Андрій Бєлянін

Джек на Сході

Джек на Сході[1]

Розпечене сонце шалено палало над усім Агріпінським архіпелагом. У порту міста Кефрі щойно пришвартувалося обшарпане судно з християнських країн. Хоча суттєві відмінності у віросповіданні повсякчас спричиняли війни, у мирний час християни та мусульмани успішно торгували. От і зараз корабель привіз вантаж білої вовни тонкорунних овець, залізо, хутро, скло. Жваві торговці одразу ж кинулися до судна, випитуючи в заїжджих купців ціни на товари. Мовних перешкод торгівля не знала. Разом з моряками на берег зійшов блідий молодик у строкатому вбранні. Точніше не зійшов — його винесли й кинули на тюки з вовною. Та й блідість — не зовсім точна ознака: колір обличчя бідолашного Сема Вілкінса варіювався від блакитнуватого до зеленкуватого. Що поробиш, якщо учень чародія абсолютно не переносив хитавиці… Всього один тиждень бовтанки на морських хвилях видався йому цілим роком безперервних страждань. За цей час Вілкінс двісті разів прокляв сам себе за марну образу на друзів, триста разів просив небеса дати йому померти спокійно і десять тисяч разів відмовився від одруження з дочкою марокканського султана.

— А якщо вона потвора, якої ще пошукати? А якщо в неї вуса? Тут багато жінок з вусами… А раптом вона стара діва і за віком годиться мені в матері? А раптом за нею не дають пристойного посагу? А якщо вона взагалі вже заміжня і в неї вісімнадцятеро дітей? — жалісно стогнав Сем, намагаючись злізти з тюків і звестися на рівні.

Спека пригнічувала. У кишені невдахи-нареченого деренчало всього декілька монет, арабської мови він не знав, але твердий ґрунт під ногами знову відродив у Семові гордий дух відчайдушного авантюриста. Вілкінс пригладив волосся, повернувся, роззирнувся і… несподіваний галас за рядами діжок привернув його увагу. Цікавість — не вада, але через неї загинуло стільки кішок… Сем і не підозрював, що одна божественна випадковість може стати доленосною. За діжками йшла бійка: двоє гольтіпак били третього. Вілкінс уже почав було повертати назад, але цієї миті з того, кого били, упав тюрбан і по плечах розсипалася безліч чорних кісок.

— Дівчина! — ахнув Сем.

Розбишаки озирнулися.

— Обалди, хамар гяур?! — погрозливо спитав один.

— Нічого не розумію, — чесно відповів учень чародія і негайно скористався всім запасом східних слів, яких устиг нахапати на кораблі:

— Салам алейкум, Алах акбар! Карачун-бабай, шайтан-арба, базар-кирякши. Арик, урюк, аул, ішак!

Двоє смаглявих обірванців побуряковіли, стиснули кулаки і зробили крок у напрямку до Сема. Чудово розуміючи, що в нерівному бою він не переможе, а шляхи до втечі відрізані, хоробрий Сем відкрив рота, щоб погукати на допомогу, і…

— Гав, гав, гав, гав, гав!!!

Хулігани з переляку отетеріли. Бідолашна дівчина теж, та й сам Вілкінс дещо опішив. Втім, швидко зметикував, як використати це становище:

— Гав, гав! Гау, гау! Аф, аф! Тяф, тяф!

— Карсак-шайтан! — голосно заверещала трійця місцевих, кидаючись навтьоки. Хлопці рвонули першими, а дівчину Сем встиг схопити за кіски.

— А ти ж куди? Ой, я ще погано володію вашою мовою. Як же це буде? Отже, ці злі нукери? Аскери? Торшери?.. Вони тебе кривдили? Били, колотили, щипали?.. А я тебе врятував! Я гарний! Не втікай! Якши?

— Не буду…

— От і гаразд! Що? — не зразу второпав Вілкінс.

— Я добре розмовляю мовою білих людей з-за моря, — посміхнулася дівчина. — Моя мати була рабинею багатого торговця шовком, він вивіз її з північних країн. Вона розповідала мені про сніг… Але хороброму панові це не може бути цікавим. Чим я можу йому служити?

— Ну… навіть не знаю. У мене ніколи не було власних слуг. От що… Підемо кудись, де можна пообідати.

— Слухаюся, мій пане. Тут неподалік є чайхана.

І Вілкінс, пихато набундючившись, рушив за чорноокою проводиркою. Вперше в житті його назвали паном, та ще й хоробрим, та ще й дівчина, до того ж гарненька — вже в цьому учень чародія розбирався. Йдучи кривулястими вуличками, повними базарного люду, Вілкінс невтомно вертівся, захоплено оглядаючи дива, що його оточували. Наприклад, дивовижних тварин, вищих за коней зростом, з двома мохнатими горбами й меланхолійним поглядом.

— Хто це?

— О Аллах, мій пан ніколи не бачив верблюдів? — вражено запитала дівчина.

— Ні. А ти колись бачила, ну, скажімо, білку?

— Ні.

— Ну ти й темна! — задоволено заявив Сем. — Як тебе хоча б звати, неосвічена?

— Мейхані, мій пане. А вас?

— Повне ім’я — Семюель-Сеїд-Акбар-ага-угу-Вілкінс. Позашлюбний син марокканського султана. Тільки це секрет! Я мандрую інкогніто своєю країною, тому задля конспірації називай мене просто Сем.

— Як буде завгодно моєму високородному панові, — з непідробною повагою відповіла дівчина.

— А це хто?! Он той, маленький, симпатичний, з ратичками і довгими вушками.

— Ішак.

— Ішак? Хвилиночку, а хіба ішак — це не село або селище?

— Селище називається кишлак! — недовірливо примружилася Мейхані. — А ви точно з Марокко?

— Авжеж! Як я міг забути… Кишлак! Там усі їдять кишки! Дуже смачно…

Під пильним поглядом дівчини Вілкінс затнувся, збентежився і тихо промовив:

— Гаразд, здаюся… Де тут твоя чайхана? Пішли, поговоримо відверто…

* * *

Тим же вечором у порту кинуло якір ще одне купецьке судно. Серед інших пасажирів на берег зійшли шляхетний старий з довгою бородою та професорським виглядом, високий воїн, вдягнутий для походу, з бойовим срібним мечем на поясі і красива дівчина-мисливиця з сагайдаком, повним стріл, і луком за плечима. Усі троє чудово володіли арабською. За час, що тривало плавання, Лагун-Навіжений розповів друзям усе, що знав про традиції, звички та правила Сходу. Одного заклинання вистачило, аби Джек та Шелті запам’ятали все, бо перед ними стояло дуже важливе завдання — спіймати Сема до того, як він накоїть дурниць. А знаючи діяльний характер учня чародія, можна було сміливо припустити, що в нього вистачить розуму самостійно оголосити Новий Хрестовий похід…

— Джеку, як ти вважаєш, куди міг вирушити цей бовдур?

— Я думаю, відразу до палацу. Якщо вже він так терміново вирішив одружитися, то навряд чи витрачатиме час на залицяння, хоча… Лагуне, ви ж знаєте його довше, ніж я. Він міг кудись звернути дорогою?

— Запросто, мій хлопчику. У турецькі лазні, наприклад. Сем чомусь упевнений, що чоловіки та жінки миються там одночасно. Або на базар подивитися «танок живота». Або, як ти кажеш, просто до палацу, але не до султана, а в його гарем.

— От бабій! — пирхнула Шелті. — Давайте не будемо його шукати. Тут і без нього багато цікавого. Якщо гарем йому дорожчий за друзів…

— Голубонько, — зітхнув чаклун, — якщо його спіймають у гаремі, то зроблять євнухом.

— Подумаєш, досить пристойна професія. Може, він хоча б тоді за розум візьметься?

— А яка ймовірність, що його там спіймають? — заступився за друга Джек.

— М-м-м… Якщо чесно, досі не спіймали жодного разу. Досвід у нього є. Особисто я раджу не робити зайвих припущень, а відразу вирушати до палацу. Рано чи пізно Вілкінс там з’явиться.

Якби вони знали, що винуватець усієї метушні саме в цю хвилину насолоджується пловом у затишній чайхані зовсім поруч… На жаль, Лагун-Навіжений повів друзів до блискучого султанового палацу.

— Колись, років тридцять тому, я бував у цих краях і навіть приятелював з місцевими чарівниками. Переважно це були дуже приємні люди, але досить підступні, нестримні в гніві і схильні до не надто продуманих дій. Гаряча кров. Що поробиш — Схід…

* * *

А саме в цей день великий султан Марокко, достославний Пуфім-аль-Рахім-Хасан ібн Рахат-алі-Махмуд-паши-бей-Залімухеддінов готував до походу в лазню свою єдину дочку. Місяцелика красуня Гюль-Гюль щодо лазень була дуже поступливою дівчиною. Їй подобалося їхати через усе місто в оточені тисячі стражників, відданих мурз, бердан-беїв і башибузуків, на білому слоні, під золотим балдахіном. Як спадкоємицю трону принцесу нікуди не випускали з палацу, тому дівчина щиро раділа будь-якій можливості висунути носа назовні. До того часу, як загриміли сурми і народ кинувся на площу, Вілкінс встиг об’їстися…

— Мейхані, а що це за галас на вулиці? Таке враження, наче все місто ловить одного-єдиного таргана, який пересувається з величезною швидкістю, а на того, хто першим на нього наступить, чекає цінний приз.

— О ні, мій пане, — посміхнулася дівчина. — Просто дочка султана, чарівна Гюль-Гюль, іде до лазні.

— До лазні?! — Сем ледве не підстрибнув на килимі. — Я теж хочу до лазні. У мене вуха не вимиті!

— Ви хочете побачити принцесу?

— Так! Жадібно, безумно, пристрасно, безнадійно, шалено, нестримно, відчайдушно, невідворотно — хочу!

— Тоді ходімо: місяцелика охоче являє свою красу зору кожного.

— Мені подобається така приступність, — ще більше розпалився учень чародія, — але треба ж встигнути купити мочалку.

— Навіщо? — напружилася дівчина.

— Як це «навіщо»? Ну, там… спинку їй потерти, познайомитися, туди-сюди, у лазні всі рівні. Я ж повинен гарненько роздивитися свою майбутню наречену, так би мовити, без…

— Гоп! — зблідла від жаху Мейхані вправно заткнула рот Вілкінса хурмою. Бідолашний Сем шалено вертів очами, обурено сопів, абсолютно не розуміючи, чому це всі довкола так зненацька замовкли.

— Мій пан п’яний! Я відведу його додому, — оголосила дівчина і потягла фантазера геть з чайхани, залишивши на столі золоту монету Вілкінса як плату за обід.

Уже на вулиці, у першому ж підворітті, вона міцно приклала його спиною до глинобитної стіни і сказала все, що про нього думала:

— Якщо ви — син марокканського султана, то я — донька Папи Римського! Ви ніколи не бачили верблюда, ви плутаєте ішака з кишлаком, бастурму з пахлавою, іфрита з нефритом, аксакала з саксаулом. Ви не вмієте сидіти на килимі, схрестивши ноги. Ви здатні заявити на всю чайхану про бажання бачити спадкоємицю престолу в лазні. О Аллах! Та як вас не розідрали на шматки за такі наміри?! У правовірного мусульманина навіть думки не може виникнути про таке кричуще порушення Корану! Це ж портова чайхана! Тут кожен другий завсідник чудово розуміє вашу мову…

— Правда? — похнюпився Сем. — От шкода… таке гарне маскування було. Ну… може, я дещо й перебільшив, але не набагато. Насправді я, звісно, не син вашого султана…

— А хто?

— Я його племінник.

— О пророку Мухамеде, врятуй мої вуха від цієї незграбної брехні! — страдницьки сплеснула руками Мейхані, розвернулася і швидко пішла вулицею.

Переляканий Вілкінс рвонув слідом.

— Гей, гей, гей! Ти куди?!

— Куди очі дивляться. Прощавайте, мій пане.

— Але… як же ж… це… ти називала себе моєю слугою!

— Я звільнилася. За власним бажанням, без вихідної допомоги та рекомендацій.

— А… я ж вашої мови не знаю!

— Аллах милостивий, не пропадете.

— Мейхані! Ну, не біжи ти так, я ж не встигаю. Давай я тебе проводжу?

— Нам у різні боки! — відрізала дівчина. — Якщо вам на північ, то мені на південь і навпаки…

— Гаразд, каюся — я збрехав! Я всього лише двоюрідний племінник вашого… Троюрідний! Ну, будь ласка-а-а… Ми взагалі не родичі! Не кидай мене-е-е…

— Уф! — Мейхані зупинилася і суворо поглянула в присоромлені очі учня чародія. — От що, пане ага-угу-Вілкінсе, або ви негайно розповідаєте мені всю правду, або — прощавай навіки, моє синьооке кохання, ми розійшлися, як в пустелі каравани! Усе зрозуміло?

— Усе, — приречено кивнув Сем. — Історія моя довга і сумна. Я міг би розповідати її довгими ночами, але… А що, на принцесу не можна глянути хоча б одним оком?

— Можна… усі поспішають на майдан, щоб подивитися виїзд прекрасної Гюль-Гюль з палацу. Це дуже пишне видовище. А вашу історію викладете дорогою. Тільки коротко: я не султан і ви не Шехерезада, у нас немає в запасі тисячі й однієї ночі!

Підбадьорившись, Вілкінс вистрибом рушив за своєю чорноокою проводиркою, на ходу бурхливо розписуючи усі незвичайні пригоди останніх років, починаючи з того моменту, як Лагун-Навіжений привів до них у печеру божевільного волоцюгу…

А наші старі друзі наближалися до майдану перед палацом.

— Оскільки всі так біжать подивитися на дочку султана, то Сем цього моменту точно не пропустить, — твердо вирішила Шелті.

На мисливицю озирались із захопленням і осудом водночас. Дочка лицаря, всупереч місцевим звичаям, не покривала голову, і хвиля золотого волосся сяяла на сонці, наче королівська корона. Тугі лосини зі шнурівкою обтягували стрункі ноги, куртка була розстебнута на один ґудзик, а очі дивилися сміливо й упевнено — що тобі полохливі погляди східних жінок! Смагляві торговці, слуги султана і молоденькі багатенькі нероби цокали язиками, широко посміхалися, усіляко намагаючись привернути до себе увагу північної красуні, та, узрівши поруч статечну постать Джека зі срібним мечем і ходою справжнього короля, швиденько кидали будь-які думки про приємне знайомство із загадковою чужинкою. Коли нарешті уся трійця пробилася в перші ряди, під урочисте ревіння сурм ворота палацу розчинилися…

* * *

Виїзд прекрасної Гюль-Гюль справді був незвичайним видовищем, повним істинно східної пишноти. Спочатку вийшли шеренги музик із сурмами та барабанами, услід за ними вибігла сотня невільниць, які розсипали трояндові пелюстки. Після них — суворі воїни з кривими ятаганами, вкритими чорними вуалями. Потім ряди вершників у сяючих обладунках, яскравих костюмах, на білих, святково вбраних конях. І лише по тому поважно виступав величезний красень-слон, на спині якого під золоченим балдахіном знаходилася єдина дочка марокканського султана. Народ бухнувся навколішки і активно почав стукати лобом об землю, висловлюючи в такий спосіб пошану вінценосній особі. Саме в цей момент Шеллі побачила на протилежному боці майдану сухорляву постать Вілкінса, який запекло втокмачував щось невідомій чорнявці.

— Он він, ваш худий авантюрист!

— Джеку, нам конче треба спіймати його саме зараз: після церемонії він напевне втече.

— Але, Лагуне, якщо я спробую прорватися через лави охоронців, то всі вирішать, що це замах на принцесу, — резонно зауважив Божевільний Король.

Друзі хмикнули і вирішили почекати, а щасливий Сем підстрибував, у захваті волаючи на весь майдан:

— Хай живе найчарівніша із зірок Сходу, незрівнянна казка мого змученого серця, красуня Гюль-Гюль, чий погляд настільки затьмарив сонце, що я не смію й мріяти про коротку аудієнцію в камерному кабінетику зі свічками та вечерею на двох!

Слон спіткнувся. Для своєї палкої промови Вілкінс обрав не дуже вдалий момент. Музики мовчали, жителі міста догідливо лежали в пилюці, і принцеса, чула кожне слово. Від такого неймовірного нахабства чужоземця досвідчені нукери опустили ятагани, танцівниці зблідли, Мейхані мало не знепритомніла, Джек, Шелті й чаклун закрили очі. А Сем продовжував верзти суцільну нісенітницю:

— Дорогоцінний діамант з діамантів, о Гюль-Гюль, ти така пампушка! До лазні зі-бралася, світло очей моїх? То, може, проведемо час у дорозі за приємною бесідою? І хоча не був я на Босфорі, я тобі вигадаю про нього… А ще я дуже гарний масажист. Ну, ти мене салам алейкум, киценько?

Чорні брови принцеси гнівно зійшлися на переніссі. Як спадкоємиця трону вона знала безліч іноземних мов. Втім, що має на увазі заїжджий нахаба, чомусь чудово зрозуміли усі. Народ незадоволено загомонів. Як сміє цей північний варвар ображати дочку самого султана непристойними натяками та вульгарним тоном?

— Варта, взяти його!

Але перш ніж охоронці повернулися до Сема, перш ніж Божевільний Король потягнувся до меча, Шелті — до стріл, а Лагун-Навіжений згадав потрібне заклинання, з чотирьох кутів майдану до його центру закрутилися вихори куряви, швидко перетворюючись на величезних іфритів. Це були могутні духи у двадцять ліктів заввишки, із синьою шкірою, з атлетичними м’язами і злими обличчями. Танцівниці заверещали й кинулися врозтіч. За ними побігли боягузливі музики, потім хоробрі нукери, а через дві-три хвилини всі, хто прийшов подивитися на виїзд принцеси, з галасом повтікали в різні боки. Людська круговерть закрутила Джека, чаклуна та Шелті, уносячи їх геть подалі від трагедії.

Чотири іфрити ступнули вперед, спіймали переляканого слона і почали зі сміхом перекидувати його, наче живий м’ячик. Нещасна тварина сурмила зі страшною силою, а красуня Гюль-Гюль билася об стінки альтанки, як жук у коробочці. Несамовитий вереск бідолашної лише підсилював веселощі демонів.

— Зараз же відпустіть її, синюшні ви бовдури!

Якщо ви вважаєте, що невгамовний герой втік разом з усіма, то ви його погано знаєте. Сем Вілкінс, взявши руки в боки, грізно стояв перед іфритами. Бліда Мейхані пошепки кликала Аллаха, тримаючись за спиною чародієвого учня.

— Я кому сказав, чурки пласконосі?! Тремтіть перед міццю розгніваного сина марокканського султана, бо я — Семюель-Сеїд-Акбар-ага-угу-Вілкінс — маю намір врятувати свою кохану з ваших брудних лап. Ану, поставте слона на місце!

Здивовані іфрити знехотя звернули увагу на малого чоловічка, який насмілився підвищити на них голос.

— Чого тобі треба, чужинцю?

До честі Сема визнаємо, що боягузом він зроду не був. А тепер, коли небезпечні пригоди загартували його, він дивився на іфритів знизу вгору абсолютно впевнений у власній перевазі.

— Чого ти хочеш, чужинцю?

— Повернуть мою принцесу, дайте валер’янки слону, вибачтесь перед султаном, підметіть майдан… — почав перераховувати учень чародія.

— Він божевільний! — розреготалися гіганти.

— Трохи є… Один мій друг був дуже відомим психопатом. Ну, а з ким поведешся, від того й наберешся! Але ж, з іншого боку, це так подобається жінкам…

— Що нам з тобою зробити? Вбити? З’їсти? Стерти на порох?

— Тільки зачепіть його!

З найближчого провулку вже біг розлючений Джек. Срібне лезо меча горіло на сонці. Слідом поспішала мисливиця. Іфрити обернулися.

— Семе, не бійся, ми з тобою!

— Моя благородна кров не знає страху, і нічиєї допомоги я не потребую! — сухо відрізав він. — Відійдіть убік на десять кроків, ви заважаєте мені врятувати цю дивовижну квітку аравійської пустелі. Гюль-Гюль, не сумуй, люба, я вже йду!

— То он як? Ходімо звідси, Джеку, хай сам виплутується, — Шелті з погордою взяла під лікоть Божевільного Короля, та іфрити несподівано звернули на неї увагу.

— Гарна! — разом вирішили вони. — Беремо обох, господар розбереться.

Тієї ж миті дочка лицаря зникла, за нею випарувалася принцеса, і всі четверо іфритів теж розтанули в повітрі. Джек з Вілкінсом сторопіло дивилися один на одного, а з провулочка, засапавшись, дріботів Лагун-Навіжений.

— Які новини, панове?

— Страшні й жахливі! Через твого шизонутого улюбленця я тільки-но втратив наречену з посагом! — вибухнув праведним гнівом обікрадений Вілкінс. — Чому він завжди втручається в мої стосунки з коханими дівчатами? Шелті — не можна, Лорену — не турбуй, навіть мою чорнявеньку Гюль-Гюль і ту не поцілуй зайвий раз на людях!

Божевільний Король просто задихнувся від обурення і не міг вимовити жодного слова.

— Цить, огуднику! — прикрикнув чаклун. — Який дідько поніс тебе на Схід?!

— Я сам дам собі раду, тож постійного нагляду не потребую! Джеку, забери цього нудного пенсіонера, в мене стільки справ, що не маю навіть хвилиночки для розбірки з дідусями.

Тепер подих перехопило в Лагуна-Навіженого. Старий чарівник грізно здійняв руки до неба, намірюючись покарати негідника страшним заклинанням і вже цього разу точно перетворити його на зайчика, але… учень чародія, швидко нахилившись, підібрав з пилюки маленьку золоту каблучку. Він сентиментально поцілував її і насунув на мізинець.

— Це, напевно, впало з чарівного пальчика моєї незрівнянної Гюль-Гюль. Ай-ай-ай! Як же я тепер без неї? Помру з горя. Але ні… Я знайду мою смагляву вишеньку! Я всіх іфритів примушу в пустелі пісок перераховувати! Геть з мого шляху! Це кажу я — Сем Вілкінс, троюрідний онук племінника далекого родича знайомого водоноса при дворі марокканського султана! Я — велика біла болонка з величезним потенціалом росту і могутнім розумом наймудрішого пророка чорних гномів. Тепер ви всі побачите мою справжню подобу, тому що…

Договорити Семові не вдалося. Каблучка на його мізинці засвітилася яскравим золотавим полум’ям, і Лагун-Навіжений першим зрозумів, що це означає:

— Перстень іфрита. Негайно зніми, нещасний!

Пізно… Спалах світла, яскравий, як сонце, примусив усіх замружитися.

На місці Сема клубочився жовтуватий дим. Джек кинувся вперед, розводячи руками в пошуках зниклого друга.

— Пізно, мій хлопчику, — тяжко зітхнув чарівник. — Це була магічна каблучка, вочевидь, її загубив один з іфритів. Усі види східного чаклунства такі несподівані і парадоксальні. У цьому випадку ми маємо справу…

— Лагуне, заради всього святого, де Сем?! — заволав Божевільний Король. — Я дуже вас поважаю, але зараз абсолютно не налаштований на лекцію. Зникли леді Шелті, принцеса й наш товариш — зробіть же що-небудь!

— Юначе! — суворо перебив старий чаклун. — Я ж і намагаюся пояснити вам, що в даному випадку все залежить від того, якою конкретно магією була заряджена та каблучка. Зазвичай «перснем іфрита» називають невеличку зачаровану річ, без ювелірних прикрас, просту та функціональну. Вона може виконати одне бажання володаря без усяких там заклинань, наговорів, ритуалів та іншого оформлення. Виходячи з цього, спробуємо згадати — що ж побажав Сем?

— Віз і маленький візочок усяких різних побажань.

— Так. Усі вони бути виконаними все одно не можуть, отже, варто припустити, що найбільш вагомим виявиться бажання, вимовлене з максимальним емоційним навантаженням. Значить, зараз ми побачимо…

Пролунав грім! Джек так і не зрозумів, що відбулося, коли з висоти на нього гепнуло величезне, біле, пухнасте і важке створіння, розпластавши бідолаху по землі.

— Що й треба було довести! — авторитетно заявив Лагун-Навіжений.

Божевільний Король ледве вибрався на волю і ахнув — на вижареному сонцем майдані перед султановим палацом сиділа біла болонка зі здивованими блакитними очицями і лупала довгими віями. Зростом пухнастий собачка міг посперечатися з верблюдом!

— Семе… це ти?

— Не впевнений… — подумавши, повідомив песик. — Про всяк випадок, запитай ще раз.

Джек закотив очі і, не  в змозі дихати від сміху, повис на Лагуні-Навіженому.

* * *

Поступово майдан заповнювався народом. Зрозумівши, що іфрити вже пішли, хоробра охорона принцеси знову повернулася до своїх обов’язків. Поки старий чаклун з бурчанням накладав на Сема нове закляття, намагаючись розчарувати його, а Джек, схопившись за живіт, все ще не міг стримати регіт, ви-кликаний новим виглядом свого друга, наших героїв оточило потрійне коло злих нукерів. Східні воїни перебували у вкрай роздратованому стані, бо замість того щоб рятувати дочку султана, вони боягузливо втекли. Тож тепер вони прагнули відігратися на свідках своєї ганьби, тим більше що ці незрозумілі чужинці не злякалися, а відважно боролися із самими іфритами.

— Дарма… — розвів руками Лагун-Навіжений. — Надто проста магія, не виправиш, не зміниш — надійно, як вбитий у стінку цвяшок! І потім, я завжди плутаюсь у співучо-поетичних закляттях східних магів.

— Що ти хочеш цим сказати? — насупив брови Вілкінс. — Я зараз хто?

— Болонка…

— А-а-а-а! Рятуйте, рятуйте, мамо дорогенька!

— …але заввишки з доброго коня, а може, й більша.

— Правда? Значить, я найбільший собака в світі?! — дещо втішився Сем. — А кому мені за це дякувати, скажи будь ласка?

— Ти скористався перснем іфрита і сам напророкував власну долю, — єхидно відповів чарівник. — Не треба було пащекувати, маючи на пальці магічну іграшку.

— Теж мені — магія… Навіщо ж все сприймати так буквально?

— Давайте відкладемо дискусію на потім, — запропонував Джек. — Здається, нас неправильно зрозуміли і вважають винними у зникненні принцеси. Схоже, навіть битимуть…

А на майдані знову було велелюдно. Ще б пак, стільки подій одразу! Іфрити з’явилися, з чужинцями побалакали, дочку султана вкрали, північну мисливицю забрали, людину на собаку перетворили і зникли. А собака неймовірних розмірів, та ще й балакає. Вай-вай-вай, хай Аллах боронить! Друзі припинили внутрішні чвари, і Лагун-Навіжений швидко сотворив коротеньке заклинання, навчивши білу болонку арабській мові. Він устиг усе зробити до того, як палацова брама розчинилася. Головний візир у супроводі вартових виїхав на майдан:

— Ви всі помрете, гаури!

— Нічогенька собі вітальна промова! — вмить обурився песик. — Гей ти, дірявий черевиче пророка Сулеймана! Або навчись розмовляти ввічливо з інтелігентним собакою, або я тебе покусаю!

Візир отетерів, його воїни знітилися.

— Шайтан?

— Сам такий, бовдуре! Зовсім культури катма. Я — Семюель-Сеїд-Акбар-ага-угу-Вілкінс! Позашлюбний син…

— Цить! — чаклун прикрикнув на учня і взяв ініціативу до своїх рук: — Джеку, будь ласкавий, притримай щелепи нашого цуценяти. Вітаю тебе, великий візире! Ми мирні мандрівники, котрі потрапили в біду, і дуже сподіваємося на мудрість і великодушність султана. Проведи нас до нього. Можливо, ми зуміємо бути корисними один одному.

— Мені до серця твоя промова, сивобородий аксакале! Рушайте за мною, глибокий розум нашого повелителя зуміє вирішити всі загадки, покарати винних і воздати праведним.

З цими словами візир розвернув коня. Божевільний Король поляскав Вілкінса по мокрому носі і… одним стрибком вибрався йому на спину.

— Залізайте, Лагуне! Якщо вже так ви-йшло, то особам нашого звання не пристало йти до палацу пішки. Коней, верблюдів або слонів ми не маємо, але ж Сем напевне нас виручить?!

— Еге… на все життя підрядився рятувати ваш королівський престиж! — звично забубонів песик, але дозволив старому чарівникові всістися на своїй спині позаду Джека. — Сам не розумію, з чого це я такий добрий? Ні, звичайно, мені доводилося чути про їздових собак, але ви впевнені, що на них їздять саме так?! Знову суцільне приниження…

Вілкінс брехав. Насправді йому страшенно лестило, що саме до нього звернена загальна увага. Він пихато вип’яв груди і, кумедно загрібаючи клишоногими лапами, урочистою ходою попрямував до палацу. Народ охав, ахав, цокав язиком і плескав у долоні. Про принцесу геть забули. Героєм дня, без сумніву, став незрівнянний Сем!

* * *

Друзі очікували султана в тінистому садку, біля фонтану з золотими рибками, в оточенні розкішних квітів та мармурових лав. Його величність з’явився сам, без супроводу візира і всіляких мурз. Сторожі та охоронців також не було видно, але Джек слушно припустив, що вони одразу з’являться за першим же знаком володаря. Уся трійця з гідністю вклонилася, вітаючи великого Пуфіма-аль-Рахіма-Хасана ібн Рахата-Алі-Махмуда-паши-бей-Залимухеддінова.

— Занадто довге ім’я для того коротунчика, — пошепки доповів Сем на вухо Божевільному Королю. — Коли я стану його зятем, то обов’язково скорочу якось по-домашньому. Наприклад, просто Пуфик…

— Так це ви, невірні чужинці, винні у викраденні моєї єдиної доньки?! — несподівано радісним голосом заволав султан, посміхаючись до самих вух. — Гей, слуги! Зараз же несіть сюди найкращі вина, фрукти і солодощі, я хочу влаштувати тихе свято для моїх дорогих гостей.

Наші мандрівники аж роти пороззявляли від подиву, а їх величність щасливо вів далі:

— Ви гадали, у мене горе? О наївні північні варвари! У мене — радість! Присядьте ж і вислухайте коротку історію змученого батька. По-вашому, моя дочка — янгол на землі? Якби ж то! Вона вередлива, свавільна і в порушення Корану зовсім не слухає старших.

— Як я вас розумію! — вставив Лагун-Навіжений. — Ця сучасна молодь всюди однакова у своїй абсолютній зневазі до традицій, досвіду і думок старшого покоління.

— Гей, гей, гей! Нема чого тут клепати на мою безневинну наречену. Факти, факти давайте!

— Що сказав цей велетенський пес? — витріщився султан. — Про яку наречену мова? Присягаюся Аллахом, мені здалося, начебто він має на увазі мою…

— Вам здалося, ваша величносте, — підтвердив Джек, стискаючи руками щелепи болонки, яка шалено опиралася цьому. — Наш друг перегрівся на сонці, зазвичай він не ганить вінценосних осіб. То чому ж у вас радість?

— Тому що дванадцять принців та королевичів сусідніх держав приїздили просити руки нашої незрівнянної Гюль-Гюль, а вона усім відмовила!

— О моя вірна мишко! — не розтискаючи зубів, сентиментально просипів Сем. — Ти знала, що я по тебе приїду.

— Зрештою, всі ображені відмовою женихи готували війну проти моєї маленької країни. А тепер, коли її вкрали іфрити, немає приводу для кровопролиття!

— Але… хіба ви не хвилюєтеся за її життя? — вражено запитав Божевільний Король.

— Як же ж не хвилююся? — набурмосився султан. — Навіть дуже хвилююся! Хвилююся страшенно, пітнію, навіть заїкатися зараз почну, але робити нічого не стану. Викрадення наречених у нас на Сході — звична справа. Кажуть, що хан іфритів — наймогутніший чародій у світі. Йому підвладні і джини, і ракшаси, і навіть дрібні диви. У нього великий гарем, він бере за жінок найкрасивіших дівчат. Вони живуть у казкових розкошах і насолоді, а якщо вже моїй дочці виявлена така честь і я стану тестем хана іфритів, то на мій палац не посміє посягнути жодна нечисть.

— Досить логічно, — підтвердив Лагун-Навіжений. — Хоча особисто я не був би таким упевненим у порядності вашого незваного «зятя». Він же може забути одружитися як чесна людина. А якщо він збільшує свій гарем лише для колекції?

— Хай врятує нас Аллах від такої ганьби! — злякано відсахнувся Пуфім-аль-Рахім.

— Хвилиночку, — несподівано прозрів Джек, — але ж разом з принцесою ці негідники вкрали і леді Шелті! Я нікому не дозволю затягти до гарему власну наречену!

— О! Так тобі й треба, не будеш вередувати, — вирвався Сем, одним рухом голови від кидаючи друга у фонтан. — Топися, нещасний, а я пішов рятувати місяцеподібну Гюль-Гюль. Ну й… Шелті можу прихопити на зворотному шляху. Гей! Ти де? Ти що, справді втопився?

Божевільний Король виринув з води і, вчепившись у густе хутро величезної болонки, потягнув пса, не зважаючи на його опір, до себе.

— Що ти робиш, негіднику? Не смій мене мочити! Рятуйте шляхетного собаку!

Лагун-Навіжений посміхнувся, прошепотів заклинання, і легкий вихор підштовхнув Сема у пухнастий зад — цілий водоспад бризок впереміш із рибками окотив султана.

— Ходімо побесідуємо трохи далі звідси, — запропонував старий чарівник, підхоплюючи мокрого султана під лікоть. — Нехай молодь побавиться, а ми з вами маємо обговорити взаємовигідні плани подальшого розвитку подій. Справа в тому, що леді Шелті справді дуже дорога нам, та й сподівання на порядність злодія занадто ілюзорні…

А двоє нерозлучних друзів несамовито борюкалися у фонтанчику, сповнюючи весь палац здоровим молодечим реготом.

* * *

Пізно ввечері, гарненько відпочивши і наївшись, мандрівники влаштувалися в кімнаті для дорогих гостей. Перед сном Лагун-Навіжений влаштував невеличку традиційну нараду.

— Панове, я змушений повідомити, що, завдяки нерозумній поведінці нашого активного недоумка, ми вплутані в надзвичайно небезпечну авантюру. Цей пухнастий телепень…

— Попрошу не обзиватися! — верескнув пес. — Вимагаю занести до протоколу всі незаслужені образи. Я вам не твар безмовна, а шляхетний собака, і теж право маю!

— Замовкни, помилко природи! Якби моя воля, я б на віки вічні залишив тебе бігати в собачій шкурі. Все одно мозку в тебе, як у звичайнісінької дворняжки.

— Ах ти, старий пеньок! Ні, Джеку, ти чув, га? Та я… та він… та ну вас усіх…

— Лагуне! Семе! Годі! — втрутився Божевільний Король, припиняючи сварку. — Зараз не час з’ясовувати стосунки, хоча… Ви, звичайно, як хочете, але особисто я маю намір врятувати мою Шелті.

— І я збираюся врятувати мою Гюль-Гюль!

— Умовили, — знизав плечима чаклун. — Взагалі-то, саме про це я й хотів подискутувати. Ми впоралися з чаклунством леді Морт, здолали воскреслого бога Мек-Бека, але чи по зубах нам хан іфритів? У нього численне військо, і ми ризикуємо воювати проти цілої армади чарівників, а магія сходу мало вивчена і складна навіть для мене.

— Дурниці! Головне знайти, де вони ховаються, а там я їх усіх перекусаю.

— Сем правий. Треба вирушати в похід, на місці розберемося. Купимо коней — і на світанку в дорогу.

— Вирішено, — погодився Лагун-Навіжений. — Ось тільки я волів би мати за спиною нашу перевірену гвардію — отця Домініка, Дибілмена, Герберта…

— Безумні чужинці, як ви посміли навіть думати про виклик могутньому ханові іфритів?! — пролунав громоподібний голос, і посеред кімнати виріс чорний джин з кільцем у носі. — Мій повелитель послав мене дізнатися, де знаходяться дурні, які дерзнули опиратися його слугам. Він звелів мені принести йому ваші голови.

— Мамо дорогенька, та це ж джин! — у захваті заволав песик, кидаючись обнюхувати незваного гостя. — Справжній джин, з колечком і сережками! Блиск! Я ніколи не бачив джинів, лише в казках читав. Лагуне, давай візьмемо його собі?

— На нашому шляху їх будуть сотні, тільки встигай до кошика ховати, — сухо відповів чаклун.

— Тоді я буду їх мітити, щоб не переплутати, — резонно запропонував учень чародія, задираючи лапку.

— О шайтан! Мене зганьбили! — завив джин, зникаючи так само несподівано, як і з’явився.

Троє друзів зачудовано перезирнулися.

— Я й зробити ще нічого не встиг, — образився Сем. — Щойно прилаштувався… так нечесно!

— Схід — справа тонка. Ми з вами нічого не знаємо про справжню сутність джинів. Згадайте, через що загинув воскреслий бог? Але можу вас запевнити, якби він не втік, то напевне б стер нас на порох. Пропоную лягти спати, а завтра вирушити на пошуки таємничого хана іфритів.

* * *

Умови договору чарівника і султана Марокко були дуже простими. Чужоземці йдуть у пустелю шукати палац хана іфритів і не вертаються без принцеси. Старий чарівник пообіцяв за гарну винагороду переконати свавільну дівчину вийти заміж за вигідного для трону принца. Якщо ж їх усіх схоплять, султан зробить вигляд, наче він про них нічогісінько не знає, хоча особисто профінансував усю експедицію.

Лагун-Навіжений сидів на білому двогорбому верблюді, а в Божевільного Короля був вороний аргамак. Усе необхідне для довгого шляху віз маленький віслючок, Сем радісно стрибав довкола і діставав усіх запитаннями:

— А правда, я дуже симпатична болонка? І сильна, наче слон? Ні, наче два слони! Гюль-Гюль просто одуріє від щастя, коли побачить мене, жінки так люблять маленьких кімнатних собачок… Інколи їх навіть беруть з собою у ванну.

— Замість мочалки? — не зрозумів Джек.

— Ти що, знущаєшся? — набурмосився песик. — У тебе таки відсутнє почуття прекрасного… Ти собі уяви: велика ванна, в ній лежить моя господарка, а серед летючої піни пустує біла пухнаста болонка. Я її звеселяю, грію їй душу, створюю тепло і затишок, смішно чхаю, здимаючи мильні бульбашки… Мила жінка щаслива! Я стрибаю просто у ванну…

— Усією тушею? — ущипнув Лагун. — І мила жінка вже глибоко нещасна. Її ванна розбита, вода по всій кімнаті, а вона сидить, дурепа дурепою, на мокрих кахлях уся в милі! Спасибі собачці.

— Грубі, цинічні люди. Я розмовляю з вами про ес-те-ти-ку! А вам аби обсміяти усе найсвятіше…

Ось так, лагідно перемовляючись, друзі виїхали за околицю Кефрі, рушаючи караванним шляхом у глиб Аравійських пустель. Там, біля зруйнованого колодязя, на них чекала чорноволоса дівчина в живописному ганчір’ї. Вона низько вклонилася мандрівникам.

— Мейхані?

— Так, мій пане пес… пане болонко?

— Та годі тобі! — Сем дружно тицьнув її мокрим носом у плече. Інколи я схильний перетворюватися в найчарівнішого собаку на землі та здійснювати великі подвиги. А ти куди втекла тоді на майдані?

— Нікуди. Іфрити перетворили вас на собаку, і я ледь не вмерла з горя. А потім варта відтіснила мене до простолюду, а вас відвели до палацу. Я подумала: у вашого друга, вкрали наречену, так? Світловолосу дівчину з великим луком. Ви ж хочете її звільнити?

— Звичайно… — зробив спробу відповісти Джек, але песик безцеремонно відштовхнув його від Мейхані.

— Це моя знайома! Я її знайшов та врятував. О Аллах, вкажи мені місце, де бідолашний інтелігентний собачка може без перешкод поспілкуватися з колишньою хатньою робітницею.

— З ким?! — хором перепитати усі троє.

— Не витрачайте мій час на уточнення порожніх формальностей! Отже, голубонько, чим я можу бути тобі корисний?

— Вона до мене зверталася! — обурився Джек.

— Ні, до мене, — вперся учень чародія.

— А я кажу — до мене!

— Закладемося?

— Не треба закладатися! — заблагала дівчина. — Аксакале, розніміть їх!

— Це зайве, поб’ються — самі заспокояться, — посміхнувся чарівник. — Краще розкажіть про все мені з самого початку. Хто ви?

— Мене звати Мейхані. Я… жебрачка. Бралася за будь-яку роботу, ходила з караванами, потроху крала, було всяке. Пан Сем захистив мене від колишніх приятелів і дозволив йти поруч як слузі. Він хотів одружитися з принцесою і видавав себе за сина султана. З його довгим язиком та незнанням місцевих звичаїв…

— Зрозуміло. Він і вам намагався забити баки?

— Але я все зрозуміла, і він уже почав казати правду, коли нагодилися іфрити. Я все бачила. Мені дуже шкода… чомусь я почуваюся трохи винною. Я хотіла заступитися, я не злякалася, та мене відтіснила охорона.

— Ти хочеш нам допомогти?

— Так, шановний. Я знаю багато караванних стежок і вмію ходити за сонцем у пустелі.

— Ні і ще раз ні! — рішуче тупнула ногою болонка. — Це надто небезпечна справа. Дівчатам там не місце. По-перше, я й сам чудово впораюся. По-друге, місяцелика Гюль-Гюль може ревнувати, якщо я прийду по неї в товаристві вуличної шмаркачки. По-третє, мені зовсім не посміхається рятувати ще одну легковажну особу. Вистачить з мене і вас двох.

Мейхані густо почервоніла і вже розвернулася, але Божевільний Король, зістрибнувши з сідла, встиг спіймати її за руку:

— Стривайте. Не слухайте його, насправді він непоганий хлопець, коли не корчить з себе командира. Ходімо з нами.

— Ні!

— Але ви казали, що знаєте шляхи в пустелі.

— Усе одно — ні! Хай грифи розклюють байдуже серце цього дурного собаки! Хай шакали граються цим клубком вовни! Хай усі змії та скорпіони…

— Заради Бога, досить! — розсміявся Джек. — Лагуне, ми її беремо?

— Звісно. Більшістю голосів «за». Нам потрібен проводир. Дівчинко моя, вважайте, що ми вас найняли і не звертайте уваги на цього мохнолапого неука.

— Сідайте на мого коня, — Божевільний Король легко підсадив дівчину в сідло.

— А як же ви?

— Я поїду на Семі.

— Що? А мене ви спитали? Знову чергова образа гідності бідолашного собаки. Джеку, я абсолютно впевнений, що на болонках верхи не їздять! Ти вже сів? Ну ось. Хіба когось колись хвилювала моя незалежна думка? Мейхані, де у вас тут комітет із захисту прав тварин?

* * *

Шелті отямилася, в незнайомій кімнаті на широкому східному ліжку під балдахіном.

— Куди ж це я потрапила? — вголос подумала дівчина, вилізаючи з-під шовкових укривал. Замість звичного костюму мисливиці на ній були довгі тонкі шаровари і строката сорочка до колін. — Хто ж мене так убрав? Де моя зброя?

Кімнату, в якій вона знаходилася, було встелено килимами, стіни прикрашено мозаїчними квітами, алебастрову стелю вкрито тонким різьбленням. У кутку на жаровні димилися млосні індійські пахощі. Дверей не було, а, відсмикнувши завіси на вікні, Шелті упевнилася, що воно забране кованими ґратами. Судячи з усього, вона перебувала в якійсь вежі, що стояла посеред оази, бо внизу було видно пишні дерева, пальми, фонтани та квіти, а вдалині, до самого обрію, золотим колом тяглися піски пустелі.

— Згадала! — дочка лицаря ляснула себе долонею по лобі. — Ми з Джеком та Лагуном вирушили в Кефрі на пошуки Сема. Потім на площі зіткнулися з іфритами. Отже, вони викрали мене і привезли сюди. Присягаюся клинком батька — я примушу їх дорого заплатити за мій полон! Я звідси швидко виберуся. Тільки б знайти нормальний одяг замість цієї мережаної піжами…

Шелті не на жарт розлютилася. Якби іфрити хоча б на мить могли припустити, який «скарб» вони доставили своєму панові, то втопилися б від сорому. Мисливиця вміла вести «партизанську» війну. Вона багато практикувалася в замку злої жриці Гаги Пречудової, і тепер її вмінню отруювати комусь життя не було рівних! Шелті підняла все догори дном, але її власні речі безслідно зникли. Від гніву дівчина тупнула ногою — посередині кімнати заклубочився дим, коли він розтанув, перед Шелті стояв здоровезний чорний джин з кільцем у носі.

— Що бажає моя пані?

— Який-небудь столовий сервіз, і чим дорожчий, тим краще. Я його розіб’ю!

У роздратованому стані дочка лицаря не знала страху, в інший час вона охоче б поверещала. Джин слухняно склав руки, кивнув і щез. З’явився він за хвилину і акуратно поклав до ніг дівчини гору розписаних тарілок, ваз і чашечок з китайської порцеляни. Шелті взяла найбільшу вазу і з почуттям глибокого задоволення розтрощила її об стіну.

— Уф, відразу полегшало. А ти, власне, хто такий?

— Я — джин і раб моєї пані.

— А я й не знала, що в мене є раби… Звідки ти взявся?

— Великий хан іфритів — Саюмбамбей, Володар Темряви, Господар Ночі, наймогутніший з магів, найсильніший з чарівників, найпідступніший та найзловісніший — звелів мені слугувати тобі, виконуючи будь-які бажання золотокосої північної красуні.

— Потурати примхам жінки? Не надто престижна робота для джина твого рівня, — єхидно примружилася мисливиця. — Чому ж призначили саме тебе?

— Від мудрості моєї пані нічого не приховаєш, — похнюпився джин. — Я провалив завдання. Мені було наказано знайти твоїх друзів і вбити їх. Але… той величезний пес із срібним зубом, він… зганьбив мене!

— Стій, стій, хвилиночку… Нічого не розумію. Який пес, про що мова? Коли мене викрали іфрити, на майдані залишався Сем Вілкінс — бабій та хвалько, Лагун-Навіжений — чарівник і філософ, і ще мій наречений Джек на прізвисько Божевільний Король. Ніякого собаки там не було.

— Він з’явився пізніше, — реготнув джин, шморгаючи носом з кільцем. — Цей ваш Сем примудрився підібрати перстень іфрита, таку маленьку каблучку, яку загубив один з наших. Твій друг почав щось верзти, висловив бажання, яке перстень і виконав. Він перетворив його на пухнасту болонку завбільшки з верблюда!

— Сем?! Оце цікаво! — і Шелті разом з джином щасливо розреготалася. Трохи заспокоївшись, дочка лицаря гепнула об підлогу дві тарелі. — От тепер мені зовсім добре. Не буду уточнювати, чим саме тебе зганьбив наш мохнолапий герой, але вірю, що він це зміг! Дай можливість Вілкінсу зіпсувати людям настрій — він такої нагоди не пропустить. А тепер віднеси мене до Джека.

— Не можу, пані.

— Що значить «не можу»? Ти ж щойно назвав себе моїм рабом і підрядився виконувати всі мої бажання!

— На жаль, лише ті, які не суперечать планам мого повелителя. Є дещо, чого я не можу для тебе виконати.

— Наприклад? — одразу набурмосилася Шелті.

— Мені не можна відпускати тебе за межі оази, не можна приводити сюди твоїх друзів, не можна дозволяти тобі заподіювати самій собі будь-яку шкоду і… начебто все.

— Зрозуміло. Ти не тільки слуга, а й тюремник.

— Така наша невдячна служба, — винувато розвів руками присоромлений джин.

* * *

А Джек з друзями неквапом рухався караванною стежкою. Сем зажадав, щоб йому замотали голову простирадлом на арабський манер, запевняючи, начебто болонки дуже слабкі на сонячні удари. Мейхані виявилася незамінною помічницею — розумна, роботяща, з незмінним почуттям гумору, вона зуміла оточити всіх теплом та затишком, створюючи в дорозі цілком домашню атмосферу. Лагун, не злізаючи з верблюда, затято вчитувався в стародавню книгу життєпису вельмишановного Алі-Баби. Перші два дні минули спокійно, але чим далі мандрівники просувалися в глиб пустелі, тим більше ознак небезпеки зустрічалося на їхньому шляху. Вибілені сонцем кістяки людей і тварин, напівзанесені піском кам’яні скульптури незрозумілих істот, чорні руїни якихось  будівель, засипані колодязі…

На заході сонця третього дня Мейхані зупинила коня:

— Тут усі караванники зазвичай повертають на захід — там за тиждень шляху починаються родючі землі. Або йдуть на південь — через два тижні доходять до Шамаханських гір. Шляху на схід не існує. Кажуть, що ця частина пустелі належить могутньому ханові іфритів. Багато сміливців намагалися перевірити, так це чи ні, але жоден не повернувся назад.

— Я туди не піду, — подумавши, вирішив пес. — Щось мені вже не хочеться одружуватися. Ланцюги Гіменея… тьху! Ні, свобода мені миліша.

— Не верзи дурниць, Семе! — спалахнув Божевільний Король. — Я маю повернути Шелті.

— Ну, а я тут з якого боку? Йди, тобі ніхто не забороняє. А ми з Мейхані повертаємося до доброго султана Пуфика. Я вступаю до штату охоронців, одночасно займаючи разом з цією посадою ставку придворного блазня. Два роки відкладаю жалування, а потім підкуповую місцевих магів, вони перетворюють мене знову на людину, і я повертаюся на історичну батьківщину багатим паном.

У відповідь Джек схопив Вілкінса за пухнасті вуха і, впершись лобом у лоб болонки, загорлав так, що на Семові затремтіло хутро:

— Це через тебе ми опинилися на Сході! Це через твою хвалькуватість і твоє нахабство моя наречена знемагає в полоні! Це через тебе нас хотів убити здоровезний джин! Це через тебе ми блукаємо пустелею, бережемо воду, заживо печемося на сонці, а коли мета зовсім поруч, ти мені кажеш: «Не піду!» Зрадник! Та я з тебе зараз килимець зроблю!

— Відійди, Джеку! — грізно зажадав Лагун-Навіжений. — Мені давно хотілося перетворити цього зрадника на зайчика. За допомогою цієї мудрої книги я зрозумів, як мені зробити з собаки тушканчика. Ахалам-берди, махал ам-хур ди…

— Ні-і-і!!! — бліда Мейхані безстрашно за-крила собою наляканого песика. — Не чіпайте його. Він стомився, він ображений, йому погано, самотньо і страшно. Не ображайте його, будь ласка!

Чаклун і Божевільний Король знітилися. Повисла гнітюча тиша. Першим поступився Джек:

— Вибачте нам, леді. Я зовсім втратив голову. Просто не можу собі уявити, що моя наречена зараз у гаремі хана іфритів. Звичайно, ви вільні обирати свій шлях і не втручатися в цю сварку. Я йду один.

— Ми йдемо удвох, — виправив старий чарівник. — Дівчинко моя, будьте так люб’язні, поділіть продукти і воду, які ще залишилися. Дай Бог вам обом щасливо добратися до Кефрі.

— А звідки ви взяли, що я вас кину? — пирхнула дівчина. — Це пан Сем сказав, що він іде. А мене він питав? Особисто я йду з вами. Дорога назад не дуже складна, сам дійде.

Сем просто скам’янів від такого перебігу подій. Круглими очима він дивився, як його друзі розвертаються на схід, залишивши на піску мішечок з сухарями і дві фляги з водою. Серце бідного пса розривалося від горя та непорозуміння. Він-бо ж хотів тільки пожартувати, поковерзувати, хотів, аби його повмовляли, приголубили, почухали за вухом…

Швидко спускалася густа аравійська ніч. Три мандрівники зупинилися на привал. Джек розпалив багаття, стриножив тварин, а Мейхані розігріла на вогні перепічки з овечим сиром. Розмовляти не хотілося. Всі гостро відчували, що їм не вистачає базікання невгамовного Вілкінса. Лагун ходив навколо вогнища, щось бурмочучи собі під ніс, Божевільний Король навіщось начищав і без того сяючий меч, Мейхані сумувала, обхопивши руками коліна, коли в темряві несподівано почулося котяче нявкання. Воно ставало все гучнішим, і незабаром цілий котячий хор наповнив околицю диким тужливим виттям. Цю какофонію перекрив деренчливий старечий голос:

— Тихіше! Тихіше, діточки мої. Вечеря вже готова.

* * *

Виття припинилося. В освітлене багаттям коло дрібними кроками увійшла худорлява бабця. Її чорне вбрання обтріпалося та зносилося, хода була по-старечому невпевненою… але очі палали зеленим вогнем!

— Відьма, — з одного погляду визначив Лагун-Навіжений. — Ой ці мені східні жінки. З часом вони легко перетворюються з гурії на фурію. Дівчинко моя, подай он ту недогорілу гілку і трохи попелу, будеш мені допомагати. Джеку, про всяк випадок, прикрий нам спину.

Чарівник швидко окреслив палаючою гілкою коло і кинув попіл на чотири сторони світу. Він швидко прочитав заклинання, поки Мейхані за його наказом квапливо опоясувала місце їхньої ночівлі довгою мотузкою. Полум’я багаття спалахнуло, змінивши колір на блакитний. Високе чаклунство спрацювало.

— Жодна нечисть не насмілиться переступити через зачаровану мною мотузку з верблюдячої вовни. На якийсь час ми можемо розслабитися.

— А що це робить відьма? — насторожено спитала Мейхані, дивлячись на бабцю, яка, здавалося, виконувала якийсь дивний танок.

— Не знаю, — зітнув плечима Лагун-Навіжений. — Якщо хочеш, давай у неї спитаємо. Лінія оборони зовсім не заважає нам вести переговори. Гей, шановна, вам що, жабу за комір кинули чи це такий вітальний танок аборигенів для дорогих гостей?

— Замовкни, сивобородий шайтане! — роздратовано гаркнула бабця. — Я — жахлива Арзі-бібі! Ти посмів ступити на територію великого хана іфритів, а я стою на варті його володінь. Ніхто не пройде, не заплативши належної ціни!

— Це, мабуть, своєрідна митниця, — здогадався Божевільний Король. — Ну, все. Тепер від нас почнуть вимагати документи, візи, довідки про щеплення, сплати мита, але… на цьому ґрунтується правопорядок будь-якої держави. Закони треба поважати. Скільки з нас, добра жінко?

— Мені не потрібні гроші! Ви заплатите кров’ю будь-кого з вас! — злорадно розсміялася відьма.

Друзі спохмурніли.

— Джеку, тут твоє королівське благородство нікому не потрібно. Перечекаємо до ранку, я все ж таки впевнений, що охоронна лінія…

— Старий ішак! Порожній бурдюк! Пересохлий арик! Що ти можеш знати про міць східної магії? Зараз сюди прийдуть мої дітки, і якщо ви не вирішите, кого принести їм у жертву, вони роздеруть усіх!

— О Аллах! Це лише кішки, — з полегшенням зітхнула Мейхані, але посмішка швидко зникла з її обличчя.

Тисячі чорних, як смола, кішок оточили трьох мандрівників. Очі тварин палали зеленим вогнем, як і в старої, яка їх викликала. Втім, незважаючи на вишкірені ікла, випущені пазурі та наїжачене хутро, жодна кішка не ризикувала переступити через зачаровану мотузку.

— Діти мої, вперед! Убийте цих невірних! — продовжувала біснуватися Арзі-бібі, і друзі відчули себе незатишно.

Мейхані вчепилася в рукав чаклуна, а Божевільний Король гарячково прикидав, скількох тварин він встигне зарубати, перш ніж інші накриють їх з головою.

— Теоретично наша фортеця неприступна, — вголос розмірковував Лагун-Навіжений, — магічне коло ще ніколи мене не підводило. Але практично — кішок забагато, і якщо вони нападуть одночасно… Перший ряд ляже мертвим на мотузці, другий зверху — теж, третій, вірогідно, пройде по тілах своїх товаришів, а вже четвертий проб’ється напевно. Питання лише в тому, чи вистачить кішкам кмітливості для планомірної атаки?

Наче у відповідь на його слова відьма почала шикувати кішок у правильні бойові ряди.

— Ставай! Шикуйсь! Стр-р-рунко! За мною, діти мої! Ми виконаємо наш обов’язок і схопимо нечестивих чужинців. Вони ваші…

— Лагуне, зробіть що-небудь! — попрохав Джек.

— Можливо… але ж кішок це не зупинить, — замислився чаклун. — Хіба що на хвилинку відверне їхню увагу, а для цього треба…

— Перетворити її на пацюка! — з ходу запропонувала Мейхані.

— Нехай буде по-твоєму, дівчинко.

Лагун посміхнувся, прошепотів кілька слів, змахнув руками, і на пісок упало чорне вбрання старої. Можливо, відьма навіть змогла б знову перетворитися на людину, але не встигла. Найближчі кішки, побачивши здобич просто в себе під носом, кинулися вперед і розірвали жахливу Арзі-бібі в одну мить.

— Так їй і треба! — кивнули Джек з дівчиною.

— Та воно так, але… кішки не йдуть. Вони вже отримали наказ і будь-що виконають його, — приречено зазначив чародій.

Дике ревище з усіх боків дало знати, що напад розпочався.

* * *

Чорні кішки приготувалися до стрибка. Божевільний Король підняв меча над головою, Лагун-Навіжений почав творити чергове вибухове закляття, Мейхані, вихопивши з багаття палаючу гілку, теж вирішила дорого продати своє життя, як раптом… Кішки раптом завмерли, боячись навіть повернути голови. Звідкілясь здалеку долинав дивний гуркіт. Поступово він підсилювався, і вже через хвилину було зрозуміло, що це громоподібне гавкання великого собаки! Кішки почали жалісно обмінюватися прощальними поглядами. Мить по тому їхні ряди були атаковані величезною болонкою в стані психічної неврівноваженості. Кішки, волаючи, порснули в різні боки. Частина згоріла на магічному колі, кількох знищив меч Джека, когось устиг потоптати пес, але більшість втекла. Гордий Сем якийсь час погавкав (про всяк випадок), після чого зніяковіло-присоромленим тоном пробурмотів:

— Ну ви як діти, їй богу… На хвилину залишити не можна, обов’язково в щось влізете. Гаразд, у мене серце м’яке. Дай, думаю, подивлюся, чим вони там перед сном займаються. Встиг вчасно. Ну, ось я… повернувся.

— Стій, мій хоробрий пане! Не переступай зачаровану мотузку! — залементувала Мейхані, коли Вілкінс вирішив підійти ближче.

— Ви що… капкани проти мене ставите? Вовчі ями риєте?! — вражено запитав пес, відсмикуючи передню лапу.

— Це було коло магічного захисту від кішок, — охоче пояснив чаклун, знімаючи закляття. — Швидко заходь усередину, я зараз його знову активізую. Ніч довга, може, ще хтось заявиться.

Болонка почалапала в коло і сіла біля багаття в неприступній позі ображеної гідності. Першим до Вілкінса підійшов Божевільний король.

— Дякую тобі, друже. Ти добряче нас виручив. Обіцяю, що зроблю все можливе й неможливе, аби звільнити твою обраницю.

— І ще королівський подарунок на весілля, — попросив Сем, сором’язливо лизнувши Джека в ніс.

Друзі помирилися. Мейхані лагідно почухала болонку за вухом, і навіть принциповий Лагун-Навіжений був радий обійняти свого блудного учня. Коли пристрасті вляглися, чаклун «осідлав улюбленого коника», видавши слухачам цілу лекцію з приводу подій цієї ночі.

— Як бачите, панове, нам тут не дуже раді. Султан чесно попереджав, що хан іфритів — дуже могутній чародій, і ми переконалися в цьому на власному досвіді. Але є декілька моментів, які, треба визнати, досить сильно мене збентежили. Чотири іфрити, які викрали принцесу та леді Шелті, навіть не спробували напасти на нас. Чому? Припустимо, що той джин, котрий втік від нас, також був посланий ханом іфритів. Але й він не заподіяв нам шкоди…

— Це я! Я його прогнав, — пихато завертівся пес. — Як підняв лапу, як…

— Семюелю, не перебивай! Суть у тому, що на нас дуже швидко звернули увагу і поважають як найсерйозніших супротивників. Ми лише наблизилися до кордону володінь хана, а на нас вже нацькували злісну бабцю з тисячею знахабнілих кішок. Звідси питання: чи це ми такі «страхітливі», чи це наш ворог не такий грізний, як хоче показати? Іфрити — створіння могутні й некеровані, звідки в них хан? Якщо він справді підкорив собі іфритів, джинів та ракшасів, тобто найбільш дикі та непередбачливі племена, це означає, що…

— Він сильніший за самого Аллаха?! — заокруглила очі Мейхані.

— Або все це майстерний блеф, обман, ілюзія, містифікація та підробка, — зауважив Божевільний Король.

— Саме так! — задоволено відгукнувся чаклун. — Я в жодному разі не закликаю вас недооцінювати ворога, але зайва підозріливість теж не піде нам на користь. У світлі сьогоднішньої перемоги вважаю за необхідне зробити наступну заяву: я маю намір дійти до кінця і зірвати личину з безіменного хана іфритів! Ну, а ви, молодь, зможете за одним заходом повернути дам ваших сердець.

Слухачі вибухнули бурхливими оплесками. Чарівник ще раз перевірив надійність магічного кола, попросивши Мейхані розмотати якомога більше мотузки для того, щоб вона захищала і в’ючних тварин. Джек першим заступив на варту. Коли Лагун та дівчина заснули, до Божевільного Короля тихо підповз Сем:

— Слухай, Джеку, поговорити треба.

— Давай завтра? Іди спати, тобі змінювати мене через чотири години.

— Знову вередуєш, так? Ну, будь людиною, вислухай бідолашного собаку! У мене просто язик чухається, не можу мовчати.

— Тоді інша справа, кажи.

Пес набрав повні груди повітря і змовницьки прошепотів:

— Вона в мене закохалася!

— Хто? — не зрозумів Джек.

— Мейхані, недоріка!

— Вона не недоріка.

— Та не вона недоріка, а ти. А вона — закохалася!

— З чого ти взяв? — щиро здивувався Божевільний Король. — Мейхані така добра, гарна і розумна дівчина…

— То, по-твоєму, в мене може закохатися тільки зла потвора з перекособоченими мізками?!

— Усе одно мені не здалося, що в неї така вже нездоланна пристрасть до одруження з великими собаками…

— Та я ж тобі кажу — любить! — гаряче зашепотів Сем, збуджено вимахуючи хвостом. — Я ж знаюся на жіночій психології. Ти лише поглянь, як вона на мене дивиться. А як чухає за вухами? А як вона за мене вступилася, буквально закрила грудьми? Та закохалася, втюрилася, втріскалася по вуха, можеш мені повірити!

— Ну… не знаю. Навіть якщо й так, то що з того?

— Як це «що»?! Не можу ж я залишити без уваги закохану дівчину, — хитро підморгнув Вілкінс. — Ти б завтра зайняв чимось Лагуна на годинку-другу, а я б тут… Ну, втішив, заспокоїв, приголубив…

— А як же принцеса, незрівнянна Гюль-Гюль? — спохмурів Джек.

— О, це святе! З нею я збираюся одружитися, а Мейхані — це так… на зразок закуски перед обідом. А-а-а-й! Що ти робиш, ведмедю?! Бо-о-оляче-е-е!..

Божевільний Король залізною рукою схопив пухнасте вухо болонки, скрутив його і прошепотів так, що ледве не розбудив усіх:

— Тільки доторкнися до дівчини, ловеласе нещасний!..

На ранок набурмосений Сем запевняв, що став гірше чути; і справді — ліве вухо в нього так набрякло, що здавалося удвічі довшим, ніж праве…

* * *

Коли дочка лицаря перебила весь посуд і трохи видохлася, вона присіла на краєчок розкішного ліжка, розмірковуючи про своє невеселе становище. Чорний джин вмостився посеред кімнати, по-турецьки схрестивши ноги. Він тоскно скиглив якісь протяглі пісні.

— Підйом! Час братися до справ, — нарешті насмілилася енергійна Шелті. — До речі, як тебе звати?

— У мене довге ім’я — Лю-ля-ке-Баб.

— Е, зустрічалися й довші, підійде. Я стомилася слухати твої одноманітні серенади. Розважатимеш мене, не виходячи за межі дозволеного. Насамперед, принеси мені мій старий одяг. Це ж не заборонено?

— Слухаю і скоряюся, моя пані.

Вже через хвилину Шелті, сховавшись за ширмою, з насолодою одягла звичне вбрання мисливиці.

— Так, а тепер покажи мені весь палац.

— Слухаюсь і скоряюся. Іди за мною, пані.

Одним рухом джин відсунув частину стіни, відкриваючи підземний хід. Вони спустилися вниз гвинтовими сходами і цілу годину гуляли розкішно обставленими кімнатами палацу. Тут були прекрасні зали з яшмовою підлогою, мармуровими колонами і викладеними мозаїкою стінами. Багаті їдальні, де найсмачніші та найвишуканіші страви стояли просто на дорогих килимах, поміж цілих гір різних фруктів та запечатаних глеків з добірними винами. Басейни з гірського кришталю і сауни з байкальського кедру з димком пахощів і ароматами лікувальних масел. Чудові затінені спальні, мініатюрні сади з маленькими фонтанчиками. Словом, все, чого душа бажає. Шелті бентежило одне: за час прогулянки вони жодного разу не зустріли ані слуги, ані вартового чи хоча б звичайної прибиральниці.

— А де ж люди? Бо догляд за такими приміщеннями потребує величезної кількості робочих рук.

— Хан іфритів не тримає на службі людей. Вони надто вимогливі, вередливі, часто хворіють, турбуються про власні родини, і взагалі — джини самі з усім впораються.

— Дивно… і от ще: я чула, начебто кожний хан на Сході має гарем. Чому ми туди не зайшли?

— Це заборонена тема, моя пані. Про гарем не можна говорити вголос. Господар дізнається, такий скандал влаштує!.. — Лю-ля-ке-Баб навіть став менший на зріст. — Але, між нами кажучи, по-моєму, у повелителя серйозні проблеми з жінками. Він навикрадав їх стільки, що тепер не знає, як їх позбутися, і тримає усіх в одній коморі.

— Де? — вражено запитала Шелті.

— У коморі. Коли господарю набридає нова дружина, він перетворює її на черевик і ховає в комору. Вона в нас вже під саму зав’язку набита запиленими черевиками, й усі на ліву ногу.

— Та ваш хан просто хворий — так поводитися з жінками! Ну, я ним займуся! Негайно веди його сюди!

— Не можу, пані, він у від’їзді. Якщо хочете, краще поки погуляємо садком.

Нічого не поробиш. Дочка лицаря знизала плечима, відклавши засукування рукавів до більш слушного часу. Садок був такий же чудовий, як і весь палац. Тут росли дерева з усіх країн світу. На гілках співали різнобарвні пташки, вільно ходили тигри та леопарди, олені та антилопи, зайці та лиси — ніхто не намагався нікого з’їсти.

— Ти можеш гуляти тут, скільки захочеш, але не повинна виходити за межі оази. Це місце зачароване, і той, хто хоча б спробує вирватися з його кола, згорить живцем під час перетинання кордону. Крім господаря і нас, джинів, звичайно.

— А тварини і птахи?

— Вони нікуди не підуть самі. Ти можеш навіть погладити їх, ніхто не заподіє тобі шкоди, але якщо до оази спробує увійти чужинець, тварини розтерзають нечестивця. Тому сюди ніхто й не ходить.

— Ну… одна людина сюди точно заявиться, — з посмішкою промовила леді Шелті.

— На таке може насмілитися лише безумець! — хмикнув джин.

— Так, він і є справжній божевільний, — гордо підтвердила дочка лицаря. — До речі, наскільки я пам’ятаю, разом зі мною була викрадена єдина дочка марокканського султана — місяцелика красуня Гюль-Гюль. Де вона?

— Он у тій башті. Її покої схожі на твої, і я повинен слугувати вам обом.

— Тоді ходімо до неї в гості. Я хочу ближче познайомитися зі своєю сестрою по нещастю. Це ж не заборонено?

— Ні. Слухаю і скоряюся, моя пані.

За мить мисливиця розплющила очі у великій багато обставленій кімнаті. На розкішному ліжку під балдахіном спокійно спала чорноволоса спадкоємиця марокканського престолу.

— Агов, принцесо! Час прокидатися, — і Шелті безапеляційно стягла з Гюль-Гюль шовкову ковдру. — Скоро полудень. Вставай, сонько, на нас чекають великі справи.

Незрівнянна Гюль-Гюль відпихала її руками й ногами, абсолютно не бажаючи підніматися, але дочка лицаря була невмолима. Нарешті розгнівана східна красуня сіла і вибухнула барвистою промовою:

— У, бліда дочко північних шакалів! Якого шайтана ти насмілилася перервати мій променистий сон у такий ранній час?!

— Від такої ж чую, чорноброва багдадська корово! — У тон принцесі відповіла Шелті. — Сонце вже в зеніті, а без твоєї допомоги мені буде важко втекти від хана іфритів.

— Дурна курко, навіщо від нього тікати? Усім відомо, що в нього великий гарем, що його дружини живуть у розкошах та неробстві, він виконує всі їхні примхи і навіть допомагає тестям та тещам, завалюючи їх незліченними дарунками.

— Тупа вороно! Он у джина спитай: замість гарему тут комора, куди складають колишніх дружин, коли викрадають нових. Хан перетворює їх на старі черевики і економить житлову прощу.

— Нечестива свиня! Може, з іншими він так і чинить. Якщо він чоловік і пан, то на все його воля… Але мене він назавжди залишить поруч і вже ні з ким більше ніколи не одружуватиметься!

— Самозакохана ослице! Такому розбещеному мерзотникові завжди захочеться чогось свіженького. Гей, Лю-ля-ке-Бабе, як часто ваш хан змінює своїх жінок?

— Кожного місяця, моя пані.

— Велелюбний козел! — в один голос видали ошелешені дівчата. Трохи поміркувавши, вони подали одна одній руки:

— Шелті з Бесклахому, дочка лицаря.

— Гюль-Гюль з Кефрі, дочка султана. Що ти збираєшся робити?

— Перевернути весь палац догори дном, перетрощити весь посуд, залити олією всі килими, засунути діжки з квітами в сауну, втопити всі завіси в басейні, повибивати всюди скло…

— Все це — емоції! — відмахнулася принцеса. — Насправді нам треба з’ясувати, у чому сила хана іфритів, і зуміти впоратися з ним, перш ніж він перетворить нас на непотрібне взуття.

— Та ти стратег! — у захваті заплескала в долоні Шелті. — Гей, джине, будь люб’язний, принеси нам чогось легкого на сніданок. За столом будь-які проблеми видаються не такими вже й серйозними.

Лю-ля-ке-Баб кивнув, і через хвилину союзниці сиділи перед багато накритим дастарханом.

* * *

Джек і компанія рухалися по пустелі бадьорим похідним маршем. Мейхані вказувала можливий шлях, відшукуючи воду за ознаками, зовсім не помітними поглядові північної людини. Лагун-Навіжений, в принципі, міг легко начарувати склянку джерельної води, але свідомо зберігав сили для більш серйозних справ. Сема ж навпаки переповнювала енергія, він усім заважав, усіх зачіпав, і його намагалися якомога частіше відправляти «на розвідку» — просто побігати колами і заспокоїти розпалену уяву.

— Мейхані, а Мейхні, хочеш, я тебе покатаю? — після вікопомної розмови з Джеком песик почав ставитися до дівчини з надзвичайно зворушливою турботою. — Що ти весь час трясешся в сідлі? Залізай!

— А навіщо?

— Як «навіщо»? Я ж м’якший! Ми, болонки, взагалі такі пухнасті…

— …і клишоногі, — докінчила Мейхані. — І носитеся весь час, як очманілі. Ні вже, красненько дякую, але краще я ще трохи посиджу в сідлі, не таке вже воно й жорстке.

У цей час на найближчому бархані з’явився чорний вершник, і оперена стріла вп’ялася в пісок просто перед ногами Божевільного Короля. Він саме вів у поводу верблюда, на якому сидів старий чарівник.

— Зупиніться, чужоземці! Перед вами — шуліки пустелі!

— Я схильний припустити, що це розбійники, — мудро висловився Лагун-Навіжений.

Інші поважно закивали, а вершник змахнув рукою, і з-за того ж таки бархану висипало солідне підкріплення чоловік у двадцять. Усі на конях, з кривими шаблюка-ми, луками і звірячими виразами облич. Вузькоокий отаман під’їхав ближче і звернувся безпосередньо до чаклуна, справедливо вважаючи його головним:

— Прошу пробачити за те, що турбуємо вас, сивобородий аксакале, але ми змушені вас трохи затримати.

— Будуть грабувати, — з тим же розумним виглядом кивнув старий чарівник, і всі знову з ним погодилися.

— Ми делікатно попросимо залишити нам ваших тварин, зброю, гроші, дівчину… і цього неймовірного собаку. Візьміть воду і трохи їжі для зворотного шляху, і хай береже вас Аллах.

— Уперше в житті зустрічаю такого інтелігентного розбійника. Навіть не знаю, як у такому випадку відповідати? Е-е-е… шановний, ви б пропустили нас, га? Я серйозний вчений, вивчаю традиції та звичаї Сходу. Дівчина — наш проводир, Джек — спадкоємець королівського трону Бесклахому і одночасно охоронець, собака… це Сем. Не думаю, що він вам підійде, але якщо ви його заберете, буду тільки вдячний!

— На жаль, ніяк не можу, шановний, — скорботно розвів руками бандит. — Був би щасливий допомогти, але не можу — ми так давно нікого не грабували. Здавайтеся, будь ласка, інакше мої джигіти будуть змушені порубати всіх на шашлик.

— Канай звідси, редиско! — втрутився пес: він так довго мовчав і тепер вирішив висловити все, переходячи з дипломатичної мови на жаргон Дибілмена. — Забирай своїх корифанів і котися ковбаскою. Я тобі не шавка фраєрнута, я пес у законі! Срібний зуб маю, дві наколки на спині. Йди, поки ходиш. Зазвичай я ллю кров відрами, але сьогодні погодка не в масть і настрій у душі романтичний. Так що користуйся і паняй звідси…

Усупереч очікуванням Вілкінса, розбійники не злякалися собаки, яка говорить, навіть навпаки, поцокавши язиками, визначили для себе болонку як найціннішу здобич. У бік Божевільного Короля та його друзів натяглися луки…

— Зовсім темні! — ображено буркнув пес. — А пам’ятаєте, як від мене тікали ті розбійники біля Бесклахому?

* * *

У руках Джека зблиснув срібний меч відуна Герберта. Одним стрибком він збив з коня отамана розбійників і, заломивши йому руки за спину, приставив лезо, до горла.

— Тільки не вбивай його, мій хлопчику, — Лагун-Навіжений клацнув пальцями, і в усіх розбійників одночасно луснула тятива на луках. Чаклун клацнув ще раз, і тієї ж долі зазнали сідельні підпруги. Джигіти лаючись гепнулися на пісок. Мейхані про всяк випадок сховалася за Сема, даючи простір чоловікам. Вілкінс вип’ятив пухнаті груди, затуляючи дівчину, і гордо попередив найближчого бандита:

— Не підходь! Раз кусну — тиждень сісти не зможеш.

Але вже звичні до чаклунства шуліки пустелі набралися рішучості і, незважаючи на всі неприємності, схопилися за криві ятагани. Лагун почав було шепотіти нове заклинання, як у небі майнула світла смуга і чийсь суворий голос промовив:

— Бах, вах, вах… Як тобі не соромно, Хабібуло? Знову людей грабуєш?

Від подиву Джек випустив отамана. Просто перед ним на килимі-літаку легко ширяв усміхнений товстий дідок у білій чалмі, строкатому халаті і з хитрющим виразом обличчя. Розбійники негайно покидали зброю і впали на коліна носами в пісок.

— А я ж попереджав тебе, Хабібуло. Візьмися за розум, розпусти своїх горлорізів, відкрий чайхану і продавай плов і перепічки з кмином. Але ні… Тобі б тільки віднімати чуже. Чому тебе, ріпоголового, вчили в медресе? Годі, все, я стомився. Отримуй, що заслужив!

Незнайомець плеснув у долоні, і всі розбійники перетворилися на звичайнісіньких ховрашків. Наші друзі аж роти пороззявляли, дивлячись на такі чари. Лише хоробрий Сем обережно підійшов до найбільшого ховраха, котрий щойно був отаманом, і голосно сказав:

— Гав!

Ховри здиміли, лише курява закрутилася, а Лагун-Навіжений ввічливо кивнув старому на килимі:

— Ви дуже вчасно, колего. Вельми вдячні за допомогу. Я отримав чисто професійне задоволення, дивлячись на ваш видовищний трюк з масовим перетворенням.

— Ну що ви… це не так важко для людини, котра все життя присвятила магії перевтілення живої матерії, — скромно зашарівся старенький. — А ви, схоже, не місцеві? З ким маю честь говорити, колего?

— Маг, учений та дослідник професор Лагун-Навіжений з учнем, другом та провідником. А як ваше ім’я, якщо дозволите поцікавитися?

— Байрам-Бабай, відлюдник, мандрівний мудрець, вивчаю алхімію, біологію, генетику, медицину та паранормальні явища.

Схоже, пенсіонери знайшли один одного. Лагун швиденько переповз з верблюда на килим Байрам-Бабая, і вони обидва віддалилися на сто кроків уперед, бурхливо обговорюючи останні досягнення в області прикладної магії. А Сем, упевнившись, що Мейхані не звертає на нього ані найменшої уваги, знову почав чіплятися до Джека:

— У мене проблема.

— Збігай за бархан, там кущики.

— Та не ця, я одружитися хочу.

— Ти завжди хочеш, — меланхолійно відмахнувся Джек.

— Ні, тепер я хочу остаточно й невідворотно. Тільки я вибрати не можу… Вони мені усі подобаються.

— Хто «усі»?

— Шелті, Гюль-Гюль, Мейхані… — почав перелічувати пес. — Може, мені гарем відкрити, га?

— Хвилиночку! Леді Шелті виходить за мене. Ми давно б обвінчалися, якби не твоя дурна втеча на Схід.

— Ха, це ще треба подивитися, кого вона обере, коли я першим прийду її рятувати! Але не будемо сваритися через дрібниці. Нареченою більше, нареченою менше, яка різниця? У мене все одно лишаються місяцелика Гюль-Гюль та апетитна Мейхані.

— Ну, а від мене ти чого хочеш? — почав потроху дратуватися Божевільний Король: упевненість Сема у власній привабливості могла довести кого завгодно.

— Розумієш, у чому справа… Одружитися з обома одночасно не можна. Якщо я спочатку одружуся з Гюль-Гюль, то хто ж мені дозволить взяти за другу жінку безрідну жебрачку? А якщо я спочатку одружуся з Мейхані, то ж султан нізащо не погодиться, аби його дочка була лише другою жінкою після портової волоцюжки?! Що ж мені робити?

— Та ти хоч когось з них кохаєш? — приречено запитав Джек.

— Аякже?! Остаточно й невідворотно — обох одразу! — впевнено вдарив себе лапкою в груди учень чародія.

— Тоді нічим не можу допомогти, — Джек постукав Сема по лобі. Звук був густий і довгий, як у дзвоні. — Боюся, що це не лікується…

* * *

Лагун-Навіжений нарешті знайшов співрозмовника по душі. Поки маленький караван невтомно просувався у глиб пустелі, двоє солідних стареньких бурхливо обговорювали власні проблеми, починаючи ломотою в ногах або прострілів у попереку і закінчуючи пошуками філософського каменю і клонуванням людського мозку. Мейхані, яка їхала верхи на коні, раптом напружилася й жестом покликала до себе Джека:

— Подивіться на пісок, пане королю, він ворушиться!

— Справді… Наче велетенська змія.

— Хай Аллах нас боронить! — зблідла дівчина. — Якщо це Кусань-Повзун, то нам кінець.

— Джеку, друже, — підбіг стурбований Сем, — чогось я не розберу: довкола такий запах, наче ми до зміючника потрапили, але жодного гада не видно. Ти, бува, не тягаєш у кишені зміїну шкірку? Кажуть, це робить чоловіка привабливішим…

У ту ж мить земля стала дибки, пісок золотим стовпом здійнявся вгору і на поверхню бадьоро виринула здоровенна зміюка завтовшки з діжку. Хвіст ховався у піску, очей не було, але розкрита паща демонструвала страшенно гострі зуби у два ряди. Видовище просто жахливе! Джек і ахнути не встиг, як величезна болонка стрибнула йому на руки з істеричним вереском:

— Рятуйте, допоможіть! Я з дитинства боюся змій, вони слизькі та гидотні!

Божевільний Король зробив два непевні кроки і впав разом із Семом. Мейхані з вереском скотилася з сідла, а чудовисько зашипіло й одним махом відкусило голову коню. Благородна тварина впала, обливаючись кров’ю. Поки змія великими шматками пожирала жертву, Джек робив відчайдушну спробу відірвати від себе переляканого пса. Мейхані, підскочивши, вчепилася за хвіст Вілкінса і грізно закричала:

— Уставай і бийся, боягузе нещасний! Ти чоловік чи хто?

— Риторичне питання. Я — скромна, безневинна болонка.

Земля стала дибки вдруге, ще одна страшна голова з двома рядами зубів з’явилася з тилу і відразу напала на беззахисного верблюда. Поки мандрівники готувалися до бою, нещасну тварину було вже з’їдено. Божевільний Король насупив брови, вихопив меч і з бойовим вигуком атакував першого ворога. Мейхані верхи на Семі тікала від другого. Вони петляли, наче зайці, болонка здійснювала чудеса маневрування, і страшні зуби кожного разу клацали марно. Джека охопила шалена лють, срібна криця з такою швидкістю різала повітря, що її не було видно. Товста шкіра змії з тріском лускала під ударами, але, очевидно, життєво важливі центри знаходилися ближче до голови — чудовисько продовжувало атакувати, незважаючи на чисельні рани. Із зубів змії капала отрута і з шипінням всотувалася в пісок, залишаючи на ньому заглибини. Пухнастій болонці нарешті вдалося втекти в безпечне місце: друга змія чомусь припинила гонитву.

— Видохлася… — вирішив захеканий пес. — Не винесла такого темпу, дихалка заслабка. Тренуватися треба! Ой, Мейхані, а чого ти така зелена?

— О Аллах! Та щоб я ще хоч раз погодилася сісти на болонку, яка біжить учвал! Це все одно, що скакати на обпеченому шайтані!

Нещасна знесилено впала на пісок. Стривожений Сем почав квапливо обмахувати її хвостом.

— Вставай, вставай, малахольна. Подивися, Джек ще б’ється.

— Що? — миттєво оговталася Мейхані. — Він там сам-один проти Кусаня-Повзуна?!

— А чого втручатися? Він же псих, йому допомагати — тільки під ногами плутатися. Друга змія нас шукає, а з однією…

— Це одна змія! Одна — Кусань-Повзун, у нього дві голови! Він припинив нас переслідувати лише тому, що відчув серйозну небезпеку. Тепер він нападе на твого друга з двох боків!

— Чекай на мене тут, — посуворішав пес. — Вирий собі окоп і не висовуйся.

Божевільний Король не міг знати, що відбувається за його спиною. Відчайдушно вивернувшись, він примудрився відійти вбік з лінії удару і щосили вдарив мечем. Срібне лезо з хрускотом увійшло у череп злобної тварюки. Шипіння позаду Джек почув надто пізно… Коли він обернувся, паща, повна зубів, уже нависла над його головою, але… укусу не відбулося. На товстій шиї змії, шалено тріпаючи її, висіла пухнаста болонка. Кусань-Повзун оскаженіло шипів, бризкався отрутою, звивався, але ніяк не міг скинути з себе Сема, який намертво стиснув зуби. Божевільний Король зумів нарешті висмикнути меч з мертвої голови і кинувся на допомогу. Срібний клинок та міцні щелепи зробили свою справу.

— А… де… Лагун? — просипів учень чародія, знесилено падаючи на пісок.

— Там… спілкується… — тихо пояснив Джек, показуючи рукою на ледь помітну цятку над обрієм, і звалився поруч з другом.

* * *

Годину по тому, зібравши вцілілі пожитки і навантаживши їх на Сема, друзі вирушили в дорогу. Маленький віслючок утік на самому початку бою, його сліди вже занесло піском. Стомлені й змучені, друзі сподівалися лише на те, що старий чарівник про них все-таки загадає.

А Лагун-Навіжений з Байрам-Бабаєм випили начаклованого шербету, закусили курагою і продовжили неквапливу бесіду.

— То ви, шановний, вирішили кинути виклик могутньому ханові іфритів?

— Певною мірою це так. Ми, добродію, просто не маємо іншого виходу. Бачте, мій безпутний учень утік від мене на Схід у безглуздій надії негайно одружитися з дочкою марокканського султана. Але її викрали іфрити, одночасно з цим перетворивши мого недоумка на болонку небачених розмірів. Це я ще б пережив — нехай побігає в собачій шкурі, на нього це благотворно впливає… але негідники забрали й леді Шелті — наречену мого молодого друга. Я просто змушений втрутитися…

— О всемогутній Аллах, ця сучасна молодь вічно лізе до смерті в зуби. Замість того аби вчинити мудро, вони чинять швидко. І в результаті саме ми, старі, змушені витягати їх, наче нерозумних цуценят з калюжі, де вони намагаються вхопити місяць, — похитав головою Байрам.

— А головне, їх ані на хвилину не можна залишити без нагляду. Вілкінс весь час пхає носа куди не слід, а Джек такий благородний, що неодмінно лізе допомагати кожному, кого спіткало лихо. Думаєте, чим вони зараз займаються? Будьте певні: черговим мордобоєм!

Лише після цих слів Лагун-Навіжений зволив нарешті озирнутися. Позаду нікого не було видно. У голові старого чарівника сяйнула негарна думка про те, що, мабуть, він занадто захопився розмовами і загубив друзів. Йому стало дуже соромно.

— Шановний Байраме-Бабаю, ми повертаємо. Щось у мене неспокійно на серці.

— Як скажете, шановний. Мій килим-літак за пару годин доставить нас на старе місце. Летимо на пошуки ваших дорогоцінних супутників.

Килим зробив плавний поворот, і… на його шляху виникла величезна фігура синього іфрита.

— Зупиніться, нечестивці!

— У, нахабо, — хором обурилися дідусі. — Де тебе виховували, що за неповага до старших?!

— Хан іфритів наказав убивати будь-кого, хто лише насмілиться направити свої ступні в бік його палацу. Ви помрете, аксакали!

— Куди котиться світ? — звично забурчав Лагун, а Байрам спробував його втішити:

— Заспокойтеся, що вже з них візьмеш? Дитинство, медресе, і все в горах…

Поки вони таким чином розкланювалися один перед одним, іфрит швидко простяг руки, схопив край килима і одним різким рухом струсив поважних літніх людей на пісок! Після чого вмить розірвав килим-літак на сотню маленьких клаптиків і знущаючись, пустив їх за вітром. Зловісний сміх синього іфрита луною розлігся над пустелею. Лагун-Навіжений від такого поводження страшенно розлютився. Ледве виплюнувши з рота пісок, він запустив у іфрита величезну вогняну кулю, але негідник ухилився. Чарівник повів рукою — і ноги іфрита обвило міцне коріння верблюдячої колючки; поки той з ним боровся, Лагун сяк-так підняв Байрама. У східного мага від падіння чалма сповзла на носа, і він ніяк не міг звільнитися. Знявши головний убір з лисіючої маківки друга, чарівник знову повернувся до синього іфрита.

— Одну хвилиночку, вельмишановний професоре, почнемо одночасно, — гукнув до нього Байрам.

— Як скажете, колего.

І два старих чародія, замахавши руками, прочитали два жахливих заклинання. Від чарів Байрам-Бабая іфрит відразу перетворився на камінь, а з пальців Лагуна-Навіженого зірвалася зелена блискавка, яка із страшною силою вдарила в груди скам’янілого ворога. Іфрит розлетівся на тисячу скалок.

Відсапавшись, обидва чарівники присіли на пісок.

— Вай дод… Вай-ме… Який гарний килим був. Ручної роботи старих майстрів — колекційна річ! Порвав, зовсім порвав, шайтан…

— Доведеться щось вигадати, — спохмурнів Лагун. — Якщо тут вільно вештаються іфрити, то мої друзі у великій небезпеці. Нам треба терміново розшукати їх.

— На жаль, мій любий друже, я не можу створити з цих ганчірочок інший килим-літак, — розвів руками східний маг.

— Все одно розгулювати пустелею пішки в нашому віці несолідно.

— Несолідно. Ми — поважні люди.

— А як ви дивитеся на спробу створити з цих клаптиків двомісного слона?! — загорівся Лагун.

— Слона? Але він вийде з ганчір’я… Не впевнений, що зумію надовго зробити з неживої матерії живу плоть, — зітнув плечима Байрам-Бабай.

— І не треба! Це буде ганчір’яний слон. Як тільки ми знайдемо наших, знову перетворимо його на клаптики. Я впевнений, що зможу вмовити Мейхані зшити їх точно за візерунком. У дівчини золоті руки. Ми відновимо ваш килим-літак.

— О всемилостивий Аллах! Ви ллєте духмяну трояндову олію на свіжі рани моєї душі. Я йду з вами! Ми перетворимо клапті на слона, знайдемо ваших друзів, відремонтуємо мій килим, і я смиренно попрошу дозволу прийняти участь у війні проти хана іфритів. Мені так сподобалося працювати з вами у парі…

— Дуже приємно, колего, дуже приємно. Отже, починаймо?

* * *

Вставши з-за столу, новоспечені подруги налаштувалися на повальний обшук. Нещасний Лю-ля-ке-Баб носився на побігеньках, наче зайчик, а енергійні дівчата спорожнювали шафи, перевіряли на предмет магії обручки, намиста, черевички, хустки, килими, ціпки, мечі — тобто все, до чого могли дістатися. Джин ламав голову, не в змозі вирішити: чи повинен він допускати такий погром, чи йому варто порушити наказ господаря «не заподіювати шкоди» і за допомогою невеликого паралічу припинити оте неподобство? Між тим план пошуку «сили» хана іфрита по ходу справи обернувся планом Шелті: палац успішно перетворювався на звалище. Ніхто б не повірив, що здатні зробити з палацом дві старанні дівчини за якихось півтори години. Джин лементував, що йому прибирання вистачить на цілий тиждень.

— Ми ж тільки почали… — пересмикувала плечиками принцеса.

— А коли закінчимо, тобі буде простіше збудувати новий палац, аніж приводити до ладу старий, — лагідно додавала мисливиця.

Лю-ля-ке-Баб спробував знепритомніти.

Надвечір ентузіазм пошуку трохи згас. Незважаючи на цілковитий бедлам, жодного магічного предмета дівчата виявити не змогли.

— Слухай… а може, ми не там шукаємо?

— О Аллах, а де ж іще? Я, певно, всі меблі попересовала. Такі фізичні навантаження не пасують дочці султана. От, навіть ніготь зламала…

— Та я не про це, — відмахнулася донька лицаря. — Лагун-Навіжений якось казав: якщо когось десь немає, значить хтось той десь таки є! Ми шукаємо чарівні речі всюди, але якби ми їх ховали, то хіба б поклали так, щоб їх можна було знайти?

— Ти хочеш сказати, що якщо їх немає в жодній з кімнат, — прозріла принцеса, — то це означає, що ми бачили не всі кімнати!

— Розумниця! Ходімо шукати.

— Вах, вах, вах… Навіщо квапитися? У мене теж з’явилася цікава ідея. Можливо, ми шукаємо не тільки не там, але й не так?

— Агов, Лю-ля-ке-Бабе! — в один голос погукали обидві.

Джин явився злий мов собака, в пістрявому фартушку, з віником в одній руці та ганчіркою для підлоги — в іншій.

— Що вам завгодно, о злісні порушниці режиму?

— У нас з’явилося бажання продовжувати пошуки. А ти ще возишся з прибиранням? Поквапся, зараз розгардіяш піде по другому колу.

— Змилуйтеся, о незрівнянні пері піднебесного світу! — заблагав бідолашний джин, падаючи навколішки. — Я прибрав лише три кімнати, а ви розвели свинарник у сорока! Хан зніме мене з посади, якщо завтра побачить хоч найменші сліди безладу. Пожалійте безробітного джина-а-а…

— О, то твій господар приїздить вже завтра? Треба поквапитися, — підступно примружилася чорноока Гюль-Гюль. — А в потаємній кімнаті ти вже навів лад?

— Ні. Дякую, що нагадала, я… Стоп! Куди це я? — зупинився раптом джин. Він був простацьким хлопцем і ніяк не міг протистояти принцесі, яка виросла в атмосфері інтриг та змов. — Але ж до потаємної кімнати ви не заходили? Отже, і прибирати там не треба.

— Шелті, дорогенька, нагадай — ми заходили туди чи ні?

— Чесно кажучи, люба, не пам’ятаю, — моментально підхопила гру мисливиця. — Це така маленька, в башті, за персидським килимом?

— Ні! — роздратовано виправив джин. — Це така велика, в камінній залі, під килимками, у підвалі сходами вниз.

— Там ми не були, — одностайно кивнули подруги, радісно відштовхуючи одна одну ліктиками. — Так що ти правий, Лю-ля-ке-Бабе, можеш у ній не прибирати.

Джин з полегшенням зітхнув і пішов у своїх справах, а Шелті і Гюль-Гюль, зірвавшись з місця, наввипередки кинулися до камінної зали. Вони з натугою відтягли з місця важкі столи, відкинули килимки… І справді, в підлозі виднілися квадратні дверцята люку з мідним кільцем посередині. Об’єднаними зусиллями дівчата зуміли їх підняти. Вниз вели вкриті мохом сходи, а звідкілясь з глибини йшло червонувате світло.

— Тільки після вас, ваша високосте, — присіла в реверансі Шелті.

— Як можна, ви ж гість у нашій країні. Після вас, — вклонилася Гюль-Гюль.

Дівчата трохи повмовляли одна одну, потім, озброївшись чим бог послав і взявшись за руки, одночасно ступили вниз. У принцеси був тоненький столовий ніж, а у мисливиці — елегантна двозуба виделка. Потаємна кімната зустріла їх палючим жаром незгасимого вогню…

* * *

Ось тепер шукачки пригод потрапили куди хотіли, їхньому зору відкрилася невеличка лабораторія. Мало не третину кімнати займав камін, де корчився вогняний демон, прикутий зачарованими ланцюгами. На грубо сколоченому столі й на навісних полицях містилися тисячі незрозумілих баночок, наповнених порошками, рідинами, магічними зіллями, а в окремих випадках — і живими істотами. Повсюди були розкидані незрозумілі палички, на стіні висів величезний меч, у кутку на табуреті лежав старий тюрбан, а прибитий за кутки килим ворушився на підлозі мов живий.

— Ми знайшли! — у захваті заверещала Шелті й розцілувала подругу в обидві щоки.

— Тепер ми покажемо цьому ханові іфритів, як перетворювати дружин на черевики! — щасливо стрибала на одній ніжці Гюль-Гюль. — 3 чого почнемо?

— Та з чого завгодно! Он хоча б з тюрбану. Може, насправді це шапка-невидимка? — дочка лицаря схопила старий тюрбан і швидко надягла на голову. — Ну як?

— Він тобі завеликий… висить на вухах, — критично зазначила принцеса.

— Це не важливо! Скажи, ти мене бачиш?

— Ще б пак, якщо кажу ще раз — поправ тюрбан! Набакир його не носять… Ой! Присягаюся бородою пророка, ти зникла!

— От і чудово! — зраділа невидима мисливиця. — Отже, його треба просто трохи повернути. Так цікаво-о! Хочеш приміряти?

Награвшись з чарівним тюрбаном, дівчата взялися було за меч, але принцеса виявила рідкісну розважливість:

— Не поспішай. Якщо цей меч і справді той легендарний Секір-Башка-Карачун, то він рубатиме всіх, крім того, хто тримає його за руків’я. Збережи мене Аллах від ранньої смерті, як і від нещастя пролити твою кров.

— Ти права. Напевно, багато з цих речей можуть виявитися небезпечними. А давай спитаємо?

— У кого?

— У цього палаючого мужичка в каміні, — діловито запропонувала Шелті. — Агов, демоне! Ти там усе одно без діла сидиш, то, може, поговориш з нами? Ми хотіли б з’ясувати декілька питань з приводу різних магічних предметів у цій кімнаті. Ти ж усе бачиш і напевне знаєш, як ними користувався хан іфритів.

— Хвала Азраїлу, у вас вистачило розуму звернутися до мене, — голос демона нагадував тріскіт палаючих сучків. — Якщо ви вороги мого пана, то я допоможу вам. Але за це доведеться заплатити…

— Чим? — підозріло примружилися авантюристки.

— Тим, чим годують вогонь! Я ж вогняний демон.

— А-а, — з полегкістю видихнула Шелті. — Оце крісло різьбленого дубу ручної роботи, штучний виріб — підійде?

— Так! Давай його, дівчинко!

— Спочатку скажи, чому килим так міцно прибито до підлоги? — вставила Гюль-Гюль.

— Усе просто. Це килим-літак. Якщо його звільнити, стати в центрі, тупнути ногою і сказати: «Віднині й навіки корися мені, бо я — твій пан!», то килим підкориться і буде виконувати будь-яке ваше бажання. Де моє крісло?! Хрум-хрум-хрум…

— Дуже корисна інформація, — вирішили подруги, відсунули стіл до стіни і щипцями, які висіли на стіні, висмикнули гвіздки, звільняючи килим.

— Я його поки скатаю, а ти з’ясуй щодо іншого, — попросила Шелті.

Принцеса кивнула, але вогняний демон уперся:

— По одному предмету за питання. Хочу он ту табуретку.

— Що це за меч?

— Ти ж сама сказала — Секір-Башка-Карачун власною персоною. Поки він у твоїх руках, ніхто не зможе тебе перемогти. Тому його витягають з піхов безпосередньо перед боєм. Цей клинок не залишає ні свідків, ні очевидців — зносить голови, наче качани капусти. Задоволена?

— Твоя табуретка, тримай. А он там, у кутку такі високі чоботи, вкриті пилюкою, — це для чого?

— А що даси? — облизався демон.

— От ненажера… О Аллах і його пророки, чим же напхати тебе, невгамовного? Тут є маленький столик, підійде?

— Ні. Магічних предметів я не їм, щоб нічого не сталося. Бо якщо по столику постукати й сказати: «Дастархане, зустрічай гостей», то він негайно виставить розкішну вечерю з правильною переміною страв, фруктами й вином. Бачиш дві старі завіси в кутку? Давай їх! Розумниця. Але за чоботи заплатиш окремо!

— Агов, Шелті-джан, мені вже нема чим його годувати, — поскаржилася дочка султана. — тут тільки великий стіл залишився, деякі книги, столик чарівний, начебто все…

— Полиці! — зметикувала Шелті.

Удвох вони обережно звільнили полиці, переклавши все на підлогу, і першою ж дерев’яною полицею вповні розплатилися за розповідь про чоботи-скороходи. Друга полиця пішла як сплата за посох, що вказує наявність скарбів, третя — за хустку, яка вміє знаходити воду в пустелі, а четверта — за гребінець, котрий перетворює вошей на перлини.

— Мені він не знадобиться, — задумливо вирішила принцеса, намагаючись всучити дорогоцінну річ дочці лицаря.

— Мені, ти знаєш, теж! — навіть образилася Шелті.

— Гаразд, тоді просто візьмемо з собою та подаруємо якійсь жебрачці на базарі. А тепер головне питання — в чому сила хана іфритів?

— Ні-і-і, — опам’ятався демон. — Ця тема заборонена. Мені може добряче нагоріти. Я вам і без того допоміг, майте совість.

— Отже, не скажеш?

— Не скажу.

— Нізащо?

— Нізащо!

— А за стіл? — хитро примружилася Гюль-Гюль.

— За стіл — скажу, — сором’язливо похнюпився вогняний демон. — За такий гарний, великий, смачний кипарисовий стіл я батьківщину продам! Запитуйте…

* * *

Першою втратила свідомість Мейхані. Песик зручніше перекинув через плече сумку з перепічками і флягу з залишками води, потім став на задні лапи і, тримаючи в передніх знесилену дівчину, поплентався за Божевільним Королем. Сонце палило немилосердно, пісок здавався розпеченою лавою, спека заважала дихати, гаряче повітря обпікало легені. Від падіння Джека утримувала лише залізна воля. Він знав, що повинен врятувати свою наречену, і не було сили, яка змусила б його повернути назад. Він ішов, не випускаючи меча з рук, падав, піднімався і знову йшов уперед. Божевільний Король не пам’ятав того моменту, коли отримав сонячний удар. Сем тільки покірно зітхнув, коли його друг повалився на пісок і не встав.

— Ну звичайно… все знову на мене. І хоча б слово подяки! Ні, всі падають, корчать з себе аристократів, непритомніють, а я тягни? Так, шановне панство, дуже невигідно бути болонкою такого розміру. У нас добре серце, й усі цим користуються. Як же ж мені взяти їх обох одразу?

Пометикувавши трохи, учень чародія знову опустився на чотири лапи, перекинув на спину бідолашну Мейхані, а Джека поніс у зубах, тримаючи за поясний ремінь. Бурчати, не розтискаючи зубів, дуже складно, але й мовчати Вілкінс не міг, тому він старанно бухтів по думки: «Лагун, старий хрич, знайшов собі дружка з перелітним килимцем і вештається невідомо де. На нас тут нападають товстелезні хробаки з двома головами, і якби не мій особистий героїзм… Фініта ля комедія! Джек у відключці, йому, бачте, голівку напекло, а Мейхані — та взагалі, здається, спокійнісінько собі хропе… Шелті й Гюль-Гюль об’їдаються ананасами, лопають ківі, тріскають різні авокадо і, напевно, непогано марнують час, очікуючи весілля… Всім добре! А я?! Про мене хтось подумав? Егоїсти».

Раптом його погляду відкрився гайок молодих пальм, що зеленів за барханом. Тільки б не міраж! Але, на щастя, оаза виявилася справжньою. Невеличке озерце з підземними джерелами, оточене з усіх боків фініковими пальмами, чагарником та квітами. Змучений Сем акуратно вклав друзів біля води і з розгону плюхнувся в озеро! У ту хвилину він точно знав, що таке собаче щастя!

Вибравшись на берег, він енергійно обтрусився, обдавши Джека та Мейхані водоспадом бризок. Вони заворушилися, але ще не прийшли до тями.

— Полежать у затінку — очуняють, — вирішив Вілкінс, притискаючи камінцем гілки китайської троянди так, аби рятівна тінь лягла на обличчя його друзів.

— Що ти робиш, брате?

Від несподіванки Сем навіть підстрибнув. Позаду нього стояли три шакали завбільшки з дорослого вовка.

— Хто це сказав?

— Ми, — відповіли шакали.

— Не дуріть голову бідолашній болонці, — заблагав замотаний Вілкінс. — Сподіваюся, я не настільки стомився, щоб у мене почалися галюцинації? Все, все, все… час до санаторію. Будь пильним, Семюелю, перші ознаки божевілля вже даються взнаки… Шакали — і розмовляють! Коли вони станцюють або прочитають віршик, терміново біжи до найближчої психушки — у тебе шизофренія!

— Брате, ця оаза належить нам, трьом шакалам. Люди не можуть пити воду з озера і ховатися тут від сонця. Ми дозволяємо робити це лише тваринам, — почав пояснювати один.

— Ти можеш жити тут скільки завгодно, але запам’ятай: допомагати людині заборонено! — додав другий.

— Люди мають бути покарані. Ти теж винний, бо незнання законів не звільняє від відповідальності. Тому спокутуй свою провину і швидко викинь цих двоногих за сусідній бархан! — суворо наказав третій.

Вілкінс протер очі, прочистив вуха, обдивився шакалів з усіх боків, принюхався, сходив до озера, занурив голову, повернувся до тварин, ще раз придивився, а потім уточнив:

— Отже, ви розмовляєте?

— Так. Колись ми були трьома братами-розбійниками, промишляли біля цієї оази. Але один добрий чарівник, шайтан його роздери, застав нас на місці злочину. Він перетворив нас на шакалів, залишивши нам людську мову та розум. Ми могли б повернути собі попередній вигляд, допомагаючи подорожнім, які заблукали в пустелі, знайти воду, — тихо пояснив перший.

— Але навіщо? — вишкірився другий. — Задля чого нам допомагати людям? Ми звикли до цих шкур і знаходимо багато приємного в теплій крові мандрівників, котрі зупиняються тут на ночівлю. Ми сильні, ми швидкі, ми звикли працювати в команді, а ще в нас людський розум! Чимало купців та караванників залишили тут свої кістки.

— Ти ж також зачарована людина? Приєднуйся до нас. Ти дуже схожий на болонку, але абсолютно неймовірних розмірів. З твоїми даними легко входити в довіру, ти зумієш заманити сюди багато народу. Про інше потурбуємося ми, — підморгнув третій.

— Гей, гей, хлопці… ви чого? — позадкував ошелешений песик.

— Люди заворушилися. Ми не встигнемо віднести їх за бархан. Доведеться поратися тут. Ходімо, брате, ми навчимо тебе рвати ніжне горло людини.

Шакали, задоволено повискуючи, рушили вперед. Джек ледь почав приходити до тями, а Мейхані, марно намагаючись підняти голову, не знаходила сил навіть на те, щоб розплющити очі. Шакали вишкірили криві ікла, але тієї ж миті між ними та безпорадними людьми з гарчанням встала грізна біла болонка!

* * *

— Геть! Пішли геть, блохасті тварюки! — завівся Сем, наїжачивши шерсть від люті, яка сповнювала його вщерть.

Ззовні це було схоже на велику пухнасту кулю з ніжками, насупленими бровами і аж ніяк не маленькими зубками.

— Вони ж люди, брате. Вони не такі, як ми. Ти лише спробуй, яка солодка людська кров, і вже ніколи не захочеш іншої їжі, — ласкаво почав один.

— Але ми можемо пощадити будь-кого з них на твій вибір. Чоловіка? Дівчину? Бери й неси за бархан, ми залишимо тобі твою долю. Вирішуй, — запропонував другий.

— І поквапся, бо ми голодні! Ти наш, тебе зачарували люди — помстися ж їм! Ти такий же звір, як і ми. Скинь з себе мотузки прихильності до людини, стань вільним, сам розпоряджайся своїм життям. Але бережися, якщо ти не з нами…

— Я — не з вами! — гордо гавкнув учень чародія. — Я — не звір, я — людина! І на собаку мене перетворили іфрити через мою ж дурість. А із своїх друзів я не віддам вам нікого! Чуєте? Хай хоч хтось простягне свою брудну лапу до Джека або Мейхані — він матиме справу зі мною!

— Запроданець! Зрадник! Боягуз!

— Неправда! Я дуже вірний і дуже хоробрий, — набурмосився песик.

— Прощайся з життям, рабе! Ми не станемо довго панькатися з жалюгідною болонкою.

— По-перше, я не раб, а вільний громадянин. А по-друге, я не жалюгідна болонка, а Болонка Неймовірних Розмірів! Покусаю на фіг, вовки смердючі!

Три худих шакали не встигли пащі розкрити, як «страшний» Сем кинувся у «психічну» атаку. Першого шакала він так стукнув лобом у лоб, що в того іскри з очей посипалися. Другий отримав боковий удар лапою у вухо — класичний аперкот. З третім песик зчепився в партерній боротьбі, шалено качаючись по піску. Шакал виривався і намагався схопити ворога за горло, але Сем був більший і важчий, а густа кучерява шерсть забивала хижакові горло. Поклавши ворога на обидві лопатки, учень чародія швидко «начистив» йому пику, залишивши невибитими два чи три зуби. У цей час брати побитого дещо прочумалися і кинулися на Сема ззаду. Бій закипів з новою силою. Звичайно, Вілкінс не проходив школу рукопашного бою у відуна, але частенько спостерігав, як тренується Джек.

— Кі-я-я-я! — вигукнув пес, прийнявши бойову стойку, після чого підстрибнув і в польоті розбив п’яткою носа найближчому ворогові.

Шакал відлетів кроків на десять. Другий спробував укусити героя за ногу, але Сем вивернувся, повалив супротивника ефектною підніжкою і зручно вмостився на його спині, викручуючи тому передню лапу. Шакал, виючи, заблагав пощади. Із задоволенням додавши кожному по штурхану, біла болонка повикидала усіх трьох за бархан. Нерівна битва завершилася повним тріумфом пухнастого героя!

Підійшовши до друзів, він із здивуванням і навіть ніжністю відзначив, що вони мирно сплять. Сем ще раз поправив гілочки, попив водички, заспокоюючи розпалені бійкою нерви, і тихо приліг собі поруч.

«Ну от, що ти з ними зробиш? Сплять собі, як ховрашки, без задніх ніг. Я тут подвиги здійснюю, б’юся один у колі ворогів, а ці двоє ні сном ні духом… Розповім — не повірять. Скажуть, брешу та вихваляюся. Як може одна болонка, колишній учень чародія, встояти проти трьох шакалів, та ще колишніх розбійників? Джек почне бурчати, що його не розбудили, не дали помахати мечем, показати свою силу та спритність. Мейхані вирішить, що я знову перебільшую все на свою користь і насправді бився не з шакалами, а з тушканчиками. І не з трьома, а з одним. І навіть той один сам утік без бою… Де справедливість? Коли інші здійснюють відчайдушні подвиги, у них завжди повно свідків. А мої побиті кішкодави пішли за бархан і навряд чи кому розкажуть, хто їх так розмалював. Залишається сподіватися лише на те, що моя місяцелика Гюль-Гюль одразу повірить геройській повісті хороброї болонки і поцілує мене в ніс…», — з цими думками він привалився білою кучерявою спиною до Божевільного Короля і задрімав.

Джек прокинувся першим. Він напився води, умився і лише тоді звернув увагу на сліди несамовитої боротьби. Весь пісок був витоптаний слідами великих шакалячих лап упереміш з відбитками Сема. Валялися жмути рудої та білої шерсті, подекуди виднілася підсохла кров. Прокинулася й дівчина, підійшла до Божевільного Короля і торкнула його за рукав:

— Як ми тут опинилися?

— Не пам’ятаю… Знаю, що ви знепритомніли і наш друг ніс вас на руках або, вірніше, на лапах. Я йшов попереду, потім… закрутилася голова, я впав і… більше нічого не пам’ятаю. Напевно, Сем притягнув сюди нас обох.

— О Аллах, який же він розумник! А що ви тут роздивляєтеся?

— Тут був бій, Мейхані. Справжня битва. Подивіться на пісок, бачите сліди? Я вчився їх читати. Мінімум три здоровезних звіри, на кшталт вовка або шакала, напали на нашого героя. Вілкінс бився один проти всіх і переміг! Весь цей час ми обидва були непритомні, абсолютно беззахисні. Він двічі врятував нам життя.

— Бідолашний песик… — схлипнула дівчина. — А я ж бо думала, що мені приснився страшний сон. Начебто я на мить розплющила очі і побачила, як наш хоробрий Семюель-ага-угу-Вілкінс б’ється з трьома рудими шакалами. Я знала, що такого не може бути, перевернулась на інший бік і знову заснула. О пророк Мухамед, так це був не сон?!

— Так, — кивнув Джек, розводячи руками. — Мені дуже соромно, але я не бачив навіть цього. Просто провалився в сон і очуняв лише п’ять хвилин тому. Коли він відпочине, я перший потисну його чесну лапу.

— А я його поцілую!

— Тільки не зараз.

— Чому?

— Хай виспиться, він дуже стомився. Давай увечері.

— Оце вже ні! Хай зараз же поцілує, — негайно розплющив очі хитрий пес. — А то раптом до вечора вона передумає?

Ночували друзі все в тій же оазі. Сем взагалі пропонував нікуди звідси не йти, стверджуючи, що й Лагунові буде приємніше знайти їх тут, а не десь по вуха в піску. Але Божевільний Король був невблаганний, тож наступного ранку, зробивши запаси води й фіників, мандрівники рушили далі. Усю дорогу Вілкінс бурхливо розхвалював свій особистий героїзм так, що до обіду примудрився набриднути навіть вдячній Мейхані. Тоді він переключився на друга:

— Джеку, чуєш, Джеку!

— Чого тобі?

— Скажи, а жінкам до вподоби собаки-герої?

— Атож, — відмахнувся Божевільний Король.

— Я теж так вважаю. Це людей-героїв повнісінько, а героїчний собака — велика рідкість. Перед ним треба бла-го-го-ві-ти! Вона як дізнається, одразу в мене закохається, правда?

— Еге ж.

— А давай ти їй про це розповіси! А я буду так собі скромно стояти неподалік. Так, ненав’язливо, м’яко посміхаючись хмаркам, гарній погоді… Начебто мова зовсім і не про мене…

— Ну вже ні. Буде набагато краще, якщо ти про все розкажеш сам. Мені нізащо не вдасться розписати таке батальне полотно. Я цього не бачив, а ось ти все покажеш в особах. Хто і що сказав, кого і як укусив, куди й навіщо втік. Ні, друже, твій героїзм — ти про нього й розповідай, — твердо вирішив Божевільний Король.

— Логічно, — покачавши головою, визнав песик. — Слухай, а… може, я змінюю тему, але… ти тут випадково ніде не бачив стовпчика, кущика або деревця?

— Навіщо? — не зрозумів Джек.

— Йолоп! Як ти гадаєш, навіщо собаку виводять погуляти?! У мене справи. Особисті. Дуже інтимні, а Мейхані я соромлюсь.

— А-а-а… так би відразу й казав. Стовпчиків тут немає, але он ліворуч на обрії щось чорніє. Схоже на руїни фортеці чи мечеті. Можеш сховатися там.

— Я швидко.

Сем кивнув і, помахуючи куцим хвостом, майнув до руїн. Можливо, це і справді була якась стародавня фортеця — піски замели її так, що лише невеличка ділянка кам’яної кладки піднімалася над барханами. Зробивши свою справу, учень чародія задоволено потягнувся, замів задньою лапою «сліди злочину» і… відчув, як його пазур дряпнув по чомусь металевому.

— Скарб! — ледь не заволав він.

Сем швидко почав розгрібати пісок лапами, але витяг на світ лише дивної форми лампу. Він бачив схожі в палаці у султана, але ця була набагато старіша, уся чорна та заіржавлена. Вілкінс роздратовано відкинув її геть, покопирсався ще, але нічого не виявив.

— Життя повне розчарувань, — філософськи зазначив пес і розвернувся було назад. — А раптом скарб сховано у старій лампі? Вона досить об’ємна, туди легко можна запхати з десяток коштовних каменів. Нумо подивимося!

Пес швидко відшукав відкинуту лампу, обнюхав, потрусив, але, на жаль, всередині нічого не гриміло.

— А що це за напис у куточку? — несподівано угледів він. — Напевне, інструкція із застосування!

— Семе! Ти скоро? — долинуло з-за бархану.

— Іду! Уже йду-у-у! — і Вілкінс швидко потер пухнастою лапою лампу, щоб прибрати іржу з тексту.

У ту ж мить з лампи повалив жовтий дим і перед ошелешеною болонкою виріс класичний східний джин.

— Це ж треба! Стільки разів читати арабські казки і вляпатися в найбанальнішу історію з джином у лампі! — роздратовано хмикнув пес.

— О мій великий рятівниче! О царю звірів! О найшляхетніший з усіх собак! — загундосив джин, схиляючись перед Вілкінсом у глибокому поклоні. — Куди ж ти йдеш?

— Справи, справи… На мене друзі чекають.

— А як же я, мій пане?

— А до чого тут ти? — розвернувся пес. — Я читав «Тисячу й одну ніч» і добре знаю, що всі угоди з джинами приносили героям лише чергові неприємності. Все — я розумний і освічений. Бувай. Вітання сім’ї.

— Не йди, о мудрий та передбачливий! — заволав покинутий джин. — Ти викликав мене з тисячолітнього сну, і мені не здобути свободи, перш ніж я не виконаю три твоїх бажання.

— Слухай, відчепися! Я вже казав, що у мене повно справ? Зі своїми проблемами розбирайся сам; Я не Червоний Хрест і не каса взаємодопомоги. Я тебе викопав — ну й будь вдячний. А що до виконання бажань… — Лише тут учень чародія зрозумів про що, власне, йдеться. Він втупився в джина і затинаючись пошепки уточнив: — Що ти сказав?! На яку кількість бажань я мою законне право?

— На три, мій пане.

— Цього замало, — скривився пес.

— Але ж саме такі традиції джинів. Три бажання безкоштовно, а за інші доведеться платити.

— Скільки?

— Тридцять років життя за кожне, — посміхнувшись, пояснив джин.

— Та-ак не піде, — скумекав Сем. — Мені вже двадцять п’ять, та плюс тридцять, це ж я буду майже дідом! На фіга мені тоді бажання? Гаразд, сьогодні обмежимося трьома, а з завтрашнього дня я почну тотальний пошук заритих ламп, назвільняю цілу купу джинів і вже тоді заживу як сам собі знаю. Що ти можеш?

— Все, мій пане.

— От і чудово! А тепер не відволікай мене, я маю зосередитися. Загадувати бажання — не така проста справа, як може видатися…

— Се-м-е, ти де-е-е?.. — знову долинув з-за бархана стривожений голос Джека.

— Та йду! Іду я! Уже майже прийшо-ов! — прогорлав песик і повернувся до джина: — Отже, так. Хочу стати просто шалено красивим! Ну, там зачіска, манікюр, декоративна косметика, костюмчик за останньою модою, парфуми, одеколони… Все за першим розрядом, зрозумів? О, і ще велике дзеркало!

— Слухаю і скоряюся, мій пане…

* * *

Коли Божевільний Король все ж не витримав і, оголивши меч, пішов разом з Мейхані на пошуки друга, котрий підозріло затримався, він був готовий до всього. Але це… Спочатку Джек аж рота роззявив від здивування. Мейхані зреагувала швидше і, схопившись за живіт, впала на пісок, задихаючись від несамовитого реготу. Класичний казковий джин тримав у руках велике дзеркало, а перед ним на задніх лапах стояв Сем з пришелепуватим виразом на морді. Біла болонка була завита, розчесана, прикрашена бантиками та стрічечками, вії нафарбовані сурмою, губки підведені пурпуровим, на голові розкішний тюрбан з індійського серпанку з перами павича, на плечах довгий плащ з важкої парчі, пузо перехоплено шовковим шарфом з китичками, на передніх лапах дорогі обручки, у вухах сережки, на шиї намисто… На додачу — червоні черевики із загнутими носаками, усипані коштовним камінням! Джек закотив очі і сів на пісок регочучи, наче божевільний. Бурий від сорому Вілкінс накинувся на джина:

— Ти що це зі мною зробив, недоумку?

— Все як ви наказали, пане, — щиро здивувався джин, намагаючись заспокоїти розгніваного собаку. Але Сема вже понесло:

— Бовдур! Йолоп ламповий! Олух царя небесного! У якій школі для недоумків тебе навчали магії?! Що ти на мене начепив?

— Але ж ви самі так захотіли! — праведно обурився ображений джин. — Хто просив костюм, зачіску, манікюр і все інше? Я чесно виконав ваше бажання, шановний!

— Ти тут дурня з себе не корч! — залементував Сем. Такої ганьби йому ще не доводилося зазнавати. — Перераховує він тут… На фіга мені все це барахло, якщо я зараз болонка?! Я ж мав на увазі…

— А не треба мати! Думати треба і казати розбірливо, чого хочеш! Що ж мені, все назад прибирати?!

— Так, прибирати! І прибереш як миленький! — украй розлютився учень чародія. — Щоб за мить усього цього тут не було.

— Слухаю й скоряюся, — рипнув зубами несправедливо ображений джин. Через мить Вілкінс набув того ж вигляду, що й до викопування лампи.

— Ф-фу… Ну, й слава Богу, хоча б щось він може зробити як слід.

— Семе, негайно зізнавайся, звідки в тебе джин? — все ще сміючись видихнув Божевільний Король.

— Він у лампі сидів, а я його знайшов. Випадково. Думав, скарб, а він… Он що виробляє! Ні, ну я йому арабською мовою кажу — хочу бути мальованим красенем, і все таке. Будь-якому вошивому магові зрозуміло, що я мав на увазі красеня чоловіка, тобто мене! Так цей розумник з кільцем у носі починає начіплювати бантики на нещасну болонку. Джеку, але ж усякий терпець має свої межі!

— Але мій пан не вказав… — почав було виправдовуватися джин.

— А голова тобі для чого?! Мізки є? Чи вони за тисячу років геть струхлявіли? Зметикувати треба було!

— Він… і… ха-ха-ха… зме-ти-ку… хі-хі!., зметикував! — ледь вимовила крізь сміх Мейхані. — Він і… попрацював над тобою від усієї душі-і-і…

— Припиніть іржати, ви, колоди безсердечні! — затупотів лапами бідолашний пес. — Цей чорний неук пообіцяв мені виконати три бажання, а в результаті такого накоїв… Так навіть клоуни в цирку не гримуються!

— Але, мій пане, я діяв відповідно до ваших… — знову встряв джин.

— Заткнися! — визвірився Вілкінс. — Геть з очей моїх, двієчник! Щоб негайно й духу твого тут не було! Все! Розмова закінчена. Коли знадобишся, я сам тебе покличу.

Останню фразу Сем вимовив уже на два тони нижче, піймавши себе на тому, що розмовляє з порожнім місцем. Джин випарувався, навіть не встигнувши сказати «слухаю і скоряюся». Учень чародія несподівано зрозумів, що марно витратив усі три бажання, надані йому долею. Болонка уважно обнюхала те місце, де буквально мить тому стояв добрий джин, схлипнула і… знову кинулася терти стару лампу.

— Семе?

— Відчепися!

— Семе?..

— Я зайнятий!

— Семе, все це марно. Якщо я правильно вас зрозумів, то він виконав усі три твоїх бажання. Ви квиті.

— От зараз він вийде… Я йому покажу! Він на все життя заречеться знущатися над чесним собакою. Я йому таке влаштую… Ну ж бо, виходь, нещасний! — песик шалено колотив лампою по піску. Та, звичайно, без результату.

— Не треба, шановний, — Мейхані, трохи заспокоївшись, приєдналася до розмови. — Його там уже немає. Він виконав свій обов’язок, а останнім бажанням ви веліли йому взагалі не з’являтися вам на очі. Тепер він далеко.

Вілкінс хлюпнув носом і закинув стару лампу якомога далі. Друзі присіли поруч на пісочку.

— Ну його до біса, — нарешті зітхнув пес. — Ну, не пощастило, з ким не буває. Східні казки попереджали мене, що від джинів не слід чекати нічого доброго. Довелося переконатися на власному досвіді, так краще запам’ятовується…

— Отже, в дорогу? — запропонував Джек.

Сем не сперечаючись підвівся, надавши на своїй спині місце і дівчині, і другові. Коли трійця перевалила за найближчий бархан, то з подивом побачила дивного слона, який ішов їм назустріч. Здавалося, тварина була склеєна з різних клаптиків строкатого східного килима! Але найдивнішим було те, що на ньому спокійнісінько сиділи Лагун-Навіжений і Байрам-Бабай.

— Де ви вешталися весь цей час, негідники?! — суворо спитав старий чарівник.

Друзі глянули один на одного і знизали плечима. Однозначної відповіді не було…

* * *

А в потаємній кімнаті плацу хана іфритів дві щирі подруги згодовували вогняному демонові довгий стіл. Усі інші меблі він уже зжер, але, як ви розумієте, збагатив дівчат знаннями щодо керування магічними речами. Тепер Шелті та Гюль-Гюль випитували в нього головний секрет хана іфритів.

— Ну що я можу вам сказати? Повне ім’я мого пана — магістр чорної магії хан Саюмбамбей, повелитель джинів, іфритів та ракшасів. Ну, а насправді підлеглих у нього замало буде. Три-чотири іфрити, але вони тупі, як корки, для серйозних справ не використовуються. Так, брудна робота… Джин, так той взагалі один. Старий Лю-ля-ке-Баб. Та ви його, напевно, бачили. Він тут дає лад господарству, ну й інколи мотається туди-сюди з дорученнями. Джин насправді непоганий, але несміливий дуже, нерішучий. От воду з нього й варять. Ракшаси є, штук п’ятнадцять — дрібні злобні демони. Дай їм волю, так вони все тут переламають, а що з них візьмеш? Розуму нема — вважай каліки! Це раніше наш хан могуття мав, коли був молодий та сильний. А зараз, не повірите, заклинання забувати став! Ні, так, щоб зовсім, він їх згадував, звичайно, але уривками… Уявіть, що буває, коли чарівник вимовляє заклинання, та не договорює його до кінця? Він якось зажадав ванну з гарячою водою, але забув, як це вимовляється, — у результаті його занурило в крижану воду з милом! Дідуган потім два тижні бухикав, а лікуватися чаклунством боявся: мовляв, спробує вийняти з грудей кашель, щось забуде і ненароком витягне всю дихальну систему! Немає нічого небезпечнішого за недороблену магію. Як бути? І придумав наш хан такий спосіб — зачарований пергамент!

Тепер коли йому щось треба, він пальцями клац — і в руках виникає аркуш білого пергаменту. Залишається тільки сказати, чого тобі треба, і на аркуші негайно ж виникає потрібне заклинання. Бери та читай. Хрум, хрум, хрум!

— Гей, шановний, а де зберігається ця корисна дрібничка? — уточнила принцеса.

— А от цього я вам не скажу, — замислено прогудів вогняний демон. — По-перше, стіл закінчився. А по-друге, я і сам не знаю. Господар знав, та забув. Але ж йому і згадувати не треба. Клацнув пальцями, сказав, прочитав — аркуш знову щез. Ех, дівчатка-дівчаточка! А чи не пригостите мене ще чимось? Так гарно розговорилися, навіть шкода вас відпускати.

— Це що ж ви тут робите?! — пролунав згори обурений голос джина Лю-ля-ке-Баба.

Дівчата зітхнули, взяли в оберемок чарівні речі і, попрощавшись з демоном, пішли сходами нагору. Біля люку їх зустрів сердитий джин:

— Чому не слухаєтеся? Навіщо до потаємної кімнати ходили? Навіщо речі брали? У, хуліганки невиховані!

— Накривай-но на стіл, дорогий ти наш, — подумавши, вирішила Шелті. — Дивлячись на цього ненажеру внизу, я теж зголодніла.

— І я, — призналася дочка султана. — Лю-ля, ти їсти хочеш?

— Що? — від здивування джин навіть сваритися припинив.

— Ну, ти ж усе ганяєш, прибираєш, слідкуєш за нами, ані хвилинки спокою. Годі! Сідай, ми все самі накриємо, — підтримала мисливиця.

Дівчата поставили на килим дерев’яний столик, і Гюль-Гюль вимовила заклинання:

— Дастархане, зустрічай гостей!

Маленький столик вмить було сервіровано на три персони. Гюль-Гюль розлила вино, всі троє підняли кришталеві келихи.

— За знайомство! — запропонувала Шелті.

Подруги випили, а джин несподівано… заплакав.

Його зморшкуватими щоками текли великі сльози, капаючи у вино. Дівчата з чисто жіночим співчуттям кинулися жаліти нещасного. Джин розревівся ще сильніше, плутано намагаючись щось пояснити:

— Ніколи… за всю службу… Жодного разу за всі триста років! Йому це… це і на думку не спа-да-ло… А я ж… я теж… У мене душа є! І серце… я ж не кам’яний… Ішачу тут… з ранку до ночі… Хоч би хто подякував! Мені що треба? Мені… багато не треба… «Дякую, Лю-ля-ке-Бабе-джан!» — і все…

— Ну, не побивайся ти так, — утішали дівчата. — От, випий, закуси інжиром і полегшає.

— Ви… мене за стіл саджаєте… Напуваєте, годуєте, не гребуєте старим джином… А він? Я йому стільки років… служу… Кращі роки! Жодного разу… склянку води… жодного разу не запропонував… Піду я від нього! Присягаюся шайтаном, усе кину та й піду. Не хочу… не можу так більше жити. Ще налий, шановно. Спасибі… — Джин вихопив у Шелті весь глек і миттю його спорожнив. На дастархані негайно з’явився інший.

— Подруго, як би його не розвезло від такої кількості, — пошепки просигналила Гюль-Гюль.

— Але ж він джин. Хіба джини п’яніють? — здивувалася дочка лицаря.

— О Аллах, звідки ж я знаю?! Але ти лише поглянь на нього, він за другим тягнеться. Дивись, дивись… він же п’яний!

— О… пр… кр…сні пері моєї душ-ші! — гикнувши, Лю-ля-ке-Баб обвів подруг люблячим поглядом. — Ви оба… обі… обидві… просто ча-рів-ні! Та я для вас… Гик! Що забажаєте… Гик! Хай він тільки… це… того… тобто… образно кажучи… Хай тільки спроб-бу-є… вас пер-р-тв… рити! На че-ре-ви-ик-ки… Та я… Гик! Його сам пр… тв… рю — на валянок сибірський!

— Лю-ля-ке-Бабе, ішов би ти спати, — лагідно попросила Шелті. — Завтра встанеш, ми тобі наллємо, а зараз баїньки…

— Як буде… завг-годно моїй зо-ло-то-во-ло-сій пані! С-слухаю… й того… це… ск… ря… юся!

Джин з третьої спроби ляснув-таки в долоні і зник. Дівчата на самоті покінчили з вечерею.

— Ходімо до мене, — запропонувала принцеса. — Треба ще речі розібрати і визначитися з планами на завтра. Цікаво, а де вештається наш престарілий наречений?

— Хтозна, але чим довше його не буде, тим краще. Головне, що ми завербували до своїх лав неслабкого союзника.

— Не забудь, що казав про нього вогняний демон: Лю-ля-ке-Баб несміливий та нерішучий.

— Але в нього добра душа і… він наш друг!

* * *

Надвечір Лагун-Навіжений оголосив привал. Східний чарівник, помудрувавши над багаттям, сотворив котел, повний запашного плову. Після вечері обидва дідусі шанобливо попросили Мейхані-джан зайнятися лагодженням килима-літака. Дівчина погодилася, тож ганчір’яному слонові негайно повернули попередній клаптиковий стан, а поки чарівники від керівництвом Мейхані розкладали на піску складний візерунок персидського килима, Сем знову узявся діставати сонного Джека:

— Погано мені…

— Я тобі казав, не налягай на плов, він дуже жирний.

— Та до чого тут плов?! У мене душа болить!

— А… це, звичайно, серйозніше, — сонно промурмотів Божевільний король, перевертаючись на другий бік.

— Розумієш, у чому справа…. Заплутався я, — продовжував скаржитися білий пес. — Шелті твою ми, звичайно ж, врятуємо, і принцесу також. Мене от що непокоїть: куди ми потім Мейхані подінемо? Хвилює мене її доля, і все тут! Може, їй місце у султанському палаці виклопотати? Але ж вона простолюдинка, її вище посудомийки нізащо не поставлять. Може, їй грошей дати? Лагун з султана багато грошей витрусить, вони за порятунок дочки домовлялися. Хоча… вона горда, може й не взяти. І потім, я… я до неї звик! Вона піде, а я, може, буду за нею нудьгувати. Пам’ятаєш, як вона поцілувала мене у ніс там, біля оази? Що робити, просто не знаю… Якщо я врятую принцесу, вона неодмінно зажадає, аби я з нею одружився! Не заперечую, Гюль-Гюль дуже гарна дівчина, і посаг, і становище, але… Чого ж ти спиш, коли мені так погано?!

— Ахм… хр… хр-р-р… — прокидаючись, відповів Джек.

— Мені все зрозуміло, — скорботно похитав головою Вілкінс. — І ця людина називає себе моїм другом. Ех, у світі немає нічого бездоганного!

Упевнившись, що останнє слово лишилося за ним, песик повалився на бік і, солодко потягнувшись, за-сну в поруч, гріючи пухнастою спиною Божевільного Короля. Літні чарівники закінчили свою складну мозаїку, начаклували для роботи нитки, нові голки і магічні лампи, які давали б гарне освітлення на всю ніч. Утім, сама Мейхані була впевнена, що впорається із завданням за декілька годин. Усі давно спали, коли вона, години чотири потому, робила останні стібки. Робота виявилася не настільки легкою, до того ж, забувши попросити наперсток, дівчина поколола собі пальці. Та летючий килим було полагоджено. Загасивши лампи, вона обережно підійшла до зачарованої мотузки, якою Лагун знов окреслив місце ночівлі і, вимовивши потрібне заклинання, увійшла в коло. Через хвилину мотузка заграла синіми іскорками — магічний захист було відновлено. Мейхані спробувала заснути, але незрозуміле відчуття тривоги огорнуло її. Вона вмовляла себе, що ніхто не зможе безкарно перетнути охоронний бар’єр, але все одно не могла спати. На мить їй навіть здалося, наче при слабкому світлі пригаслого вогнища вона бачить маленьких дивних істот, які вишикувалися довкола магічної мотузки. Вона встала і підійшла, щоб подивитися ближче, але нікого не виявила. Дівчина повернулася на попереднє місце, лягла і… виразно відчула порипування піску: наче хтось рив нору, просуваючись під землею до їхнього табору. Мейхані підхопилася в ту саму мить, коли перший ракшас уже вибирався на поверхню. Це був маленький м’язистий демон з долоню заввишки, дуже схожий на потворну мавпочку з драконячим хвостом, гострими зубами та перетинчастими крилами. Перелякана Мейхані круглими очима спостерігала, як більше десятка злобних потворок вилізло з піску, подолавши у такий спосіб охорону Лагуна. І лише коли один націлився в горло Божевільного Короля, Мейхані несподівано для самої себе випростала вперед руку із затиснутою в пальцях голкою. Демон коротко ревнув і… розсипався попелом! Дівчина заверещала так, що сплячі подорожні буквально підстрибнули на місці. Джек першим зрозумів, що відбувається. Срібний меч зі свистом розсік повітря, зачепивши при цьому не менше трьох потвор. Маленькі демони вилися довкола, атакуючи людей, намагаючись укусити, подряпати, вчепитися у волосся. Мейхані тицяла голкою на всі боки, відважно затуляючи очі. Лагун збивав ворогів точними електричними розрядами, які зривалися з кінчиків його пальців. Байрам-Бабай начарував сачок для полювання на метеликів і успішно накривав ним чергового демона. Пройшло щонайменше півгодини від початку шаленої сутички, перш ніж усі виплодки пекла були знищені.

’ — Мейхані, дівчинко моя, — ледь-ледь відсапавшись, вклонився Лагун-Навіжений, — цього разу ми зобов’язані тобі життям. Я з роду-віку не подумав би, що комусь може прийти в голову просто проповзти під магічною мотузкою.

— Ми всі перед вами в боргу, шановна Мейхані-джан, — підтримав східний маг. — Будьте певні, ми ніколи не забудемо такої послуги. Аллах не залишить вас без нагороди, і ми зробимо все, щоб віддячити вам.

— Мейхані… — почав було Божевільний Король, але дівчина зупинила його:

— Не треба, будь ласка. Не треба мені дякувати. Ви мої друзі. Я вас усіх дуже люблю, а хіба між друзями можуть бути якісь рахунки?

Замість відповіді Джек встав на одне коліно і поцілував їй руку. Розчулені чарівники ще раз вклонилися.

— Хрр-р-р-а-ам-м-м…

Усі разом обернулися. Біля багаття, ніким не потривожена, спокійно хропла величезна біла болонка з блаженним виразом кудлатої морди. Мабуть, їй снився дуже гарний сон. Сем скромно проспав увесь бій. Лагун-Навіжений насупив брови і потягнувся за посохом.

— Не треба, мій мудрий друже, — зупинив його старий Байрам. — Незабаром світанок. Хай хоч комусь сьогоднішня ніч видасться доброю та солодкою. Краще я пригощу вас пахлавою…

* * *

Рано-вранці після розкішного сніданку, влаштованого східним магом, Лагун-Навіжений відкрив коротку нараду:

— Друзі мої, як усім відомо, сьогодні вночі на нас було скоєно підступний напад…

— Мені не відомо! — негайно ж устряв пес. — Хто напав? Коли? З якою метою? Чому мене не збудили? Оце завжди так, варто завести мову про те, аби трохи поділитися бойовою славою — фігу! Усі битимуться тихцем і ні за що не покличуть порозважатися бідолашного самотнього собаку!

— Усе сказав? — насупився чаклун. — Тоді сядь і помовч. Отже, продовжуючи розпочату тему, я хочу пояснити, що згадана атака є ні чим іншим як реакцією на продовження нашого походу. Судячи з усього, ми перебуваємо в безпосередній близькості від палацу хана іфритів. Я хотів би надати слово моєму шановному колезі, магові, уродженцю тутешніх місць і чудовому спеціалісту Сходу — шановному Байрам-Бабаю.

— Вельми вдячний, Лагуне-джан, за такі теплі слова, — вклонився чарівник. — Насамперед я трохи розповім про самого хана. Звичайно ж, він не безіменний. Його ім’я — Саюмбамбей. Але, на відміну від північних магічних традицій, ми не можемо його зачарувати, використовуючи знання його істинного імені. На жаль… У кожного чародійства свої закони. З іншого боку, мені відомо, що він дуже старий. Йому більше трьохсот років. Як ви самі розумієте, у такому віці дуже важко зберігати ясний розум і тверду пам’ять. А тут ще його сивій голові спало на думку завести собі гарем… Поки був молодий, обходився так, але лисина під тюрбан — шайтан в ребро! Гадаю, молоді дружини геть звели його з розуму. Раніше, років двісті тому, його волі корилися всі іфрити, джини, ракшаси і тисяча інших демонів. Тепер Саюмбамбей розгубив колишній вплив, але не можна недооцінювати ворога: він і зараз здатен зробити з усіх нас шашлик і з’їсти, заїдаючи коржиками.

— Дозвольте запитати, — підняв руку Джек. — А що за дивні звірі напали на нас уночі?

— Це ракшаси. Дрібні демони, але злі до нестями і страшенно підступні. Помирають від доторку холодного заліза, просто розсипаючись на порох.

— Можна, я теж запитаю? — підвелася Мейхані. — Чи далеко нам ще йти до цього страшного палацу?

— Не дуже, — посміхнувся Байрам. — А палац зовсім не страшний, навіть навпаки — дуже гарний. Вам сподобається. Якщо все піде спокійно, то ми дістанемося до нього вже завтра.

— Отже, від місцезнаходження леді Шелті та дочки султана нас віддаляє один день шляху. Але тепер на нас кинуть усі війська хана іфритів, який вже, здається, давно вижив з розуму. То які наші шанси, Лагуне?

— П’ятдесят на п’ятдесят, — гордо відповів чарівник. Це дуже гарні ставки. Зазвичай ми починаємо гру — дев’яносто сім проти трьох. На жаль, Джеку, твої припущення щодо можливої сили ворога не підтвердилися. Старий ще дуже сильний. У будь-якому випадку, приймай командування, мій хлопчику… Нараду закінчено. Дякую всім за увагу, панове.

Ще деякий час пішов на відновлення килима-літака, що й було виконано об’єднаними заклинаннями престарілих чародіїв. Потім Мейхані видерлася на Сема, а Божевільний Король став попереду, очоливши експедицію.

Цього разу невгамовний пес облишив Джека і причепився з розпитуваннями до власної вершниці.

— Мейхані, скажи чесно, ти собак любиш?

— Так, особливо в корейській кухні, — єхидно відповіла дівчина.

— Чув, аякже, — спробував продемонструвати свою освіченість Вілкінс. — Щось пов’язане з дресируванням, так? Вони там рожен вертять.

— Мабуть, ні. Скоріше їх там вертять на рожні.

— Убивці! — умить спохмурнів учень чародія. — Варвари! Дикуни! Вандали! І ти теж з ними?

— На жаль… Тут, на Сході, пригощають кулінарними делікатесами усіх країн світу. До того ж, бідній дівчині не доводиться вибирати. Вередуватимеш — залишишся голодною!

— Ні, не можу повірити, — продовжував журитися ошелешений Вілкінс, не підозрюючи, що його лише розігрують, — ти ж… ти така мила, розумна, гарна…

— Продовжуй, продовжуй, — зацікавилася дівчина.

— Така хоробра, тактовна, скромна, вміла…

— А ще?

— Добра, весела, усміхнена, талановита…

— Ти мене переконав, — серйозно підбила підсумок Мейхані, ледве стримуючи сміх. — Відтепер я ніколи, нізащо, ні під яким соусом не їстиму маленьких болонок!

— Правда? — засяяв Сем.

— Присягаюся Аллахом!

Так маленький караван просувався пустелею. Пекло біле східне сонце, по гарячому піску проносилися сірі варани, нечутно ковзали змії та де-не-де траплялися хирляві кущики верблюдячої колючки. Однак через пару годин зникло навіть це, і погляду не стало на чому зупинитися: скрізь — суцільний пісок.

— Щось занадто тихо довкола, вам не здається? — звернувся старий чаклун до свого сивобородого колеги.

— Ви, як завжди, праві, шановний, — вклонився той. — У пустелі мало звуків. Удень вона випалена сонцем і лише вночі оживає в усій красі. Але зараз я не чую навіть шурхоту піску. Вітер зник. Здається, навіть сонце злякано завмерло на небі.

— Інтуїтивне передчуття небезпеки зазвичай гостро відчувається дикими тваринами. Але погляньте на нашого Сема — він галасливий і безтурботний, як завжди.

— На жаль, шановний, ваш пес — лише зачарована людина.

— Це справедливо, колего, — поважно кивнув Лагун. — То ж як по-вашому, яка саме небезпека може загрожувати нам серед білого дня?

І тут за десять кроків від мандрівників заклубочився вихор куряви. Він ставав усе більшим і більшим, а в його середині починала проступати масивна чорна фігура.

— Карсак! Чорний Пес пустелі! — ахнув Байрам-Бабай.

— Карсак? Що це значить? — перепитав Лагун-Навіжений.

— Зараз дізнаєтеся, вельмишановний. Про всяк випадок нам краще попрощатися. Я не чув, щоб після зустрічі з Чорним Псом залишалися живі свідки…

* * *

Піщаний вихор припинився так само раптово, як і почався. На його місці височів велетенський звір. Чорний як ніч, з гладкою блискучою шерстю, він був схожий на собаку, вовка та лисицю одночасно. Його зріст утричі перевищував найбільшого слона, очі без зіниць сяяли синім полум’ям, а зуби нагадували мечі. Він встав поперек шляху, наче невблаганний символ смерті.

Байрам-Бабай тяжко зітхнув і опустив килим на пісок.

— Вельмишановні друзі, ми загинули. Від Карсака немає порятунку. Він сам — чорне дихання пустелі! Його не можна вбити, він всемогутній. Нам залишається тільки молитися.

— Це що, знову хан іфритів старається? — незадоволено забурчав Вілкінс. — Нацькував на нас такого псюру, а сам носа не покаже. Ну, потрапить він на мене… Я його лише один раз кусну, але за таке місце — все життя пам’ятатиме!

— Хан тут ні до чого, — відмахнувся Байрам. — Чорний Пес не кориться нікому. Я ж сказав — моліться…

Величезний звір уважно оглянув мандрівників і голосно зареготав! Від його сміху в Мейхані запаморочилася голова, і Джек ледве встиг підхопити непритомну дівчину. Лагун вмить оцінив неймовірну магічну міць супротивника, чудово розуміючи, що навіть об’єднаними зусиллями два чарівники не здатні заподіяти йому більшої шкоди, ніж пір’їнка, яка впала на хвіст. Але ж Сем цього не знав! Зсадивши Мейхані, він гукнув:

— Гей ти, недомитий! Нема чого видавати себе за крутого. Нумо, відійдемо вбік і побалакаємо сам на сам, як собака з собакою.

Чорний Пес повернув жахливу голову і прискіпливо роздивився хоробру болонку. Потім несподівано пирхнув і… пішов за учнем чародія. Байрам лише поправив чалму, котра знову з’їхала набакир, а Лагун спробував зупинити нерозважливого героя:

— Хлопчику мій, не треба! Вертайся! Якщо вже помирати, то…

— Заради всього святого, помовчи, шановний! — перебив його східний маг. — Цей пес — наша остання надія. Тікаймо звідси. У Карсака прокинулася цікавість, ми можемо встигнути…

— Без Сема я нікуди не піду! — вперся Божевільний Король.

— О Аллах, чому юнаки такі нерозумні?! Ти не врятуєш його, якщо лишишся, але допоможеш своїй нареченій, якщо підеш. Твій друг сам подбає про себе і знайде нас по слідах.

— Хай я загину з ним, але я його не кину!

— Ідіть звідси! — закричав песик, озираючись назад. — Не чекайте на мене. Я сам вас дожену! Джеку, не дурій, відводь усіх! Я поверну-у-у-у-ся-я…

З важким серцем Божевільний Король узяв за руку дівчину (вона саме прийшла до тями) і рушив уперед. Усі намагалися якомога швидше залишити страшне місце.

А невгамовний Вілкінс завів Карсака за найближчий бархан, спокійнісінько всівся на пісок, зберігаючи глибоке мовчання. Чорний Пес сів поруч, теж не кажучи жодного слова. Карсак не витримав першим, зацікавленість на його морді змінилася роздратуванням.

— Навіщо ти відвів мене? — його голос був схожий на гуркіт каменепаду.

— Поговорити, — швидко відгукнувся пес.

— Про що?

— Про кохання.

— Кохання… — замислено промовив Чорний Пес. — Я — Руйнівник! Той, Хто Сіє Смерть! Той, Хто Проголошує Вирок! Навіщо мені кохання? У моїй пам’яті — мудрість тисячоліть!

— Еге ж, — зрадів Сем. — Саме ти мені й потрібний! З Джеком про все не поговориш: він, бачте, весь із себе шляхетний. Мейхані знущається, а прикидалася, що закохана. Ну, якщо ти такий розумний, то поясни мені ось що…

Ще через годину Чорний Пес із деяким здивуванням зрозумів, що він анітрохи не розбирається в складному плетиві стосунків білої болонки зі звичайною дівчиною, дочкою султана та ще якоюсь Шелті, котра весь час купається в струмку. Далі — більше… Чому місяцелика Гюль-Гюль відмовилася йти до лазні з таким собі Вілкінсом, який є учень чародія, до того ж, позашлюбний син марокканського султана і, крім того, ще й біла болонка? Причому та сама, яка все це розповідає. Чому невдячна Мейхані замість сотні поцілунків цмокнула його в ніс, а потім цілий день погрожувала приготувати з нього бешбармак на рожні точнісінько за рецептом корейської кухні? Чому Аллах терпить на землі корейців, якщо вони дозволяють таке неподобство і навіть учать цьому варварству Мейхані? І звичайно, вся «мудрість тисячоліть» була безсила пояснити, чому Шелті більше ніколи не бере його з собою купатися, хоча саме болонку можна з успіхом використовувати як зручну мочалку? Карсак відчув, що втрачає стрижень розмови. У гігантського звіра вже в голові паморочилося, а Сема неможливо було зупинити! Уперше в житті він натрапив на уважного та мовчазного слухача, готового годинами вникати в особисті проблеми пухнастого пса.

— Послухай, — нарешті зумів докинути слово страшний Карсак, — я вже казав, що моя доля — це знищення всього живого й неживого. Мій розум холодний, серця немає взагалі, душі теж. Мені незрозумілі слова: співчуття, жаль, доброта, ніжність, кохання…

— Не хвилюйся, сядь — я все поясню. Отже, так… Співчуття? Ну, це для жінок, нам, псам, це без потреби. Пропускаємо. Жаль? Це коли ти вкрав ковбасу, а вона в калюжу впала. І взяти неприємно, і кинути шкода. Доброта? Всім допомагати, бабусь через вулицю переводити, яблуком ділитися тощо… Недільна школа, другий клас, нудота страшнюча… Ніжність? Це до телят, у відділ великої рогатої худоби. А от кохання… О, що таке кохання? Це, собако ти страшний, словами не поясниш. Ну, та я спробую…

— Не треба… — намагався заперечити Чорний Пес, та було вже пізно.

Надвечір в осоловілого Карсака світилося тільки ліве око, праве уривками спалахувало приреченим синім світлом. Тварина вже не сиділа, а лежала, накривши голову лапами. Бідолаха все ще намагався втямити своїм аналітичним розумом: чому в султана дві дочки і обидві Гюлі? Яким місцем Мейхані треба сісти на Сема, щоб їй було м’яко, а йому зручно? Коли ж нарешті ця мита-перемита Шелті разом з татком-лицарем вилізе зі струмка? І найголовніше — як у зв’язку з усім цим неподобством має поводитися пристойна болонка, яка має наміри зв’язати себе законним шлюбом з усіма одразу за законом шаріату в християнській церкві в отця Домініка?!

— Ти не перенапружуйся, — радив песик. — Ти не квапся. Обдумай усе як слід, прикинь і так і сяк. Знаєш, а краще напиши мені. Солідно і детально, розбірливим почерком, друкованими літерами. Можна арабською. Надсилай просто у Кефрі, на адресу султана, мені передадуть. Я буду тобі дуже вдячний. Бувай.

Чорний Пес пустелі тупим поглядом дивився на білу болонку, яка зникала за барханом. Кажуть, з того часу він зник. Начебто сидить він у своїй підземній печері і пише книгу мудрих порад. Час від часу на нього сходить прозріння, він запитує сам у себе: «А на фіга мені все це потрібно?!» — А потім згадує Сема і покірно береться за перо…

* * *

Уявіть собі здивування Вілкінса, коли, переваливши через бархан, він побачив, що на нього чекає Джек!

— Я відвів їх подалі і повернувся за тобою, — зніяковіло пояснив Божевільний Король.

— Навіщо? — не зрозумів пес. — Я ж велів іти. Що ти думаєш, дорослий собака не знайшов би дороги додому? Для мене, знаєш, сім верст пішки…

— Байрам-Бабай всю дорогу розповідав різні жахи, які творить Карсак зі своїми жертвами. Я проводив усіх до колодязя та пішов за тобою. Байрам умовляв, лаявся, звертався до Лагуна і Мейхані… Коротше, ходімо, ми на тебе чекаємо.

— Ходімо.

Дорогою Сем несподівано зупинив друга і спитав:

— А що б ти робив, якби цей звір убив мене?

— Бився.

— Але він би вбив тебе також, це ж і дурню зрозуміло!

— Ну то й що? Навіщо мені жити, якщо моє життя сплачене твоєю смертю? — знизав плечима Джек.

Біла болонка лизнула йому руку, і залишок шляху вони йшли мовчки. У таборі біля колодязя поява друзів викликала крики радості й полегшене зітхання. Заплакана Мейхані кинулася на шию Вілкінсові і все ще зі сльозами залементувала:

— Живий… рідний мій, милий, коханий! А він… він казав, що Чорний Пес не залишає навіть кістки… а ти… ти — живий!

— О незрівнянна біла болонко! О світоч мудрості й удачі! Повідай мені, недостойному скептикові, як тобі вдалося уникнути страшних іклів жахливого Карсака? Є, є Аллах на небі! Воістину несповідимі шляхи його!

— Юначе, зараз же припиніть обнімати дівчину й підійдіть сюди. Я хочу, щоб ти, телепню, популярно пояснив усім, що ти навішав на вуха тому чорному собаці, з яким пішов за бархан.

— Ха, цьому капловухому псюрі? Буду я ще з ним теревені правити! Він на мене як наїхав, як наїхав… У пику кулачком тицяє, але бачив я таких — у труні по тисячі! Він мені — по вуху, я йому — в око! Він мені — в бік, я йому — в ніс! Він боксом, а я греко-римською боротьбою. Він — підніжку, а я просто в лоб з перекатом у лівосторонню стійку екзотичного стилю для непосвячених «Чорний Лотос очікує на світанок». Він перейшов на брудні прийомчики, а я…

— Семе!!! — в один голос завили усі.

— Ну, гаразд… — присмирів пес. — Нічого такого не було. Побалакали.

— Про що?

— Про життя, про кохання, про жінок. Цей ваш Карсак, між іншим, дуже розумний чолов’яга. Багато знає, прожив довге і цікаве життя, насичене різними там руйнуваннями, катаклізмами. Розу-умний… Тому говорить мало. За всю бесіду тільки пару разів рота й відкрив. Тож говорити здебільшого доводилося мені. Але як він уміє слухати!.. Куди вам!

— Отже, ти його просто до смерті заговорив, — підбив підсумок Лагун-Навіжений.

— Я не був нав’язливим, йому було зі мною дуже цікаво, — негайно виправився Вілкінс. — Він навіть пообіцяв відповісти на всі мої питання письмово і надіслати до султанового палацу, де я наміряюся прописатися якнайшвидше.

— Як би там не було, він нас врятував! — заступився за друга Джек.

— З цим ніхто й не сперечається, — визнав чаклун. — Мені дуже шкода, шановний Байрам-Бабаю, але, як бачите, метод мого учня навряд чи можна вважати панацеєю. Не впевнений, що десь у світі існує друге таке невгамовне базікало, здатне повторити подвиг Сема…

Після короткої вечері старий Байрам оголосив друзям, що вже завтра до обіду вони побачать зачаровану оазу хана іфритів.

— Чому «зачаровану»? — поцікавилася Мейхані.

— Бачте, зазвичай будь-який маг, котрий має страву з нечистою силою, просто зобов’язаний зробити так, щоб йому самому та його помешканню нічого не загрожувало. Це елементарні вимоги техніки безпеки у будь-якому виді магії. Бо якщо маг хибно вимовить заклинання або залишить пролаз для нечистого духа, то сили зла обов’язково скористаються цим і нападуть на того, хто ними намагається керувати. Тому передбачливий хан Саюмбамбей давно зчарував свій палац та оазу. Усередину не може пройти жоден іфрит чи ракшас. Там порається якийсь одомашнений джин з кулінарним ім’ям.

— А які проблеми з оазою?

— О, вона просто чудова! Там ростуть казкові квіти, на деревах співають райські птахи, стежками гуляють олені й тигри. Але варто людині переступити кордони оази, як усі звірі кидаються на нещасного і з’їдають його живцем.

— Який жах! — посопівши, вирішив пес. — Джеку, я не раджу тобі туди потикатися. Як я потім поясню твоїй суворій Шелті, що не відмовив тебе від нерозважливого вчинку? Звичайно, від смерті ще одного божевільного монарха світ нічого не втратить, але що робити, якщо саме цей псих мені такий дорогий?..

— Ти навчився міркувати логічно, учню! — тепло похвалив болонку Лагун-Навіжений. — Звичайно, ми з колегою легко могли б перетворити вас на тварин. Якщо я правильно зрозумів, то звірі насолоджуються там райською гармонією?

— Істинно так, шановний! — засяяв Байрам-Бабай. — Але чи варто перетворювати невідомо на кого шляхетного короля і недосвідчену дівчину? Мені здається, в нас вже є герой, котрий неодноразово доводив, що він здатний просто творити чудеса, долаючи найважчі перешкоди. Його теж не чіпатимуть.

— Цікава думка, — замислилися всі.

Сем відкрив було пащу, аби пообурюватися, а потім прикинув і передумав. Ідея потрапити до палацу самому, особисто врятувати дочку султана, широким жестом повернути другу викрадену наречену і здійснити неймовірні подвиги на очах у здивованої Мейхані видавалася занадто привабливою.

— Вмовили! — поважно кивнув він. — А зараз мені треба виспатися. Перед диверсійною роботою голова має бути холодною, серце гарячим, а лапи чистими. Усім на добраніч…

* * *

Рано-вранці сплячих дівчат розбудив джин. Настрій у нього був піднесеним. Від учорашньої гульні не було помітно й сліду, навіть перегаром не пахло. Навпаки, Лю-ля-ке-Баб здавався бадьорим та свіжим.

— Вставайте, сонцеподібні повелительки мого серця!

— Нема в тебе серця — будити людей так рано! — буркнула принцеса, перевертаючись на інший бік.

— Поспішаю нагадати, ваш пан прибуває завтра!

Обидві повелительки негайно підхопилися. Вони стільки прововтузилися з розбиранням речей, що Шелті вже не пішла ночувати до себе, а лишилася в подруги, позаяк ширина ліжка дозволяла вкласти рядком усіх наших героїв, враховуючи здоровенну болонку.

— Як то вже «завтра»? — похмурим зі сну голосом поцікавилася принцеса. — Ми тут тільки-но почали наводити свої порядки, а він — от вам — їде!

— На жаль, пані, я вас попереджав…

— А може, він затримається? — з надією спитала Шелті.

— Ні, господар прислав звістку з ракшасом.

— Ну то відправ йому звістку, нехай погуляє десь ще з тиждень! — наказала Гюль-Гюль.

— Як можна, пані?! Ви хочете, щоб я переказав ханові: «Не приїздіть, тут ще не все переламано»?!

— А ми вважали, що ти наш друг.

— Звичайно, друг, але не настільки! — Джин роздратовано розвернувся і пішов у своїх справах.

Дві подружки, як шкідливі школярки, якийсь час сиділи як мишки. Хан іфритів приїздить завтра. Йому досить клацнути пальцями, аби потрібне заклинання опинилося у нього в руках. Що могли протиставити цьому дві милі дівчини, котрі по вуха навантажені магічними речами і зовсім не розуміються на магії?!

— Давай поснідаємо? — запропонувала принцеса. — Бо на голодний шлунок я погано думаю. Дастархане, зустрічай гостей! Ух ти ж!.. Манти з куркою, солодкий плов з родзинками, бастурма, горіхи з медом, нуга і солоні фісташки! Прошу до столу, Шелті-джан.

— Чом би й ні? — кивнула дочка лицаря і бадьоро взялася до запашного плову.

За смачними стравами бесіда й справді пішла жвавіше. За десертом було прийняте обопільне рішення — захищатися!

— І не всякими там жіночими штучками — ніяких сліз, фальшивої непритомності, обіцянок розлучитися і піти до мами — ми будемо битися!

— Присягаюся бородою пророка Мухамеда, ти справжня Фурія Битв! — захоплено слухала слова подруги чорноока дочка султана. — Твої очі сяють полум’ям, руки жадають зброї, а душа — вічного бою. Якби я мала армію, то не шукала б кращого полководця! Наказуй! Я візьму меч і піду за тобою, щоб наступити на хвіст хоч самому шайтану!

— За нього візьмешся пізніше, — спустилася з небес мисливиця. — Зараз найнудніша заноза — це хан іфритів Саюмбамбей. Я хочу перетворити палац на справжній бастіон. Хай-но противний дідуган сюди поткнеться!

— А як ми це зробимо?

— У нас є купа чарівних речей…

— І наглядач, котрий буде весь час заважати, нити, лізти з порадами. З джином що робитимемо?

— Ми і його залучимо до справи, — хитро примружилася Шелті.

— Дуже цікаво. Ти думаєш його вмовити побудувати фортечну стіну, забити ворота, встановити катапульту, розтопити в котлах смолу і сказати рішуче «ні!» власному панові? — ущипливо докинула принцеса.

— Мені це не до снаги. Для такої вишуканої брехні я не маю досвіду та акторського таланту. Це зробиш ти!

— Я?!

— Саме ти! Ну чого тобі варто провернути ще одну придворну інтригу і трохи пошити в дурні простодушного Лю-ля-ке-Баба?

Гюль-Гюль покачала головою, посміхнулася і простягла руку за кишмишем, але Шелті вже знала, що вона згодна.

— А я в цей час спробую розшукати справжню зброю і пометикувати, яку найбільшу шкоду ми здатні заподіяти нашою безпечною магією?

Церемонно цмокнувши одна одну в щічку, порушниці спокою вирушили кожна у своїх справах. Дочка лицаря відшукала аркуш паперу, перо та чорнильницю і вирішила для початку скласти детальний опис усього, що вони поцупили з потаємної кімнати. Список вийшов переконливим:

а) килим-літак;

б) чудесний дастархан;

в) меч Секір-Башка-Карачун;

г) шапка-невидимка;

ґ) чоботи-скороходи;

д) посох для знаходження скарбів;

е) хустка, яка шукає в пустелі воду;

є) гребінець для перетворення вошей на перлини.

Були ще якісь книги, але їх дівчата не взяли, справедливо вважаючи, що чорнокнижників легко спіймати на гарячому. Залишилося вигадати, які капості можна вчинити з подібним «джентльменським набором»?

— Посох для скарбів нам зараз ні до чого, як і чарівний меч. Килим треба покласти біля розчиненого вікна: якщо вдасться зняти закляття з кордонів оази — ми на ньому полетимо. От шапку-невидимку та чоботи-скороходи краще носити при собі, можуть знадобитися в будь-яку хвилину. Хустка? Хіба що спробувати влаштувати невеличкий потоп. Гребінець… Їй-богу, навіть не знаю, куди його приткнути? Нехай полежить у кишені. Так, що ще?

Поміркувавши, мисливиця забарикадувала меблями всі вікна, і кімнату огорнула інтимна напівтемрява. Вона розуміла, що не в змозі обороняти весь палац, тому розраховувала гарненько укріпити ту башту, де вони з принцесою влаштували штаб повстання. Проникнути до них можна було лише гвинтовими сходами, а їх досить легко тримати під обстрілом. Був ще невеличкий оглядовий майданчик — його дівчина залишила відчиненим і поклала біля дверей килим на випадок непередбаченої втечі. Походивши палацом, вона переглянула зброю, що прикрашала стіни, і підібрала собі й подрузі легкі кольчужні сорочки, елегантні шоломи, круглі щити, вибрала по дві зручні шаблі, перетягла в кімнату всі списи, рогатини та алебарди, два східних луки та чотири сагайдаки різнокольорових стріл.

— Чи допоможе все це в боротьбі з чарівником? — уголос міркувала вона. — Малоймовірно. Якби нас атакували люди, то ми дали б належну відсіч. Хан іфритів навряд чи мандруватиме один, з ним напевне є почт, слуги й охорона. Та, власне, чого гадати? Коли прийдуть, тоді й подивимося, кого й чим бити!

* * *

Місяцелика принцеса в цей час туманила голову джинові, який саме намагався навести лад у палаці.

— А от скажи, Лю-ля-ке-Бабе, у твої обов’язки входить захищати нас від ворогів?

— Вай-дод! Які вороги, звідки?! Нашого хана всі так бояться, що ніхто не насмілиться навіть думати про те, аби підійти до оази.

— У пустелі вештаються розбійники, вони грабують каравани, отже, можуть спокуситися багатствами палацу.

— Розбійники можуть, — погодився джин. — У них розуму мало, а жадібності багато. Але не бійся, місяцелика, будь-кого, хто переступить межу оази, розірвуть звірі.

— Одного чи двох — так, але якщо ворогів буде багато, то твоїх звірів просто розстріляють з луків.

— На жаль… Твоя правда, о мудра принцесо. Чого ж ти хочеш?

— Небагато, — роблено позіхнула Гюль-Гюль. — Мені зовсім не до вподоби перспектива вийти за вашого Саюмбамбея, але потрапити до лап сповнених жадібності шулік пустелі — ще гірше! Я подумала, що у зв’язку з останніми подіями тобі варто було б трохи укріпити плац.

— Вах, вах, але ж ворогів немає!

— А раптом є?

— Та немає, кажу ж тобі, о невіруюча!

— На Аллаха покладайся, а верблюда прив’язуй, — повчально зазначила дочка султана. — Хто готовий до гіршого, впорається з кращим. Обережність — не боягузливість. Завбачливому поступається дорогою навіть янгол смерті Азраїл. Не можна ж чекати, поки смажений павич дзьобне тебе в…

— Досить, ти засипала мене прислів’ями! — заблагав джин. — Запевняю тебе, в обороні палацу немає необхідності. Не віриш? Зараз переконаєшся. Ходімо зі мною до потаємної кімнати і спитаємо вогняного демона — він знає все.

Пересмикнувши плечиками, принцеса пішла за джином. Але, спустившись у підземелля і побачивши те, що там залишилося, нещасний Лю-ля-ке-Баб забув, навіщо прийшов, і заволав на повний голос:

— Що ви тут накоїли, негідниці?!

— Нічого, — чарівно посміхнулася Гюль-Гюль.

— Ах, нічого?!! Нічого… нічого… ні-чо-го!!! — затрусився джин. — Де меблі?!

— Ми згодували їх демонові, а хіба нам забороняли? Ти ж нас не попередив, що цього робити не можна.

— Ні… — змушений був визнати джин. — Але… присягаюся шайтаном, хіба ви самі не могли здогадатися?!

— Що не заборонено, те дозволено, — парирувала принцеса.

— А… а де чарівні речі?

— Ми взяли їх погратися. З цього приводу теж не було прямих вказівок.

— Не було… — насупився Лю-ля-ке-Баб.

— От бачиш. Хіба господар казав тобі, що нам заборонено їх брати?

— Не казав.

— Тоді чого ти перереймаєшся? Якщо він не залишив чітких правил поведінки, то ми маємо право розважатися так, як нам захочеться, і ти за це не відповідаєш.

— Наче й так… але мені чомусь здається…

— Забудь! — заспокоїла Гюль-Гюль. — Давай з’ясуємо те, заради чого ти привів мене сюди. Гей, демоне, скажи, палацу хто-небудь загрожує?

— Ще й як! — хмикнув вогняний жебрак. — Але я не буду нічого говорити, поки мені не заплатять.

— Лю-ля-ке-Бабе, збігай по дрова.

Джин стривожено кивнув і зник. Повернувшись за чверть хвилини, він поклав у камін три здоровезних поліна. Довелося чекати, поки вогняний демон усе з’їсть.

— Ви питали про загрозу? Тож хай вам буде відомо, що за останні три дні загинули майже всі слуги шановного Саюмбамбея. Відьма Арзі-бі-бі з’їдена власними кішками, а вцілілі тварини розбіглися по пустелі. Вояків злого Хабібули перетворено на ховрахів разом з отаманом. Три брати-шакали лікують переламані кістки. Майже всі ракшаси мертві. Одного з чотирьох іфритів обернено на камінь і розбито на шматки. Караван вбивць наближається до оази хана.

— Якими ж могутніми повинні бути вороги, щоб знищити всі наші сили? — вражено ахнув джин.

— О, перед їхньою міццю відступив навіть Карсак — Чорний Пес пустелі! Їх небагато, але вони страшні в бою. Дівчина-проводирка — безжальна вбивця ракшасів. Два чарівники, північний та східний, жартома розкришили могутнього іфрита. Неперевершений воїн, який одним мечем знищив Кусаня-Повзуна. Величезний пес, білий, як хмаринка, впорався з трьома шакалами. Саме йому уступив дорогу беззаконний Карсак.

— Чи далеко вони від нашого палацу?

— Плати! — зажадав демон.

— О, ненаситна пічко! Хіба ти не хочеш захистити дім свого пана? — скрушно запричитав джин.

— Нічого не знаю, тягни колоду.

Тільки отримавши те, що вимагав, вогняний демон зволив відповісти:

— Вони будуть тут ще до обіду. І я по-дружньому не рекомендую тобі, Лю-ля-ке-Бабе, лізти в цю сварку.

— Чому?

— Це саме той пес… — драматично прошепотів в’язень каміна.

— Не може бути, — зблід джин. — Той, котрий мене мало не… зганьбив?

— Саме той.

Годину по тому розгублений джин під керівництвом Гюль-Гюль та леді Шелті креслив на папері план оборони палацу. Дівчата з усіх сил намагалися зробити все, щоб до них не могли дістатися ані воїни, ані маги. Лю-ля-ке-Баб вніс кілька серйозних пропозицій щодо стратегічних пасток. Справа йшла непогано. Єдине, про що забула принцеса, — це сповістити подругу, хто саме наближається до оази.

* * *

Сем і Джек, лежачи на бархані, вели таємне спостереження за палацом хана іфритів Саюмбамбея. Вони пішли в розвідку на світанку, обповзли все по колу і вибрали найбільш вдале місце для диверсійного прориву.

— Он там, за озерцем, з лівого боку, в башті напіввідчинені двері. Через них чорний джин носив дрова. Якщо ти рвонеш навпростець, то встигнеш пірнути до того, як тебе помітять тигри. Перепливши на протилежний берег, біжи у двері, замикайся зсередини і, якщо все гаразд, дай мені знак з оглядового вікна.

— Зрозуміло, ваша величносте. Отже, на момент вашої атаки я повинен знайти Шелті та мою ніжну Гюль-Гюль, наскубти вуха джинові, забезпечити ваш прохід, після чого ми разом зустрінемо приїзд господаря озброєним повстанням. До речі, звідки ти взяв, що його немає вдома?

— Байрам-Бабай казав, коли Саюмбамбей у замку, то на дахах піднімаються прапори.

— Точно, прапорів немає, — замислено визнав пес. — Ну, брате, дай обійму тебе на прощання і… побажай мені успіху!

Божевільний Король поплескав друга по пухнастому плечу, і Сем вирушив у подорож. До кордону оази він дістався за дві хвилини, простісінько скотившись з бархана, як клубок. Зелені хащі подолав одним стрибком. Закляття оази дозволяло впускати непроханих гостей на поталу різним тваринам, а якби Вілкінс вирішив повернути назад, то при першому ж кроці за територію згорів би живцем. Райські птахи незадоволено заворушилися на гілках, рожеві фламінго повернули голови, звірі звернули на нього увагу, але ніхто не знав, чи можна нападати: порушник не був людиною. Користуючись загальною нерішучістю, учень чародія успішно долав «смугу перешкод». Збивши по дорозі двох смугастих кабанів, він плюхнувся в озеро. Але друзі нічого не могли знати про наявність в озері крокодилів.

— Геть з дороги, баклажани зелені! — несамовито верещав песик, з переляку натовкши пики двом здоровенним алігаторам, які спробували його понюхати. Поки зубасті вбивці приходили до тями, він вже обтрушувався на протилежному боці.

Джек з бархана міг тільки дивуватися тій неймовірній швидкості, з якою його друг подолав водну перешкоду. Біла болонка сміливо могла претендувати на олімпійську медаль з багатоборства. Але вже на фінішній прямій у нього на шляху став величезний сірий вовк, загрозливо вишкіривши зуби. Сем, не уповільнюючи кроку, буквально вніс його в двері, а за хвилину потріпаний вовк перекидаючись вилетів з того самого оглядового вікна.

— Це він знак подав. З ним усе гаразд, — упевнився Божевільний Король і повернувся в табір. Вислухавши його доповідь, старий чарівник задоволено потер руки:

— Усе йде за планом. Як тільки цей відчайдушний любитель жінок відшукає дівчат, він вивісить білу ганчірку з вікна найвищої вежі. Будемо чекати.

А білий пес, обтрусивши лапи після бійки з вовком, пішов сходами нагору і знайшов кімнату Шелті. Як ви вже знаєте, дочка лицаря переселилася до принцеси. Нікого не зустрівши, учень чародія рушив коридорами вглиб палацу, шукаючи мисливицю за запахом. Одного разу, випадково визирнувши у вікно, він зі здивуванням помітив чорного джина. Бідолаха, обливаючись потом, з шаленою швидкістю працював лопатою, викопуючи довкола будівлі захисний рів.

— Від нас чи що обороняються? — пирхнув пес, розгулюючи по кімнатах. — То запізнилися, шановні, головний диверсант, цебто я, вже тут! Однак і бардачок у них тутечки… Таке враження, наче Мамай пройшов. Усе так переламано і розкидано, наче в будинку тиждень громадянська війна вирує. Що вони, з диванів та крісел барикади ладнали? Хоча з Шелті станеться. Її хлібом не годуй — дай навести лад по-своєму. Але невже місяцелика, чорноброва, піднесено-поетична, моя незрівнянна Гюль-Гюль здатна вчинити такий свинарник у великогабаритній квартирі власного чоловіка? Якщо так, то я, мабуть, не буду квапитися зі своєю пропозицією…

З такими думками він нарешті забрів у якусь маленьку кімнатку, де й зіткнувся носом до носа з предметом свого обожнення. Спадкоємиця престолу була оголена до пояса — вона стояла перед дзеркалом і саме збиралася приміряти нову кольчугу. Зустріч була дуже бурхливою. Сем присягався, що ні до цього, ні після — ніколи він не був настільки близький до насильницької смерті… Побачивши у дзеркалі за своєю спиною білу болонку неймовірних розмірів з розчуленим виразом на щасливій морді, принцеса, заверещавши, кинулася за ширму. Учень чародія спустився на коліна, намагаючись надати своєму голосу щонайніжніші й найлагідні нотки:

— О незрівнянна пері Марокко! Красо моїх очей! Зірко моїх ночей! Прийди ж в обійми свого рятівника, тому що довгим був мій шлях і знудьгувалося серце…

Вилий на мене водоспад блаженства! Гуріє, подаруй мені шлях у кущі мусульманського раю! Візьми ж мене і притисни до своїх стиглих грудей, бо…

Завершити промову йому не вдалося: не перериваючи переможного вереску, з-за ширми вистрибнула червона від люті Гюль-Гюль у сріблястій кольчузі, в круглому шоломі на голові і з гострим кривим ятаганом у руках. Перший же помах геть зрізав шерсть на маківці остовпілого песика. Принцеса явно намагалася довести нахабі, що вона походить з роду великих Підкорювачів Сходу! Зброя в її вмілих ручках вертілася, наче маленька блискавка, а груди, які так вихваляв Вілкінс, здіймалися різко й натхненно.

— Опам’ятайтеся, ваша високосте! — жалісно верещав учень чародія, кулею вилітаючи з кімнати.

— Ах ти ж, шайтане безсовісний! Я тобі покажу, як за мною підглядати! — не менш голосно лементувала дочка султана, перекидаючи шаблю у ліву руку, а правою кидаючи в нещасного важку алебарду. Тікаючи, Сем ледве встиг причинити за собою двері — кутий наконечник пробив їх наскрізь у якомусь дюймі від носа шляхетного собаки.

— Мамо дорогенька! Та вона ж просто психопатка! Що робити? Агов, принцесочко, я беру назад свої слова про одруження. Хай рятує мене Аллах від такого скарбу…

Бемс-с! Легкі двері пробила друга алебарда. Вілкінс ахнув і побіг. Червона Гюль-Гюль кинулася за ним. Гонитва велася широко, з розмахом. Учень чародія, тікаючи, волав, що він передумав, що він тут випадково і це взагалі не він, тому що його прийняли за іншого, а він насправді зовсім не той! Розлючена фурія в особі принцеси з гнівним гарчанням вимагала, аби безсоромний шайтан негайно ж зупинився і дав себе вбити, бо за законами шаріату таку ганьбу дочка султана може змити лише його кров’ю.

— А я християнин! — на ходу вигадуючи виправдання, відбріхувався бідолашний пес, ковзаючи на поворотах. — І позашлюбним сином марокканського султана бути відмовляюся. До дідька мені в труні ваш посаг?!

— Ах, то ти, паршивий сине кучерявого шайтана, мені ще й брат по-батькові?! — вкрай оскаженіла місяцелика Гюль-Гюль, і Сем у черговий раз дав собі обіцянку вкоротити власного язика.

На шум бійки прибігла Шелті, перегородивши бідоласі шлях двозубою рогатиною. Загнана в куток болонка втиснулася спиною у стіну, молитовно склала лапки і тихо попросила:

— Не вбивайте…

* * *

— Це ти?! — остовпіла дочка лицаря.

— Поки ще я. Але якщо ти її не втримаєш, то я стану великим білим килимцем в її ванній.

— Шелті-джан, пусти мене — я з цього нечестивця живцем шкуру здеру!

— Боже мій… це ти, Семе? — мисливиця ще раз обдивилася з усіх боків величезну болонку. — Мені, звичайно, розповідали, але… ти ж… як ти?.. Ой, матінко, не можу…

Дочка лицаря кинула рогатину, схопилась за живіт і зареготала на весь голос. Принцеса, не розуміючи, в чому річ, але заразившись веселощами подруги, зайшлася поруч. Вілкінс похмуро переводив погляд з однієї сміюхи на іншу.

— Не бачу нічого смішного.

— Хто… це? — задихаючись, спитала дочка султана.

— Твій… потенційний… наречений! — ледь вимовила Шелті, і обидві розреготалися з новою силою.

Ображений пес набурмосився ще сильніше:

— Ну й… як хочете! А вона… вона мені всю маківку поголила, от! Я через неї тепер більше на отця Домініка схожий, ніж на порядного собаку.

— Але у відповідь пролунав лише новий вибух дівочого реготу. Минуло з півгодини, поки пристрасті вляглися і Шелті, витерши сльози, змогла говорити спокійно:

— Це Сем Вілкінс, брехло, базікало та пройда. Пам’ятаєш, я розповідала тобі, як ми познайомилися з ним, Джеком та Лагуном-Навіженим. У перший раз його перетворили на гарного сторожового пса. А коли він утік на Схід, оголосивши себе позашлюбним сином марокканського султана, то ми утрьох вирушили за ним. Це він виспівував тобі серенади на площі, зчепився з іфритами, в результаті чого вони заодно викрали й мене. Як ти примудрився знову стати болонкою, та ще такою величезною?

— Підняв, чого не треба було, — бовкнув учень чародія, — надів на палець, вимовив, що на душі накипіло і… ось результат. І не треба іржати, як ненормальні! Я вас, між іншим, рятувати прийшов.

— Він завжди мене рятує, — пояснила Шелті, — особливо коли не просять.

— Гей, а це, бува, не ти той «білий, як хмаринка, пес», що розігнав шакалів і покусав самого великого Карсака? — згадала принцеса. — Ми тут з джином спускалися до вогняного демона, так він казав, наче з тобою йдуть два чаклуни, якась дівчина і великий воїн.

— Довкола нього завжди крутяться якісь дівчата. За Джека я спокійна, він мене кохає і в гречку не стрибатиме. А от чому чаклунів два? Лагун-Навіжений подвоївся? — здивувалася мисливиця.

— Ні, просто він знайшов собі партнера для базікання на філософські теми. З нами тепер мандрує східний маг Байрам-Бабай.

— Більш-менш зрозуміло, а тепер поясни, навіщо ти тут?

— Так я ж кажу: вас рятую! Наші чекають за барханом. Треба відвернути увагу звірів і допомогти їм увійти до палацу.

— Без проблем! — вирішили дівчата і висунулися надвір з найближчого вікна.

На жаль, весь палац було огороджено товстою кам’яною стіною без найменшого натяку на двері чи ворота. До кімнати вповз запилюжений, але щасливий джин:

— Я… встиг… о незрівнянні троянди… Вороги не пройдуть!

І Шелті, і Гюль-Гюль, і Сем напружено засопіли, стиснувши зуби. Лю-ля-ке-Баб блаженно посміхався, геть не розуміючи, чим могло бути викликане незадоволення його любих господинь.

— Рів наповнено водою, кілки вбито в дно, крокодили плавають на поверхні, стіна — заввишки з чотири ваших зрости і завширшки з один, нема ані вікон, ані дверей, звірей загнано до зоопарку, а по всій території оази розставлено магічні пастки… — тут до нього нарешті дійшло, кого він бачить між дівчатами. — О нестерпний білий шайтане! Згинь, згинь, розсипся!

— Ич, чого захотів! А я тебе!.. — Вілкінс загрозливо підняв задню ногу, але зараз же опустив, засоромившись дівчат.

— От що, Лю-ля-ке-Бабе, — вирішила мисливиця, — по-перше, не нервуй, Вілкінс свій хлопець і тебе не чіпатиме. Ми взяли його в полон, тож хай поживе з нами до приходу хана. По-друге, чому ти жодних дверей у стіні не зробив, бовдуре? Коли господар приїде, йому що — підкоп рити?

— Хан іфритів і крізь стіну пройде, навіщо йому двері? — напружено буркнув джин, з підозрою позираючи на болонку.

— Ми тебе зрозуміли, — кивнула Гюль-Гюль, обмінявшись з подругою багатозначними поглядами. — А зараз ходімо пообідаємо. Де тут наш чудесний дастархан?

* * *

А Джек з друзями готувався до штурму палацу Саюмбамбея. Він полірував меч, перевіряв гостроту леза, Лагун сперечався з Байрамом з приводу атаки з летючого килима, і лише мила Мейхані сиділа тихо, наче мишка, задумливо роздивляючись хмаринки.

— Ви турбуєтеся про Сема? — здогадався Божевільний Король.

— Так. Він гарний, але наївний, як дитина, і завжди потрапляє у серйозні халепи.

— Ми з ним давні друзі. Часом Вілкінс справді занадто легковажний, але він дуже відважний та надійний товариш. Були випадки, коли він ризикував через мене головою, а були — коли він сам підводив мене під монастир! Але ви праві, він дуже гарний. І потім… мені здається… ви йому подобаєтеся.

— Егеж! — різко відвернулася дівчина. — Тож бо він весь час товче про свою принцесу, місяцелику дочку султана, незрівнянну Гюль-Гюль!

— Не гарячкуйте, — посміхнувся Джек. — Це все слова. Одруження з дочкою марокканського султана — його рожева мрія. Не так легко позбутися ілюзій, але мені здається, він уже зрозумів різницю…

— Правда?

Божевільний Король не встиг відповісти. Пісок пустелі встав стовпом, і за мить над мандрівниками височів синій іфрит!

— Як ви посміли, нікчемні хробаки, так близько підійти до недоторканої оази великого хана Саюмбамбея? — загуркотів велетень.

Два старих чарівники зміряли його зачудованими поглядами і знову заглибилися у свою розмову. Іфрит вирішив, що його ігнорують. Не довго думаючи, він підняв над чарівниками ногу, намірюючись їх розчавити, але Джек був напоготові і його меч одним ударом відсік гіганту великий палець. Іфрит заревів від болю й люті! Коли Лагун-Навіжений вирішив втрутитися, було вже пізно… Оскаженілий велетень, здіймаючи хмару куряви, топтав усе, що потрапляло йому під ноги. Де Мейхані, де Божевільний Король, розібрати було неможливо. Обидва маги вирішили знову об’єднати зусилля, але блискавка, випущена Лагуном, не потрапила в ціль. Іфрит, ловлячи Джека, присів навпочіпки, і заряд пропав марно. За завісою пилюки ледве вгадувалися невиразні обриси самого іфрита. Тоді чаклун розсердився і атакував супротивника серією блискавичних ударів. Після першого ж вибуху з хмари куряви з лементом вилетіла Мейхані і рухнула просто на старого Байрама. Товстий аксакал незграбно плюхнувся на пісок, знову збивши тюрбан собі на носа. Пройшло чимало часу, поки він встав і обтрусився, поки дівчина невірними руками поправила йому головний убір, поки Лагун своїми блискавками змусив ворога випростатися — і тоді Байрам-Бабай відпрацьованим заклинанням перетворив його на камінь. Тут Лагун і наніс вирішальний удар! З черговим іфритом було покінчено. Коли піднята сутичкою пилюка трохи розвіялася, друзі побачили Джека, закопаного в пісок по самісіньку шию!

— Це ти сам так сховався? — вразився Лагун.

— Я б не сказав… — буркнув Божевільний Король.

Чарівники швиденько відкопали його назад. На щастя, більше ніхто не постраждав. Мейхані відбулася переляком і легкою глухотою на обидва вуха, але Байрам запевнив, що це від вибуху і скоро минеться. Дещо знервовані таким несподіваним нападом, усі вирішили піти за бархан і подивитися: може, жаданий сигнал уже вивішено? Яким же було їхнє здивування, коли вони побачили посеред спорожнілої оази справжню фортецю, всередині якої, наче ядро в горісі, знаходився вишуканий палац хана іфритів!

— Ходімо подивимося ближче, — запропонував східний маг.

На межі оази він зупинив супутників, уважно обдивився землю, вимовив співуче заклинання — і оазу оточила зелена пульсуюча смуга.

— Надзвичайно сильна магія, — визнав Лагун. Щось на кшталт моєї магічної мотузки, тільки зворотної дії. Впускає всіх, не випускає нікого. Будь-яку істоту, яка спробує вийти з кола оази, розірве на шматки полум’ям. Теоретично, якщо ми увійдемо всередину, то можемо вже і не вийти.

— Я міг би перенести всіх на стіну на килимі-літакові. Більше двох він не піднімає, тож за три рейси ми б впоралися, але… Мій шановний сивобородий друг абсолютно правий: у нас замало сил, щоб зняти заклинання з кордонів оази. Без допомоги хана Саюмбамбея нам звідси не вибратися.

— Не буде він нам допомагати… — зауважила Мейхані. — Особливо коли дізнається, що ми прийшли викрасти його наречених.

— Але одна з них — моя! — заперечив Божевільний Король. — І взагалі, красти негарно. Ми йдемо на праведне діло, до того ж там застряг Сем. Сподіваюся, з ним усе гаразд.

— Ми всі сподіваємося, — поважно кивнув Лагун. — А поки давайте погуляємо довкола фортеці, не переступаючи межі.

Мандрівники неквапом пошпацирували довкола оази, роздивляючись фортечну стіну з усіх боків, задумливо хмикаючи і будуючи різні плани. Насправді проблема була одна — як вибратися? Вони зіткнулися з найнеприємнішим для спеціалістів видів магії — коли зняти закляття здатен лише той, хто його наклав. Отже, треба або чекати, доки господар його зніме, або сподіватися дожити до його смерті, аби зі смертю лиходія зникли й чари. Як ви розумієте, ні в кого не було стільки вільного часу. Якщо Саюмбамбей примудрився прожити вже триста років, то хто зна, чи не збирається він розміняти ще сотню-другу? Тож становище було важким. Подолати стільки перешкод, небезпек, поневірянь — і насамкінець опинитися віч-на-віч із загадкою, яка не має роз’язки. Але несподівано в одній з веж розчинилося вікно і хтось привітно замахав чорною ганчіркою.

— Чому чорною? — обурився Лагун-Навіжений. — Ми ж домовлялися про білу! Знову цей негідник усе переплутав.

— А якщо це інший знак? — зауважила дівчина. — Якщо він там дізнався про щось таке, чого ми тут не знаємо, і намагається нас зупинити?

Це була правда. Якихось півгодини тому джин заявив полонянкам, що отримав нову звістку: хан відклав справи і, охоплений пристрастю, щодуху мчить сюди. Шелті з принцесою плюнули на підлогу, але нічого не вдієш… Доведеться захищатися самотужки, лишивши своїх рятівників за межами оази.

— Не варто кликати їх сюди, — вирішили подруги. — Поки вони на волі, їм буде легше щось для нас вигадати. Ми протримаємося тут.

Білий пес у цей час давав указівки чорному джинові щодо того, хто тепер господар в домі. Він до того залякав бідаку, що будь-який випадковий порух собачої задньої лапи Лю-ля-ке-Баб сприймав як початок ганебної страти. Про приїзд хана іфритів він уже й думати забув. Джин устиг вилизати лише десяток кімнат, а в тих тридцяти, що залишилися, навіть шайтан зламав би собі обидві ноги. Щоправда, Сем пропонував особисто супроводжувати Саюмбамбея по місцях найбільш ефектного кавардаку, сподіваючись, що дідуся схопить кіндратій. А поки дочка лицаря, побачивши в підзорну трубу своїх друзів, які гуляли довкола оази, розшукала чорне покривало і почала махати ним, висунувшись з вікна. Вона сподівалася, що Джек зрозуміє її сигнал і сховається, вичікуючи сприятливішого моменту…

Але насправді загін Божевільного Короля зрозумів усе трохи пізніше. Палац хана іфритів у чарівний спосіб прикрасився вимпелами й прапорами.

— Нам краще сховатися! — стривожено заявив Байрам-Бабай. — Хан іфритів повертається…

Друзі здиміли за бархан — над обрієм здіймалася сіра хмара куряви…

* * *

Караван хана налічував менше півсотні високих верблюдів з дзвіночками на шиї, прикрашених яскравими попонами і брязкальцями. Вони були навантажені смугастими мішками. Охорона складалася лише з двох синіх іфритів. Сам хан Саюмбамбей їхав трохи попереду на тигрі-альбіносі. Бідолашний звір, видно, добряче наморився, і хан підбадьорював його паличкою. Зовні це був нічим не примітний хирлявий дідок з трьома волосинами козлиної бороди, вузькими очицями і великим гачкуватим носом. Господар оази красувався в золоченому халаті, такому довгому, що його поділ мів пісок, а на лисій ханській голові замість тюрбана чи чалми була звичайнісінька тюбетейка. Хан іфритів збуджено підстрибував на спині тигра, кваплячи весь караван:

— Швидше, швидше, лінива худобо! Моя душа стомилася чекати на дорогих моєму серцю дружиноньок! Дочка самого султана і північна красуня. Так ви говорили?

— Так, наш пане, — хором відповіли іфрити.

— Уй-юй-юй, як гарно! — потирав долоньки дідок. — Сьогодні ж вночі вони відкриють мені свої обличчя!

— Дівчина з півночі ніколи його й не закривала… — винувато похнюпилися іфрити.

— Чого ж ви раніше мовчали, бовдури?! Привезли в мій дім якусь безсоромницю… Хоча, ви ж кажете, що вона дуже гарна?

— Так, пане.

— Ну, добре… Я сам огляну цю дівицю і тоді вже вирішу, чи гідна вона увійти в мій гарем.

Джек за барханом ледь не вискочив з мечем на кривдника, але троє супутників зуміли його втримати. А противний дідок під’їхав до зелених пальм і ахнув… Власний палац зустрічав його неприступною стіною! Диких тварин та рідкісних птахів взагалі не було видно, натомість фортеця вражала надійністю, а в оборонному рові з водою плескалися голодні крокодили. Від здивування хан клубком скотився з тигра. Його вузькі очки стали просто круглими, він прожогом кинувся до стіни, обурено лементуючи на ходу:

— Що тут відбувається? Який шайтан все це понабудовував? Де тут Лю-ля-ке-баб, я йому голову відгвинчу!

Могутні іфрити залишили караван і вирушили на допомогу своєму панові. Один зробив занадто широкий крок і, оступившись, потрапив ногою в рів, куди й провалився по коліно. Вочевидь, він добряче напоровся на підводний кілок, та й крокодили теж не дрімали… Тож ногу він ще встиг врятувати, але покусаний був неймовірно, а тому виючи відійшов подалі й усівся на пісок, боячись заступити за кордон оази. Другий виявився розумнішим і пішов вперед невеличкими кроками навшпиньках, але майже одразу потрапив до здоровенницького ведмежого капкану. Бідолаха впав, повискуючи від болю, і ще два капкани схопили його за руку, а третій, найзубастіший, за те місце, що в кожного нижче спини! Крики, вереск, стогони й прокляття наповнили повітря. Більше за всіх біснувався маленький хан, лаючись так, що навіть сині іфрити почервоніли. Нарешті Саюмбамбей згадав, хто він є, клацнув пальцями, і в його руках опинився аркуш пергаменту:

— Хочу, щоб з’явився місток!

На пергаменті негайно виникли літери заклинання, дідок прочитав їх, змахнув руками, і через рів перекинувся витончений срібний місток з перилами.

— Хочу двері в стіні!

І в стіні відкрилися двері, але поки господар іфритів стояв на містку, слідкуючи за роботою заклинання, два до краю зарозумілих крокодили підпливли з боків і схопили його за поли довгого халату. Кожен тягнув у свій бік, тож злого дідка стукало то об ліві, то об праві перила. Клацнути пальцями йому ніяк не вдавалося, крокодили, сподіваючись стягнути здобич униз, не давали часу зосередитися. На щастя, халат тріснув. Обидва алігатори гепнулися в воду з клоччям золототканого вбрання в зубах. Джек і компанія качалися від реготу за своїм барханом, а Саюмбамбей нарешті вбіг у двері.

— Ну, от тепер і нам час, — вирішив Лагун-Навіжений.

— Треба знешкодити іфритів, — нагадав Байрам-Бабай. — Поранені, вони стають ще злішими і здатні заподіяти чимало лиха.

— А мені їх шкода, — промовила Мейхані. — Вони впали, їм боляче, та ще й злий господар напевне їх покарає, коли звільниться.

— Не знаю, не знаю, дівчинко моя… Цілком можливо, що ти права. Гадаю, ми з усім розберемося на місці. Першим піде Джек, під його прикриттям — Мейхані, а ми з вами, колего, полетимо трохи позаду на килимі. Пильнуйте: ворог бо не дрімає!

Так друзі перетнули небезпечну лінію і ступили на територію оази. Іфрити, помітивши їх, загарчали, але через важкі поранення, не могли швидко рухатися. Коли наші герої підійшли до мосту, Лагун-Навіжений вирішив ризикнути:

— Агов, каліки! Я готовий вам допомогти, якщо ви пообіцяєте не заподіювати нам шкоди.

— Ми не чіпатимемо вас, пане! — не задумуючись, відповіли іфрити.

— Допоможіть мені, колего, — попросив чарівник і, наблизившись до першого, почав проголошувати заклинання: з ступні першого іфрита повільно випав гострий кілок, що був застряг у ній. Байрам-Бабай вимовив чарівні слова — і всі рани затяглися, а скалічена нога набула попереднього вигляду. Іфрит підвівся, зробив пару обережних кроків і незграбно вклонився. Чарівники взялися за другого стражденника. Після їхніх чарів капкани розвели зубці, а рани й перелами вмить загоїлися. Другий іфрит повільно випростався, та не встиг він схилитися у вдячному поклоні, як…

— Лагуне, на допомогу!

Старі здивовано озирнулися. Перший вилікуваний мерзотник доламував місток, а Джек, закриваючи собою дівчину, намагався протистояти йому з мечем.

— Ти ж обіцяв! — обурено заревів старий чарівник.

— Ми обіцяли, що не зачепимо ВАС, пане. Про них умови не було! — хрипко розреготався іфрит, але перш ніж Лагун-Навіжений і Байрам-Бабай знайшли, що відповісти, другий іфрит швидко рушив уперед.

— Підступний шакале! — загарчав він, нокаутуючи свого ж товариша кулаком у вухо. — Навіть у іфритів є своя честь і гордість.

Його супротивник піднявся, і два синіх гіганти покотилися оазою, від душі нагороджуючи одне одного стусанами. Джек кинувся було їх розбороняти, але у пилюці ніяк не можна було розібрати, хто гарний, хто поганий. Боротьба закінчилася несподівано швидко. Один іфрит штурхонув другого так сильно, що той заступив ногою за зелену лінію охорони. Пролунав вибух! Від нещасного не лишилося навіть попелу. Переможець витер піт і повернувся до наших героїв:

— Я можу перенести вас через рів, — люб’язно запропонував він, але обіцяйте, що випустите мене звідти, коли розберетеся з ханом.

* * *

А в палаці діялося от що. Спочатку Саюмбамбей просто отетерів, не розуміючи, куди він потрапив: шафи перекинуто, посуд перебито, завіси обірвано, меблі перевернуто догори ногами, килими скручено, довкола — мерзота запустіння! Коли до сіроми повернулася мова, він загорлав так, що з вікон посипалося кольорове скло:

— Де цей паршивий Лю-ля-ке-Баб?!

Але чорний джин, зрозуміло, не з’явився, бо гарячково пакував чемодани, намірюючись тихесенько вшитися. Не докликавшись слугу, розлючений дідок, падаючи і спотикаючись, почав розгрібати завали в кімнатах, невмолимо просуваючись до башти, де забарикадувалися дівчата. Украй стомившись, хан згадав, що він таки чаклун. Один раз клацнув пальцями — і чистий пергамент ліг йому в руки.

— Хочу, щоб усі речі самі звільняли мені шлях!

Відтак, вже хвилин через п’ятнадцять він йшов по коридору до башти. Побачивши його через бічне віконце, Шелті взяла командування на себе:

— Гюль-Гюль, подивися, он чалапає цей старий сморчок! Ну, ми його зустрінемо… Усім приготуватися до бою! Семе, маєш особливе завдання. Ми забули спитати у вогняного демона, як забрати в хана іфритів його чарівний пергамент. Біжи вниз, знайди їдальню, там у підлозі люк — він приведе до потаємної кімнати. О, ще й захопи для демона який-небудь стілець, інакше він не розмовлятиме.

— Слухаю і скоряюся! — гречно вклонився пес. — Біжу й падаю! Спішу і надриваюсь.

Коли Вілкінс, вимахуючи хвостом, гайнув униз, дівчата замкнули двері і підперли їх важким ліжком. Через кілька хвилин у двері улесливо постукали:

— Ай-лю-лю, мої солодкі пташки! Вгадайте, хто до вас прийшов?

— Іди геть, поки здоровий! — грізно відповіли подруги, одночасно спускаючи тятиву луків на рівні людського зросту. Обидві стріли прошили тонкі двері навиліт. З того боку залунала брудна лайка:

— Ах ви ж мерзотниці! Дурні ослиці! Бездомні собаки! Обідрані кішки! Ви зіпсували мою улюблену тюбетейку! Ну, начувайтеся ж!..

У відповідь дівчата швидко послали ще з десяток стріл, перетворивши двері на сито. Настала тиша. Потім зловісний старечий голос сповістив:

— Не влучили, дурепи! А я, велемудрий, заліг на підлогу, в куток… — по тому почулося клацання пальцями і той самий голос додав: — Хочу, щоб уся зброя в них щезла!

Шелті і Гюль-Гюль з подивом відзначили миттєве зникнення свого арсеналу.

— Що робитимемо? — поцікавилася принцеса.

— Наші незабаром будуть тут. Сем уже напевне дізнався, що й до чого. Нас обов’язково врятують, але ми повинні тягнути час.

Після другого заклинання барикада зникла і двері розчинилися. На порозі стояв замурзаний від повзання по підлозі хан іфритів у дірявій тюбетейці. Дідка буквально трусило від обурення: вочевидь, його попередні дружини не дозволяли собі подібного вільнодумства.

— А тепер, нечестиві дівчиська…

— А тепер пограємо в хованки та наздоганялки! — грізно відповіла дочка лицаря, вдягаючи принцесі на голову шапку-невидимку.

Поки вражений таким нахабством Саюмбамбей хапався за серце, Шелті не кваплячись взула чоботи-скороходи і почала з божевільною швидкістю гасати кімнатою.

Веселощі розпочалися…

Вілкінс у цей час як раз протискувався у завузький для нього люк.

— Якась пацюча нора… — бурчав він. — Навіть струнка болонка й та не пролізе. Яким боком я маю стілець за собою тягти? Вона б ще комод запропонувала… Обійдеться демон! Може, він сьогодні не дуже голодний…

Діставшись нарешті до потаємної кімнати, Сем захоплено втупився в палаючу постать у каміні.

— Чого треба, капловухий? — негостинно буркнув демон.

— Та ось, гуляю тут, цікавинки роздивляюся…

— Пороздивлявся, й мотай звідси!

— Не лізь у пляшку, парубче, — дружньо посміхнувся учень чародія. — Тобі, мабуть, нудно тут самому? Ну, давай посидимо, побазікаємо…

— Не заговорюй мені зуби! — огризнувся демон вогню. — Думаєш, я не знаю, як ти довів Чорного Пса? Я все знаю, зі мною цей номер не пройде.

— Ха, не можеш ти все знати! Ти ж тут сидиш, прикутий.

— Я — дитя Сонця! В мені його частка, я живу його світлом і вогнем. Цей злий чаклун спіймав мене і запхав сюди. У мене замало сил, аби розірвати зачаровані ланцюги, але все, що бачить Сонце, відомо й мені — зрозумів, бовдуре?

— Що ж тут не зрозуміти? Зрозуміло все. А чи не скажеш мені…

— Не скажу! Плати, — відрізав демон.

— Та лише одне питаннячко!

— Плати!

— Маню-юсеньке!..

— Плати!

— У, спекулянт підгорілий! — набурмосився песик. — Чим я тобі заплачу? Он книга є, товста. Гарно горіти буде. На, забирай!

— Ні-і-і! — не своїм голосом заволав демон, але магічна книга вже летіла в камін. Сторінки вмить спалахнули.

— Отже, по отриманні авансу моє питання: де цей нахабний хан зберігає свій чарівний пергамент і як нам його здобути?

— Не знаю! І ніколи не знав! Що ти накоїв, йолопе? У книзі повнісінько всяких руйнівних заклинань! Тікай звідси, бевзню: коли всі сторінки прогорять, тут таке почнеться!.. Каменя на камені не залишиться!

Вілкінс сумно зітхнув і подерся нагору.

Нещасний хан іфритів зовсім втратив голову. Палац зруйновано, джина не догукаєшся, халат крокодили обкусали, тюбетейку тепер хоч викидай, а тут ще й обидві дівчини разом зникли. І покарати ж нема кого! Одна в шапці-невидимці — як її спіймаєш? Друга бігає колами, по діагоналі та навперейми, як біснувата — хіба її наздоженеш? Рятівний пергамент теж не може допомогти, він не здатний відібрати чари у чарівних речей. Залишалося лише плюнути та піти… Але хто ж за власним бажанням піде з власного ж палацу?! А тут ще в двері постукали і на порозі вишикувалася солідна делегація незваних гостей з двох чаклунів, дівчини та воїна зі срібним мечем. Саме меч і підказав старому гріховоднику єдине вірне рішення — непомітно простягнувши руку, він схопив Секір-Башка-Карачун, який стояв біля стіни.

— От ви й спіймалися! Ану, всі руки вгору! Варто мені хоча б на дюйм витягти клинок з піхв, він почне рубати всіх, хто є в кімнаті.

Зависла напружена тиша. Потім Байрам-Бабай зітхнув, першим піднімаючи руки:

— Він правий. Це справді чарівний меч. Він здатний перетворити нас на шашлик за чверть хвилини. Доведеться здаватися.

Божевільний Король, спохмурнівши, сунув меча в піхви. Лагун та Мейхані наслідували приклад Байрама. Саюмбамбей повільно потяг з піхов чарівний меч.

— О ні! Заради Аллаха — ні! Ці добрі люди прийшли врятувати мене. Відпусти їх — я зніму шапку-невидимку і назавжди залишуся в твоєму палаці, — пролунав пристрасний голос принцеси.

— Ха-ха-ха! — задоволено вищирився дідуган. — Ти не можеш ставити мені умови. Негайно ж віддай шапку, або твої друзі помруть! Скорися мені, недбайлива дочко султана.

Гюль-Гюль мовчки зняла з голови чарівний тюрбан і жбурнула його до ніг хана іфритів.

— А тепер нехай ця північна красуня віддасть мені мої чоботи-скороходи!

Вжик!.. Шелті влетіла в руки Джека, швидко зняла чоботи і закинула їх в куток.

— Кохана… З тобою все гаразд?

— Так, любий. Як же довго я на тебе чекала!

Дивлячись на цю щасливу пару, всі мимоволі розчулилися, але Саюмбамбей не полишив своїх зловісних намірів:

— Усім стати до стіни — я хочу вас бачити… поки ви ще живі…

Друзі з бурчанням вишикувалися вздовж стіни, а до кімнати між тим влетіла засапана болонка:

— Лихо, нещастя, трагедія! Зараз усе тут… ой! А що це у вас відбувається?

— Страта! — гарикнув хан. — Ставай і ти, помилко природи! Зараз я рубатиму вам голови.

— Оце я називаю — встигнути вчасно! — приречено кивнув Вілкінс і, розвернувшись, неквапом подався назад.

— Куди? — не відразу втямив господар палацу.

— Я на хвилинку, — пояснив песик. — Оце заповіт напишу й одразу назад.

Усі посміхнулися. Так, Сем у будь-якій ситуації лишався самим собою.

— Отже, поговоримо наостанку… Мені багаторазово доповідали про страшних убивць, що йдуть штурмом до моєї оселі. Ви розгромили моїх слуг, зруйнували мій палац, сміялися й знущалися над літньою, шанованою людиною. Ви заслуговуєте на найстрашнішу кару! Я вирішив, що смерть буде для вас надто легким покаранням. Я хочу…

Хан іфритів клацнув пальцями, і в них опинився чистий аркуш пергаменту. Він ще раз відкрив рота, щоб сказати, чого ж він, власне, бажає, але двері прочинилися, в них просунулася винувата морда білої болонки.

— Перо й чорнила я знайшов, а паперу немає. Довкола такий кавардак… Не позичите аркушик? Вельми дякую! — з цими словами пес вихопив з пальців дідка безцінний пергамент і ввічливо причинив за собою двері.

Спочатку ніхто нічого не зрозумів. Особливо Саюмбамбей. Божевільному Королю з друзями було, в принципі, все одно, тому що чарівний меч і досі перебував у руках лиходія.

— Ні, який нахаба, га?! — нарешті прокинувся хан іфритів і обурено клацнув пальцями. З’явився аркуш пергаменту. — Хочу, щоб… Що це? Що це таке? Який такий Сем Вілкінс, перебуваючи в тверезому розумі та твердій пам’яті, заповідає свій майже новий нашийник своєму єдиному другові Джеку на прізвисько Божевільний Король?!

На пергаменті чорніли коряві літери грамотного пса. Джек і Шелті, Лагун і Вайрам, Мейхані та дочка султана так і попадали під стіною від сміху. Осатанілий дідок безнадійно клацав пальцями — раз, ще раз, ще і ще… Безрезультатно! Зіпсований пергамент ніяк не бажав ставати чистим, назавжди закарбувавши на собі останню волю шляхетного собаки.

— Роздери вас шайтан! — заверещав хан іфритів, знову хапаючись за руків’я меча. — Усе одно ви всі помрете!

Але в цю хвилину пролунав громоподібний вибух і підлога кімнати луснула, відділивши дідугана від його жертв. З тріщини вигулькнув вогняний демон:

— Ви ще тут?! Тікайте швидше! Ваш тупоголовий пес запхав у вогонь книгу магічних заклинань. Мені розірвало ланцюги. Спасибі, звичайно, але за хвилину від палацу не лишиться навіть куряви! А я повертаюсь до Сонця…

— На килим! — скомандувала дочка лицаря.

Вже вилітаючи, вони побачили у вікні блідого Саюмбамбея, котрий гнівно вимахував мечем, але було вже пізно. Жахливої сили вибух струсонув землю! Чорний дим клубочився до самих хмар, пил і пісок закрили сонце. Коли всі трохи оговталися, ще не зовсім вірячи у свій порятунок, перше ж питання, поставлене Мейхані, приголомшило всіх:

— А де Сем?

Килим негайно розвернувся і опустився поблизу велетенського котловану, але серед сміття й уламків тіла білої болонки видно не було. З-під купи піску виповз уцілілий іфрит. Дізнавшись, що його пана більше немає, він радісно втік у пустелю. Оборонна межа оази не спрацювала, отже, вибух справді поклав край злодіянням Саюмбамбея. Але наших героїв це не хвилювало. Всі бігали серед руїн, шукали, кричали, гукали… та, на-жаль, ніде не було навіть шерстинки пухнастого песика. Лагун і Байрам-Бабай скорботно схилили голови, Мейхані плакала на грудях у Шелті, а Гюль-Гюль її втішала. Лише Джек ніяк не хотів вірити в те, що його друга більше немає. Він знову й знову ліз на уламки стін, перевертав плити, розгрібав завали і кликав, кликав, кликав…

— Шановний, ви бува не його шукаєте? — раптом почувся голос позаду.

Божевільний Король обернувся. На схилі бархану стояв чорний джин Лю-ля-ке-Баб з кільцем у носі. Він тримав на руках величезну білу болонку.

— Поки непритомний. Такий стрес, ай-яй-яй… Тримайте, будь ласка. Я сидів у себе, як раптом чую: вогняний демон щось лопоче про вибух. Ну, пішов, узяв вашого собаку в оберемок, незважаючи на його протести, вийшов на балкончик, а тут як рвоне! Я, мабуть, до місяця долетів, присягаюся бородою шайтана! Але якщо він вам так потрібен, беріть, мені не шкода…

— Сюди-и-и! — заволав щасливий Джек.

— Водою на нього побризкайте, швидше очуняє, — лагідно порадив джин. — Вай-вай-вай, який героїчний пес!

Чарівники та дівчата бігли щодуху. Сема заобнімали, зашарпали, зацілували. Він швидко отямився і тепер щиро дивувався — з чого це на його честь влаштовують таке свято? Але, отримавши купу поцілунків від усіх дівчат і зрозумівши, що ворога розбито, він розімлів і кинувся витанцьовувати разом з усіма. Коли перше захоплення трохи вляглося, два старі чарівники урочисто підійшли до білої болонки.

— Милий Семюелю, — почав Лагун-Навіжений, — завдяки твоєму подвигу і Божественному Провидінню, ми здолали злого чаклуна Саюмбамбея, врятували дочку султана, повернули наречену твоєму другові і позбавили світ багатьох страшних потвор. Хоча, звичайно, саме ти втягнув нас у цю небезпечну авантюру, але… Добре те, що добре закінчується! Ми з колегою вирішили зробити тобі невеличкий подарунок.

— Вельмишановний та високоповажний Вілкінсе-джан, — продовжив Байрам-Бабай, — ми хочемо вручити тобі наш скромний дар, але просимо, щоб цього разу ти вчинив з ним мудро. Не квапся, і нехай дарує тобі Аллах своє благословення!

У простягнуту лапу заінтригованого пса лягла маленька золота каблучка.

— Перстень іфрита! — ахнув Сем. Він враз начепив подарунок на ніготь і щосили заволав: — Хочу знову стати людиною!

Уже за хвилину учень чародія обтрушував на собі одяг. Цього разу він точно знав, чого хоче.

— Агов, хлопці, ми тут усім надавали штурханів, усіх перемогли, а винагорода? Одна маленька каблучка?

— За барханом цілий караван верблюдів, напевне навантажений крамом та коштовностями. Вистачить усім, — запропонував старий Байрам, але Вілкінс мав на увазі дещо інше.

— Треба щось узяти на пам’ять! Багатство минає, а мені б скромненький сувенірчик… Аби будив спогади і Схід не видавався мені таємничою казкою. Я там був! Я воював з іфритами! Бився з джинами! Боровся з шакалами! Став на герць з Карсаком, Чорним Псом пустелі!

— Досить, — схопився за голову Лагун-Навіжений. — Тебе хвалити — тільки псувати! Он збігай до руїн і відгвинти собі якусь цяцьку на пам’ять!

Задоволений Вілкінс підморгнув дівчатам і, побігавши хвилини зо дві, почав підважувати важку плиту:

— Джеку! Допоможи ж ти…

Удвох вони нарешті зіпхнули її з місця, і Сем, зазирнувши вниз, чемно оповістив:

— Любі дами, дорогі пані, шановні ханум, дорогоцінні мадемуазелі та прекрасні сеньйорити, ви вільні! Прошу на вихід…

З напівпідвального приміщення почали несміливо виходити розчаровані дружини хана іфритів. Наші друзі тільки роти пороззявляли від подиву. Про бідолашок, перетворених на черевики, ніхто й не згадав.

— А ви вважали, я з Лю-ля-ке-Бабом тільки теревені правив? Я ж розумний! Пе-ред-бач-ли-вий…

Повернення друзів до Кефрі з великим караваном верблюдів (справді навантажених золотом та коштовностями) і величезним гаремом колишніх ханських дружин стало загальнонаціональним святом! Султан, ридаючи, обнімав дочку, Мейхані розкидала монети народові. Лагун та Байрам два дні показували магічні фокуси, а потім пішли собі в затінок персикових садків вести наукові бесіди. Шелті та Джек взагалі не розлучалися ані на мить, а Сем розповідав усім бажаючим моторошні історії про свої героїчні подвиги. Звичайно, про одруження з врятованою принцесою він давно й думати забув.

— Це зовні вона красуня й розумниця, а я ж пам’ятаю, як вона ганялася за мною з кривою шаблею… Он на маківці ще й досі волосся не відросло!

Та якщо чесно, у Гюль-Гюль уже був наречений. Молодий красень-принц із сусіднього Габустану зумів завоювати її серце, але горда дівчина навмисно примушувала його чекати. Бо те, що важко дістається, вище й цінується… Хто сперечатиметься з жіночою логікою? Усім іншим претендентам султан від щирого серця запропонував молоденьких та веселих вдів хана Саюмбюамбея, розквартированих у палаці. Більшість з радістю погодилися.

Коли друзі нарешті вирушили додому, то проводжати їх на пристань висипало все місто. Майоріли прапори, сипалися квіти, Лагун, Джек та Шелті вже прощально махали з борту корабля, а Сем усе ніяк не міг розлучитися з Мейхані…

— Слухай, а от там, у пустелі… ну, коли я повернувся від Чорного Пса, пам’ятаєш? Ти тоді сказала… ти мене назвала…

— Пам’ятаю.

— Це правда?

— Не знаю, — усміхнулась дівчина.

— Як це? — не зрозумів Сем.

— Ну… якщо й сказала щось, то й що?

— Он як… а я ж… я думав…

— Ех ти! Так нічого й не зрозумів, — зітхнула Мейхані. — Їдь, мій хоробрий пане. На тебе чекають.

— А ти… ти… не… Їдьмо зі мною! — насмілився учень чародія.

— Навіщо?

— Тобто — як «навіщо»? Ну… в гості та й… взагалі.

— Ні. Нікуди я з тобою не поїду.

— Чому? — мало не заплакав Сем.

— Та тому, що ти, телепеню безсердечний, ще й досі не сказав мені найголовнішого…

— Я кохаю тебе! — прозрів колишній пес. — Я давно кохаю тебе, Мейхані! Будь мені за дружину, будь ласка…

— Так… — тихо відповіла дівчина, пригортаючись до його грудей.

Годину потому місто ледь виднілося на обрії. Наші герої стояли на палубі корабля, вдивляючись у блакитну далечінь, радіючи сонцю та вітрові.

— Ми багаті, їдемо додому, у мене є наречена, у Джека — його Шелті, всім добре. Лагуне, я збираюся одружитися, обзавестися родиною, але ж ти нас не покинеш?

— Навіщо я вам? — недбало знизав плечима чаклун. — 3 тебе, неука, все одно не буде путнього чарівника, а всі твої мрії вже здійснилися.

— Дітям не можна без дідуся, — лагідно посміхнулася Мейхані. — Будь ласка, не залишайте нас.

— Гаразд… я подумаю, — і Лагун-Навіжений відвернувся до моря, щоб ніхто не побачив сліз розчулення в його очах.

— О, мало не забула… — мисливиця витягла з кишені і простягла Мейхані звичайний гребінь для розчісування волосся. — Це тобі, але не для тебе.

— Як це? — здивувалася дівчина.

— Твій обранець так довго був собакою, що напевне нахапався всякої звірини. А наскільки я пам’ятаю, Сема до лазні за вуха тягти треба.

— Це наклеп! — залементував учень чародія. — Та я ще перед від’їздом з Бесклахому знаєш як мився?!

— Вона права… — примружилася Мейхані. — Ну ж бо, давай сюди голову!

Кістяний гребінь швидко привів розкуйовджену зачіску Вілкінса у пристойний вигляд, але… на палубу корабля впали три досить великі перлини.

— Це чарівна дрібничка з палацу хана іфритів, — пояснила дочка лицаря. — І досить корисна, як бачите.

Сем густо почервонів, а потім махнув рукою:

— Будемо ще багатшими! Але майте на увазі, що обидва весілля слід грати одночасно. Що з того, що Джек та Шелті вирішили раніше. Я стільки пережив, стільки вистраждав, стільки переніс…

— Семе! Припини! — посміхнулися всі.

— Ну от… — розвів руками позашлюбний син марокканського султана. — Знову затикають рота бідолашному собаці… Де справедливість, га?

Орден Порцелянових лицарів

Знайомство

«Я Роберт!»

Мабуть, це єдине, що він міг про себе розповісти. Просто Роберт, без усяких там «сер». Нічого не поробиш — вік. Він народився лише два дні тому. Поважна приставка «сер» надавалася лише лицарям, а в лицарі посвячували за великі подвиги. От, скажімо, сера Готварда, друга й наставника маленького Роберта, було посвячено в лицарі за нечувану відвагу в боротьбі з тарганами. Двох він загриз на смерть, а на третьому висів, стиснувши щелепи, до підходу основних сил. Роберт був цілковито впевнений, що здійснить купу подвигів, якщо буде нагода. Ймовірно, уміння хапати випадок за хвіст було в нього уродженим.

Я маю дещо пояснити. І Роберт, і сер Готвард, й інші герої нашої історії не люди. Вони — собаки. Такі маленькі порцелянові собачки різних порід. Але в їхніх грудях б’ються найблагородніші і найчесніші серця, а їхні душі свято віддані високим ідеалам лицарства. Кажуть, що Орден порцелянових лицарів існує дуже давно, і це правда. Собаки не влаштовують кінних турнірів, не носять бойових обладунків, за зброю їм правлять власні зуби, та попри все це вони справжні лицарі, герої аж до кісток. До позавчорашнього дня їх було дванадцять. І от на світ з’явився маленький фокстер’єр — Роберт Тринадцятий.

Сер Готвард, поважний вусатий ризеншнауцер, пояснив Робертові нові прийоми кусання:

— Важливо не просто вхопити (це вміє кожна дворняга), важливо вразити ворога, внести сум’яття в його ряди. Приголомшити, заплутати, ошукати, провести. Здивував — переміг! Ось до тебе, наприклад, суне тарган…

— Де? — нашорошився Роберт.

— Наприклад, я кажу. Отож, він іде просто на тебе і прощупує вусами твою оборону. Що треба робити?

— Кусати! — упевнено заявив малий.

— Вірно, — підтвердив сер Готвард, — але як? Яким чином? Минаючи тактику і стратегію?

— Ні, я тактично відсуну його вуса і стратегічно хапну за ніс!

— Ага, а якщо він великий і важкий і просто змете тебе з дороги?

— Відпущу ніс і дам лапою у вухо, — загорівся Роберт.

— Дурниці! — не витримав сер Готвард. — Великий броньований екземпляр швиргоне тебе вбік, як котушку ниток. Ти маєш думати!

— Еге ж, — кивнуло щеня.

— Виходить, так: підстрибуєш догори і падаєш на спину ворога. Після чого і кусаєш за… за…

— Несмачно… — невдоволено пробурчав Роберт.

— Дурниця, — відмахнувся сер Готвард. — У запалі бою про це не думаєш.

— Це точно, маля, — зауважив басет Лукас, котрий саме прямував повз них. — У бою не до сентиментів: чи ти його, чи він тебе. А ля гер ком а ля гер!

— На війні як на війні… — замислено переклав сер Готвард.

— А головне — нікому не пробачай образ! — продовжував Лукас. — Пам’ятай, що ляпас, нанесений тобі, обпалює обличчя всього лицарства.

— Угу! — натхненно прогарчав Роберт, насупивши брови.

— Ти не нацьковуй його, Лукасе, — попередив басета ризеншнауцер. — Він і так занадто гарячий.

— Я? І не думав навіть, — знизав плечима басет. — Просто я роблю з хлопчиська чоловіка. Авжеж, маля? — і Лукас злегка хряснув Роберта по зашийку.

Звичайно, він не хотів нічого поганого, але від ляпанцю маленьке щеня стрімголов полетіло вбік. Коли воно звелося на рівні, Лукасові стало ніяково.

— Гей, хлопче, ти чого? — ошелешено забурмотів він.

Очі Роберта горіли зеленим вогнем. Мить — і він уже тріпав величезне вухо басета, наче хотів відірвати його зовсім! Бідний Лукас спробував відчепити від себе Роберта, але щеня лише міцніше стискало щелепи.

— Лишенько! Боляче ж! Пусти, дурню! — вибухнув нарешті Лукас. — Та я ж тебе на килимок пущу!

— Р-р-розірву на пелюшки! — тихо прогарчав Роберт, не розтискаючи зубів.

Статечний сер Готвард піймав задні лапи свого учня й спробував відірвати його від Лукаса. Даремно. Якщо вже фокстер’єр зімкнув на чомусь свої щелепи, то їх можна розтиснути лише добрячим кілком. Ніякі вмовляння не допомагали. Лаючись і галасуючи, басет носився взад-вперед сподіваючись, що в Роберта запаморочиться голова. Та дзуськи! Роберт метлявся в повітрі, бовтав лапами, і ніщо не могло погасити в ньому зачарування боєм.

Тим часом навколо Лукаса поступово зібралися й інші лицарі, яких прикликав шум сутички. Дорослому бійцю незручно показуватися в суспільстві з такою «сережкою», і бідака Лукас заблагав:

— Роберте! Пусти вухо! Я більше не буду!

Що ж, це було єдиним виходом, прийнятним для обох сторін. Щеня відпустило вухо, зробило хитаючись кілька кроків і, ледве повертаючи язика, пробелькотіло:

— Я приймаю… виб… виба… вибачення, сере Лукасе… — після чого без тями звалилося в обійми сера Готварда.

Ультиматум

Тепер, коли ви дещо знайомі з порцеляновими лицарями і Робертом, я хочу розповісти надзвичайно неймовірну історію. Помірковані люди не повірять, дурні назвуть мене божевільним. Але ми з вами… сподіваюся, ви мене розумієте?

Загалом, усе було так…

Наступного дня після дружньої сутички Роберта з Лукасом голова Ордену порцелянових лицарів чорний ньюфаундленд Нюф оголосив загальні збори. Треба сказати, що загальні збори — надзвичайно важлива подія. Від початку створення Ордену вони скликалися двічі: під час Великої війни з тарганами і для затвердження статуту Ордену.

Зрозуміло, що вже за хвилину після сигналу всі лицарі були на ногах і мчали до місця збору. Мені пощастило отримати протокол цих зборів. Ось він:

ПРОТОКОЛ

Надзвичайних загальних зборів

Ордену порцелянових лицарів

Були присутні: магістр Ордену — сер Нюф. Почесні лицарі: сер Флойд (рухливий і безстрашний доберман), сер Кросбі (шотландський вівчар з блискучим родоводом), сер Гауф (скажено впертий бульдог), сер Льюіс (вражаюче елегантний пудель!), сер Готвард (учитель і наставник), сер Чау-Чау (справжній чау-чау з чорним язиком). Просто лицарі: два брати-спанієлі — сер Порт і сер Ля Порт, сер Гай (дворянська двірська, але найшляхетнішого походження), сер Лукас (поважний, проте задиристий басет), сер Клаус (болонка, чи то пак болон, з острова Мальта). Та інші (тобто Роберт).

Сер Нюф прокашлявся і добре поставленим басом пророкотав:

— Добродії, я зібрав вас, щоб повідомити найприємнішу новину — ВІЙНА, добродії!

— Війна! — радісно завили всі.

Адже для серця лицаря немає нічого приємнішого за бої, сутички і герці. Роберт від надміру почуттів двічі беркицьнувся в повітрі. Авжеж, війна видавалася йому чудовою нагодою завоювати звання лицаря.

Коли шум трохи затих, сер Нюф продовжував:

— Сьогодні я отримав ультиматум від невідомого і страшного ворога. Увага, добродії! Нехай сер Кросбі прочитає його.

Шотландський вівчар церемонно розгорнув складений аркуш пергаменту і, примруживши очі, вдивився в текст:

— «Ордену порцелянових лицарів чи просто дванадцятьом дурним псам».

Гнівне обурення розірвало повітря. Магістр ледве навів лад, і сер Кросбі продовжив:

— «Діяльність Ордену завдає непоправної шкоди нашій справі. Склочні пси двічі розганяли армії відданих нам тарганів, винищили всіх павуків-партизанів і знищили їхні мережі. Крім того, вони віроломно напали на штаб сірих мишей і загнали їх у підпілля. Ми не можемо більше це терпіти! Орден порцелянових лицарів оголошується розпущеним. Усі собаки зобов'язані пройти реєстрацію, щеплення від сказу і зайнятися суспільно-корисною працею. Ми милостиво обіцяємо кожному буду, ланцюг і нашийник, а також юшку й кісточку щодня. Користайтеся нашою добротою! У протилежному випадку всіх буде знищено! Тремтіть від нашого гніву!

Намісник Князя Пітьми, володар пластилінових бісів

Жлоб Полин-Бур’янов».

Ричання обурених лицарів досягло апогею. Дивлячись на люто оскалені ікла бульдога сера Гауфа, Роберт мимохіть подумав, що щеплення від сказу декому і справді не завадило б.

— Мені приємно, добродії, що наша думка є одностайною! — зворушено розплакався Нюф. — Думаю, що ми покажемо цим пластиліновим бісам, на що здатні дванадцять лицарів! Хто хоче висловитися?

— Грім і блискавка! — заревів сер Гауф. — Я не прошу слова, я прошу показати мені ворога! Клянуся, що обірву хвоста будь-якому бісові, хай-но лишень трапиться мені на шляху, а із зібраних хвостів зроблю собі левину гриву!

— Браво! — закричали слухачі. — Хай живе сер Гауф Левина Грива!

— А я зобов’язуюся не стригти шерсті до повної перемоги над ворогами! — грізно протявкав болон Клаус.

— Беру обітницю — зав’язати собі ліве око й битися, не знімаючи пов’язки, доти, доки не захоплю цього Жлоба в полон! — докинув своєї доберман Флойд.

— А я…

Загалом, усі дванадцять лицарів заприсяглися найстрашнішими клятвами і нахапали купу обітниць, позбутися яких вони могли, лише повністю розгромивши ворога.

— Добродії, тут приписка! — зненацька згадав сер Кросбі. — Ага, виходить, так: «Відповідь на наш ультиматум ви дасте через шість годин нашому суперагенту Самюелю». Я вважаю, що через шість годин цей самий агент з’явиться за відповіддю. Ми маємо зустріти його як належить, чи не так, добродії?

— Без сумніву! — порцелянові лицарі були дуже вихованими.

— До речі, сере Нюфе, а яким чином цей ультиматум потрапив до вас? — поцікавився сер Чау-Чау.

— Щиро кажучи, я й сам не знаю… — зніяковіло відповів магістр. — Я мирно спав після обіду, а, прокинувшись, знайшов цей папір у себе під лапою.

— Що ж, їхня розвідка працює краще за нашу… — похитав головою сер Кросбі, а Чау-Чау запитав знову:

— Шановний магістре, не могли б ви докладніше розповісти про цих пластилінових бісів?

— На жаль! — знизав плечима ньюфаундленд. — Я чую про них уперше. Проте я впевнений, що ми про все довідаємося під час бою!

Дещо про пластилінових бісів…

Держава пластилінових бісів кочувала з місця на місце, отже, знаходилася скрізь і ніде.

Якщо порцелянові лицарі зазвичай жили на полиці серванта, то біси ніде не затримувалися надовго. Захопивши нову територію, вони запаскуджували її до краю і, закріпивши у такий спосіб за собою, зникали! А місце з того часу ставало зачарованим — туди злітався весь пил, там все губилося й пропадало, на тому місці всі спотикалися і ковзали. Та й чого доброго можна було чекати від бісів?

Проте заради справедливості визнаємо, що розвідка в них справді працює краще.

Доки порцелянові лицарі проводили загальні збори, за ними вже стежив суперагент Самюель, або просто Сем. На його рахунку була не одна сотня диверсій, підпалів, сутичок і засідок. Він був стрункий, м’язистий, носив армійські штани з «вухами», білі тапочки для безшумного ходіння і пістолет з кривим дулом для стріляння з-за рогу. Сем зачаївся в попільниці й чув усі розмови Ордену. Рішення лицарів йому навіть сподобалося. «Самозакохані дурні! — зловтішався він. — Ваша шляхетність вас же і згубить! Не таких бачили. Теж мені донкіхоти! Думаєте, ми воюватимемо за вашими лицарськими законами? Еге ж, дочекаєтеся! Усіх обдуримо, заплутаємо, ошукаємо!»

Суперагент безшумно вислизнув з попільниці і подався доповідати про побачене його величності Жлобу Полин-Бур’янову. Віддалившись на безпечну відстань, Сем злодійкувато озирнувся і тихо свиснув. Почекавши, знову повторив сигнал. Однак ніхто не відгукнувся. Пошепки вилаявшись по-англійськи, суперагент трохи понишпорив навколо і почув тихе сопіння. Воно лунало з невеликої фаянсової чашки.

Сем запустив туди руку й виволік за зашийок маленьке товстеньке бісенятко:

— Спиш, бовдуре!

— Я… ні… що ви… — ще не зовсім прокинувшись, забелькотів той.

— Ти розвідник чи хто?! — підвищив голос Сем. — Я тебе взяв на операцію чи на прогулянку? Своїм хропінням ти ледве не зірвав завдання. Клянуся мамою, якби ти не був моїм небожем…

— Не треба, дядьку! — відчайдушно завертілося бісеня.

— Лемоше, я тебе видеру, якщо ти ще раз заснеш у засідці! — пригрозив Сем. — А тепер сховайся і стеж! Я маю побачити шефа. Якщо помітиш якийсь рух у таборі ворога — біжи в штаб і дай мені знати! Ти все зрозумів?

— Усе! — віддано підтвердив Лемох.

* * *

— Отже, маля, ми знаходимося напередодні нової сторінки історії. Попереду війна. Що це значить?

— Війна — найкращий час для шляхетного лицаря.

— Вірно, а ще?

— Війна — це нагода вкрити себе славою і заслужити лицарські шпори.

— Ти ще малий, та говориш і розмірковуєш цілком розумно… — кивнув сер Готвард. — 3 чого ти збираєшся почати?

— Я вирішив здійснити подвиги! — серйозно заявив Роберт.

— І тільки? — посміхнувся ризеншнауцер. — Сподіваюся, ти не вважаєш мене надто нав’язливим, якщо я спробую дати тобі кілька порад?

Подумавши, Роберт визнав, що сер Готвард розуміється на війні трохи більше, ніж він.

— Отже, хлопче. По-перше, не забувай законів лицарства! Спочатку назви своє ім’я, а потім нападай. Запитай, як кличуть твого ворога, чи знатного він роду, чи не буде тобі ганебним бруднити об нього лапи! По-друге, спочатку розберися, а потім кусай! Проте в екстремальних умовах спочатку кусай, а потім розбирайся. Якщо буде з ким… Не добивай того, хто впав, будь шляхетний щодо смерті. Пам’ятай, що полон гірший за смерть. І нікому не дозволяй лоскотати тебе хвостом у носі!

Роберт подумки повторив усе, що почув, аби краще запам’ятати, і особливо звернув увагу на правила ввічливості й шляхетності:

«Відтепер, укусивши когось, відразу ж запитаю: „Як ваше здоров’я?“» — вирішив він, готуючись стати зразком вихованості і чемності.

Великий Сервантес

Лемох готувався самовіддано виконати все, що вимагав Сем. Він чесно помарширував узад-вперед хвилини зо три, пильно роздивляючись на всі боки. Лемох був «найневдалішим» з усього бісового племені. По-перше, він був добрим. Цього одного вже вистачило б на те, щоб усе століття провести у вигнанні. Але в бідного бісеняти була ще ціла купа «гріхів»: чесність, порядність, приязність, любов до солодкого й цікавість. Уявляєте, як йому велося? Над нещасливим Лемохом повсякчас знущалися, його шпиняли і всіляко кривдили, сподіваючись зробити з нього справжнього біса. Лемох намагався виховати в собі злість, заздрість, підступність, але, ймовірно, був невиліковний, от чому суперагент Сем власноруч узявся за виховання небожа. Його шпигунській кар’єрі не повинні заважати недорозвинені родичі.

Отже, бродячи дозором, Лемох випадково побачив маленьке щеня, яке читало величезну книгу. Племінник великого суперагента відразу згадав усі настанови свого дядька і, сховавшись за якоюсь коробкою, почав стежити за ворогом. Проте ворог був, м’яко кажучи, несерйозний. На зріст щеня було трохи нижчим за самого Лемоха. Породи якоїсь декоративної — не вівчарка, не бульдог. І займався найсумирнішою справою — читав книгу.

Бісенятко підкралося ближче і, тихесенько присусідившись за спиною порцелянового щеняти, вдивилося в текст.

Звичайно, цікавість не гріх… Лемох мимохіть почав читати і цілковито потрапив під владу роману! Перед ним розверталися дивні пригоди, бої, битви й сутички. Дзвеніли мечі, з’являлися прекрасні дами, клубочився пил під копитами, і пристрасні романси під стукіт кастаньєт линули до обпалених іспанських небес. Лемох уже не володів собою. Він допомагав щеняті перевертати сторінки, чекаючи, поки його «ворог» прочитає до кінця, і в захваті читав, читав, читав…

Роберт чекав нападу вже цілих півгодини. Через десять хвилин він не витримав, подався в бібліотеку, відшукав одну з книг, рекомендованих сером Готвардом, занурився в читання і вже нічого не зауважував навколо. Навіть того, що хтось читав поруч з ним. Ця дивовижна книга називалася «Дон Кіхот». Коли Роберт і Лемох із зітханням перевернули останню сторінку, вони нарешті поглянули одне на одного.

— Яка річ! — схвильовано сказав Лемох.

— Еге ж! Це, напевно, найкращий роман про кохання, доблесть і честь, — замислено підтвердив Роберт. — Я теж стану лицарем, коли виросту.

— А мені можна стати лицарем? — скромно поцікавився Лемох.

— Ну, не знаю… — замислилося щеня. — Для цього потрібно мати шляхетне походження, здійснити купу подвигів, бути хоробрим, чесним, шанувати закони лицарства і ще багато чого різного.

— Так, — сумно зітхнув Лемох, — я передчував, що це непросто.

— Сер Готвард казав… — враз Роберт замовк: він зрозумів, хто сидить перед ним. Мить по тому шерсть на його зашийку піднялася, очі зайнялися зеленим вогнем, і маленький фокстер’єр грізно загарчав: — Я впізнав тебе! Ти — пластиліновий біс!

— Авжеж, — підхопився небіж суперагента. — Я — біс. А що, власне, у цьому такого?

— Як що? — обурився Роберт. — Війна! І ти будеш моїм першим подвигом! Захищайся!

— Ти що, з глузду з’їхав? Що я тобі поганого зробив?

Роберт вчасно згадав, що вирішив стати зразком витримки й чемності. Він повагом вклонився супротивнику й урочисто промовив:

— Вельмишановний сер! Чи можу я зробити вам послугу, звільнивши від якої-небудь обітниці? Чи ви надасте мені високу честь, ставши до чесного двобою?

— Ти що, хворий? — не в змозі втямити, про що йдеться, Лемох відступив. — Я не хочу битися.

— Боягуз! — заревів Роберт.

— Я не боягуз! — вискнуло бісеня. — Я пацифіст!

— Паци… хто? — ошелешено перепитав Роберт.

— Фіст! — відважно докінчив переляканий Лемох.

— Отакої… Це що ж виходить? — задумався Роберт. — Якщо війна, то ми просто зобов’язані битися!

— Я не знаю. А тобі дуже потрібно зі мною битися?

— Дуже, — зітхнув фокстер’єр.

— Що ж робити? — поцікавився племінник супер, агента.

— Сам не втямлю, — Роберт почухав лапою за вухом і, глибоко замислившись, усівся поруч з Лемохом.

Час відповіді на ультиматум поступово наближався. Роберт подивився на настінний годинник і рішуче промовив:

— Ну добре. Зараз ми воювати не будемо. У мене вже немає настрою тебе кусати.

Лемох поштиво вклонився. Роберт відповів не менш галантним поклоном.

— Але після оголошення війни ми — вороги! І якщо я піймаю тебе на полі бою, то обов’язково візьму в полон.

— Добре, умовив, — кивнув Лемох. — У полон так у полон. Сподіваюся, ти мене там не кинеш?

— Як ти міг подумати? — обурився Роберт. — Порцелянові лицарі шляхетніше за всіх ставляться до полонених. Ти просто станеш нашим гостем на тиждень. Побігаємо, пограємося, почитаємо разом. Сер Готвард казав, що є така книга, «Айвенго» називається…

— А більше він нічого не казав?! — ледве стримуючись від обурення й люті суперагент вийшов з-поза коробки з ґудзиками. Він ховався там уже хвилини зо дві і чув майже все.

Роберт зрозумів, що тепер перед ним дорослий пластиліновий біс — серйозний і жорстокий супротивник. До честі маленького фокстер’єра треба додати, що він ані краплі не злякався. Насупивши брови, з величезним почуттям власної гідності Роберт велично вклонився і якомога чемніше запитав:

— З ким маю честь розмовляти, шановний сере?

— Що?! — крізь зуби видихнув Сем.

— Хвилиночку, — втрутився Лемох. — Дозвольте вас представити: це мій дядько — суперагент Самюель, кавалер усіх регалій із правом носіння білих тапочок. А це мій новий друг — фокстер’єр Роберт, у недалекому майбутньому шляхетний лицар Порцелянового Ордену.

— Помовч! — тонко вереснувши, обірвав його Сем. — Ви мене з глузду зведете, бевзні! Рональд… чи як тебе там?

— Роберт, сер.

— Так, Роберт. Відійди в бік, мені з цим йолопом поговорити треба.

— На яку тему, дядьку? — засоромлено поцікавився Лемох.

— На сімейну! — прогарчав Сем і, знизивши голос до трагічного шепоту, обрушився на племінника: — Ти що, вирішив мене занапастити? Тебе навіщо тут залишено? Стерегти, стежити, доповідати! А ти знайомишся із супротивником, набиваєшся до нього в гості і взагалі веселишся. Звичайно, у мирний час це не так вже й погано, але зараз війна! І твої загравання з ворожою стороною можуть дорого обійтися не лише тобі.

— Та ми нічого поганого не робили, — спробував захиститися Лемох. — Я побачив щеня, почав стежити, а коли він став читати книгу, то я, підкравшись, заглянув йому — через плече. Раптом там надруковано різні військові секрети?

— Бовдур! — схоже, у бідного суперагента не вистачало слів. — І цей товстий недоумок — мій племінник?

— Вельмишановний сер, — не витримавши, зауважив Роберт, — пробачте, що я втручаюся у ваші родинні справи, але ви переходите всі межі чемного тону. Припиніть лаятися або…

— Що «або»? — загорлав Сем. — Зараз як дам по писку!

— Ви поводитеся як п’яний візник, а не як кадровий військовий! Мені соромно за вас, — і Роберт демонстративно сів спиною до противника.

— Як ви могли, дядьку? — засмучено прошепотів Лемох. — Я не витримаю такої ганьби… — маленьке бісеня сіло поруч з Робертом і обидва завмерли в драматичному мовчанні.

Ошелешений Сем переводив погляд з одного на іншого і, напевно, вперше в житті почував себе цілковитим ідіотом. По-перше, він не розумів, чому Роберт і Лемох образилися на нього. По-друге, він не міг втямити, чому його це так хвилює. Але в цьому він боявся зізнатися навіть собі. Мовчання затягувалося, і суперагент не витримав першим.

— А що, власне, я такого сказав? — з образою в голосі заговорив Сем. — Ну, трохи насварив Лемоха, так це ж йому на користь. А якщо я був грубий з Робертом, те це… це… Ну, я… загалом, сьогодні важкий день, усі на нервах…

— Я не злопам’ятний, — обернувся Роберт. — Якщо ви кудись прямували, я готовий супроводжувати вас.

— Дідько лисий! Мені ж час за відповіддю на ультиматум!

— Ви маєте ще п’ять хвилин, — нагадав Лемох. — Якщо Роберт береться провести, то, мабуть, ви встигнете.

— Уперед! Обов’язок над усе! — посуворішав суперагент Сем.

— Цілком погоджуюся з вашою думкою, — вклонився маленький фокстер’єр. — Я до ваших послуг, сер.

Жлоб Полин-Бур’янов

Сер Нюф в оточенні одинадцяти лицарів урочисто й гордо прийняв Самюеля. Після обов’язкових вітань суперагенту було вручено відповідь на ультиматум. Самюель тримався вкрай чемно і не дозволив собі жодного брутального слова. Напевно, вплив справжніх лицарів був такий великий, що просто не дозволяв поводитися інакше. Лемох і Роберт спостерігали за всією церемонією, сховавшись за великою цукорницею.

— Ну от. Відповідь на ультиматум отримано. Тепер ти можеш відправлятися додому.

— Але я сподіваюся, що твоє запрошення щодо полону залишається в силі?

— Поза сумнівом! Після першого ж бою я на тебе чекаю.

— Роберте, мені дуже шкода, але вже час. Дядько йде.

— Що ж, я був радий познайомитися з тобою. Передавай найщиріші вітання серу Самюелю. Сподіваюся, ми прощаємося ненадовго.

У дуже секретному місці (у кутку під ліжком) володар пластилінових бісів приймав доповідь суперагента. У воєнно-польовому таборі панувала сувора, але демократична обстановка. Майже всі біси були вбрані в уніформу: штани з «вухами», брудні майки, зрідка — тапочки. Багато хто мав на майках різноманітні висловлювання англійською мовою, наприклад: «Не жени коней», «Стій, стрілятиму», «Не дзявкай, ховрашку» тощо. Найчастіше чомусь зустрічалося «Сам дурень».

Полин-Бур’янов відрізнявся від решти. Він носив довгу завиту перуку, широкі, до колін, труси в квіточку і пишне жабо. На ногах у нього красувалися розкішні ботфорти, на перев’язі метлялася шпага, а вираз обличчя був бридливим і знудженим, наче володаря нагодували господарським милом. Намісник Князя Пітьми сидів на сірниковій коробці. Навколо врочисто завмерли шестеро генералів, обдарованих правом носіння бантів на хвості.

Доповідь суперагента була гранично короткою:

— Війна, Ваша Величносте!

— Ура! Хай живе війна! — радісно заволали генерали.

— О, мій нещасний народ… — важко зітхнув володар.

Генерали здивовано перезирнулися. Полин-Бур’янов закрив обличчя руками і розгойдуючись жалібно заквилив:

— Бідні ми, бідні… Найнещасливіші ми бідаки! Ніхто нас не любить, не поважає, не розуміє! І кожен норовить зачепити, скривдити, осміяти. Ну ні від кого життя нема! Ледве з’явиться нещасний біс на вулиці — усі одразу в амбіцію, презирство висловлюють. У душу, розумієте, у душу плюють! Що ми зробили цим псам? Га? — голос володаря зірвався на ридання, генерали витирали сльози, а всі інші біси стояли, розкривши роти, і намагалися не пропустити жодного слова. Жлоб умів керувати аудиторією.

— За що вони нас так ненавидять? За те, що ми запропонували їм мир, захист і будку з кісткою? На нашу доброту вони відповіли оголошенням війни! Вони облили нас брудом, змішали з пилом, принизили в очах світової громадськості! Мій бідний народ! — у голосі Полин-Бур’янова зазвучала криця. — Доки ми терпітимемо це? Доки ми дозволятимемо кожній собаці знущатися з нас?!

Генерали посуворішали, з юрби бісів стали вилітати загрозливі вигуки, загальний настрій швидко розпалювався.

— Вони хочуть війни?! Вони нав’язують нам війну?! Вони отримають війну! — дружне ревіння захвату перекрило голос володаря. Полин-Бур’янов задоволено оглянув натовп і продовжив: — Ми більше не дамо себе в ображати! Більше ніхто не насмілиться ставати нам на хвіст! Пластиліновий біс — це звучить гордо! Я з вами, діти мої!

Дружне виття підданих було відповіддю вождеві.

Підступне викрадення

Порцелянові лицарі неквапом готувалися до майбутніх подвигів, а в тому, що їх буде безліч, ніхто не мав жодного сумніву. Узагалі, будь-яка війна для лицарів — просто свято. Це блиск обладунків, симфонія бойових труб, яскраві прапори, герби, вимпели! Це шляхетні супротивники, повалені вороги, прекрасні дами й сиві менестрелі, що співають довгі балади про старі часи! Це пристрасне кохання, палка ненависть, сувора чоловіча дружба і свобода жити так, як наказують власні совість і честь!

Термінові справи знайшлися в кожного. Хтось був зайнятий зачіскою й укладанням шерсті, щоб гідно виглядати на бойовищі. Хтось писав романтичні вірші прекрасній дамі. Хтось просто розминав лапи й згадував ті чи інші прийоми ближнього бою. Роберт знову розмовляв із сером Готвардом. Цілковито довіряючи своєму старшому другу і наставнику, маленький фокстер’єр швидко, але без метушні розповів про події, що відбулися з ним: як він познайомився з Лемохом, що за тип суперагент Самюель, як вони порозумілися. Сер Готвард слухав уважно, перериваючи Роберта уточнюючими питаннями. Наприкінці розповіді він задоволено кивнув:

— Я радий, мій хлопчику, що ти поводився так чемно. Звичайно, ворог є ворог, але шляхетність над усе!

— Угу. Я так і думав. Сер Готвард, я пообіцяв узяти Лемоха до нас у полон, можна? Ми тут пограємо трошки…

— Що за питання? Якщо обіцяв — виконуй. Мені здається, твій друг — непоганий хлопець.

— Так! Дуже! — радісно підтвердив Роберт. — А коли ви підете на війну?

— Я думаю, післязавтра… — замислено протягнув ризеншнауцер. — Узагалі-то все залежить від наших супротивників — адже першими нападають вони. А тепер іди спати, завтра може бути важкий день.

— Сподіваюся, я зможу ближче познайомити вас із сером Самюелем.

— Що ж, я вельми радий кожному гідному джентльмену. До речі, сер Нюф дозволив тобі взяти участь у боях, хоча ти ще малий. Будеш моїм зброєносцем!

— Ррр-хо-хо! — Роберт видав грізний бойовий клич. — Хай живе мій любимий сер Готвард!

— Марш спати, неслухняний хлопчиську! — прикрикнув на нього сивий ризенщнауцер, потай надзвичайно зворушений словами учня.

Роберт спав як убитий. Зранку його розбудив стривожений сер Готвард:

— Піднімайся, маля, уже почалося!

— Як? І без мене? — вмить підхопився Роберт.

Орден гудів, наче потривожений вулик. Шляхетні лицарі бурхливо обговорювали події минулої ночі, впівголоса лаючись від такої несподіванки. Виявляється, вночі було підступно викрадено двох братів-спанієлів: сера Порта і сера Ля Порта. До того ж, звинувачувати не було кого — обидва лицаря стояли на чатах. Їхнє безслідне зникнення відкрив сер Гай, котрий прокинувся від незрозумілого шуму. Спанієлі не боягузи і не дурники: як могло статися, що вони дозволили викрасти себе без бою? А якщо бій був, то чому його ніхто не чув? І головне: чому ворог підступно напав уночі, без попередження, без трубного заклику, без шляхетного обміну рукавичками? Питань було багато. Зрештою всі заспокоїлися, і сер Нюф як визнаний стратег узяв слово:

— Я вважаю, добродії, що ми не можемо кинути наших братів у цій халепі. Однак і залишати табір було б нерозумним. Ми відправимо загін лицарів на пошуки сера Порта і сера Ля Порта, а інші візьмуться будувати фортецю. Я готовий вислухати ваші пропозиції, добродії…

Після нетривалих суперечок було вирішено, що пошуковий загін очолить сер Гауф, позаяк тримати цього нетерплячого героя у фортеці було безглуздо. Впертий бульдог не вмів оборонятися, не знав страху, не розумів відступу, військових хитрощів, інтриг і вивертів. Натомість він був сильний, надзвичайно хоробрий і йшов навпростець до мети. Сер Гауф Левина Грива грізно заприсягся не повертатися без викрадених лицарів. З ним відправилися сер Флойд, сер Лукас і сер Клаус. Решта дружно взялися за справу. Кілька книг, скринька, сірникові коробки, флакони з парфумами, олівці — загалом, у хід пішло все. Через півгодини на полиці здіймалася фортеця, над якою майорів паперовий прапор з гербом Ордену: червлений щит, підтримуваний двома собаками; на червоному полі з блакитною стрічкою по діагоналі полум’янів золотий лицарський меч з величезною порцеляновою трояндою на лезі. Девіз Ордену промовляв: «Над життям лише смерть, над смертю — честь!»

Хитрий план

Викраденням двох лицарів керував наш старий знайомий, суперагент Сем. Проведена акція мала за мету — залякати, одурманити й ошукати супротивника. Сем керував спеціальним підрозділом з дрібних капостей і великих бяк. Ці хлопці називалися повзуни. Взагалі-то особливих чарів біси не знали, чаклувати не вміли, та завдяки великим можливостям пластиліну повзуни могли приймати будь-яку форму, ставати схожими на будь-який предмет і проникати куди завгодно.

Розпластавшись у килимок, вони підповзли до спанієлів, котрі, нічого не підозрюючи, мирно стояли на чатах, і, підстрибнувши, буквально обліпили бідних лицарів з голови до ніг. Обидва пси намагалися вирватися з грузьких задушливих «мішків», але їх швиденько відтягли якнайдалі. Цим і пояснюється майже повна безшумність операції.

— Семе, — неквапливо проказав Жлоб Полин-Бур’янов, — ти блискуче провів операцію. Дві порцелянові шавки в нас у полоні.

— Прагну бути корисним, ваша величносте, — вклонився Сем.

— Однак до нас дійшли дивні чутки: мовляв, ти тепер наставник молоді?

— Ну, не зовсім… Хоча… взагалі-то я виховую небожа.

— Лемох, якщо не помиляюся? Усі вважають його безнадійним.

— Так, він дуже дурний, ваша величносте.

— Покличте сюди цього малюка! — кинув генералам володар пластилінових бісів.

— Навіщо він вам? — стривожився суперагент. — Цей хлопчисько нічого не розуміє, і коли щось потрібно, то я і сам…

— Не метушися, Семе, не треба, — голос Полин-Бур’янова був холодний і бридкий. — А ось і він. Підійди-но сюди, хлопчику.

Біси притягли приголомшеного Лемоха і підштовхнули ближче до володаря.

— Отже, відповідай. Ми чули, що тобі вдалося завести знайомство з ворожою стороною.

— Я не… не знаю, я нічого не заводив… ми просто… — злякано залепетав Лемох.

— Ну, не скромничай. Адже порцелянове щеня на прізвисько Роберт — твій товариш?

— Я? Не… Ми не те щоб знайомі… ну, тобто не друзі… тобто навіть навпаки…

— Ваша величносте, — ризикнув утрутитися Сем. — Ми справді зустріли одне щеня. І його, здається, кликали Роберт, але це було до оголошення війни. І потім — вони лише діти…

— Діти? — криво посміхнувся володар. — Еге ж! Ну звичайно, діти… А скажи мені, Лемоше, ти хотів би ще побачити свого друга?

— Так! — радісно видихнув племінник суперагента.

— Я дозволяю тобі це. Запроси свого друга в гості. Ми познайомимося з ним. А якщо він приведе із собою пару лицарів, то ми влаштуємо цілий бенкет! Такі шляхетні супротивники для нас велика честь…

— Правда? — щасливо перебив Лемох. — Я можу запросити до нас на гостину Роберта? І ще когось?

— Звичайно! — широко посміхнувся Жлоб Полин-Бур’янов. — Біжи! Ми на вас чекаємо!

І Лемох підстрибом помчав до полиці, не помітивши застережливого погляду свого дядька.

— А з недоумка буде користь! — задоволено відзначив володар. — Шкода, що він про це не підозрює!

Біси огидно зареготали. Суперагент Сем сміявся разом із усіма, але якби хтось заглянув у ту мить у його очі — він побачив би ненависть!

Лемох

Коли Лемох нарешті дістався до місця, він з подивом знайшов сувору фортецю. З башти на нього глянув рудий пес, який нагадував ведмедя.

— Що тобі потрібно, маля? — приязно запитав він.

— Я шукаю Роберта. Він запрошував мене на гостину! — прокричав Лемох.

Сер Чау-Чау, а це був він, злегка поморщився.

— Не кричи так, адже я не глухий. Веселеньку годинку ви обрали для візитів. Війна… А ти з пластилінових бісів?

— Авжеж, сер. Мене кличуть Лемох.

— Ну що ж, ви молоді… Гей, Роберте! До тебе прийшли.

За кілька хвилин друзі вже весело гомоніли, сидячи під фортечною стіною.

— Роберте, мені дозволили запросити тебе в гості. Наш володар хотів би ближче познайомитися з вами.

— Не зрозумів, — здивувалося щеня. — 3 ким це «з нами»?

— Ну, з тобою, із сером Готвардом, з іншими лицарями, — пояснив Лемох.

— Ага, — кивнув Роберт. — А навіщо?

— Що «навіщо»?

— Ну, навіщо йому з нами знайомитися? Адже ви оголосили нам війну!

— Ми? Ми нічого вам не оголошували, — здивувалося бісеня. — Це ви надіслали нам виклик на бій. Наш володар зовсім не хотів воювати.

— Хто не хотів воювати? — обурився Роберт. — Ви не хотіли воювати? А хто викрав у нас Порта і Ля Порта?

— І гадки не маю, — чесно зізнався Лемох. — Я не крав.

— А куди ж вони поділися? Ви першими напали на нас, і ця війна — справа честі для нашого Ордену!

— Ой-ой-ой! — передражнив Лемох. — Яка патетика! Скажи краще — ти йдеш до нас чи боїшся?

— Лицарі не відають страху! — заричав Роберт. — Але я маю попередити сера Готварда.

— От і добре. Його я теж запрошую і всіх, хто захоче піти.

— Чекай тут, — кинув Роберт і зник за брамою фортеці.

Сер Готвард поставився до повідомлення свого учня дуже уважно. Він заявив, що під час війни такі питання вирішуються загальними зборами, тож всі вільні від служби лицарі зібралися в сера Нюфа.

— Отже, шановного сера Готварда з його вихованцем запрошено на гостину до наших ворогів. Прошу висловитися, добродії, — мовив магістр.

— Я вважаю, що це пастка! — відверто заявив сер Кросбі.

— Проте, можливо, особиста зустріч із володарем бісів змінить його думку про нас, і якщо вони не зупинять війну, то принаймні стануть боротися, поважаючи закони лицарства, — меланхолійно проговорив сер Льюіс (пудель витратив багато часу на зачіску і потай сподівався зберегти її елегантний вигляд до кінця війни).

— Може бути. Але, добродії, — підняв лапу сер Гай, — не можна забувати про зникнення двох наших друзів. Послабляти гарнізон фортеці небезпечно.

— Дозвольте, я скажу, — піднявся сер Готвард. — Можливо, це пастка, а можливо й ні… У будь-якому випадку це непоганий шанс довідатися про долю наших товаришів. Знову ж, не можна давати ворогові привід засумніватися в нашій хоробрості. Я думаю, що такий похід гідний лицаря. Щоб не послабляти оборону фортеці, я піду один.

— А я? — стривожено виліз Роберт.

— Ах так! Ну, як же без тебе, маля. Зрозуміло, ми підемо разом, — посміхнувся ризеншнауцер.

— Вирішено! — кивнув головою сер Нюф, а Роберт кинувся до воріт з радісним криком:

— Лемох! Ми йдемо!

Зрада

Коли Лемох привів своїх гостей до табору Полин-Бур’янова, у сера Готварда не залишилося жодного сумніву. Досить було одного погляду на задоволені пики бісів, котрі оточили трійцю, щоб усе зрозуміти. «Бідний Роберт, — подумав ризеншнауцер. — Шкода, що твоя дружба піддається такому випробовуванню». Ні, сер Готвард ні в чому не звинувачував Лемоха, він чудово розумів, що наївне бісенятко стало іграшкою в чужих руках.

Пластилінові біси щодалі тісніше й тісніше стискали кільце. Нарешті наперед вийшов суперагент Сем і, намагаючись не дивитися на Роберта, напружено запитав:

— Сер Говард, я не помиляюся?

— Моє шанування. А ви, звичайно, сер Самюель?

— Отож, — Семові не вистачало слів, він озирнувся, наче шукаючи підтримки у своїх, і уривчасто кинув: — ви знали, навіщо йшли?

— Здогадувалися, — кивнув сер Готвард.

— Тоді ви все розумієте. Ми ж не діти. На мотузці вас не тягли. Тобто… опиратися… безглуздо…

— Про що ви, дядьку? — здивувався Лемох. — Володар запросив їх у гості, а ви…

— Дурню! — вибухнув Сем. — Нічого ти не зрозумів!

— Ні! — Лемох зустрівся поглядом з Робертом і позадкував. — Ні! Ви не зробите цього! Я ж привів їх у гості!! Ви ж обіцяли!!!

Біси зайшлися громоподібним реготом. Сему чомусь дуже захотілося дати Лемохові міцного ляпасу, але замість цього він обернувся до сера Готварда й офіційним тоном заявив:

— Вас заарештовано!

— Я — гість.

— Вас заарештовано!!

— Відпустіть хоча б щеня.

— Вас заарештовано обох!!!

Регіт став ще голоснішим. Хтось із генералів протиснувся вперед і зі словами «опиратися безглуздо!» смикнув ризеншнауцера за хвіст. Сер Готвард не вшанував його навіть презирливим поглядом, але Роберт… «Р-р-р-хо-хо!» Услід за бойовим кличем роздався скажений вереск генерала: маленький фокстер’єр вчепився йому у вухо! Сміх обірвався. Біси загрозливо простягнули лапи, і сер Готвард зрозумів, що без бійки не обійтися.

І почалося! Боже мій, як бився сер Готвард! Ризеншнауцер — пес нечувано хоробрий, має відмінну реакцію, швидкий у рухах і, головне, ніколи не втрачає голови. Багато бісів у той день пошкодували, що взагалі народилися на світ. Старий лицар покусав більше десятка бісів, порозтрощував з півсотні носів і обірвав купу хвостів з китичками. Роберт таки відгриз генеральське вухо — сер Готвард міг пишатися своїм учнем! Їх перемогли лише кількістю. Коли Жлоб Полин-Бур’янов забажав подивитися на бранців, вони вже не були небезпечні. Сер Готвард і Роберт сиділи у великій скляній банці, де, втім, знаходилися також і викрадені спанієлі — сер Порт і сер Ля Порт. В’язниця була ідеальною. По-перше, прозорі стінки дозволяли контролювати дії ув’язнених. По-друге, вилізти було просто неможливо — лапи ковзали по склу, а висота банки робила будь-які стрибки безглуздими.

Володар пластилінових бісів ліниво оглянув бранців.

— Гей, Сем! Здається, все йде непогано. Було дванадцять порцелянових псів. Трьох ми полонили. Четверо десь швендяють, нариваючись на пригоди. Отже, залишається лише п’ятеро. П’ятеро наївних старомодних дурників сподіваються протистояти нам? Нам — великому племені пластилінових бісів! Тобі не здається це смішним, Семе?

— Не дуже, ваша величносте. Ви б бачили, скільки наших скалічив цей сер Готвард.

— Невже? Що ж, війни без жертв не буває. Надайте допомогу пораненим, кому треба, приліпіть хвіст, кому треба — ніс. Безнадійних викинути на смітник. Так, а де наш маленький герой?

Біси притягли зарюмсаного Лемоха.

— Що за сльози? — поморщився Полин-Бур’янов. — Сподіваюся, це не від каяття за свій подвиг? А, Семе?

— Ні, це від щастя… — що-що, а контролювати свої почуття суперагент умів, як ніхто.

— Від щастя? Невже? Виходить, він виправляється… — відзначив володар, після чого тихо покликав до себе одного з генералів і наказав таємно стежити за Самюелем.

Казка дядька Сема

Отже, з огляду на описані події, обставини складалася не на користь порцелянових лицарів. Сер Гауф повів свій загін у бік, зовсім протилежний щодо того, де знаходився табір ворога. Збити його з обраного шляху було неможливо, порад він не визнавав, і надій на його повернення було мало. Четверо бранців нудилися в скляній банці, причому Роберта навіть не брали до уваги, хоча відгризене вухо генерала давало йому підстави пишатися собою.

Так і не дочекавшись повернення ризеншнауцера і Роберта, сер Нюф та  інші вибачилися перед сером Кросбі, визнавши його правоту. Усі зрозуміли, що запрошення було пасткою. Лицарів залишилося п’ятеро, вони ще раз заприсягнися боротися до кінця і приготувалися до битви.

Треба визнати, що володар пластилінових бісів зумів скористатися ситуацією. Жлоб Полин-Бур’янов зібрав війська і без усякого маскування рушив до фортеці. Його армія складалася з двохсот піхотинців, десятка плазунів, п’ятдесятьох амбалів з особистої охорони, шести генералів і одного суперагента. Крім того, за військом прямувало кілька санітарів та з десяток підлітків, котрі виконували роль зв’язкових. З огляду на особливості матеріалу, вбити пластилінового біса було складно. Рани миттєво затягувалися, а замість загубленої руки чи ноги санітари відразу причіплювали нову. Хоча якщо під час сутички розмазували так, що хоч зіскрібай, то санітарів тут турбувати марно.

Вбити порцелянового лицаря теж непросто. Ну, хіба що молотком по голові… Так, власне, можна і мамонта скалічити. На щастя, біси молотків не мали. Заподіяти пластиліном хоч якусь шкоду порцеляні майже неможливо, тому Жлоб Полин-Бур’янов сподівався просто зруйнувати фортецю, а собак переловити, пов’язати і засадити в банку.

Бранці сиділи в банці. Сер Порт швидко пояснив «новачкам» неможливість вирватися, а сер Ля Порт настільки упокорився, що навіть не подавав голосу. Сер Готвард вважав своїм обов’язком підтримати маленького Роберта:

— Не журися, маля. Усе це лише моменти війни. А ля гер ком а ля гер!

— Я страждаю за вас, — глухо пробурчало щеня. — Може, мені варто гарненько покусати Лемоха за те, що він завів нас сюди?

— Ні, ні, в жодному разі. Твого друга було так само жорстоко ошукано, як і нас. Напевно, йому зараз дуже важко…

— О-о-х-х-х… — немов у відповідь пролунав жалібний стогін звідкись згори. На шийці банки, звісивши ніжки вниз, сиділо маленьке бісеня з найсумнішою фізіономією.

— Лемох? — вихопилося в Роберта.

— Еге ж, Лемох, — підтвердив небіж суперагента. — Сере Готварде, ви настільки чуйні! Мені так погано, так соромно і так самотньо…

— Іди сюди, — похмуро пробурчав сер Порт, — тут у нас гамірно, людно й весело…

— Я так і збирався, — радісно відгукнувся Лемох, та сер Готвард зупинив його:

— Хвилиночку, молодче. А чи не повідомите ви нам, куди поділися біси?

— Володар повів їх на війну. Усіх.

— А чому ви залишилися?

— Я? — замислився Лемох. — Я спочатку ревів. Потім дядько Самюель дав мені прочухана й розповів казку…

— Знайшов час… — знову забурчав сер Порт.

— Казку про вовка, що хвостом ловив рибу в ополонці, — смутно продовжував племінник суперагента. — Я вирішив поділити вашу долю й прийняти мученицький вінець, тому гайнув сюди.

— Лемох, ти справжній друг! — розчулено прошепотів Роберт.

— Як діти, їй-богу, — знову встряв сер Порт. — А ви куди дивитеся, шановний наставниче? Зараз він зіскоче вниз, і нас тут стане вже п’ятеро.

— Я? Я задумався, добродії, — струснув головою ризеншнауцер. — Я чомусь… ця казка…

— Лемоше, чого ти чекаєш? Стрибай сюди! — покликав Роберт.

— Іду! — радісно відповів Лемох.

— Ні! Зупинись! — раптом підстрибнув сер Готвард. — Я зрозумів! Зрозумів!

Велика битва

Біси намагалися напасти на фортецю зненацька, проте ця витівка провалилася. Пильний сер Гай виявив супротивника ще до того, як плазуни знайшли, де він, власне, ховається. Тоді Полин-Бур’янов подав сигнал до відкритого штурму. Велика битва почалась! Багато років по тому про неї склали пісні й балади. Хоча і біси, і лицарі від душі прикрасили події на свою користь. Насправді ж усе було так…

Плазуни прослизали під воротами фортеці, але… Відразу біля входу сер Гай і сер Чау-Чау просто скатували ці пластилінові килимки в трубку і зав’язували на манер кренделів. Піхота атакувала стіни, але без особливого успіху — там трималися колі з пуделем. Подумавши, Жлоб розосередив війська і напав з усіх боків одночасно. Лицарів було замало, і сер Нюф дав наказ: «Кожен сам за себе…» У лицарському розумінні це трактувалося так: бийся, як можеш, не чекай допомоги, не проси про помилування і пам’ятай — честь вища від смерті! Галасуюча орда пластилінових бісів накинулася на п’ятьох героїв, і закипіла рукопашна!

Сер Льюіс наївно сподівався зберегти свою зачіску… він був буквально заляпаний пластиліном, відтак його лють тільки дужчала. Він скалічив купу ворогів, але біси хитро заманили його в пластилінову калюжу, і коли бідний пес загруз усіма лапами, кинулися на нього з тилу.

Сер Кросбі чхав на свій зовнішній вигляд і бився спокійніше. Біси взяли його змором: колі вивів з ладу стільки ворогів, що навіть не мав сил повернути голову чи підняти лапу. Але одного з генералів біси так і не змогли в нього відібрати. Коли ж щелепи сера Кросбі нарешті розтиснули, від генерала залишився безформний шматок пластиліну.

Найстрашніший бій дав бісам магістр Ордену. Ньюфаундленда важко вивести із себе, але гнів його жахливий! Біси летіли в сторони як друзки. Здавалося, що цей чорний велетень непереможний! Жлоб Полин-Бур’янов був змушений кинути в бій свою особисту охорону — амбалів. Це були високі чорні біси з потворно величезною мускулатурою і найзвірячішими виразами обличчя. Оточений цими громилами сер Нюф ще раз прогарчав девіз Ордену й кинувся на ворога. Сили були занадто нерівні, проте коли зв’язаного магістра представили володарю, його супроводжували лише четверо амбалів. Четверо! З п’ятдесятьох! Інших не міг полагодити жоден санітар. Сер Нюф був страшним противником.

Пізніше жалюгідні залишки піхоти притягли Чау-Чау. Шляхетного лицаря було просто запаковано в товстий шар пластиліну. Як його змогли перемогти, до ладу не міг пояснити ніхто. Бідні біси тряслися, бурмотіли щось невиразне і з острахом поглядали на пластиліновий ком, побоюючись, що відтіля знову вирветься грізний рудий лицар, схожий на ведмедя.

Та найбільше турбот бісам додав… сер Гай! Маленький лицар, як і кожна чистопорідна дворняжка, був надзвичайно сміливий, верткий і нахабний. Сер Гай обійшов усі пастки, не спокусився на жодну хитрість і якщо не міг завдати якоїсь серйозної шкоди, то китиць від хвостів повідкусював понад півсотні. Найспритніші біси аж сатаніли з люті, марно намагаючись втопити невгамовного пса. Так, сер Гай умів битися в юрбі! Тут він був, як то кажуть, у своїй стихії. Він плутався під ногами, змушуючи всіх спотикатися й падати, він кусав усе, до чого дотягувався, він лаявся шістьма мовами і, здавалося, міг вимотати всіх, але… Шляхетний сер Гай спіймався на дрібниці — хапнув за п’яту котрогось із генералів і намертво загруз зубами. Отут його й пов’язали. Щоправда, генерал залишився кульгавим, п’ятку довелося ампутувати, позаяк сер Гай не бажав її облишити…

Подвиг сера Самюеля

Здогад сера Готварда виявився вірним. Щоправда, для виконання задуманого потрібно було розштовхати сера Ля Порта. Отже, на спину ризеншнауцера вліз спанієль, на нього інший, на вершину піраміди видрався Роберт. Лемох звісив свій хвіст униз і міцніше вчепився за край банки. Роберт підстрибнув і, вдало вхопившись за хвіст, виліз наверх! У бідного бісеняти сльози виступили з очей, але він усе-таки допоміг щеняті видряпатися.

— Я надзвичайно вдячний вам, шановний сере, — Роберт церемонно вклонився Лемоху.

Небіж суперагента знітився й тихо промурмотів:

— Ну що ви… Це все мій дядько вигадав…

— Серу Самюелю я висловлю подяку пізніше, — ще раз вклонився Роберт. — А зараз я маю поспішати по допомогу.

— Я з тобою, — підскочив Лемох.

Щойно друзі налаштувалися «зробити ноги», як з-за рогу з’явилися залишки «непереможної» армії пластилінових бісів. Роберт і Лемох зрозуміли, що пропали! У розпачі вони кинулися вбік, якось видралися на стопку книг і стали спина до спини. Відступати не було куди! Пластилінові біси втомлено глянули на них, покидали нових бранців у банку, закрили її пластмасовою кришкою і спокійно розташувалися біля маленьких утікачів.

Володар підраховував втрати. З двох сотень піхоти залишилося п’ятдесят бісів, амбалів лише четверо. Від плазунів узагалі нічого не залишилося. З генералів вціліли двоє, з яких один кульгавий. Із суперагентів — один Сем. Та він один і був. У великій битві Самюель не брав участі, філософськи заявивши:

— Вас багато, а я один! Якщо генерала вб’ють, то їх ще п’ятеро є. А якщо суперагента? Зась вам!

За інших обставин не обійшлося б без трибуналу, але в запалі бою розбиратися не стали, справу залишили на потім.

Жлоб Полин-Бур’янов ледве не лускав з люті. Зважте, втрати величезні, а билося лише п’ятеро лицарів. Десь бродять ще четверо — отже, війна продовжується. Така перемога дорівнює поразці! Моральний стан війська пригноблений і подавлений. А до того ж ганебні факти порушення дисципліни. Суперагент відмовився битися, а його небіж, схоже, допоміг утекти порцеляновому щеняті. Володар вирішив в усьому розібратися відразу. У супроводі двох амбалів він підійшов до Роберта й Лемоха і, дивлячись знизу вгору, грізно зажадав:

— Гей, ви! Спускайтеся негайно!

Друзі мовчали.

— Униз, негідники, і цілуйте мені ноги, щоб я вас пробачив!

Очі Роберта спалахнули зеленим вогнем, шерсть на зашийку піднялася, а з вуст зірвалося грізне:

— Р-р-р-хо-хо!

Раптом щеня зустрілося поглядом із сером Готвардом. Наставник щось кричав. Слів не було чути, але погляд був красномовний. Роберт зрозумів. Зусиллям волі він згасив злість, що клекотала в ньому, і, вклонившись ворогові, якомога чемніше запитав:

— Можливо, вельмишановний володар пластилінових бісів надасть мені честь чесним двобоєм? Чи, можливо, я зможу звільнити вас від якої-небудь обітниці? Моя честь і зуби до ваших послуг!

— Ах ти, воша собача! — заревів Полин-Бур’янов. — Мерщій сюди, я сказав! І цього товстого кретина із собою прихопи!

— Ви не смієте ображати Роберта… — тонко проверещав Лемох.

— Що? Я не смію? Сем! — гнівно прогарчав володар. — Це і є твоє виховання?!

Суперагент замислено знизав плечима, за нього відповів Лемох:

— Дядько тут ні до чого! Це я сам! Сам! Геть тиранію!

Володар сторопів. А коли натхненний своєю сміливістю Лемох проспівав два перших куплети «Марсельєзи», щелепа відвисла навіть у Сема.

— Оце так! Значить, ви отакої! Еге-еж… — ображено промовив Володар. — Революцію вирішили влаштувати?! Так…

— А що таке революція? — пошепки поцікавився Роберт.

— Я точно не знаю, але грають усі! — обнадійливо відповіло бісеня.

У цей час Полин-Бур’янов кивком голови вказав на двох друзів, і четверо піхотинців рушили в атаку. Володар мстиво посміхнувся. Суперагент Самюель вийшов вперед і загородив дорогу нападникам.

— Що ти робиш, Семе? — здивовано запитав володар.

— Що я роблю… — тужливо пробурмотів Сем, ударом кулака нокаутуючи найближчого біса.

— Зрада! — заволав Жлоб. Полин-Бур’янов. — Схопити зрадника!

— Зрада! — завили два генерали, а піхотинці, кинулися виконувати наказ Володаря.

Суперагент бився як той біс!

— Яке життя! Яка кар’єра! — зі сльозами в голосі примовляв Сем, наносячи «уракен» у ніс чергового супротивника. — Яка служба, нагороди, регалії! І все… все коту під хвіст! — суперагент уже майже ридав від образи. — Заради чого?! Заради чого, я вас запитую?! Ну що мені до цієї свари? Лемох — інтелігент паршивий! У монастир треба йти з такими принципами! І Роберт теж гарний — лізе, куди не просять! Псих контужений! — Сем зірвався на істеричний лемент, не забуваючи відважувати на всі сторони добрячі удари у-шу, карате й англійського боксу. — А я тут до чого? За що мені все це? Мамо… Мамо!!! Мамцю-ю-ю!!!

Моє шанування

Коли зв’язаного й побитого суперагента запхали нарешті в банку, де вже нудилося вісім бранців, біси зітхнули з полегшенням. Протягом всієї цієї сутички Роберт рвався в бій, і Лемох ледь стримував свого гарячого друга. Зрештою маленький фокстер’єр визнав, що бісеня праве: вони мають яким завгодно способом вирватися і знайти загін сера Гауфа. Тільки він міг врятувати бранців. На щастя, в їхню випадкову цитадель можна було потрапити лише з одного боку, тому вони сподівалися протриматися. Роберт стояв на чатах, а Лемох гарячково шукав щось придатне для оборони. Вдалося знайти маленьку пластмасову лінійку і недогризок синього олівця. Але й це краще, ніж нічого. Три книги, на які вони забралися, стояли майже вертикально під великим кутом, що дозволило друзям заштовхати лінійку поміж сторінок.

— Важіль. Закон Архімеда, — Використовуємо поворотну енергію пружини! — спробував дохідливо пояснити Лемох. — Відтягаємо і… раз!

— А це шляхетно? — про всяк випадок перепитав Роберт.

— Авжеж! — завірило бісеня. — Ми ж попереджатимемо і запитуватимемо про стан здоров’я.

Роберт озброївся недогризком олівця і, подумавши, засумнівався — чи є ця зброя лицарською? Лемох стражденно зітхнув, і, знаючи педантичність майбутнього лицаря, запропонував назвати недогризок «мечем».

— Думаєш, це допоможе?

— Ну, мечем він від цього не стане, хоча й гірше не буде. А в літописи й балади ти ввійдеш як лицар із синім мечем!

— Здорово! — захоплено відгукнувся Роберт. — Я назву його «Грейсвандир», і нехай він служить мені, як служив лорду Корвину!

Саме тієї миті показалася голова першого нападника. Друзі кинулися до лінійки і щосили натягли її. Полин-Бур’янов квапливо прикрикнув:

— Не гайтеся там! Хапайте їх за карк і вниз!

У відповідь пролунав звук, наче хтось чавкав, і щось велике майнуло в повітрі. «Що б це могло бути?» — замислився володар і послав нагору ще одного піхотинця.

Ув’язнені в банці лицарі приводили до тями сера Самюеля. Коли суперагент нарешті відкрив очі, над ним зі співчуттям схилилася морда ризеншнауцера.

— Як почуваєтеся, сере Самюелю?

— Де я? — з тугою простогнав суперагент.

— Ви бранець, друже мій. Вас посаджено в ту ж в’язницю, що й усіх. Тепер ми товариші по нещастю…

— З вами-то все зрозуміло! — перебив Сем. — А як я сюди потрапив?

— Утрата пам’яті через ушкодження лівої півкулі, — діловито заявив сер Кросбі.

— Цього ще бракувало. Тут в’язниця чи будинок для божевільних? Що ж вони, так і будуть до нас усяких психів підселювати? — за звичкою забурчав сер Порт.

— Сором, друже мій! — докірливо зауважив ризеншнауцер.

— А я що… я нічого… просто тут і так затісно.

— Добродії, а ми не можемо його вилікувати? — захопився ідеєю сер Кросбі. — Я, здається, щось читав з парапсихології і нейрохірургії… Нумо, шановний, витягніть лапи вперед! Закрийте ліве око й доторкніться правим мізинцем до кінчика носа…

— Облиште мене! — втомлено огризнувся Сем.

— Справді, добродії, дайте нашому герою відпочити, — м’яко прогудів сер Нюф.

— Якому герою? — усе ще не розуміючи, поморщився суперагент.

— Спокій, добродії! — перервав здивований хор голосів сер Нюф. — Така скромність робить вам честь, сере Самюелю. Та, ймовірно, внаслідок нервового потрясіння ви дещо забули. Я нагадаю. Кілька хвилин тому ви героїчно боронили за нашого Роберта і вашого племінника. Битва була чудовою! Ми отримали колосальну насолоду, спостерігаючи вашу доблесть! Якби не амбали, їм би нізащо не вдалося взяти вас в полон!

— Я це зробив? — злякано скулився Сем. — Я бився зі своїми?

— Ще й як! — одноголосно підтвердили інші лицарі.

— Ви вмієте битися, сер! — радісно дзявкнув сер Гай. — Моє шанування!

— Матінко… — видихнув суперагент.

— Ми пишаємося вами, — заявив сер Кросбі. — Моє шанування!

— Ой, ненько…

— Ви джентльмен! І поводилися як справжній лицар! Один проти всіх захищали слабкого! — натхненно підтримав сер Готвард.

Інші лицарі також поштиво й дружелюбно ляскали бідного Сема по плечах і висловлювали свою повагу. Суперагент зацьковано озирнувся і тихо заплакав. Сльози текли й текли. Він ридав дедалі голосніше. Його плечі тряслися, і добрий сер Нюф пригорнув Сема до своїх величезних грудей.

— Поплачте, хлопчику мій… — м’яко заспокоював ньюфаундленд. — Поплачте… Яка душа! Яка дивовижна душа, добродії…

Останній бій

Роберт і Лемох ще раз і ще раз відтягали лінійку. На третьому бісові, котрий загуркотів удалечінь, Полин-Бур’янов замислився.

— Лізьте удвох! І обережніше там.

Наступні піхотинці виявилися завбачливішими від попередніх, — хлопок лінійки пролунав вхолосту. Тепер кожен з друзів мав перед собою серйозного дорослого суперника. «Ррр-хо-хо!» — за відпрацьованою схемою Роберт вчепився у вухо найближчого біса. Свій меч він відкинув, вважаючи, що зуби надійніші. Другий біс кинувся на допомогу товаришеві і, впіймавши задні лапи Роберта, спробував відтягти його вбік. Якщо ви пам’ятаєте історію з Лукасом, то розумієте, що це було дуже нелегкою справою. Бідний Лемох підстрибував, як зайчик, лупив бісів кулачками і крізь сльози вмовляв піхотинців відпустити Роберта.

— Пішов геть, боягуз! — гиркнув на нього один з нападників.

— Я не боягуз! — спалахнув від сорому Лемох. — Я — пацифіст!

— Паци… хто? — зареготав біс.

— Фіст! — вперше в житті Лемох заричав. — Відпустіть мого друга або я за себе не відповідаю!

— Заткнися, фітюлько!

— Ах, так! — небіж суперагента підхопив кинутий Грейсвандир і щосили тріснув найближчого біса по коліну.

Біс репетував дурним голосом і звалився вниз. Роберт нарешті виплюнув зжоване вухо другого супротивника, і той з ганьбою втік. Сп’янілі від перемоги двоє друзів прогорланили бойовий клич і, на величезний подив бісів, самі кинулися на ворога! Роберт був схожий на білу блискавку, він біснувався, вертівся, як дриль, кусав праворуч і ліворуч. Лемох махав в усі сторони недогризком синього олівця і без утоми волав різні бойові заклики всіх часів і народів: «Англія і Ланкастер!», «К зброє рицеже!», «Саринь на кичку!», «Но пасаран!», «Банзай!» і розгонисте російське «Ура-а!»

Авжеж, якби біси не були так виснажені, двох юних зайдиголів скрутили б за мить. Проте армія Полин-Бур’янова перебувала у надзвичайно подавленому стані, тому Роберт і Лемох навіть повоювали хвилини зо три, поки їх нарешті не пов’язали.

Залишки пластилінової армії, банка з порцеляновими лицарями і полонені Лемох з Робертом знаходилися на кухні. Біси затягли усіх на кухонний стіл, що впритул підступав до газової плити, й урочисто розсілися навколо. Один з амбалів притяг молоток для відбивних, інший запалив сірник і включив газ. Порцелянові лицарі висували найрізноманітніші припущення, але істину знав лише Сем.

— Буде страта. Цікаво, з кого почнуть?

Жлоб Полин-Бур’янов став на сірникову коробку і, прокашлявшися, почав промову. Як завжди, володар був проникливий і переконливий.

— О мій великий народ! Мій бідний, але гордий, нещасний, та величний, гнаний і прекрасний народ! Ми перемогли! Нас втягли в брудну війну. Нас хотіли ввергнути в безодню рабства й безчестя. Проте нам вдалося згуртуватися й сказати своє тверде «ні!» всім підступам ворога. Нам було важко. Ми терпіли біль і негоду, ми гинули заради високої і світлої мети. Ми несли світові джерело світла, взаєморозуміння й солідарності. За що на нас спустили зграю цих скажених псів? За що загинули кращі сини нашого народу? (Навіть найбільш втомлені й побиті біси піднімали голови, слухаючи слова володаря.) Діти мої! Ми перемогли! Ми не могли не перемогти, тому що майбутнє за нами, й усі, хто не розуміють цього, гнитимуть на смітнику історії! (Біси запосміхалися — хоч якась розрада.) Але в наших рядах виявилися ті, кому з нами не по дорозі. Ці зрадники плазували перед нашим класовим ворогом! Хто ж вони? (Біси тихо забурчали.) Ми знаємо їх! Колишній суперагент був наділений нашою довірою і носив наші нагороди — він виявився лукавим лицеміром і підступним зрадником! Його племінник — яблуко від яблуні! Ми всі любили цього малюка, піклувалися про нього, намагалися пригостити, пригорнути, приголубити… І що ж? Він став таким же безчесним зрадником, як і його дядько! (Ревіння обурених бісів.) Яке покарання ми виберемо для них? Тільки смерть! (Тепер біси радісно завили.) Смерть зрадникам, дегенератам і злочинцям!

Полин-Бур’янов зійшов з коробки. Мова стомила володаря.

— Так, поки не забув. Сем зачекає, спочатку стратити його небожа. Ну, й щеня заразом. Мабуть…

Страта

Під барабанний дріб, грізний і урочистий, двоє амбалів вивели Роберта й Лемоха. Утім, «вивели» — не зовсім точне слово. Маленький фокстер’єр був так закутаний пластиліном, що його довелося нести, а бісеня стусанами гнали вперед. Третій амбал надяг червону маску і з загрозливим видом вигравав кухонним молотком.

— Ні! — запекло завив Сем, б’ючи кулаками по стінці прозорої в’язниці. — Що ви робите, вбивці!

— Ви не насмілитесь їх торкнутися! Це ж діти! — дружно заричали лицарі.

І хоча закрита банка глушила хвилю обурення, Полин-Бур’янов мимоволі зіщулився, уявивши, що було б, якби бранці вирвалися на волю. Та за мить він вже отямився і, звернувшись до юних героїв, з погордою запитав:

— Ваше останнє слово й останнє бажання?

— Ваша величносте, — тихо прогарчало щеня, — якщо мені призначено загинути, я вмру без стогонів і скарг, ні на мить не зганьбивши шляхетних ідеалів лицарства! — очі Роберта спалахнули зеленим вогнем. — У переможного ворога я нічого не прошу для себе! Але якщо у вас є хоч крапля співчуття, то помилуйте мого друга…

— Ні! — зарозуміло обірвав володар. — Прохання відхиляється. Тепер ти.

— Я? Я тільки… — зам’явся Лемох. — Я, напевно, не знаю, що сказати… Але якщо в мене є останнє бажання, то я хотів би… заспівати!

— Заспівати? — уточнив Полин-Бур’янов.

— Так! — зважився Лемох. — Одну маленьку пісню.

— Ну, заспівай… — знизав плечима володар. — Кат з тобою! Не можемо ж ми відмовити в такій безневинній дрібниці.

Лемох відкашлявся і виліз на сірникову коробку. Тонким, але приємним голоском він завів пречудову баладу Лоуренса: «Спис і чорного коня мені заповів батько…» Небіж суперагента відбивав ритм копитцем і щосили намагався вдовольнити вподобання публіки. Потомлені біси блаженно прикрили очі й заслухалися. Балада була довга й щира. Багато слухачів витирали сльози розчулення. Коли Лемох закінчив, залунали дружні оплески. Бісеня чемно розкланялося, шаркнуло ніжкою.

— Кат! Починай, — наказав Полин-Бур’янов.

— А може, він ще поспіває? — зненацька запитав кат.

У володаря відвисла щелепа.

— Нехай заспіває! Востаннє! У нього добре виходить! Нехай ще заспіває! — дружно загомоніли біси.

Цього разу володар вирішив не спокушати прихильність юрби.

— Та будь ласка, нехай співає. Тільки щось коротеньке.

Біси радісно нашорошили вуха. Лемох крадькома підморгнув Робертові, і щеня зрозуміло, що друг тягне час. І несподіваний концерт продовжувався. Лемох проспівав ліричну пісню про загублену батьківщину і вічних блукачів. Потім дуже смутну й романтичну про нерозділене кохання біса до молодої відьми, яка втекла з херувимом. Потім жартівну пісню про п’яничок. Потім…

Загалом, він співав уже десь годину. Жлоб Полин-Бур’янов зацьковано й злісно кидав очима на всі боки, але не наважувався перервати малого — війську потрібна була розрядка. Біси посміхалися, вболівали, ридали, реготали, нагороджуючи соліста бурхливими оплесками. Нарешті бідний Лемох утомився.

Володар піднісся духом і прикрикнув на ката. Знову дрібно гримнули барабани. Біси посуворішали.

— З кого почнемо? — пошепки запитав кат, піднімаючи за шкірку Роберта і Лемоха.

— Ну, навіть не знаю… — замислився володар. — Давай з щеняти… Чи ні? Напевно, усе-таки з Лемоха, хоча… Ти чого? — труснув ката Жлоб Полин-Бур’янов.

Амбал, роззявивши рота, уп’явся очима кудись удалечинь. Володар простежив за його поглядом і ойкнув! У п’ятдесяти кроках від них, здибивши шерсть і вищиривши зуби, стояв грізний і невблаганний сер Гауф! Жлоб Полин-Бур’янов зарепетував! У голос йому з тилу і з флангів залунали бойові заклики порцелянових лицарів. І сер Флойд, сер Клаус, сер Лукас кинулися в бій. Боже, яка почалася метушня! Біси порснули в різні боки. Про бій не було й мови. Басет Лукас кинувся на ката і вирвав з його лап Роберта. Лемох викрутився сам. Одноокий сер Флойд в пошуках володаря ганяв залишки піхоти. Маленький, але сердитий сер Клаус розважався обриванням хвостів, тому що вище не міг дострибнути. Гідний сер Гауф здійснив найвеличніший подвиг: розігнавшись, немов снаряд, він з дивовижною силою і безмірною відвагою влупив порцеляновим чолом у банку з бранцями. Уламки скла бризнули в різні боки! Бульдог втратив свідомість, а бранці вирвалися на волю.

Армія пластилінових бісів перестала існувати…

Післямова

Дванадцять порцелянових лицарів, суперагент Самюель і Роберт з Лемохом сиділи за святковим столом. Бісів було розбито наголову, з лицарів серйозно не постраждав ніхто, зруйновану фортецю відновили, і над нею знову майорів гордий прапор Порцелянового Ордену. Усі святкували перемогу! По черзі віншували кожного з лицарів. Похвали і величальні вірші урочисто лунали над головами героїв. Жлоб Полин-Бур’янов зник у невідомому напрямку, і Сем мудро припускав, що він колись ще озветься. Робертові було врочисто вручено справжній нашийник і надано звання зброєносця сера Готварда. Суперагент красувався з масивним собачим ланцюгом на шиї, прикрашеній медальйоном з девізом Ордену: «Над життям лише смерть, над смертю — честь!» Лемохові було піднесено крихітний, розміром ледве менше бісеняти, томик віршів Кіплінга. Геройському серу Гауфу склали особливу пошану. Через свою нескориму впертість він вів пошуковий загін за обраним курсом, нікуди не звертаючи, тому і пропадав стільки часу. Хоча, з іншого боку, саме ця впертість і привела його в потрібну мить на кухню, коли він по колу обходив усю квартиру. Розбивши на початку бою банку, що стала за в’язницю багатьом лицарям, сер Гауф знепритомнів від важкого удару і не зміг виконати свою обітницю. Якщо пам’ятаєте, він присягнувся обірвати купу хвостів з китицями і зробити собі левину гриву. Отож, шляхетні лицарі зібрали всі знайдені хвости і, спорудивши подобу величезного вінка, начепили його на безтямного бульдога. Коли сер Гауф отямився, йому люб’язно розповіли, який він страшний у гніві і де він відірвав собі таку левину гриву. Збентежений бульдог засоромлено пояснив, що в бою на нього щось находить і він зовсім нічого не пам’ятає…

Два дні по тому суперагент Сем підійшов до наставника Роберта.

— Сер Готвард, я маю піти.

— Сподіваюся, ви ненадовго, сере Самюелю?

— Не знаю… — знизав плечима Сем. — Я не створений для мирного життя. Увесь час я воював, бився, боровся з небезпеками. Моя душа нових пригод.

— Ви праві, — замислено визнав ризеншнауцер. — Мирне життя обтяжує військового.

— Так-так… Я тільки хотів би попросити, якщо ваша ласка, наглядайте за Лемохом.

— Авжеж, можете бути впевнені, — кивнув сер Готвард. — Я виховуватиму його разом з Робертом.

— Дякую вам! — вклонився Самюель.

Проводжати суперагента вийшли всі. Незважаючи на те, що він, Сем, був справжнім пластиліновим бісом, його дуже поважали. Лемох пустив сльозу, прощаючись із дядьком, а Роберт попросив писати частіше. Після того сер Готвард повів їх читати якийсь старий лицарський роман про життя короля Артура.

Ось так і закінчилася ця історія. Звичайно, це не остання з пригод Роберта і Лемоха, та про це якось згодом. Порцелянові лицарі не прощаються з вами і завжди прийдуть на допомогу тим, кому загрожує лихо.

Тому нашу розповідь можна продовжувати нескінченно довго.

Доти, доки триває дитинство.

* * *

Р. S.

— І це все?

— Ні, звичайно! Мене ж ще не посвятили в лицарі…

Примітки

1

Початок шалених пригод Джека та його друзів — чаклуна Лагуна-Навіженого, учня чародія Сема Вілкінса та леді-мисливиці Шелті — читай у книжках Андрія Бєляніна «Джек — Божевільний Король» та «Джек і таємниця стародавнього замку».

Content

Андрій Бєлянін
Джек на Сході

Джек на Сході

Орден Порцелянових лицарів

Знайомство

Ультиматум

Великий Сервантес

Жлоб Полин-Бур’янов

Підступне викрадення

Хитрий план

Лемох

Зрада

Казка дядька Сема

Велика битва

Подвиг сера Самюеля

Моє шанування

Останній бій

Страта

Післямова

Примітки