукновальну справу, досить прибуткову на той час. Одночасно з цим я довідалася, що цю так звану «леді Гіту», охоче почали приймати в деяких поважних нормандських родинах. Останнє бісило мене особливо. Адже ця дівка була збезчещеною повією, і попри це навіть родовиті Д’Обіньї або зарозумілі Де Клари робили їй ласку, запрошуючи на полювання чи бенкети.

Колись Едгар пообіцяв мені віддати Гіту заміж. І, гадаю, для настільки багатої та самотньої леді знайшлися б охочі обвінчатися з нею. Однак у мене не вистачило б сміливості заговорити з ним про ту обіцянку. У мене, котра завжди знала, як вказати місце будь-кому й уміла домогтися свого! Але хоча інколи, під час судових засідань чи розглядів позовів ми й засідали разом із чоловіком, чомусь останнім часом я навіть не сміла підвищити голосу в його присутності. Крижана холодність Едгара збивала з мене пиху. Ми навіть більше не спали разом, а якщо обставини й змушували залишатися під спільним дахом, Едгар завжди мав окрему опочивальню. Не дивно, що чутки про наші стосунки знову поповзли графством. І як завжди трапляється в подібних випадках, більш винною стороною всі вважали жінку. Як це було принизливо! Втішало лишень, що навіть покинувши мене, Едгар не відрікся від нашого договору й не подався до своєї Феї Туманів. Але я ще не забула його слів про те, що він «не має наміру ганьбити цю горду жінку». Ух, як же я її ненавиділа!

Занурюючись у свою зневіру, я більше не шукала розваг. Інколи вирушала самотою у фени, шукаючи зустрічі зі своєю суперницею. Та я об’їздила усе довкіл, а одного разу навіть провідника найняла, який доправив мене на човні майже до самого лігвища клятої саксонки. Я цілісінький день спостерігала за тими, хто відвідує ці місця.

Тауер Вейк виявився багатим маєтком на острові посеред озера зі старою вежею та безліччю будівель по берегах. І тут на мене чекав іще один удар — серед тих, хто того дня прибув до кремінної вежі, я впізнала свого пасинка Адама. Я й раніше чула розмови про прихильність сарацина до Гіти, але мене це не обходило. А ось зараз, коли побачила хлопчиська, який верхи на поні їхав у Тауер Вейк, я розлютилася. Маленький зрадник! Під час зустрічей зі мною сама щирість, а сам раз у раз навідується до Едгарової повії.

А потім я зустріла її.

Це трапилося на початку жовтня. Того дня я звеліла осідлати собі одну з білих арабських кобил. Колись Едгар обіцяв подарувати мені таку, однак сталося так, що я взяла її сама. А чому ні? Он у саксонки була біла кобилиця, чому б це не взяти й собі?

І ось я на прекрасному білому коні виїхала у фени, рухаючись знайомою стежкою вздовж заростей верболозу, повз повноводий струмок. День випав сонячний, вітер грався вербовим гіллям, розгойдував очерет. Крізь цей шелест я почула віддалені голоси та сміх і, вичікуючи, зупинила свого коня.

Нарешті з-за вигину струмка з’явився човен. Ним правила, відштовхуючись жердиною, молода жінка в зав’язаній на саксонський манір шалі. Човен був простою плоскодонкою, і вона легко з ним вправлялася. На носі спиною до мене сидів хлопчик. І по знайомій темній потилиці я відразу впізнала Адама. А коли човен робив невеликий поворот, я помітила, що на колінах він тримав маленьку дитину у вінку з осінніх квітів.

У мене навіть подих перехопило. З місця не могла зрушити, хоча так давно прагла цієї зустрічі, а тепер наче заклякла.

Жінка щось говорила Адаму, він сміявся. Але ось вони наблизилися на достатню відстань і вже не могли не помітити мене. Я відчула погляд саксонки, побачила, як завмер сміх на її губах. Озирнувся й Адам.

Картаючи себе за малодушність, я штрикнула шенкелями боки коня, виїжджаючи вперед. Ці троє тепер були зовсім близько, але, схоже, не бажали зупинятися. Саксонка й далі працювала жердиною, не дивлячись у мій бік. Я мимоволі скерувала коня вздовж струмка, не відриваючи погляду від горезвісної Феї Туманів.

Не найприємніше відчуття — впевнитися, що твоя суперниця не потвора. Я перевела погляд на дітей. Точніше, на маленьку дівчинку. Скільки їй? Я подумки підрахувала — місяців дев’ять. Зовсім черв’як. Але в цьому черв’якові я з болем помітила виразну подібність до Едгара. Ці сині, трішки видовжені очі, лінія рота. З-під дурнуватого вінка видно кучерики білявого, майже лляного волосся. Дитина витріщалася на мене, не припиняючи ссати пальця. Нема нічого безглуздішого за дитину з пальцем у роті. Я помітила, як Адам, не зводячи з мене переляканого погляду, бездумно взяв руку дівчинки, сильніше притис її до себе. Схоже, він страшенно любив сестру. Ох, уже ці виродки мого чоловіка!

Адам перший перервав мовчанку:

— Слава Ісусові Христу, міледі.

— Повік слава, — завчено відповіла я. І розлютилася, що поводжуся так буденно. — Агов ти, дівко! — гукнула до Гіти. — Дивлюся, ти надто горда, щоб привітати свою пані.

Вона повернулася нарешті до мене. Очі мала сірі, я б навіть сказала, безбарвні. Кому таке може сподобатися?

— Хіба нас відрекомендували одна одній, міледі?

— У цьому нема потреби. Ми обидві знаємо, хто з нас хто.

— Дійсно, знаємо. І я трохи здивована, міледі, що зустрічаю вас без почту й супроводу, та ще й у моїх володіннях.

До біса, я дійсно на її землі! Але й у Норфолку. А Норфолк — моя земля. І я не втратила нагоди вказати на це. Додала, що коли вона виявить до мене неповагу, я звелю своїм людям прибути у фенленд і покарати її.

Обличчя Гіти Вейк залишалося спокійним. Навіть не дивлячись на мене та й далі правлячи човном, вона сказала:

— Хіба я чимось образила вашу світлість, що ви відразу заговорили про непошану? Чи хочете брутальною розмовою змусити мене відповісти вам так, як вимагають мої гідність і становище? У такому разі я постараюся ігнорувати вашу неприязнь.

— Я розмовляю з тобою, як жінка зі становищем має право говорити зі шльондрою, яка народила в блуді. Ти… Ти й твоє поріддя…

Цієї миті дитя, налякане моїми різкими словами, зморщилося, почервоніло й вибухнуло огидним вереском. Саксонка лише щось неголосно сказала Адаму, й він почав крутити дівчинку в руках, підкидати. А сама жінка й досі правила човном. Я могла дати їм спокій, але її зневага зачепила мене за живе.

— Ти зависокої думки про себе, саксонська сучко, — я нервувала, смикала поводи й сумирна біла кобилка піді мною теж почала хвилюватися. — Ти так поводишся, ніби вважаєш, що це нижче за твою гідність — розмовляти з жінкою, у якої хотіла вкрасти чоловіка.

Гіта Вейк несподівано підвела плоскодонку до берега й, утримуючи жердиною та дивлячись мені у вічі, заговорила:

— Не робить вам честі, леді Бертрадо, те, що ви поводитеся зі мною ось так. Свою чашу принижень і гіркоти я й так випила сповна. І ваші слова не можуть заподіяти мені більшого болю. Буде ліпше, якщо ми зараз розійдемося, і я не згадуватиму більше ваших лихих слів, а ви не думатимете, що образивши мене, зможете повернути собі чоловіка.

Я буквально задихнулася від злості. Смикнула повід, майже задерла голову коня. Він здибився на передні копита, пирхав, трусив головою. Я ще й досі німувала від її натяку. Звісно, ні для кого в графстві не було таємницею, що ми з Едгаром не ладнаємо. Але нема більшого приниження за те, ніж коли про це нагадує суперниця.

А вона тим часом вела далі:

— Вам не варто думати про мене, пані. Адже ви його законна дружина, ви його родина й доля. Тому любіть його, зробіть щасливим, будьте йому другом і помічницею. І тоді мир і спокій повернуться у ваш шлюб, ви народите йому сина…

І ця змія ще сміла докоряти мені безплідністю!?

— Мовчи! Це від тебе мені вислуховувати поради? Від тебе… Та ти народила моєму чоловікові цю жалюгідну істоту!

Я відчувала такий біль, дивлячись на Едгарову доньку! О, як за одну мить я зненавиділа цю дитину! Дитину, яку Едгар нарік родовим ім’ям Армстронгів, визнав своєю, ні на мить не замислюючись, яка це образа для мене. Цієї дитини не повинно було бути.

Я щосили стисла боки коня, послала його вперед. Кобила заіржала, зробила стрибок, саме коли саксонка відіпхнула човен від берега. Передні копита вдарили по днищу човна майже коло самісінької дитини.

Тріск, крик, сплеск води, холод… Човен умить пірнув, усі попадали в струмок. Але я втрималася в сідлі. Коневі тут було по груди, а я лише ноги й пелену спідниць намочила, коли розвернула тварину та змусила вибратися на берег. Звідси, з висоти свого сідла спостерігала, як решта борсаються у воді.

Насамперед Гіта вихопила з води доньку, яка жахливо верещала й захлиналася від крику. Пригорнула, підняла вище, почала дряпатися на берег, однією рукою тримаючи дівчинку, другою чіпляючись за кущі. Ах, як шкода, що струмок не дуже глибокий! Я б умить зараз могла позбутися суперниці, її поріддя, та й Адама на додачу. Адже Адам так волав і борсався у воді, що якби було хоч трішки глибше, напевне б захлинувся. А так він зумів схопити простягнену Гітою руку, вона витягла його, другою рукою притискаючи до себе доньку. При цьому щось говорила спокійним рівним тоном. Адам перестав вовтузитися, заліз на укіс, навіть прийняв із рук Гіти сестру. Гіта повернулася до мене. Фурія, справжнісінька фурія! Її шаль сповзла, вологі пасма прилипли до обличчя, а очі… Вірою присягаюся, вони вже не здавалися мені безбарвними, а ніби почервоніли — такий у них палав виклик.

Але чи ж мені її боятися? Обліплену сукнею, обтяжену дітьми… Ну, просто обдерта, мокра кішка. Бачив би зараз Едгар свою прекрасну Фею Туманів!

Я голосно засміялася. Але далі все відбулося так швидко, що я й оком не встигла змигнути. Гіта залишила обох дітей на схилі, блискавично схопила довгу жердину, що стирчала з води, замахнулася… Мене оглушив різкий біль від удару по обличчю, я охнула, впала, задерла ноги. Мій кінь кинувся геть, а я лежала горілиць, розгублена, відчуваючи в роті присмак крові. І раптом знову тупий біль і навіть повітря забракло, коли саксонка налягла, притисла жердину впоперек мого горла так, що годі було дихнути. Я бачила над собою її перекошене від люті обличчя. І задихалася, задихалася… Зараз у моєму горлі щось хрусне, зараз я вмру…

Я нарешті змогла зітхнути. Ця божевільна таки отямилася, послабила натиск.

— Слухай ти, нормандська зміюко, — почула я над собою її майже спокійний голос. — Якщо ти ще хоч раз спробуєш заподіяти зло моїй дитині… Якщо ти хоч наблизишся до неї… Присягаюся ранами Христа, я знищу тебе. Я зроблю так, що тебе затягнуть у болото, й ніхто не дізнається, в якій трясовині спочиває тіло королівської байстрючки.

Наді мною зовсім близько були її скажені світлі очі, злиплі пасма. Соромно зізнатися, як я тоді злякалася. Навіть заплакала. Але вона вже відпустила мене, відійшла. А я скиглила, скиглила, мов собака… Побитий собака. Безтямно поправила свої мокрі спідниці, що задерлися під час падіння, спробувала сісти.

Крізь розпатлане, нависле на обличчя волосся й пелену сліз я бачила, як саксонка бере білу кобилу за вуздечку та виводить її на стежку. Потім вона сіла в сідло, гукнула Адама, прийняла від нього своє промокле й заплакане дитя, допомогла хлопчиськові піднятися позад себе на круп. По тому пустила коня навальним клусом, і незабаром вони зникли за кущами.

«За крадіжку чужого коня…» — раптом зовсім не до ладу пригадалася мені фраза із судебника. А чому не до ладу? Гіта Вейк украла мого коня. Більше того: вчинила на мене розбійницький напад. Я можу заявити на неї в суд графства. Та я… Яка ж я дурна!

Я завила вголос від болю, безпорадності й приниження. Мені хотілося качатися в багнюці, рвати на собі волосся.

Як я могла дозволити так повестися з собою, так знеславитися?! Але ж я була досить сильною жінкою, в мене завжди за поясом стирчав невеличкий меч, яким я вміла непогано користуватися. Але про це миттю забула від ляку. Та й що, запитується, змусило мене поїхати ось так без охорони у фени? Всі ці розмови, що під рукою мого чоловіка землі в Норфолку стали безпечними… А ось на мене напали! Напала відома заколотниця Гіта Вейк. Ні, я неодмінно здійму такий галас… От лишень якби не Адам. Він же скаже, що саме я напала на них. Хоча хто йому повірить? Я знаю, хто. Едгар. Повірить не мені, а цій сучці Гіті Вейк і своєму молокососові.

Я трохи заспокоїлася, але обмацала себе й знову заплакала. Ця розбійниця скалічила мене! У мене було обдерте й розпухле горло, наливалися синявою вилиця й повіки, губи були розбиті до крові, а двоє передніх зубів хиталися. Мої дрібні зубчики, що блищали, мов перли!

Не переповідатиму, як довго я, скоцюрблена від холоду, обдерта, брудна, добиралася додому, як зустріла якогось фенлендця на поні, якою приниженою почувалася під його здивованим і жалісливим поглядом. За моїм наказом він доставив мене в Гронвуд, де мене не насмілилися ні про що запитувати, просто піклувалися, лікували, догоджали. Але я ненавиділа ці співчутливі погляди, ненавиділа голосіння Маго, ненавиділа навіть своє побите відображення в люстерку. Всі ці примочки мені поки що мало допомагали, а спухлі ясна й розхитані передні зуби просто лякали. Пречиста Діво, змилуйся, поверни мені мою красу!

Коли мене переодягли, підлікували й припудрили, я відіслала всіх геть. І майже до темряви просиділа в соларі над гобеленом. Встромляла голку у вишивання так, немов прохромлювала серця усіх ненависних мені. Раз… і я проштрикнула серце клятої Гіти… Два — й на вістрі голки серце верескливого дитяти. Ще раз — і зламаний Едгар. Встромила знову — й нехай стече кров’ю серце Адама…

Раптом звуки на подвір’ї привернули мою увагу. Там хтось гукав Адама. Невже гадюченя насмілилося повернутись? Я розчинила віконницю й у густих сутінках побачила хлопчиська, який зупинив біля ґанку викрадену сьогодні білу кобилу. Малий кинув поводи слузі, почав підійматися сходами. Чомусь я була впевнена, що хлопчисько зараз прийде до мене.

Я вийшла із солара, стала на вершечку сходів, які вели вздовж стіни донизу, до переходу на галерею. Настінних смолоскипів тут іще не запалили, й слабке вечірнє світло потрапляло тільки крізь напівкруглі аркові отвори вздовж галереї внизу. Зараз тут нікого не було, і я бачила, як увійшов Адам. Він помітив мене, якийсь час потупцював на місці, потім рушив нагору, тримаючись ближче до стіни. Як же бридко клишаво ставив він ноги! Зупинився Адам трохи нижче від мене. Напевне, розглядав, як мене спотворила його обожнювана саксонка.

— Я привів вашого коня, міледі, — сказав миролюбно.

Я мовчала. Він ще потупцяв на місці, знову заговорив:

— Я нікому не розповів про те, що трапилося. І леді Гіта звеліла мені…

— Боїться.

— Ні, міледі. Ви ж бо дружина мого батька. Нехай про те, що трапилося, не пащекують. А те, що було у фенах… Ви не хотіли згубити маленьку Мілдред, адже так? Це просто нерозумний кінь. Я так і пояснив усе леді Гіті. А коня у вас вона взяла, щоб швидше довезти мою сестричку до Тауер Вейк. Мілдред була зовсім мокренька, могла й застудитися. Вона дуже гарна дитина, моя сестра. Я люблю її.

— Ти ж часто буваєш у Тауер Вейк, Адаме?

— Так.

Я глибоко втягла ніздрями повітря.

— Відтепер я забороняю тобі там бувати.

Він мовчав якийсь час.

— Не гнівайтесь, міледі Бертрадо, але я все одно поїду туди.

Я схопила його за плече, сильно стисла.

— Ні, не поїдеш, мерзенний виродку. Я звелю тебе відшмагати, якщо ти хоч крок ступиш у бік фенів. Чуєш, я здеру з тебе шкіру. І з тебе, й із цієї Гіти Вейк. Я всім розповім, як твоя Гіта напала на мене!

— Пустіть, мені боляче!

Він шумно дихав, схлипував:

— Я їжджу туди тому, що в Тауер Вейк мені добре. Леді Гіта любить мене. І Мілдред любить мене. А я люблю їх. А ви… Я й хотів би любити вас, але ви лиха. А Гіта добра. Я люблю її. І мій батько любить її.

Ну це вже було занадто! Я не стрималася й щосили відважила цьому щеняті ляпас.

Він змахнув руками, почав падати.

Бог свідок — я цього не хотіла. Хоч би як я ненавиділа цього нав’язаного мені виродка, але такого — не прагла. Я не розрахувала силу, не очікувала, що він такий кволий.

Біля стіни, що тяглася вздовж широких сходів, скраю не було поруччя. Від мого удару Адам не встояв, перечепився, опинився на самісінькому краєчку. Якусь мить він ще балансував… Не пам’ятаю, чи кинулась я до нього. Здається, просто розгубилася. І він упав. Не так там було й високо. Ганяючись за покоївками, молоді челядники часто зістрибували звідси вниз. А Адам… Він просто невдало впав. Звук був — ніби розсипали сухий горох.

Я обережно наблизилася до краю. Хлопчисько лежав унизу з розкинутими руками й ногами. Голова була якось дивно звернена назад.

І тут увійшов слуга, який мав запалювати настінні смолоскипи. Один із них палав у його руках, і в цьому тремтливому світлі він відразу помітив непорушного Адама на кам’яних плитах, а потім і мене на верхньому майданчику сходів.

— Святі угідники! Сюди, сюди, рятуйте!

Я заціпеніло спостерігала, як на його крик збігається челядь. Принесли ще вогню. Заголосила якась жінка. Розштовхуючи всіх, з’явився Пенда. Я завжди трохи побоювалася цього дворового пса мого чоловіка, а зараз бачила, як він схилився над Адамом, потім повільно звів на мене погляд. Погляд злого собаки. Та як він сміє, зрештою! Ця дитина лише нагуляний син його хазяїна. А я тут пані. Але те, як Пенда дивився на мене… Те, як усі вони дивилися на мене…

І тоді я закричала:

— Я не винна! Він сам! Він сам перечепився на сходах у темряві! Я тут ні до чого!

Примітки

1

Примас — перший за саном або ж за своїми правами священнослужитель у країні.

2

Вільгельм Завойовник (1028–1087) — спочатку герцог Hopмандії, в 1066 р. завоював Англію, де коронувався як Вільгельм І та отримав прізвисько Завойовник.

3

Зображення лінії на гербі ліворуч — ознака незаконного походження, так звана бастардова смуга.

4

Денло — область датського права, тобто землі на сході Англії, що належали завойовникам-вікінгам у ІХ-ХІ ст.

5

Тан — так сакси називали своїх землевласників.

6

Комтурія — замки ордена лицарів Храму в містах Європи.

7

Гарольд — останній англо-саксонський король, який володарював з 1066 р. і загинув у битві при Гастінгсі.

8

Роберт — старший із синів короля Вільгельма Завойовника. В уділ отримав герцогство Нормандське. Але поки був у хрестовому поході, його землі підпорядкував, захопивши владу, молодший брат Генріх Боклерк.

9

Йомени — вільні селяни-общинники.

10

Армстронг — старосаксонською — Дужа Рука.

11

Уррака — королева Кастилії (1095–1126 рр.).

12

Про мертвих — або добре, або нічого (лат.).

13

«Із глибини» — назва і початок католицької покаянної молитви.

14

Колишні лицарські фортеці в Палестині.

15

Бушель — міра сипких тіл. Старий бушель дорівнює 35,5 літра.

16

Донжон — головна вежа в замку, що слугує за основне місце проживання, а також за останній оборонний рубіж.

17

Ерл — значний магнат при саксах. По суті — граф.

18

«Беовульф» — англо саксонська поема, написана у VIII ст. Беовульф — головний герой поеми, який б'ється з чудовиськами і нечистю; він царював 50 років — цей час вважався періодом благоденства і процвітання.

19

«Білий дракон!» — давній бойовий клич англо саксів, що зберігся в XII ст. як пережиток язичництва.

20

Сущий розбійник (лат.).

21

Скрипторій — майстерня, в якій працюють над книгами й рукописами.

22

Гербаріум — сад у монастирі, де вирощують лікарські трави.

23

Клепало — дерев'яна чи металева дошка, ударами по якій скликали на молитву. Широко використовувалась у середні віки замість дзвону.

24

Angélus — «Ангел Божий сповістив Марії» — латинська католицька молитва.

25

Рів — селянський староста у Норфолку.

26

Елдерман — глава місцевої знаті.

27

Йоль — свят купання зимового сонцестояння в нащадків скандинавів. Корені цього свята походять від язичницької доби й за часом йоль співпадає з християнським Різдвом.

28

Кероли — різдвяні пісні, що виконуються в церквах і на вулицях для збору пожертв.

29

П’єси релігійного змісту про дива, здійснені Дівою Марією і святими.

30

Жереб кинуто (лат.).

31

Архівольт — кам'яний різьблений бордюр, який обрамляє арку дверей чи вікон.

32

Йоль присвячений язичницькому богу Тору; вважається, що в ці дні він їздить небом у колісниці, в яку запряжено кабана з золотою щетиною, і основною ритуальною стравою цього періоду є свинина.

33

Наділ — 120 акрів.

34

Люба (сакс.)

35

Лягаю, сплю і встаю, бо Господь захищає мене… Не убоюсь (лат.)

36

Хорса — один із найвідоміших завойовників-саксів, які здійснили вторгнення в Англію у V ст.

37

Ніч на 13 листопада 1002 року — масова різанина, що її сакси влаштували датцям, котрі жили в Англії; тоді було страчено цілі сім'ї від дітей до старих.

38

Водан — язичницький бог у древніх саксів і датців.

39

Боудіка — королева одного з прадавніх британських племен у Східній Англії, яка в І ст. н.е. очолила повстання супроти римського владарювання.

40

Нідерінг — найобразливіше слівце у саксів. По суті, паскудна людина, гірша за розбійника і злодія. У давні часи це слово означало якесь дуже сильне релігійне прокляття.

41

Мантелет — захисне пристосування для лучників під час штурму укріплень.

42

Хауберт — кольчужний каптур.

43

Ось Бог, помічник мій; Господь укріплює душу мою. Він воздасть за зло ворогам моїм. Бо ж ти позбавив мене від усіх бід, і на ворогів моїх дивилося око моє (лат.)

44

Святителі (лат.).

45

І якщо ви у печалі, пиття щедре допоможе, вино медове, церійське (лат.).

46

Церемонія і юридичний акт введення у титул.

47

Стюард — у середньовічній Англії — управитель господарськими потребами.

48

Котта — вид верхнього одягу; довга туніка, гаптована геральдичними фігурами.

49

Куртина — ділянка фортечної стіни між двома вежами.

50

«І слово стало плоттю й було з нами…» (лат.).

51

Солар — світлиця в замку з великими вікнами.

52

Дванадцята ніч — новорічне свято, що символізує закінчення Різдвяних веселощів.

53

Камиза — нижня туніка, один із видів натільної білизни.

54

Фібула — декоративна застібка для одягу.

55

Крага — тут розтруб на рукавичці з грубої шкіри, що захищає руку від зап'ястка до ліктьового згину.

56

20 липня.

Content

Симона Вілар
Сповідь cуперниці

Розділ 1 Бертрада

Розділ 2 Едгар

Розділ З Гіта

Розділ 4 Хорса

Розділ 5 Отилія

Розділ 6 Ріган

Розділ 7 Гуго Бігод

Розділ 8 Гіта

Розділ 9 Бертрада

Примітки