Кейс Марианн

Ar ten kas nors yra?

Marien Keyes

Ar ten kas nors yra?

ROMANAS

Iš anglų kalbos vertė Regina Šeškuvienė

Alma littera

VILNIUS

2007

Versta iš: Marian Keyes ANYBODY OUT THERE?

Copyright © Marian Keyes, 2006

© Vertimas į lietuvių kalbą, Regina Šeškuvienė, 2007

© Leidykla „Alma littera“, 2007

ISBN 978-9955-24-732-6

Anotacija

Airių rašytojos M. Keyes, jau žinomos lietuvių skaitytojams, romane „Ar ten kas nors yra?“ su stilingu humoru, bet jautriai atskleidžiamas trapus ir ypatingas vienos moters pasaulis.

Skiriu Toniui

Padėkos žodis

Ši knyga nebūtų buvus parašyta be daugybės kilniaširdžių žmonių pagalbos. Nuoširdžiausiai dėkoju:

Savo nuostabiajai redaktorei Luizai Mor už jos besąlygišką palaikymą, neįkainojamas konsultacijas ir šios bei visų kitų mano knygų vizijas. Kiekvienam rašytojui didžiausia laimė turėti tokią redaktorę;

Džonatanui Loidui, agentų princui;

Kaitrionai Keis ir Anai Mari Skanlon už begalinį palaikymą, informaciją apie Niujorką, o svarbiausia — už tiradas Plunksnelių Glostytojams;

Nikei Finkel, Kirstei Liuis, Nikolei Makelroi, Džeimiui Nedvikui, Kim Papas, Eimei Tušai, o labiausiai — Šošanai Gilis už tai, kad suteikė man visą informaciją apie grožio konsultantės darbą;

Gvenai Holingsvort, Danielei Kozai ir Magsui Levitui;

Patrikui Kilkeliui ir Alison Kalahan už informaciją apie komandą Red Sox;

Konorui Fergiusonui ir Kylinai Šenli už pasakojimą apie nardymus su akvalangu bei Malkolmui Daglasui ir Keitei Tompson už techninę informaciją apie giluminį nardymą. Jeigu yra klaidų, tai jos tikrai mano;

Neidinai Morison už informaciją apie labrodūdlius (taip, iš tiesų tokie yra);

Dženei Boland, Ailišei Koneli, Siuzanai Dilon, Karon Fryborn, Gajui Grifinui, Liljanai Keis, mamytei Keis, Ritai Anai Keis, Siuzanai Pauers ir Luizai Vos už tai, kad gabalais skaitė mano rankraštį ir pateikdavo vertingų patarimų bei visaip padrąsindavo;

Eibinui Batleriui, Siobanui Kūganui, Patricijai Kyting, Stefanijai Ponder ir Siuzanai Benson už labai taiklius juokelius ir visapusišką informaciją nuo aklų pasimatymų iki gimdymo skausmų;

Keitei Osborn, kuri labdaringame aukcione (jo surinktos lėšos buvo panaudotos įkurti Medicinos Fondui kankinimų aukoms globoti) nupirko „Džekę Stenifort“, kad ji galėtų tapti šios knygos personažu;

Ypač ačiū Eilynai Prendergast už daugybę daugybę įvairiausių dalykų, įskaitant ir bendras keliones į gitaristų konkursus.

Jeigu ką nors pamiršau, tai a) žemai lenkiuosi, b) labai atsiprašau.

Kaip visada labai dėkoju savo mylimam Toniui. Už viską, kas buvo ir kas yra.

Prologas

Ant voko nesimatė jokio atgalinio adreso, ir tai man pasirodė keista. Man pasidarė truputį nejauku. Dar labiau suglumau, kai išvydau savo pavardę ir adresą...

Protinga moteris tokio laiško neatplėštų. Sveiko proto moteris paprasčiausiai jį išmestų į šiukšlių dėžę ir nueitų. Bet, neskaitant to trumpo laiko tarpsnio tarp dvidešimt devynerių ir trisdešimties, argi aš kada buvau protinga?

Taigi ėmiau ir atplėšiau.

Jame buvo atvirukas: akvarele lietas piešinys su vaza ir iš jos liūdnai svyrančių gėlių puokšte. Bet ji buvo tokia minkšta, kad aš pajutau, jog viduje dar kažkas yra. Pinigai? — pagalvojau. Čekis? Ir kodėl aš tokia sarkastiška? Nesvarbu, kad manęs niekas negirdi, bet šiuos žodžius aš juk ištariau savo mintyse.

Jo viduje tikrai kažkas buvo: nuotrauka... Kodėl man ją atsiuntė? Aš ir taip turiu kalnus tokių ir panašių nuotraukų. Paskui pamačiau, kad klydau. Tai nebuvo jo nuotrauka. Ir tada aš viską supratau.

I DALIS

1

Mama atlapojo svetainės duris ir garsiai pareiškė:

— Labas rytas, Ana. Laikas ryti tabletes.

Ji stengėsi eiti per kambarį žvaliai, kaip daro medicinos seserys serialuose apie ligonines, kuriuos ji godžiai žiūri, bet kambarys buvo taip užgrioztas baldais, kad jai iki manęs teko skintis kelią per jėgą.

Kai prieš aštuonias savaites atvykau į Airiją, dėl išnirusios kelio girnelės negalėjau lipti laiptais, todėl mano tėvai pernešė iš antro aukšto mano lovą į Didįjį svečių kambarį.

Prašau neapsirikti — man tai buvo didelė garbė: paprastai mums į šį kambarį buvo leidžiama užeiti tik per Šventas Kalėdas. O ištisus metus visa šeimyninė veikla — televizijos žiūrėjimas, saldainių valgymas, peštynės ir barniai — vyko ankštame, perstatytame garaže, kuris dabar išdidžiai vadinosi Televizijos Kambariu.

Bet kai į DSK buvo atgabenta mano lova, kitiems per ilgai čia užsibuvusiems įnamiams — kutuotoms sofoms ir dryžuotiems krėslams — jau nebeliko erdvės. Kambarys dabar atrodė kaip padėvėtų baldų parduotuvė su milijonais taip prigrūstų sofų, kad tekdavo ropštis per jas lyg per riedulius jūros pakrantėje.

— Na va, panelyte. — Mama žvilgtelėjo į popieriaus lapą, kur buvo tiesiog valandomis surašytas mano vaistų gėrimo grafikas — antibiotikų, priešuždegiminių, antidepresantų, migdomųjų, stipraus poveikio vitaminų, nuskausminamųjų, kurie sukeldavo labai malonų svaigimo pojūtį, ir vienas Valiumo šeimos vaistas, kurį ji buvo užslėpusi man neprieinamoje vietoje.

Ant mažo, dailiai raižyto medinio staliuko stovėjo išrikiuoti įvairiausi vaistų buteliukai ir dėžutės — keletas nenusakomo bjaurumo porcelianinių šuniukų turėjo būti nuimti, kad užleistų vietą vaistams, ir dabar jie tupėjo ant grindų ir priekaištingai spoksojo į mane. Taigi mama kilnojo dėžutes ir buteliukus, spragsino iš lapelių tabletes ir kratė lauk piliules.

Mano lova buvo gana supratingai pastatyta lango nišoje, kad galėčiau stebėti pro šalį slenkantį gyvenimą. Bet aš to daryti negalėjau: langą dengė tinklinė užuolaida, kurios negalima buvo pajudinti kaip metalinės sienos. Jūs turbūt suprantate, kad negalima buvo pajudinti ne fiziškai, o moraliai: Dublino priemiesčiuose begėdiškai pakelti tinklines užuolaidas tam, kad pasižiūrėtum į „pro šalį slenkantį gyvenimą“, prilygo moraliniam netaktui, tolygiam savo namo prieangio ištepliojimui škotiško pledo raštais. Be to, čia nebuvo jokio „pro šalį slenkančio gyvenimo“. Na nebent... tiesą pasakius, pro vos permatomą lango šydą aš buvau pradėjus pastebėti, kad jau kelinta diena viena pagyvenusi moteriškaitė vis sustodavo ir leisdavo savo šuneliui nusišlapinti ant mūsų kiemo vartų stulpelio. Kartais man atrodydavo, kad tas šunelis, juodai baltas terjeras, visai nenorėdavo šlapintis, bet moteris, regis, jį tiesiog versdavo tą daryti.

— Na va, panelyte. — Iki šiolei mama niekada nevadindavo manęs panelyte. — Nuryk pirma šitas. — Sužėrusi iš saujos man į burną kelias piliules, padavė stiklinę vandens užsigerti. Iš tiesų ji man buvo labai miela, nors įtariau, kad ji paprasčiausiai vaidino.

— Dieve šventas, — pasigirdo balsas. Tai mano sesuo Helena grįžo namo po naktinės pamainos. Stovėdama svetainės tarpduryje ji apmetė akimis kutuotus baldus ir paklausė: — Kaip tu gali tai pakęsti?

Helena yra jauniausia iš mūsų penkių ir vis dar tebegyvena tėvų namuose, nors jai jau dvidešimt devyneri. Bet kam jai eiti iš tėvų namų, dažnai klausia ji, kai turi nemokamą pragyvenimą, kabelinę televiziją ir instaliuotą vairuotoją (tėtį). Žinoma, ji prisipažįsta, jog yra problemų su maitinimusi, betgi visada galima rasti išeitį.

— Sveika, širdele, jau parėjai? — prabilo mama. — Kaip darbas?

Po kelių karjeros vingių Helena — ir aš, deja, visai nefantazuoju — tapo privačia detektyve. Prašau nepamiršti, kad skamba daug pavojingiau ir įspūdingiau, nei iš tiesų yra. Dažniausiai ji imasi tarnautojų nusikaltimų ar „šeimyninių problemų“, kur jai tenka įrodyti, kad vyrai iš meilės suktelėja į šoną. Man tai sukeltų didžiausią depresiją, o ji sako, kad jai nė motais, nes ji jau seniai žinanti, kad visi vyrai — absoliutūs mulkiai.

Ji daug laiko praleidžia tūnodama pasislėpusi drėgnose gyvatvorėse ir su iš toli pritraukiančiu fotoaparatu fiksuoja įkalčius, kaip svetimautojai sprunka iš meilės lizdelių. Ji galėtų sėdėti ir savo puikioje šiltoje ir sausoje mašinoje, bet tada ji tuoj pat užmigtų ir neatliktų užduoties.

— Mama, aš baisiai susijaudinusi, — tarė ji. — Ar neatsirastų ir man valiumo tabletės?

— Ne.

— Gerklę skauda nors rėk. Tragiškai griaužia. Einu miegot.

Kadangi Helena labai daug laiko praleidžia šlapiose gyvatvorėse, jai dažnai skauda gerklę.

— Tuoj, katinėli, nunešiu tau į lovą ledų, — pažadėjo mama. — Sakyk, tiesiog mirštu iš smalsumo, ar atlikai savo užduotį?

Mama dievina Helenos darbą, gal net labiau už manąjį, o tai jau daug ką pasako. (Nors aš turiu Patį Geriausią Darbą Pasaulyje“). Kartais, kai Helenai nusibosta ar apninka baimė, mama eina į darbą su ja. Ir čia aš prisiminiau Dingusios moters bylą. Sykį Helena turėjo eiti į dingusios moters butą ieškoti įkalčių (lėktuvo bilietų į Rio ir t.t. Sakykim...), ir mama nusekė iš paskos, nes jai labai patinka šmirinėti po svetimus namus. Ji sako negalinti atsistebėti, kokie nešvarūs būna žmonių būstai, kai šeimininkai nelaukia svečių. Jai tada pasidaro lengviau ant širdies ir daug maloniau gyventi savo iščiustytame senoviniame lizdelyje. Bet kai tąsyk jos pačios gyvenimas ėmė panėšėti, nors ir labai trumpam, į detektyvinį serialą, mama taip įsijautė į savo vaidmenį, kad net pabandė išlaužti duris įsibėgėdama ir petimi įsiremdama į jas, nors — aš negaliu šito nutylėti — Helena turėjo buto raktą. Mama irgi žinojo, kad ji turi raktą. Jai tą raktą buvo davusi dingusios moters sesuo, o mamai po viso šito triūso liko smarkiai sugurintas petys.

— Visai ne kaip per televizorių, — paskui skundėsi ji, trindama ranką žemiau peties.

Ir dar. Metų pradžioje kažkas bandė Heleną nužudyti. Buvo prieita prie bendros nuomonės, kad ne tiek svarbu, jog apskritai dedasi tokie baisūs dalykai, kiek keista, kad tai galėjo atsitikti ir gerokai anksčiau. Žinoma, tai nebuvo tikras pasikėsinimas į jos gyvybę. Kažkokie nežinomi asmenys paleido akmenį į televizijos kambario langą tuo metu, kai buvo žiūrima eilinė East Enders serija. Veikiausiai šitokiu būdu koks nors vietinis paauglys pabandė išreikšti savo jaunatviškus nepritapimo jausmus, o mūsų mama šoko prie telefono ir puolė visiems aiškinti, kad kažkas mėgino Heleną „įbauginti“, kad nori „nušalinti ją nuo bylos“. O kadangi „byla“ viso labo buvo tik smulkus kanceliarinis įtarimas dėl vienos apgavystės — firmos viršininkas buvo parūpinęs slapto sekimo vaizdo kamerą, kuria ji turėjo stebėti, ar darbuotojai nenugvelbinėja spausdintuvų kasečių, — tai buvo mažai tikėtina. Bet argi aš galėjau kišti pagalius joms į ratus? Aš irgi būčiau tą patį dariusi: jos buvo taip įsijautusios į savo vaidmenis, kad net alpėjo iš laimės. Išskyrus tėtį, ir tai tik dėl to, kad paskui jam teko vienam šluoti išdaužto lango šukes ir užklijuoti skylę polietileno maišeliu, kol atvažiuos stiklius, o tai įvyko vos ne po pusės metų. (Įtariu, kad mama su Helena gyvena svajonių pasauly, kuriame jos tikisi, jog atsiras koks nors geradarys ir iš jų gyvenimo sukurs pavydėtinos sėkmės televizijos serialą, kuriame, neverta nė sakyti, jos pačios atliks savo vaidmenis.)

— Taip, jis įkliuvo. Din-dzilin! Aš maunu miegot. — Bet, užuot išėjusi, ji išsitiesė ant vienos iš daugybės sofučių. — Tas vyras pastebėjo mane, kai tūnojau gyvatvorėje ir jį fotografavau.

Mamos ranka pakilo prie burnos, kaip daro žmonės per televiziją, kai nori parodyti išgąstį.

— Nėra ko baimintis, — nuramino Helena. — Mudu pasišnekėjom. Jis paprašė mano telefono numerio. Subingalvis, — pridūrė ji su pikta pagieža.

Su Helena visada taip — dėl to, kad ji labai graži. Vyrai, net ir tie, kuriuos ji šnipinėja jų žmonų pavedimu, ją įsimyli. Nors aš už ją ir trejais metais vyresnė, mes esam labai panašios: abi žemo ūgio su ilgais juodais plaukais ir bemaž identiškais veidais. Net mama kartais mus supainioja, ypač kai būna be akinių. Bet, skirtingai nuo manęs, Helena kažkokiu magišku būdu kitus traukia. Ji veikia unikaliu, tik jai būdingu dažniu, kuris pakeri vyrus — tikriausiai panašiai kaip šunys, kurie atsiliepia į vos girdimą švilptelėjimą. Kai vyrai išvysta mus abi kartu, iš karto matyti, kaip jie sutrinka. Tiesiog akivaizdžiai matosi, ką jie galvoja: „Jos atrodė kaip du vandens lašai, bet Helena svaigina mane kaip narkotikai, o ta Ana kažkokia...“ Žinoma, vyrams, apie kuriuos kalbu, tai neišeina į gera. Helena giriasi, kad ji niekada nebuvo įsimylėjusi, ir aš ja tikiu. Ji nesivargina dėl sentimentų ir absoliučiai į viską ir visus žiūri su panieka.

Net ir į Luką, Rachelės vaikiną — na, dabar jau sužadėtinį. Lukas toks juodbruvas, seksualus ir testosteroninis, kad aš net bijau likti su juo viena. Na, jis visai puikus žmogus, iš tiesų, labai mielas, bet, jūs patys suprantat... per daug vyriškas. Mane jis ir žavi, ir atstumia, jeigu nutuokiat, ką turiu omeny. Visi — net mūsų mama, ir net, sakyčiau, mūsų tėtis — seksualiai linksta prie jo. Bet tik ne Helena.

Staiga nei iš šio nei iš to mama čiupo mane už rankos — laimei, už nelūžusios — ir iš susijaudinimo virpančiu balsu sušnypštė:

— Žiūrėk! Ta paleistuvė! Angelina Kilfezer. Su savo tokia pačia drauguže irgi paleistuve! Turbūt parlėkė namo atostogų!

Angelina Kilfezer pati egzotiškiausia būtybė, kada nors vaikštinėjusi mūsų gatve. Na, nevisiškai teisybė — mano šeima gana dramatiškai reaguoja į iširusias santuokas, mėginimus nusižudyti, svaiginimąsi narkotikais ir į Heleną, bet mamai Angelina Kilfezer yra kaip aukso standartas — bloga ir visa kita. Jos dukterys bent jau nėra lesbietės, kurios laižosi gatvėje su savo draugėmis nepaisydamos jokių provincijos kanonų.

(Kartą Helenai teko dirbti su vienu indu, kuris žodį „gėjus“ į savo kalbą išvertė kaip „paleistuvis“. Šis pavadinimas taip greitai prilipo, kad dabar visi mano pažįstami — ir net įskaitant draugus gėjus — homoseksualius vyrus vadina „paleistuviais“. Ir taria tai su indišku akcentu. Buvo padaryta logiška išvada, kad lesbietės irgi yra „paleistuvės“, ir tai taip pat tariama su indišku akcentu.)

Mama prispaudė vieną akį prie plyšio tarp sienos ir tinklinės užuolaidos.

— Nieko nesimato, duok savo žiūronus, — paliepė Helenai, ir ši skubiai ištraukė juos iš savo kuprinės, bet tik ketindama pasinaudoti pati. Toliau vyko trumpa, bet atkakli kova.

— Ji tuoj nueis! — maldavo mama. — Duok man pažiūrėti.

— Prižadėk, kad duosi valiumo tabletę, ir tolimojo matymo prietaisas bus tavo.

Mamai teko spręsti dilemą, bet ji pasirinko teisingą variantą.

— Juk žinai, kad aš negaliu to daryti, — tvirtai atrėžė ji. — Aš esu tavo mama ir turiu atsakingai vertinti savo poelgius.

— Tada žinokis! — atšovė Helena ir, pažiūrėjusi pro žiūronus, sumurmėjo: — Viešpatie aukštielninkas! Tu tik pažiūrėk! — O paskui: — Jėzau Šventas! Din-dzilin! Ką čia jos išdarinėja?! Paleistuvių tonzilektomija?

Tada mama stryktelėjo nuo sofos ir jėga pabandė išplėšti Helenai iš rankų žiūronus. Jos susigrūmė lyg du maži vaikai ir liovėsi tik tada, kai atsitrenkė į mano ranką, į tą, kuri buvo be nagų, ir tik iš manęs ištrūkęs skausmo riksmas sugrąžino joms sveiką protą.

2

Nupraususi mama kaip ir kiekvieną dieną nuėmė man nuo veido tvarsčius ir susupo į paklodę. Sėdėjau lyg degtukų dėžutėje vidiniame mūsų namo kieme ir žiūrėjau, kaip auga žolė — nuo nuskausminamųjų buvau it apdujusi, visiškai romi ir vėdinau savo žaizdas.

Bet gydytojas man buvo sakęs, kad sėdėti atviroje saulėje griežtai verboten [* Verboten – draudžiama (vok.)], ir nors balandžio mėnesį Airijoje nėra šansų, kad tokia saulė šviestų, buvau užsimaukšlinusi kvailą mamos skrybėlę, kurią ji dėvėjo per mano sesers Klaros vestuves — ačiū Dievui, čia manęs niekas su ja nematė. (Iš čia išplaukia filosofinis klausimas: kai miške nulūžta medis ir krinta ant žemės, ar pasigirsta koks nors garsas, jeigu nėra kam jo klausytis? O jeigu tu sėdi su juokinga skrybėle ir nėra kas ją pamatytų, ar ji vis tiek lieka juokinga?)

Dangus mėlynas, diena šilta ir viskas atrodė miela. Aš klausiausi, kaip viršuje savo kambaryje Helena be perstojo kosėjo, ir pusiaumiegom žiūrėjau, kaip nuo lengvo vėjelio gėlės pasvyra į kairę, paskui atgal į dešinę ir vėl į kairę... Čia augo vėlyvieji geltonieji narcizai, tulpės ir dar kažkokios rausvos gėlytės, kurių pavadinimo nežinojau. Keista, nejučia prisiminiau, kad mūsų sodas visada būdavo pats bjauriausias visoje gatvėje, gal netgi visame Blekroke. Per daugelį metų jis buvo virtęs surūdijusių dviračių (mūsų) ir tuščių Džonio Volkerio butelių (irgi mūsų) sąvartynu, ir taip buvo dėl to, kad, skirtingai nei kitos, daug padoresnės ir darbštesnės šeimos, mes turėjome sodininką. Mūsų Maiklas, tas senas niurzglys ir užsispyrėlis, nieko kito neveikdavo, tik nuolat versdavo mamą stypsoti baisiame šaltyje ir klausytis aiškinimosi, kodėl negali pjauti žolės („Nes kartu su susmulkintais žolės gabaliukais ant žmogaus patenka mikrobų, jie ropščiasi aukštyn ir miršta ant kūno“) ar kodėl negali karpyti gyvatvorės („Nes sienai reikalinga atrama, ponia“). Užuot vijusi sodininką po velnių, mama pirkdavo jam pačių gardžiausių sausainių, o tėtis vidury nakties pats pjaudavo žolę, užuot išrėžęs jam tiesą į akis. Bet kai tėtis išėjo į pensiją, jiems atsirado puiki dingstis atsikratyti Maiklo. Deja, jis tai nepriėmė už malonę. Piktai burbėdamas, kad nemokšos sodininkai per kelias minutes nuniokos mūsų sodą, jis išėjo iš mūsų baisiai pasipiktinęs ir susirado darbą pas O’Mahonius, kur begėdiškai skalbė mūsų šeimą pasakodamas poniai O’Mahoni, kad sykį buvo matęs, kaip mūsų mama nešvariu virtuviniu rankšluosčiu sausino žaliųjų salotų lapus. Tiek jau to, jo nebėra, o gėlės mūsų tėčio prižiūrimos veši tik dar gražiau. Gaila tik to, kad po Maiklo išvykimo gardžiųjų sausainiukų mūsų namuose dramatiškai sumažėjo. Betgi negalima visko turėti visą laiką, ir šitai suvokusi aš ėmiau galvoti apie visai kitokius dalykus. Ir tik tada, kai sūrus ašarų skystis ėmė plauti mano žaizdas ir skaudžiai tvilkčioti, aš supratau, kad verkiu.

Norėjau grįžti į Niujorką. Keletą pastarųjų dienų vien apie tai ir galvojau. Aš ne šiaip sau svaičiojau, o mane buvo užvaldęs galingas, nenumaldomas troškimas ir aš niekaip negalėjau suprasti, kodėl iki šiolei šito nepadariau. Deja, bėda ta, kad jeigu būčiau pasakiusi, mama ir visi namiškiai būtų baisiai supykę. Jau dabar man ausyse skamba jų argumentai: aš privalanti pasilikti Dubline, kur visos mano giminės šaknys, kur aš esu mylima, ir kur „manim bus rūpinamasi“.

Bet mano šeimos supratimas apie „rūpinimąsi žmogumi“ yra visiškai kitoks nei normalių šeimų. Jie įsitikinę, kad visas problemas gali padėti išspręsti saldainiai.

Pagalvojus, kaip ilgai ir garsiai jie imtų priešintis mano išvykimui, mane suėmė kitas panikos priepuolis — aš žūtbūt privalau grįžti į Niujorką. Turiu grįžti į darbą. Ir nors aš jokiu būdu negalėjau niekam šito sakyti, nes kitaip man būtų iškviesti vyrai su baltais chalatais, aš mirtinai norėjau grįžti pas Aidaną.

Užsimerkiau ir jau ėmiau grimzti į miegą, bet staiga, lyg mano galvoje būtų perjungtas kitas bėgis, pasijutau benerianti į prisiminimus apie triukšmą, skausmą ir tamsą. Akimirksniu atsimerkiau: gėlės ir toliau žydėjo, žaliavo žolė, bet mano širdis smarkiai mušė ir aš vos gaudžiau kvapą.

Šitai kartojosi jau kelias dienas — nuskausminamieji manęs jau nebeveikė taip kaip iš pradžių. Jų poveikis pasibaigdavo daug greičiau ir jų metamoje ramybės skraistėje vis dažniau atsirasdavo apspurę plyšiai, pro kuriuos, lyg vanduo pro prairusią užtvanką, prasiverždavo siaubas.

Vargais negalais atsistojau ir nuėjau į vidų, kur pažiūrėjau „Be namų negerai“, užvalgiau (pusė sūrio lazdelės, penkios skiltelės mandarino, du Malteserai, aštuonios tabletės), o tada, prieš pasivaikščiojimą, mama vėl sutvarstė mano žaizdas. Jai patiko tai daryti, mikliai darbuodavosi su chirurginėmis žirklėmis, ilgais rėžiais karpydavo bintą ir baltą pleistrą — štai taip, kaip mokė gydytojas. Seselė Volš šokinėja apie ligonius. Gal net visa Matrona Volš. Užsimerkiau. Nuo jos pirštų galiukų prisilietimo man buvo gera ir ramu.

— Mažesnės žaizdos ant kaktos jau pradeda niežėti, o tai geras ženklas, ar ne?

— Tuoj pažiūrėsiu. — Ji ištempė raukšlę ant kaktos ir ėmė atidžiai apžiūrinėti. — Va šitos tikrai gerai gyja, — tarė taip, lyg puikiai išmanytų tai, apie ką kalba. — Manau, kad ant šitų jau galima tvarsčių ir nebedėti. Ir gal dar štai ant šitos ant smakro. (Man nuo smakro vidurio buvo pašalintas apvalus mėsos gabalas. Pravers, kai užsimanysiu suvaidinti Kirko Daglaso improvizacijas.) — Tik nesidraskyk, panelyte! Žinoma, šiais laikais žaizdas ant veido galima išgydyti idealiai, — išmintingai porino ji, lyg papūga atkartodama daktaro žodžius. — Šitie sukabinimai daug patogesni nei siūlės. Tik va šitas tai jau tikrai... — kalbėjo ji, atsargiai tepdama antiseptiniu geliu gilią susiraukšlėjusią pjautinę žaizdą, dryksančią per visą dešinįjį skruostą, o paskui stabtelėjo, leisdama man krūptelti iš skausmo. Šita žaizda nebuvo sukabinta. Priešingai, ji buvo susiūta baisingais Frankenšteiniškais dygsniais, kurie buvo panašūs į su adymo adata išdraskytas skyles. Iš visų ant mano veido atsiradusių žymių šita niekada nebeišnyks ir liks matoma amžinai.

— Betgi tam yra plastinė chirurgija, — pasakiau aš, lygiai taip pat lyg papūga pakartodama tai, ką sakė mums gydytojas.

— Teisingai, — pritarė mama. Bet jos balsas skambėjo toli ir buvo prislopintas. Aš greitai atmerkiau akis. Ji visa buvo susikūprinusi ir burbėjo kažką sau po nosim, o tai buvo panašu į „Vargšas tavo veidelis“.

— Mama, neverk!

— Aš neverkiu.

— Gerai.

— Beje, atrodo, girdžiu Margaritos balsą. — Ji mikliai nusišluostė servetėle veidą ir išlėkė į lauką pasišaipyti iš naujos Megės mašinos.

Megė atvažiavo į kasdienį mūsų pasivaikščiojimą. Megė, antroji vyriausia iš penkių vaikų, yra Volšų šeimos kitamanė, didžioji mūsų paslaptis, balta varna mūsų šeimoje. Visi (net pati mama neapdairumo akimirkomis) vadina ją „subinlaiže“, man tas žodis nepatinka, nes labai negražus, bet puikiai nusako esmę. Megė „sukėlė mūsų šeimoje maištą“, kai nusprendė gyventi sau tyliai, ramiai ir padoriai su tyliu, ramiu ir padoriu vyru, kurio vardas Garvas ir kurio mūsų šeima jau daug metų nepakentė. Jie stojo piestu prieš jo tvirtą charakterį, mandagumą ir svarbiausia prieš jo džemperius. (Visų nuomone, jie per daug panašūs į tėčio.) Vis dėlto santykiai kiek atšilo pastaraisiais metais, kai jiems gimė vaikų: Džei Džei jau treji metukai, o Holei tik penki mėnesiai.

Turiu prisipažinti, kad ir aš kurį laiką buvau linkusi palaikyti priešišką džemperių nekentimo poziciją, bet dabar man dėl to labai gėda, nes prieš ketverius metus Garvas padėjo man pakeisti savo gyvenimą. Aš buvau priėjusi keletą šlykščių gyvenimo kryžkelių (smulkiau apie tai bus vėliau), o Garvas man buvo be galo mielas ir atlaidus. Ir net darbą man buvo suradęs vienoj statistikos firmoj, kur ir pats dirbo. Iš pradžių — korespondencijos skyriuje, o paskui buvau paaukštinta iki registratorės. Kaip tik tada jis įkalbino mane pasikelti kvalifikaciją ir aš gavau ryšių su visuomene specialistės diplomą. Suprantu, kad tai neprilygsta astrofizikos magistro laipsniui, kad jis veikiau panašus į Televizijos Žiūrėtojos ar Saldainių Valgytojos diplomą, bet jeigu aš tada nebūčiau jo gavusi, tai šiandien nebūčiau turėjusi savo dabartinio darbo — Paties Geriausio Darbo Pasaulyje“. Ir niekada nebūčiau sutikusi Aidano.

* * *

Nušlubavau prie lauko durų. Megė kėlė vaikus iš savo naujojo automobilio, plačiašonės žmonių gabenimo priemonės, kuri mamai atrodė lyg būtų sirgusi dramblialige.

Tėtis irgi jau buvo lauke ir bandė geruoju atremti mamos panieką. Jis demonstratyviai įtikinėjo, kokia tai puiki mašina, vaikštinėjo apie ją ir spardė koja į visas keturias padangas.

— Tu tik pažiūrėk, kokios ji būklės, — pareiškė jis ir spyrė į padangą, kad patvirtintų savo žodžius.

— O tu pažiūrėk, kokios kiaulės akys!

— Čia ne akys, mama, o žibintai, — paaiškino Megė, atsegdama kažkokią sagtį ir išlįsdama iš mašinos su mažąja Hole po pažastimi.

— Ar negalėjai nusipirkti Porsche? — paklausė mama.

— Per daug senoviška.

— O Maserati?

— Ne tokia greita.

Mūsų mamai — pajutau, kad ją, ko gero, buvo apnikęs monotoniško gyvenimo nuobodulys — staiga užėjo pavėluotas noras turėti greitą, patrauklią mašinytę. Ji žiūrėdavo Aukščiausią pavarą ir nusimanė (truputį) apie Lambordžinius ir Aston Martinus.

Megės korpusas vėl pradingo mašinos salone ir dar kažką atsegusi, ji išlindo su trejų metukų Džei Džei po kita pažastimi.

Megė, kaip ir Klara (vyresnė už ją sesuo) bei Rachelė (jaunesnioji sesuo), yra aukšta ir stambi. Jos visos trys kilusios iš identiško mamos genų derinio. Mudvi su Helena, abi kurdupelytės, skiriamės nuo jų kaip diena ir naktis. Nežinau, iš kur mes pešėm tokius genus. Tėtis nėra toks jau žemas, tik jo nuolankumas daro jį tokį kresną.

Megė metėsi į motinystę su didžiausia aistra — ne į tikrąjį veiksmą, bet į įvaizdį. Ji sako, kad vienas iš nuostabiausių dalykų prisidarius vaikų yra tas, kad nebelieka laiko rūpintis, kaip atrodai, ir dar ji giriasi, kad jau nebeapsipirkinėja. Aną savaitę ji man pasakojo, kad kiekvieno pavasario ir rudens pradžioje ji nuvažiuoja į Marks & Spencer prekybos centrą ir nusiperka šešis visiškai vienodus sijonus, dvi poras batų — vieną su aukšta pakulne, kitą ant lygaus pado — ir keletą palaidinukių. „Apsiforminu per keturiasdešimt minučių“, — džiūgavo ji nei į tvorą nei į mietą. Neskaitant jos plaukų, kurie yra iki pečių ir nuostabios kaštoninės spalvos (dažyti — kaip matyti, ji dar ne visai visko atsisakė), ji labiau panaši į perekšlę nei į mamą.

— Žiūrėk, koks baisus jos sijonas, — burbtelėjo mama. — Žmonės pagalvos, kad mes seserys.

— Girdžiu, girdžiu, — atsiliepė Megė. — Bet man nusispjaut.

— Tavo mašina atrodo kaip begemotas, — mestelėjo mama repliką.

— Prieš minutę ji dar buvo kaip dramblys. Tėti, ar negalėtum atidaryti bagažinės?

Džei Džei pastebėjo mane ir ėmė iš džiaugsmo veblenti kažką nesuprantama. Gal aš jam atrodžiau kaip naujas žmogus jo padangėje, nes šiuo metu tapau jam mylimiausia tetule. Jis išsprūdo iš Megės glėbio ir lyg patrankos sviedinys pasileido per kiemą prie manęs. Jis nuolat verždavosi prie manęs, ir nors prieš tris dienas jis stačia galva kaukštelėjo man į išnarintą kelį, nuo kurio ką tik buvo nuimtas gipsas, o skausmas buvo toks aštrus, kad aš net apsivėmiau, vis tiek jam atleidau.

Aš jam bet ką būčiau atleidusi: tai nepaprastai juokingas žmogutis. Šalia jo man visada pakyla nuotaika, bet aš stengiausi per daug to neparodyti, nes artimieji ims nerimauti, kad aš daugokai juo žaviuosi, o jiems rūpesčių su manim ir taip jau per akis. Dar ims mane guosti geranoriškom, bet nuvalkiotom frazėm — kad esu dar jauna, kad ir pati kada nors susilauksiu vaikelio, ir taip toliau, ir panašiai. Bet aš buvau visiškai tikra, kad tokių dalykų girdėti nė už ką nenorėčiau.

Nusivedžiau Džei Džei į namą pasiimti „pasivaikščiojimų skrybėlės“. Ieškodama man plačiakraštės skrybėlės nuo saulės, mama aptiko visą slėptuvę šlykščių nuvalkiotų skrybėlių, kurias prieš daugelį metų ji dėvėjo per įvairiausias vestuves. Šis atradimas prilygo masinės kapavietės atkasimui. Jų buvo kelios dešimtys, ir viena už kitą didesnės, bet dėl kažkokios neaiškios priežasties Džei Džei krito į akį plokščia, lakuotų šiaudų skrybėlė su kekele vyšnių, nukarusių per kraštą. Džei Džei visiems įrodinėjo, kad tai „kaubojiška skrybėlė“, nors į tokią ji nė iš tolo nebuvo panaši. Būdamas trejų metukų jis jau sugebėjo demonstruoti maloniai stulbinantį savo ekscentriškumą, kuris turėjo būti kilęs iš kokio nors recesyvinio geno, nes iš savo tėvų tokio bruožo jis negalėjo paveldėti niekaip.

Kai jau visi buvo pasirengę, kavalkada pajudėjo į priekį: aš, atsirėmusi į tėtį savo sveikąja ranka, Megė, stumdama prieky savęs vežimėlį su Hole, ir Džei Džei, kaip tikras maršalas, vedąs visą komandą.

Mama atsisakydavo eiti kartu su mumis į kasdienius pasivaikščiojimus su ta dingstimi, kad jeigu prisidėtų ir ji, tai mūsų jau būtų tiek daug, kad „atkreiptume žmonių dėmesį“. Ir iš tiesų mes sudarėme neblogą reginį: dėl paties Džei Džei ir jo skrybėlės bei manęs ir mano sužalojimų vietos jaunimui atrodė, kad į miestą atvažiavo cirkas.

Kai prisiartinom prie žaliosios zonos — ji buvo visai netoli, tik mums atrodė, kad toli, nes man taip skaudėjo kelį, kad net trimetis Džei Džei judėjo greičiau už mane — mus pastebėjo vienas paauglys ir davė ženklą dar keturiems ar penkiems savo draugams. Perjuos nuvilnijo bemaž akivaizdžiai matomas džiaugsmas ir, metę šalin savo užsiėmimą su degtukais ir laikraščiais, pasiruošė pasisveikinimui su mumis.

— Sveika gyva, Frankenštein, — šūktelėjo Alekas, kai mes buvom pakankamai arti, kad išgirstume.

— Sveikas ir tu pats, — atsakiau jam oriai.

Kai jie pirmą kartą taip su manim pasisveikino, aš smarkiai supykau. Ypač kai dar už pinigus pasiūlė atlupti tvarsčius ir parodyti jiems žaizdas. Tarsi būtų pareikalavę atsmaukti marškinėlius ir pademonstruoti papus, ar dar blogiau. Tada man iš akių pasipylė ašaros ir aš, baisiai sukrėsta žmonių žiaurumo, apsisukau ir jau buvau betraukianti namo, bet staiga išgirdau Megės klausimą:

— O kiek duosi? Kiek pasiūlysi už tai, kad parodysim pačią baisiausią žaizdą?

Trumpas ir skubus pasitarimas.

— Vieną eurą.

— Duok jį šen, — paliepė Megė. Pats vyriausias, kuris, kaip jis pats sakė, buvo vardu Hedvigas, nors gal ir visai ne, susirūpinusiu veidu padavė jai pinigą.

Megė krimstelėjo dantimis monetą, patikrindama, ar ji nepadirbta, ir tarė man:

— Dešimt procentų man, likusieji tau. Nagi, parodyk jiems.

Aš ėmiau ir parodžiau — žinoma, visai ne dėl pinigų, o dėl to, kad nebuvo jokios priežasties gėdytis, nes tai, kas atsitiko man, gali nutikti kiekvienam. Nuo tada jie pradėjo vadinti mane Frankenštein, bet — žinau, kad gali pasirodyti keista, — ne ta bjauriąja prasme.

Šiandien jie pastebėjo, kad mama nebuvo užklijavusi man kelių žaizdų.

— Tu jau sveiksti. — Atrodo, jie truputį nusivylė. — Tos, kur ant kaktos, jau beveik sugijo. Vienintelis gražus randas likęs tik ant skruosto. Ir vaikštai jau kur kas greičiau, nei anksčiau. Beveik taip pat sparčiai kaip ir Džei Džei.

Gal pusvalandį sėdėjom ant suolo ir kvėpavom grynu oru. Per kelias tokių kasdienių mūsų pasivaikščiojimų savaites oras pasitaikė neairiškai giedras, bent jau dienomis. Atrodo, tik vakarais, kai Helenai tekdavo tūnoti gyvatvorėse su žiūronais, kaip tyčia pradėdavo lyti.

Mūsų užsisvajojimą nutraukė aižus Holės klyksmas. Anot Megės, jai būtinai reikėjo pakeisti vystyklus, todėl mes visi patraukėme namo, kur Megė gana nesėkmingai bandė prikalbinti pirma mamą, paskui tėtį pervystyti Holę. Manęs ji neprašė; kartais labai gerai turėti sulaužytą ranką.

Kol ji buvo užsiėmusi su sauskelnėm ir vystyklais, Džei Džei išsitraukė iš mano (gana didelio) kosmetinio krepšio rudos spalvos lūpų pieštuką, prisidėjo prie veido ir suvebleno:

— Kaip pas tave.

— Kas kaip pas mane?

— Kaip pas tave, — pakartojo jis, paliesdamas pirštukais mano randus ir rodydamas pieštuku į savo veidelį. Ak! Jis nori, kad aš nupieščiau jam ant veiduko randus.

— Tik kelis, gerai?

Aš abejojau, ar dera demonstruoti vaikui tokius dalykus, todėl nupiešiau jam ant kaktytės kelis širdelės formos randelius.

— Pažiūrėk.

Padaviau veidrodėlį ir jam taip patiko jo atvaizdas, kad net suklykė:

— Dar!

— Tik vieną, gerai?

Jis vis žiūrėjo į save veidrodėlyje ir reikalavo daugiau randų, bet sugrįžo Megė, ir kai aš pamačiau jos veido išraišką, baisiai persigandau.

— O Dieve, Mege. Labai atsiprašau. Nepamačiau, kaip įsijaučiau.

Bet po tokio juokingai keisto savo elgesio aš supratau, kad ji pyksta visai ne dėl to, jog Džei Džei veidelis pasidarė panašus į skiautinių antklodę, o kad pamatė mano kosmetikos krepšį. Jos veidas persikreipė, kas tokiu atveju nutikdavo visiems maniškiams, nors aš iš jos tikėjausi geresnio.

Baisiausiai keistas dalykas. Nepaisant pastaruoju metu išgyvento siaubo ir skausmo bemaž kasdien prie manęs prieidavo kuris nors šeimos narys, prisėsdavo ant mano lovos ir paprašydavo parodyti, kas yra mano kosmetikos krepšyje. Jie buvo apžavėti mano pasakiško darbo ir nė trupučio nesistengė slėpti savo nuostabos, kad kas ne kas, o būtent aš sugebėjau susirasti tokį puikų darbą.

Megė atsėlino prie mano kosmetikos krepšio kaip nakviša. Ištiesusi ranką paklausė:

— Ar galiu pažiūrėti?

— Mielai prašom. O prausimosi reikmenys čia, ant grindų. Ten irgi yra neblogų daikčiukų, jeigu tik mama su Helena manęs neapšvarino. Imk kas tik patiks.

Lyg transe Megė ėmė iš krepšio ir čiupinėjo vieną lūpdažį po kito. Aš jų turėjau net šešiolika. Dėl to, kad man leidžiama.

— Kai kurie dar net nepanaudoti, — tarė ji. — Kaip čia Helena su mama nespėjo jų nugvelbti?

— Dėl to, kad jos jau turi. Prieš pat... na, tu supranti... prieš visa tai aš buvau nusiuntusi joms visą naujų vasaros produktų rinkinį. Jos beveik viską iš čia jau turi.

Prabėgus porai dienų po mano atvykimo Helena su mama vis prisėsdavo ant mano lovos ir sistemingai perkrėsdavo mano kosmetiką, pasisavindamos bemaž viską.

— Porno žvaigždė? Pasiimkit. Daugybinis orgazmas? Imkit. Išdykusi panelė? Prašom.

— Jos man nieko neužsiminė apie jokį naują rinkinį, — liūdnai sudejavo Megė. — O aš gyvenu vos per mylią nuo čia.

— Ak, tai tikriausiai dėl tavo naujos praktiškos išvaizdos jos nusprendė, kad kosmetika tavęs nebedomina. Apgailestauju. Kai grįšiu į Niujorką, pasirūpinsiu, kad rinkinys atkeliautų tiesiai tau į rankas.

— Tikrai? Ačiū. — O tada skvarbus žvilgsnis. — Tu grįši į Niujorką? Kada? Atsipeikėk. Tau dar nevalia niekur važiuoti. Tau reikia artimųjų slaugos. — Bet netrukus jos dėmesį patraukė naujas lūpdažis. — Ar galiu pamėginti? Čia kaip tik mano spalva.

Pasidažiusi lūpomis išlygino dažą, pasigrožėjo savimi veidrodyje, bet paskui išsigando savo pačios sąžinės balso. — Atleisk man, Ana. Ilgai laikiausi neprašydama tavęs parodyti šituos mielus daikčiukus. Žinai, dabartinėmis aplinkybėmis... Bjauriuosi mūsiškiais, kurie elgiasi kaip maitėdos. Bet tu pažiūrėk į mane. Aš irgi nė kiek ne geresnė už juos.

— Nesikrimsk, Mege. Niekas prieš juos neatsispiria. Jie visas mus paguldo ant menčių.

— Taip sakai? Ką gi. Ačiū.

Ji ir toliau čiupinėjo daiktus, atidarinėjo kamštelius, bandė sau ant rankos, o paskui vėl uždarinėjo. Viską apžiūrėjusi sunkiai atsiduso. — O dabar norėčiau užmesti akį ir į tavo prausimosi reikmenų krepšelį.

— Į sveikatą. Ten yra nebloga dušo želė. — Paskui sekundėlę pagalvojusi pridūriau: — Ne, pala, man regis, tėtis pasiėmė.

Ji perkratė visas dušo želė, prausiklius ir kūno losjonus, atidarinėjo, uostinėjo ir bandė ant rankos, o paskui tarė:

— Tu iš tiesų turi patį nuostabiausią darbą pasaulyje.

Mano darbas

Aš dirbu Niujorke grožio konsultante. Esu reklamos skyriaus direktorės pavaduotoja Candy Grrrl kompanijoje, kuri gamina vieną kiečiausių kosmetikos linijų pasaulyje. (Jūs tikriausiai esate girdėję apie jos produktus, o jeigu ne, tai reiškia, kad kažkas netinkamai atlieka savo darbą. Tikiuosi, Dieve mano, kad ne aš.) Aš galiu nemokamai naudotis visu šių svaiginančių produktų asortimentu. Turiu omeny, iš tiesų svaiginančių, nes vos tik man pradėjus dirbti, vieną vakarą, kai jau visi po darbo buvo išėję namo, įlekia pas mane į kabinetą mano sesuo Rachelė, kuri jau daug metų gyveno Niujorke, pasitikrinti, ar aš neperdedu. O kai aš atrakinau spintą ir parodžiau jai ištisas lentynas su gražiai išdėliotais Candy Grrrl veido kremais, poras sutraukiančiomis priemonėmis, maskuojamaisiais pieštukais, kvepiančiomis žvakėmis, dušo želė, makiažo pagrindais ir plaukų dažais, ji ilgai ilgai spoksojo išvertusi akis ir tarė:

— Man raibsta akys. Aš tikrai nejuokauju, Ana, bijau, kad nenualpčiau. — Matot, ji iš tiesų apsvaigo, o aš dar net nespėjau pasiūlyti jai išsirinkti ir pasiimti tai, kas patinka.

Man ne tik leidžiama naudotis Candy Grrrl produkcija, bet aš tiesiog privalau tą daryti. Mes visi turime asmeniškai reklamuoti prekę, kuriai atstovaujam. „Gyvenk su ja, — paragino mane Ariela, kai buvau priimta į šį darbą. — Gyvenk su ja, Ana. Esi Candy Grrrl mergina, dvidešimt keturias valandas per parą, septynias dienas per savaitę, tad būk visada pasirengusi.“

Nuostabiausia yra tai, kad aš gaunu ne tik Candy Grrrl produktus. Agentūra, kurioje aš dirbu — McArthur kompanija Centriniame Parke (įkurta ir tebepriklausanti Arielai MakArtur, nes ji jos niekam nepardavė), atstovauja dar trylikai kosmetikos firmų, viena už kitą įspūdingesnių, ir maždaug kartą per mėnesį posėdžių salėje mums yra organizuojamas prekių turgus, kur vyksta išsamūs ir atviri mainai. (Nepamirškit, kad tai oficialiai neleistinas veiksmas ir jis vyksta tik tada, kai nebūna Arielos. Norėčiau, kad jūs niekam neprasitartumėte.)

Be dykai gaunamų produktų, yra dar ir kitų privalumų. Kadangi McArthur Centriniame Parke atstovauja ir Perry K kompaniją, galiu nemokamai kirptis ir dažytis plaukus pas Perį K. Žinoma, ne pas patį Perį K, bet pas kurį nors ištikimą jo pagalbininką. Peris K, firmos galva, nuolat privačiu lėktuvu būna skraidinamas televizijos užsakymu tai į Šiaurės Korėją, tai į Vanuatu apkirpti kokios nors kino žvaigždės tiesiog filmavimo aikštelėje.

(Deja, yra vienas dalykas: nemokamai apsikirpti plaukus gal būtų ir visai neblogas dalykas, bet kartais, nenorėdama pasirodyti nedėkinga, prieš savo valią jaučiuosi kaip aukštos klasės prostitutė, kuriai kartkartėmis atliekami nemokami žemutinės kūno dalies sveikatos būklės patikrinimai. Atrodo paslaugiai, bet iš tiesų verčia merginas stropiau atlikti savo darbą. Man irgi tas pat. Dėl plaukų kirpimo neturiu jokio kito pasirinkimo. Privalau priimti tai, kas duodama, be jokių pastangų: kas demonstruojama ant podiumo, aš gaunu nemokamai. Dažniausiai tai aukšto lygio, plunksnomis apkaišytas lažas, nuo kurio man plyšta širdis. McArthur kompanijai priklauso mano siela, o tai jau ir taip nėra gerai, bet dar atiduoti ir savo plaukus...)

Taigi po tokio vizito Rachelę suėmė pavydas ir ji, parlėkusi namo, išpasakojo visiems apie mano gėrybių spintą. Pasipylė nesibaigiantys skambučiai iš Airijos. Gal Rachelė vėl įniko į narkotikus? Ar tiesa, kad aš jai nemokamai daviau kosmetikos? Jeigu taip, tai ar negalėčiau duoti ir kitiems? Aš tuojau pat sukomplektavau nepadoriai didelį kiekį kosmetikos priemonių ir išsiunčiau į Airiją. Prisipažinsiu, norėjau pavaidinti ir parodyti jiems, kaip man pasisekė.

Tačiau kai sumanai padalyti žmonėms kosmetikos daiktų, reikia juos kaip nors „nurašyti“ — kiekvieną akių tušo buteliuką, kiekvieną lūpų balzamo tūtelę. Bet jeigu pasakai, pavyzdžiui, kad jie keliaus į Nebraskos Žvaigždę, kai tuo tarpu bus išsiųsti tavo mamytei į Dubliną, tai maža tikimybė, kad kas ims tikrinti: aš esu patikima darbuotoja.

Keisčiausia tai, kad paprastai esu sąžiningas žmogus: jeigu parduotuvėje man atiduoda per daug grąžos, tai aš būtinai grąžinu, ir dar niekada savo gyvenime nesu pabėgusi iš restorano nesusimokėjusi. (Negi nėra geresnių būdų pajuokauti?) Bet kiekvieną kartą, kai nušvilpiu akių kremo Rachelei, kvapnią žvakę savo draugei Džekei ar į Dubliną pasiunčiu naują pavasarinių spalvų paletę, jaučiuosi lyg apsivogusi. Tik man dėl to nė trupučio negraužia sąžinės. Esmė ta, kad produktai tokie mieli, pati tai jaučiu, tarsi kokie gamtos stebuklai, ir reikalauja dalytis šia nuosavybe su kitais. Argi galima aptverti tvora Didįjį Kanjoną? Ar Didįjį Barjerinį Rifą? Kai kurie dalykai yra tokie nuostabūs, kad visi turi teisę jais džiaugtis.

Žmonės dažnai manęs klausia pavydo perkreiptais veidais: „Kaip tau pavyko rasti tokį darbą?“

Ką gi, tuoj papasakosiu.

3

Kaip aš gavau savo darbą

Turėdama ryšių su visuomene specialistės diplomą, gavau darbą vienos žemo rentabilumo kosmetikos kompanijos spaudos skyriuje. Pinigai nedideli, o darbas alinantis — dažniausiai grūsti į vokus paštu išsiuntinėjamas sąskaitas, o kadangi prieš išeinant iš darbo kas vakarą mūsų rankinės būdavo kruopščiai tikrinamos, tai aš net negalėdavau kompensuotis šio triūso nemokama kosmetika. Bet aš turėjau puikių minčių, kaip organizuoti ryšių su visuomene darbą, kaip tinkamai panaudoti sumanumą ir kūrybingumą, be to, jau seniai magėjo ištrūkti į Niujorką...

Aš nenorėjau traukti į Niujorką visiškai viena, todėl man tereikėjo įtikinti savo geriausią draugę Džekę, kad ir jai labai knieti ištrūkti į Niujorką. Tik aš nelabai daug turėjau vilčių, kad man ten pasiseks. Jau daug metų Džeke, lygiai kaip ir aš, neturėjo jokių planų dėl karjeros. Visą savo gyvenimą ji pradirbo viešbučių ūkyje, pradėdama nuo darbo prie baro ir pakildama iki administratorės. Paskui visai nežinia kodėl staiga gavo puikią vietą: ji tapo penkių žvaigždučių viešbučio VIP Dubline konsjerže. Kai į miestą atvykdavo pramogų verslo tipeliai ir kai tik jie ko nors užsimanydavo — pradedant Bono telefono numeriu, begalinėmis vaikštynėmis po parduotuves ir baigiant antrininkų suradimu, kad atsikratytų persekiojančios spaudos, jos darbas būdavo visa tai parūpinti. Niekas, juo labiau pati Džeke, nesuvokė, kaip tai atsitiko — ji neturėjo tam jokių sugebėjimų, vienintelis jos privalumas buvo tas, kad ji mėgo paplepėti, buvo praktiška ir nesižavėjo įžymybėmis, net ir labai garsiomis. (Ji sako, kad dauguma garsenybių yra neūžaugos arba siaurašikniai, arba ir vieni, ir kiti kartu.)

Jos sėkmę galėjo nulemti išvaizda; ji visada save apibūdina kaip ilgakoję tėvelio numylėtinę blondinukę, o jeigu atvirai, tai ji iš tiesų yra ilga kaip kartis. Ji tokia aukšta ir liekna, kad visi jos sąnariai — kelių, klubų, alkūnių ir pečių — atrodo tokie laisvi, lyg būtų atsukti keli varžteliai, o kai ji eina, tai gali pamanyti, kad kažkas nematomas tampo ją už virvelių lyg marionetę. Dėl savo išvaizdos moterims ji nekelia jokios grėsmės. Bet dėl savo puikaus humoro jausmo, nešvankių juokelių ir pavydėtinos ištvermės, kai tenka iki paryčių šėlti vakarėliuose, vyrams su ja būna labai smagu.

Atvykusios garsenybės dažnai parūpindavo jai brangių dovanų. Geriausia būdavo, pasak jos, kai lydėdavo juos po parduotuves; jeigu šie apsikraudavo maišais pirkinių, tai būtinai pasijusdavo kalti ir ką nors būtinai nupirkdavo ir jai. Dažniausiai kokių nors dizainerio sukurtų drabužių, su kuriais ji visada atrodydavo šauniai.

Ji tikra profesionalė ir niekada — na, beveik niekada — nesusidėdavo su jai patikėtomis vyriškos lyties garsenybėmis (nebent tik tada, kai jie būdavo ką tik išsiskyrę su savo žmonomis ir ieškodavo „paguodos“), bet dažniausiai ji susidėdavo su jų draugais. Paprastai jie būdavo baisūs, bet, regis, jai taip labiau patikdavo. Man, tiesą sakant, nebuvo prie širdies nė vienas jos vaikinas.

Tą vakarą, kai mudvi susitikome ir kai aš turėjau pareikšti savo ketinimus, ji atėjo kaip įprastai išsipusčiusi, laiminga ir visa tabaluojanti, su Versace paltuku, su kažkuo iš Dior ir dar su kažkuo iš Chloe, ir man net širdis sustojo plakusi. Argi kas nors drįs mesti tokį darbą? Bet taip tik atrodė iš pradžių.

Man dar net nespėjus prasižioti apie Niujorką, ji prisipažino, kad jai jau bloga nuo pinigais aplipusių garsenybių ir jų kvailų užgaidų. Šiuo metu mieste vieši kažkoks aktorius, Oskaro premijos laureatas, ir iš jos gyvenimo daro tikrą pragarą, nes visą laiką skundžiasi, kad į jį pro langą kasdien spokso kažkokia voverė ir seka kiekvieną jo judesį. Džekei širdį ėdė ne tai, kad būtų paika priekaištauti voverei už tai, kad ji į tave spokso, o kad jis gyveno penktame aukšte ir ten apskritai negali būti jokių voverių. Mane nuo tų garsenybių jau pykina, sako ji. Jai norėtųsi kardinalaus pokyčio, norėtų grįžti prie esminio prado, dirbti su vargšais ir neįgaliaisiais, gal net raupsuotųjų kolonijoje, jeigu būtų įmanoma.

Tai buvo nuostabi, jeigu ne netikėta, žinia ir pats tinkamiausias laikas traukti iš rankinės darbui Amerikoje gauti anketas. Taigi po poros mėnesių mes jau sakėm Airijai sudie.

Atvykusios į Niujorką pirmąsias dienas apsigyvenom pas Rachelę su Luku, bet vėliau paaiškėjo, kad sumanymas nebuvo geras: kas kartą, kai pažvelgdavo į Luką, Džekę išpildavo šaltas prakaitas, ir dar taip smarkiai, kad sykį vos neteko griebtis mineralines medžiagas atstatančių skysčių.

Luko išvaizda tokia puiki, kad šalia jo žmonės pasijunta nejaukiai. Jie mano, kad po jo išore slypi dar kažkas. O iš tiesų tai paprastas, padorus vyrukas, kuris gyvena taip, kaip jam patinka, ir su tokia moterim, kuri jam patinka. Jis turi subūręs panašių į save vaikinų šutvę — nors nė vienas iš jų nėra tokios fiziškai žmogų žlugdančios išvaizdos kaip jis — ir vadinasi jie Tikraisiais Vyrukais. Jie mano, kad vienintelė ir pati geriausia plokštelė buvo išleista 1975-aisiais (grupės Led Zeppelin „Physical Graffiti“) ir kad visa nuo tų laikų parašyta muzika yra tik grynas nesubrendėliškas šlamštas. Jie sau kaip didžiausią šventę įsivaizduoja dalyvavimą oro gitarų muzikantų konkursuose — prisiekiu, tikrai tokie dalykai yra — ir nors jie visi gana talentingi savamoksliai, vienas iš jų, vardu Šeikas, parodė tikrai rimtų sugebėjimų ir pateko į regioninio konkurso finalą.

Mudvi su Džeke puolėme ieškotis darbo, bet, Džekės nelaimei, nė viena raupsuotųjų kolonija nieko nesirengė priimti. Po savaitės ji susirado darbą penkių žvaigždučių viešbutyje Manhatane su beveik identiškomis pareigomis, kokias turėjo Dubline.

Viename iš tokių keistų gyvenimo vingių ji susitiko tą patį voverės sekiojamą vyrą, bet jis jos nepažino, tad ir toliau sekė pasakas apie tai, kaip jį slapta stebi voverė. Tik šįkart jis gyveno ne penktame, o dvidešimt septintame aukšte.

— Aš labai norėjau imtis visiškai kitokios veiklos, — prisipažino ji man, Rachelei ir Lukui, grįžusi namo po pirmosios darbo dienos. — Nesuprantu, kaip tai atsitiko.

Ką gi, visiškai akivaizdu: be abejonės, ji labiau nei pati galėjo įsivaizduoti buvo įsimylėjusi tą spindintį garsenybių pasaulį. Betgi jai to nepasakysi. Džeke introspekcijai laiko negaišta: yra taip, kaip yra. O tai, kaip tam tikra gyvenimo filosofija, turi savo privalumų — nors aš Rachelę ir labai myliu, kartais vis dėlto jaučiu, kad negaliu ramiai net smakro pasikasyti, nes ji tuoj pat šiame judesyje įžvelgs paslėptą reikšmę. Bet, kita vertus, nėra prasmės prisipažinti Džekei, kad tavo prasta nuotaika, nes ji tuoj pat užsipuls tave įprastu klausimu: „O, ne! Kas atsitiko?“ O dažniausiai būna taip, kad niekas neatsitinka, tik paprasčiausiai nėra nuotaikos. Bet jeigu imsi jai tai aiškinti, ji užklaus: „O vis tik nuo ko tau taip sugedo nuotaika?“ Tada dar pridurs: „Eime į barą išgerti šampano. Nėra prasmės sėdėti namie ir verkšlenti.“

Džeke yra vienintelis mano pažįstamas žmogus, niekada nebuvęs pas jokius psichiatrus, be to, ji visai netiki, kad gali būti priešmenstruacinis sindromas.

Taigi nedaug trūko ir Džekei būtų užėję raumenų spazmai nuo staigaus mineralinių medžiagų organizme sumažėjimo bežiūrint į Luką, bet mes laiku susiradom atskirą butą. Tai buvo studija (t. y. vieno kambario būstas) begriūvančiame blokiniame name Žemutiniame Yst Saide. Šokiruojančiai maža ir brangi su dušo kabina virtuvėlėje, bet bent jau buvo gerai, kad galėjome apsigyventi Manhatane. Mes gi nesirengėme kiurksoti namie — mums tos studijos reikėjo tik permiegoti ir dėl adreso; mažulytis atramos taškas svetimame mieste. Laimei, mudvi su Džeke sutarėme puikiai ir laikėmės įsitvėrusios viena kitos, nors retkarčiais Džeke išlėkdavo į barą ir susigaudavo kokį vyrą, bet tik tam, kad išsimiegotų normaliam bute.

Nieko nelaukdama, apsiginklavusi įspūdingu, kiek pagražintu gyvenimo aprašymu, užsiregistravau keliose prašmatniose įdarbinimo agentūrose. Nuėjau į keletą pokalbių dėl darbo, bet negavau nė vieno solidaus pasiūlymo, ir jau buvau bepradedanti nerimauti, kai staiga vieną antradienio rytą man paskambino ir liepė visu greičiu lėkti į McArthur kompaniją Centriniame Parke. Pasirodo, ankstesniam darbuotojui „prisvilo užpakalis“ ir jam „teko iškeliauti į Arizoną“ (Niujorko žargonu tai reiškia „reabilituotis“), ir jiems skubiai buvo reikalingas laikinas darbuotojas, nes buvo rengiamasi naujo produkto pristatymui.

Apie Arielą MakArtur aš jau žinojau, nes ji buvo — kas to nežino? — reklamos legenda: perkopusi per penkiasdešimt, su didele ševeliūra, plačiapetė, valdinga, nekantri. Sklido gandai, kad ji miega vos keturias valandas per parą (bet vėliau sužinojau, kad ji pati tą gandą ir paleido).

Taigi užsivilkau kostiumėlį ir nuėjau, o ten iš karto sužinojau, kad kontoros apartamentai iš tiesų yra Centriniame Parke (trisdešimt aštuntame aukšte — vaizdas pro Arielos kabineto langus tiesiog fantastiškas, bet kadangi į jos kabinetą žmonės paprastai kviečiami tik tam, kad sužinotų, iš kur pipirai dygsta, tai vargu ar jį pastebi).

Čia visi lakstė it akis išdegę ir niekas su manim nesikalbėjo, šūkalojo nurodymus kopijavimo personalui, užsakinėjo maistą ir ragino kažką kažkur priklijuoti. Nepaisant tokio niekingo elgesio, mane pribloškė McArthur atstovaujamų gaminių įvairovė bei jų rengiamos profesionalios reklaminės kampanijos, ir aš nejučia ėmiau galvoti: paaukosiu viską, kad tik gaučiau čia darbą.

Man tikriausiai sėkmingai pavyko pasirodyti, nes buvo liepta ateiti į darbą jau kitą dieną, kaip tik tada, kai bus paleidžiamas į apyvartą naujas produktas ir visi bus tik dar labiau įsiaudrinę.

Lygiai trečią po pietų Ariela su dar septyniais savo rinktiniais žmonėmis užėmė vietas už apskrito pasitarimų stalo. Aš irgi ten buvau pakviesta, bet tik tam, kad jeigu kartais kam ko staiga prireiktų — vandens, kavos ar veidui nusivalyti servetėlių. Man buvo nurodyta nekalbėti. Jeigu reikia, leidžiama kontaktuoti akimis, bet ne kalbėti.

Belaukiant nugirdau, kaip Ariela nervingu balsu šnipštelėjo Franklinui, savo antrajam pavaduotojui:

— Jeigu negausim šito užsakymo, nusišausiu.

Tiems, kurie nežino Candy Grrrl atsiradimo istorijos — o kadangi pati taip ilgai ją puoselėjau ir tobulinau, tai kartais iš tiesų pamirštu, kad tokių žmonių dar yra — tai priminsiu, jog Candy Grrrl atsirado kosmetologės Kandisės Bigli dėka. Negalėdama nusipirkti reikiamų spalvų ir sudėties kosmetikos priemonių, ji pati pradėjo maišyti ir gaminti produktus, ir jai taip puikiai sekėsi, kad jos globojami modeliai tiesiog negalėjo atsidžiaugti. Tarp garsiausiųjų išrinktųjų pradėjo sklisti gandai, kad Kandisės Bigli priemonės kažkuo ypatingos. Taigi vežimas pajudėjo.

Vėliau atsirado vardas. Daugybė žmonių, įskaitant ir mano mamą, man pasakojo, kad Kandisė savo klientę Keitę Mos vadino malonybiniu Candy Grrrl vardu. Apgailestauju, jeigu jums teks nusivilti, bet tai netiesa. Kandisė su savo vyru Džordžu (bjaurybė) paklojo vienai reklamos firmai didžiulius pinigus, kad sugalvotų pavadinimą (ir urzgiančios merginos logotipą), bet Keitės istorija tapo puikiu folkloriniu pasakojimu, tad kas čia blogo, kad ji tokia ir liks?

Nejučia Candy Grrrl pavadinimas pradėjo rodytis kosmetikos žurnalų puslapiuose. Vėliau Žemutiniame Yst Saide atsidarė nedidelė parduotuvė, ir moterys, kurios per visą savo gyvenimą niekada nebuvo nukeliavusios toliau kaip iki Keturiasdešimt ketvirtosios gatvės, dabar ėmė plūsti į miesto centrą. Duris atvėrė dar viena parduotuvė, šį kartą Los Andžele, po jos dar viena Londone ir dvi Tokijuje, o tada atsitiko neišvengiamas dalykas: Devereaux korporacija nupirko Candy Grrrl už garsiai nepaviešintą aštuonženklę sumą (konkrečiau — už vienuolika su puse milijono, jeigu jums įdomu; praėjusią vasarą aptikau šiuos skaičius kontoros popieriuose. Aš visai to neieškojau, tiesiog netyčia užėjau. Prisipažįstu.) Staiga CG pasidarė perkamiausia kosmetika ir atsidūrė ant Saksy Blumingdeil, Nordstrom ir kitų didžiausių prekybos centrų prekystalių. Tačiau Kandisė su Džordžu nebuvo „patenkinti“ Devereaux siūloma vidaus rinkos reklamos paslauga, todėl pakvietė talkon vieną didžiausių Niujorko reklamos agentūrų, kad pagarsintų jų verslą.

— Truputį vėluoja, — atsakė Franklinas, čiupinėdamas mažą perlamutrinę vaistų dėžutę. Ne per seniausiai mačiau jį visai atvirai įsimetant burnon pusę ksanakso tabletės, tad pamaniau, kad dabar rengiasi nuryti kitą pusę.

Ir tada, kad ir kaip keista, be jokių fanfarų į patalpą įžengė Kandisė, nė iš tolo nepanaši į garsiąją Kandisę — rudi nesutvarkyti plaukai, juodos blauzdinės ir nė kruopelytės makiažo. Kita vertus Džordžą galima buvo palaikyti išvaizdžių ir charizmatišku — bent jau jis pats apie save taip galvojo.

Ariela pradėjo pasisveikinimo ceremoniją, bet Džordžas nutraukė ją pusiau žodžio, reikalaudamas „idėjų“.

— Jeigu gautum Candy Grrrl užsakymą reklamai, ką darytum? — jis bedė pirštu į Frankliną.

Šis pradėjo kažką veblenti apie tai, kad lauktų pritarimo iš garsenybių, bet jam dar nebaigus, Džordžas jau suko prie kito žmogaus. — O ką darytum tu?

Jis ėjo aplink stalą ir klausėsi įprastinių, iš anksto sukurptų reklaminių idėjų: garsenybių pritarimas, nuotraukos ir straipsniai spaudoje, visų stambiausių kosmetikos žurnalų redaktorių skraidinimas į kokį fantastišką kampelį — gal net į patį Marsą.

Kai priėjo prie manęs, Ariela beviltiškai stengėsi jį įtikinti, kad aš esu niekas, apskritas nulis, tik vienas žingsnelis nuo roboto, bet Džordžas vis tiek neatlyžo.

— Juk ji dirba pas jus, ar ne? Kuo tu vardu? Ana? Klok man savo idėjas.

Ariela pasibaisėjo. Ją apėmė dar didesnis siaubas, kai aš pasakiau:

— Šį savaitgalį apsipirkinėdama vienoje SoHo parduotuvėje mačiau puikius žadintuvus.

Šiame kambaryje vyko kova už multimilijoninį komercinį pasiūlymą, o aš ėmiau taukšti apie savaitgalio pirkinius. Ariela net ranka užsidengė burną, kaip Viktorijos laikų dama, besirengianti nualpti.

— Tai miniatiūriniai veidrodiniai tikrų žadintuvų atspindžiai, — kalbėjau toliau aš. — Visi skaičiai eina nuo galo į priekį, o rodyklės sukasi iš kairės į dešinę, tiksliau sakant, laikas eina atgal. Tad jeigu nori sužinoti tikslų laiką, turi žiūrėti į laikrodį per veidrodį. Pamaniau, kad būtų idealu šitaip reklamuoti jūsų „Laiko atsukimo atgal dieninį kremą“. Galima sugalvoti ir šūkį, pavyzdžiui: „Pažvelk į veidrodį — tavo metai bėga atgal.“ Atsižvelgiant į išlaidas, tokius laikrodukus galima būtų netgi dalyti nemokamai kaip reklaminį priedą. (Pastaba merginai, kuri siekia panašaus darbo: niekada nevartok žodžio „kaina“, visada sakyk „išlaidos“. Nesuprantu kodėl, bet jeigu pasakysi „kaina“, niekas į tave rimtai nepažiūrės. Tačiau liberalus žodžio „išlaidos“ vartojimas gali suartinti su didžiaisiais bosais.)

— Oho! — ištarė Džordžas. Jis atsilošė kėdėje ir nužvelgė visą stalą. — Oho! Čia tai bent! Pati originaliausia mintis, kokią šiandien čia teko išgirsti. Paprasta, bet... išties OHO! Labai jau Candy Grrrl-iška. — Ir jiedu su Kandis’e apsikeitė žvilgsniais.

Didžiulė įtampa, tvyrojusi už stalo, atlėgo. Vieni atsipalaidavo, kiti tik dar labiau įsitempė. (Sakau „kiti“, nors iš tiesų turiu omeny tik Loryną.) Esmė ta, kad aš nė nesistengiau pasakoti kam nors savo idėjos; ne mano kaltė, kad taip atsitiko. Savo garbei apginti galiu pasakyti tik tai, kad vakar grįždama namo užbėgau į Sax parduotuvę, pasičiupau nuo prekystalio CG brošiūrėlę ir perskaičiau apie jų produktus.

— Galbūt netgi reiktų pagalvoti apie pavadinimo pakeitimą į „Laiko atsukimo atgal rytinis kremas“, — pasiūliau aš. Bet vos pastebimas piktas Arielos galvos krestelėjimas mano pusėn užčiaupė man burną. Užtenka, prisiplepėjau. Pernelyg įsijaučiau.

Skambiu balseliu pragydo Loryna:

— Taip, būtent! Aš irgi mačiau tuos žadintuvus. Aš...

— Nutilk, Loryna, — lyg peiliu nukirto jos džiaugsmą Ariela, ir tuo viskas pasibaigė.

Tai buvo mano šlovės valanda. Ariela gavo prekę, o aš darbą.

4

Vakarienė chez Volš buvo atvežta iš indiško restoranėlio netoli namų ir aš puikiai pavalgiau: pusė kepto paplotėlio su svogūnais, viena krevetė, gabalėlis vištienos, du žuvies piršteliai (be to, gana nemaži), apie trisdešimt penkis grūdelius ryžių, o paskui dar devynios tabletės ir du Rolai.

Valgymas man tapo valios išbandymu, per kurį mama su tėčiu priverstinai linksmais balsais siūlydavo paimti dar vieną šakutę ryžių, saldainį, vitamino E kapsulę (pasirodo, gerai padeda nuo randų susidarymo). Aš labai stengdavausi (nebūdavau soti, bet ir ne alkana), bet kad ir kiek valgydavau, tėvams vis tiek būdavo negana.

Pavargusi nuo madrasiškų grumtynių su maistu, pasišalinau į savo kambarį. Kažkas smarkiai veržėsi į paviršių: man būtinai reikėjo pasikalbėti su Aidanu.

Aš gana dažnai kalbėdavausi su juo mintyse, bet dabar man to nepakako: aš turėjau išgirsti jo balsą. Kodėl visa tai neatsitiko anksčiau? Ar dėl to, kad buvau sužalota ir šoko būsenoje? Ar per daug stipriai užliūliuota iš kojų verčiančių nuskausminamųjų?

Kyštelėjau galvą pažiūrėti, ką veikia mama, tėtis ir Helena. Jie buvo maloniai įnikę į detektyvinio televizijos serialo aptarinėjimą, kurį jie tikėjosi būsiant pastatytą pagal jų asmeninius gyvenimus. Jie pamojo man užeiti ir pradėjo stumdytis ant sofos, rengdamiesi padaryti man vietos atsisėsti, bet aš juos sulaikiau.

— Nereikia, aš nenoriu. Verčiau eisiu ir...

— Nuostabu! Šaunuolė mergaitė.

Būčiau galėjus atsakyti bet ką: „Verčiau eisiu ir padegsiu narną“ ar „Verčiau eisiu ir aplankysiu Kilfezerius, gal pavyks pasiniurkyti trise lovoje su Andžela ir jos drauguže“, bet vis tiek būčiau sulaukusi to paties atsakymo. Jie man buvo visiškai nepasiekiami, transo būsenoje esančios būtybės, ir tokioje būsenoje jie dar bus gerą valandą ar ilgiau. Tvirtai uždariusi duris pasiėmiau iš prieškambario telefoną ir nusinešiau į savo kambarį.

Įbedžiau akis į prietaisėlį: telefonai man visada atrodė truputį magiški dalykai, nes su jais galima užmegzti pačius netikėčiausius, geografiškai tolimiausius ryšius. Suprantu, kad galima kuo išsamiausiai paaiškinti jų veikimo principą, bet man vis tiek nuostabą kelia sunkiai suvokiama galimybė žmonėms iš skirtingų vandenynų pusių kalbėtis tarpusavyje.

Krūtinėje širdis daužėsi it pašėlusi ir aš degiau viltimi — tiksliau tariant, buvau labai susijaudinusi. Tai kur man bandyti jo ieškoti? Ne darbe, nes gali atsiliepti kas nors kitas. Geriausia būtų jam paskambinti į mobilųjį. Nežinau, kas jam atsitiko, jis galėjo būti ir išjungtas, bet kai surinkau numerį, kuriuo buvau skambinusi tūkstančius kartų, iš pradžių pasigirdo trekštelėjimas, o paskui jo balsas. Ne tikras, o iš atsakiklio, bet ir nuo jo aš lioviausi kvėpavusi.

— Sveiki, čia Aidanas. Šiuo metu negaliu atsiliepti į jūsų skambutį, bet palikite žinutę, ir kai tik galėsiu, būtinai jums paskambinsiu.

— Aidanai, — išgirdau savo pačios balsą. Jis truputį drebėjo. — Čia aš. Kaip tu? Ar tu tikrai, kai tik galėsi, man paskambinsi? Būtinai paskambink. — Kas dar? — Labai tave myliu, bet tu ir taip žinai.

Išjungiau telefoną visa virpėdama, apsvaigusi ir laiminga — aš išgirdau jo balsą. Bet po kelių sekundžių aš vėl sugniužau. Man nepakako atsakiklyje paliktų jam žinučių.

Galėčiau pamėginti nusiųsti jam elektroninį laišką. Bet ir jo nebus gana. Man žūtbūt reikėjo sugrįžti į Niujorką ir susirasti jį. Gal jo ten nebus, bet vis tiek turėjau pamėginti, nes neabejojau dėl vieno dalyko: čia jo nėra.

Labai tyliai nunešiau telefoną atgal į prieškambarį. Jeigu jie sužinos, ką aš ketinu daryti, nė už jokius pinigus pasaulyje neišleis manęs iš namų.

5

Kaip aš susipažinau su Aidanu

Praėjusį rugpjūtį Candy Grrrl rengėsi paleisti naują odos priežiūros seriją, pavadintą „Ateities veidas“ (paakių kremas vadinosi „Ateities akys“, lūpų kremas — „Ateities lūpos“, o toliau patys įsivaizduojat...). Nuolatos ieškodama įdomių ir novatoriškų būdų privilioti ir papirkti grožio žurnalų redaktores, vieną vakarą sėdėjau iki vėlumos žibindama sau virš galvos lempelę ir mąsčiau, kad man reiktų nupirkti kiekvienai redaktorei po „Ateities“ kremuką ir šitaip supažindinti su naujos linijos „ateities“ tema. Akivaizdžiausias pririšimas prie šios temos būtų įteikti ir po asmeninį horoskopą, bet tai jau buvo daroma pristatant liniją „Pažvelk į save po dešimties metų“ ir mūsų naująjį laiko žymes naikinantį odos serumą, bet viskas baigėsi graudžiomis ašaromis, nes Britta žurnalo redaktorės asistentei buvo išpranašauta, kad ji neteks darbo, o jos mylimas šunelis per mėnesį pabėgs iš namų. (Labai keista, bet nors šunelis liko namie, pranašystė dėl darbo tikrai išsipildė; jos laukė esminis karjeros pasikeitimas, ir dabar ji dirba Plaza administratore.)

Taigi aš sugalvojau nupirkti vadinamųjų investicinių „ateities“ daikčiukų. Neišmaniau apie juos absoliučiai nieko, išskyrus tik tai, kad teko girdėti, jog žmonės, dirbantys Vol Stryte, sugeba iš jų susižerti milijonus dolerių. Man niekaip nepavyko suorganizuoti susitikimo su Vol Stryto „ateities“ investicijų analitikais, nors ir buvau pasirengusi pakloti po tūkstantį žalių už kiekvieną jų sugaištą sekundę. Skambinau net keliems, bet man visur buvo užtrenktos durys. Jau buvau pradėjusi gailėtis, kad ėmiausi tokio žygio, bet smarkiai apsirikau. Aš pasigyriau Lorynai ir jai ši mintis labai patiko. Ji privertė mane belstis į mažesnių ir ne tokių žinomų bankų duris, kol galiausiai viename centre esančiame bankelyje man pavyko surasti maklerį, kuris sutiko mane priimti, bet ir tai tik tada, kai pasiunčiau jo asistentei Nitai kelias tonas kosmetikos priemonių ir pažadėjau, kad ji gaus dar daugiau, jei suorganizuos man susitikimą.

Taigi nuėjau pas jį, pasinaudojusi reta proga nuplėšti nuo savęs kuo daugiau keistokos mano ekipiruotės. Turiu jums paaiškinti. Visi McArthur reklamos darbuotojai privalo asmeniškai vartoti tuos produktus, kuriuos jie reklamuoja. Pavyzdžiui, merginos, kurios dirbo su EarthSource linija, turėjo nešioti storus ir šiurkščius drabužius iš kanapių ir džiuto, o Bergdorf Baby komanda buvo tarsi Karolinos Beset Kenedi klonės, visiškai etioliuotos, su gelsvai rusvais plaukučiais, ir išsipusčiusios, tarsi iš kitos planetos. Kadangi Candy Grrrl įvaizdis buvo truputį kvailokas, keistokas ir sulaukėjęs, tad man teko atitinkamai ir rengtis, bet aš gana greitai prie jo pripratau. Keistumas būdingas jaunai moteriai, o man jau buvo trisdešimt vieneri, taigi jau seniai buvau perdegusi derinti rožinę su oranžine.

Aš džiaugiausi sulaukusi progos rengtis kukliau, mano plaukai buvo šlovingai apdrausti nuo visokių kvailų baterijų ir aksesuarų, o aš pati dabar nešiojau mėlynos spalvos kostiumėlį (turiu pripažinti, su sidabrinėmis žvaigždutėmis, bet tai pats konservatyviausias mano kada nors turėtas drabužis). Taigi aš kaukšėjau aštuoniolikto aukšto koridoriumi ir dairiausi pono Rodžerio Kousterio kabineto, prasilenkdama su dailiais, skoningai apsirengusiais darbuotojais, ir mintyse galvojau, kad būtų smagu darbe dėvėti griežtesnio kirpimo kostiumėlius. Suktelėjau už kampo ir man nutiko net keletas dalykų iš karto.

Aš susidūriau su kažkokiu vyru ir taip stipriai bumbtelėjau į jį, kad man iš rankų išsprūdo rankinukas ir ant grindų pažiro visokiausių nemalonių daikčiukų (tarp jų ir netikri akiniai, kuriuos aš įsigijau tam, kad solidžiau atrodyčiau, ir piniginė smulkioms monetoms, ant kurios buvo užrašas „Iš čia gali sulaukti grąžos“).

Kuo skubiausiai pasilenkėme rinkti daiktų ir abu, vienu metu siekdami mano akinių, pogarsiai trinktelėjom galvom. Ir abu vienu metu surikom: „Atsiprašau!“ Jis bandė paglostyti mano sumuštą kaktą, bet netyčia paliejo kavą ir nuplikė man ranką. Žinoma, aš negalėjau suklikti iš skausmo, nes buvau viešoje vietoje. Geriausia, ką tuomet galėjau padaryti, tai smarkiai pakratyti ranką, kad atlėgtų skausmas, o kol aš tą dariau ir širdyje tyliai džiaugiausi, kad kava nepridarė daugiau nemalonumų, mes staiga pamatėme, kad visas mano baltos palaidinukės priekis buvo margas kaip Džeksono Poloko akvarelė.

— Žinot ką? — tarė man vyras. — Mes galim ištaisyti šitą baisią padėtį.

Mes staigiai atsistojome ir, nepaisant to, kad nuplikė man ranką ir aptaškė palaidinę, man jis visai patiko.

— Ar galima? — jis parodė į nuplikytą ranką, bet jos nepalietė — bylos dėl seksualinio priekabiavimo Niujorke pasidarė tokios populiarios, kad labai dažnai vyrai net bijo žengti į liftą, kuriuo važiuoja moteris viena, nes gali būti apkaltinti be liudytojų bandę palįsti po sijonu.

— Žinoma, — atkišau jam ranką. Nesvarbu, kad matėsi nudegimo žymių, ranka buvo galima drąsiai didžiuotis. Retai kada ji atrodydavo gražiau. Aš reguliariai tepu rankas su ypač stipriu drėkinamuoju Candy Grrrl rankų kremu, mano akriliniai nagai visada stropiai nudildyti ir nulakuoti tausojamuoju (sidabriniu) Candy Grrrl laku, ne per seniausiai buvau visa degorilizuota, todėl dabar jaučiausi linksma, žvali ir nerūpestinga. Šiaip mano rankos yra smarkiai plaukuotos — Dievas mato, kaip sunku man apie tai kalbėti — ir gyvaplaukiai tokie ilgi, kad net... na... nutįsta iki vidinės dilbio dalies. Skaudžiausia tai, kad neprižiūrimos mano rankos būna panašios į utėlės galūnes. (Ar dar kas nors kenčia nuo šito? Negi tik aš viena?)

Norint išgyventi Niujorke depiliacija yra būtina kaip kvėpavimas, o tu būsi priimta į mandagių žmonių draugiją tik tada, jeigu pasirodysi esanti bemaž visiškai plika. Galima auginti plaukus ant galvos, želdintis blakstienas ir du plonyčius dryželius antakių, bet daugiau nieko. Visi kiti plaukai turi būti pašalinti. Net ir nosies plaukeliai, kurių iki šiolei man dar neteko regėti. Nors reikėtų ir juos išsipešioti, jeigu sugalvočiau pasidaryti sėkmingą karjerą kosmetikos srityje.

— Nuoširdžiausiai jūsų atsiprašau, — tarė vyras.

— Čia tik paviršinis odos nudegimas, — atsakiau aš. — Neverta atsiprašinėti, nes niekas dėl to nekaltas. Tiesiog baisus, baisus, baisus atsitiktinumas. Tiek to.

— Betgi jūs apsiplikėt. Ar dar galėsite smuikuoti?

Ir tada aš pažvelgiau į jo kaktą: atrodė, tarsi pro odą mušėsi lauk didžiulis kiaušinis.

— O Dieve, jums iššoko gumbas.

— Tikrai?

Jis nusibraukė nuo kaktos šviesiai rudus plaukus. Dešinysis jo antakis buvo perskeltas pusiau, perrėžtas siauro sidabrinio rando. Pastebėjau tai, nes ir mano pačios lygiai toks pat antakis.

Jis atsargiai pasitrynė gumbą.

— Oi, — iš skausmo aiktelėjau už jį. — Viena nuostabiausių mūsų laikų smegeninių.

— Kuri ką tik rengėsi padaryti didžiulį atradimą. Dabar jis jau bus pamirštas visiems laikams. — Paskutinius žodžius jis ištarė su Bostono akcentu. Tada žvilgtelėjo į mano laikiną asmens kortelę.

— Jūs čia svečio teisėmis? (Ir vėl bostoniškai). — Ar nenorėtumėte, kad parodyčiau, kur yra tualetas?

— Ačiū, nereikia.

— O kaip bus su palaidine?

— Apsimesiu, kad dabar toks paskutinis mados klyksmas. Ačiū, tikrai nereikia.

— Ar tikrai? Prisiekiat, kad viskas bus gerai?

Aš jam pažadėjau, jis paklausė, ar neabejoju, ir aš vėl jam pažadėjau. Paklausiau, ar jam viskas gerai; jis atsakė, kad taip, ir nuėjo sau nešinas kavos likučiais, o man pasidarė truputį liūdna, bet aš vis tiek nuėjau ir pagaliau susiradau pono Kousterio kabinetą.

Bandžiau paaiškinti Nitai, kodėl aš tokia visa aptaškyta kava, bet į mane buvo atkreipta nulis dėmesio.

— Ar atnešei priemonių? Tas makiažo pagrindas...

— ...“Tešlainiukų pasta“, — užbaigėme abi vienu balsu. Šitam pagrindui įsigyti buvo sudaryta išankstinių užsakymų eilė visam mėnesiui į priekį.

— Taip, jis yra čia. Ir dar daug kitokių priemonių.

Ji puolė draskyti Candy Grrrl dėžutę. Aš stovėjau ir laukiau. Po kurio laiko ji pakėlė akis ir išvydo, kad aš dar tebestoviu.

— Ei, gali drožt į vidų, — tarė ji irzliai ir mostelėjo ranka į uždarytas duris.

Pasibeldusi įžirgliojau su visa išterliota palaidine į pono Kousterio kabinetą.

Ponas Kousteris buvo kresnas, palaidapimpis moterų gundytojas. Vos spėjau jam prisistatyti, jis tuoj pat apdovanojo mane plačia šypsena bei akies mirktelėjimu ir tarė:

— Ei, kokį čia dabar aš girdžiu akcentą?

— Mmmm.

Įbedžiau akis į jo — ir kaip supratau — jo žmonos ir dviejų vaikų nuotrauką.

— Angliškas? Airiškas?

— Airiškas. — Aš dar kartą įsistebeilijau į jo nuotrauką, bet jis nusuko ją į šalį taip, kad nebegalėčiau jų matyti.

— Tai, pone Kousteri, gal pakalbam apie tuos „ateities daikčiukus“?

— Tai, poune Kousteri, gal pakoulbam apie tous „ateities daikčiukus“? Man patinka! Dar ką nors pasakyk!

— Hahaha. — Mandagiai nusižvengiau ir pagalvojau: „subingalvis“.

Man truputį teko sugaišti laiko, kol priverčiau jį pažiūrėti į mano reikalą rimtai, o paskui per kelias sekundes supratau, kad tie „ateities daikčiukai“ yra daugiau konceptualus dalykas, kad man nepavyks valso žingsniu išlinguoti iš jo kabineto su pilna sauja įspūdingų „ateities daikčiukų“, parsinešti juos į kontorą, sudėlioti į rankų darbo dėžutes iš Kates Paperie firmos ir skubiuoju paštu išsiuntinėti dešimčiai pačių stambiausių miesto kosmetikos žurnalų leidėjų. Taigi man teks pasukti galvą ir sugalvoti kitą šaunią idėją, bet aš per daug nenusiminiau, nors sprendžiant iš visko ir turėjau, nes vis galvojau apie tą vyruką, su kuriuo susidūriau kaktomuša. Kažkas tarp mūsų įvyko. Ir čia kaltas ne tik tas „jo ir jos“ dviejų randelių sinchroniškumas. Svarbiausia supratau, kad išėjus iš šio pastato į gatvę jį sutikti nebeturėsiu jokių šansų. Jeigu nieko nesiimsiu tuojau pat, tai tikrai nieko nebus. Neprašysi, tai ir negausi. (Bet net ir prašant ne visada pasiseka gauti.)

Pirmiausia man reikia jį susirasti, o šitas bankas velniškai didelis. Jeigu ir pavyks man jį surasti, tai ką tuomet turėčiau daryti? Įmerkti pirštą į jo kavą ir imti gundančiai jį čiulpti?

Nieko nedelsdama atmečiau šį variantą, nes: a) nuo karštos kavos gali išsilydyti mano akrilinis nagas, atsiklijuoti ir pradėti plūduriuoti kavoje sukdamasis ratu lyg ryklio pelekas; b) apskritai tai būtų visai nepatrauklus žingsnis.

Ponas Kousteris išsijuosęs man kažką aiškino, o aš jam pritariamai linkčiojau ir šypsojausi, nors mintyse buvau toli nuo jo, kamuojama savo neryžtingumo.

Paskui, tarsi spragtelėjus elektros jungiklį, galvoje man gimė veiksmų planas. Dabar aš žinojau, ką turiu daryti: teks pabūti atvirai ir nuoširdžiai ir pasinaudoti pono Kousterio pagalba. Taip, tai labai neprofesionalu. Taip, ir taip elgtis visai nedera. Bet ką aš prarasiu?

— Pone Kousteri, — mandagiai pertraukiau jį. — Eidama pas jus aš netyčia susidūriau su kažkokiu ponu ir jis išliejo ant manęs savo kavą. Labai norėčiau prieš išeidama iš čia jo atsiprašyti. Neįsidėmėjau jo vardo, bet galėčiau jį apibūdinti. — Ir paskubom paaiškinau. — Jis aukštas, bent jau man pasirodė, kad aukštas, nes pati esu žema, tai man visi žmonės atrodo aukšti. Net ir jūs.

Šūdas.

Akimirksniu pono Kousterio veidas suakmenėjo. Bet aš variau savo, nes kitaip negalėjau. Kaip dar galėčiau apibūdinti savo paslaptingąjį vaikiną?

— Jis truputį pablyškęs, bet ne blogąja prasme, ne dėl to, kad sirgtų. Dabar jo plaukai šviesiai rudi, nors galima manyti, kad vaikystėje jis buvęs blondinas. O jo akys, sakyčiau, jos turbūt yra žalios...

Suakmenėjęs Kousterio veidas tebebuvo akmeninis. Jis būtų galėjęs rungtis iš didelės sumos su tomis akmens statulomis Velykų Saloje. Staiga jis mane nutraukė.

— Bijau, kad nelabai galėsiu jums kuo padėti.

Aš kosminiu greičiu atsidūriau už jo kabineto durų ir šios su trenksmu buvo užšautos man už nugaros.

Nitą apžiūrinėjo save kompaktinės pudros veidrodėlyje; atrodė, kad ji buvo išbandžiusi visas aliai vienos mano atneštas kosmetikos priemones, ir atrodė tarsi maža mergaitė, negalinti atsidžiaugti gavusi progą įlįsti į mamos kosmetikos stalčių.

— Nitą, ar negalėtum man padėti?

— Ana, aš tiesiog įsimylėjau šitą blizgiklį.

— Aš ieškau vyro.

— Sveika atvykusi į Niujorką. — Ji net nepakėlė akių nuo veidrodėlio. — Aštuonių minučių trukmės pasimatymas, kaip ir greitas pasimatymas, tik viskas truputį lėčiau. Vietoj trijų minučių tau skiriamos aštuonios. Labai patogu, paskutinį kartą išsirinkau net keturis man tinkamus vyrus.

— Aš ieškau ne bet kokio. Jis dirba čia. Gana aukštas... ir... — nežinojau, kaip išsisukti, todėl teliko rėžti tiesiai šviesiai. — Ir... gražus. Vienas jo antakis su mažyčiu randeliu ir panašu, kad jis kilęs iš Bostono.

Staiga ji susidomėjo. Kilstelėjo galvą aukštyn.

— Labai panašus į Denisą Lieri? Tik gal jaunesnis?

— Taip!

— Aidanas Medoksas. Iš IT. Truputį toliau šitam aukšte. Pasuk į kairę, paskui dar į kairę, dukart į dešinę ir pamatysi jo boksą.

— Ačiū. Ir dar vienas dalykas. Ar jis vedęs?

— Aidanas Medoksas? O, Dieve mano. Ne, jis tikrai nevedęs. — Ji reikšmingai prunkštelėjo, ir tai reikėjo suprasti taip: „Ir visai nepanašu, kad jis kada nors vestų.“

Aš susiradau jį. Atsistojau prie jo stiklinio bokso ir ėmiau žiūrėti jam į nugarą, mintyse melsdama, kad atsisuktų.

— Ei, — draugiškai jam šūktelėjau.

Tarsi išsigandęs jis žaibiškai atsisuko į mane su visa kėde.

— Oi, labas, — tarė jis. — Čia jūs. Kaip ranka?

Ištiesiau jam, kad pats pamatytų.

— Paskambinau savo advokatui. Šaukimas į teismą jau išsiųstas. Ar nenorėtumėt kada nors nueiti į barą išgerti?

Jis pažiūrėjo į mane taip, tarsi būtų traukinio pervažiuotas.

— Jūs kviečiate mane išgerti?

— Taip, — atsakiau jam tvirtai. — Taip, kviečiu.

Kiek palūkėjęs ir gana sutrikęs jis vėl paklausė:

— O jeigu aš atsakysiu „ne“?

— Ar gali kas nutikti blogiau? Jau ir taip nuplikėte mane verdančia kava.

Jis žiūrėjo į mane kažkaip keistai nusiminęs, ir tyla užsitęsė per daug ilgai. Mano pasitikėjimas savimi sprogo kaip muilo burbulas, ir aš dabar beviltiškai troškau kuo greičiau iš čia dingti.

— Ar turit savo vizitinę? — paprašė jis.

— Žinoma! — Neigiamą reakciją aš užuodžiu per kilometrą.

Pasiraususi savo rankinuke, ištraukiau ir padaviau rausvai neoninę stačiakampę kortelę su tarsi nenudžiūvusių raudonų raidžių užrašu Candy Grrrl ir kiek mažesniu šriftu apačioje — „Ana Volš, ryšių su visuomene superžvaigždė“. Dešiniajame viršutiniame kampe puikavosi urzgiančios merginos logo — prisimerkusios, sukąstais dantimis ir urzgiančios jaunuolės iliustracija.

Mudu abu įbedėme į ją akis. Staiga išvydau kortelę jo akimis.

— Žavu, — tarė jis. Jo balsas buvo sutrikęs.

— Taip, ji iš tiesų suteikia mano kortelei orumo, — atsakiau aš. — Ką gi, tuomet sayonara.

Dar niekada gyvenime niekam nesu sakiusi sayonara.

— Ką gi, sayonara [* Sayonara – viso gero (jap.)], — atsakė jis. Vis dar ganėtinai sutrikęs.

Ir aš nuėjau.

Ką padarysi, nesidžiauk radęs, neliūdėk praradęs. Toks jau gyvenimas. Kad ir kaip ten būtų, man baisiai patinka italai ir žydai, nes labiau prie širdies tamsiaplaukiai ir žemaūgiai.

Bet tąnakt aš atsibudau penkiolika minučių po trijų ir ėmiau galvoti apie Aidaną. Man atrodė, kad mus išties kažkas sieja. Reikia pasakyti, Niujorke aš turėjau ir kitokių pažinčių su visiškai nereikšmingais ketinimais. Antai metro mane užkalbino vienas vyras ir pradėjo klausinėti apie knygą, kurią tuo metu skaičiau. (Paulo Coehlo, kurios niekaip nesupratau.) Mudu kuo maloniausiai praplepėjome iki pat Riverdeilo, aš jam papasakojau visokiausių dalykų apie save, apie savo paauglystės pomėgius ir polinkius į misticizmą, kuris jau buvo man įgrisęs iki kaulų smegenų, o jis man papasakojo apie savo naktinį valytojo darbą ir dvi jo gyvenimo moteris, iš kurių niekaip negalėjęs išsirinkti vienos.

O kitą kartą susipažinau su viena mergina Šekspyro kavinėje Centriniame Parke. Abiem teko laukti eilėje, todėl išsiplepėjome ir ji man papasakojo apie savo dvi Birmos kates ir kad jos taip efektingai padėjo jai atsikratyti depresijos, jog cipramilo tablečių stiprumą ji sumažino nuo 40 mg iki 10.

Niujorke taip jau yra: susipažįsti su žmogumi, išpasakoji jam apie save absoliučiai viską, užmezgi glaudų ryšį, o paskui niekada daugiau jo nebepamatai. Labai patogu. Dažniausiai.

Bet aš nenorėjau, kad mano pažintis su Aidanu būtų vienadienė, todėl keletą dienų po to gyvenau laukimu ir krūptelėdavau nuo kiekvieno telefono skambučio ar elektroninio laiško, bet ničnieko nesulaukiau.

6

Helena barškino senuoju Amstradu, kuris gyveno mūsų hole ant namų šeimininkės stalelio su ratukais (jeigu norėdavai prisėsti ir išsiųsti kam nors elektroninį laišką, tekdavo atidaryti dureles ir, pritūpus ant žemos taburetės, keliais įsiremti į įkaitusias lentynas).

— Kam siunti laišką? — paklausiau.

Ji kyštelėjo galvą iš už durų ir net krūptelėjusi nuo kutų gausybės tarė:

— Niekam. Šiaip sau rašinėju. Scenarijų televizijos serialui, supranti? Apie privatų seklį.

Man atėmė žadą. Helena amžinai — ir išdidžiai — girdavosi esanti visiška beraštė.

— Gal ir pasiseks, — tęsė ji. — Turiu marias medžiagos. Mintis visai nebloga. Atspausdinsiu ir duosiu tau paskaityti.

Gal dešimt minučių senovinis spausdintuvas džeržgė ir tarškėjo, paskui Helena ištraukė iš jo lapą ir plačiu mostu įteikė man. Vis dar be amo aš pradėjau skaityti.

LAIMINGA ŽVAIGŽDĖ

Sukurta Helenos Volš ir apie ją

Pirma scena: mažytė kukli privačių seklių agentūra Dubline. Dvi moterys, viena jauna ir graži (aš). Kita pagyvenusi (mama). Jauna moteris sėdi užsimetusi kojas ant stalo. Pagyvenusi moteris kojų ant stalo nelaiko, nes artritas susuko jai kelius. Laikas slenka lėtai. Ramybė. Nuobodybė. Tiksi laikrodis. Lauke sustoja mašina. Įeina vyras. Išvaizdus. Didelėm pėdom. Apsidairo.

Aš: Kuo galėčiau padėti?

Vyras: Aš ieškau moters.

Aš: Čia ne radinių biuras.

Vyras: Suprantu. Aš ieškau savo merginos. Ji prapuolė.

Aš: Ar kalbėjot su vyrais mėlynom uniformom?

Vyras: Taip. Bet jie galės pradėti paieškas tik po dvidešimt keturių valandų. Beje, jie mano, kad mes susipykom.

Aš (numesdama kojas nuo stalo, prisimerkdama ir palinkdama arčiau jo): Ar tikrai susipykot?

Vyras (drąsiai): Taip.

Aš: Dėl ko? Dėl kito vyro? Dėl jos bendradarbio?

Vyras (taip pat drąsiai): Taip.

Aš: Pastaruoju metu ji ilgai užtrunka darbe? Nemažai laiko praleidžia su kolega?

Vyras: Taip.

Aš: Jūsų padėtis ne iš gerųjų, bet jūs pataikėt i dešimtuką. Pamėginsime jums ją surasti. Papasakokite visas smulkmenas ana tai pagyvenusiai moteriai.

— Nuostabu, ar ne? — paklausė Helena. — Ypač ta vieta su radinių biuru, tiesa? Ir kad pataikė į dešimtuką. Kietai sukurpta, ar ne?

— Taip, išties neblogai.

— Rytoj parašysiu dar. Gal net pamėginsim suvaidinti. Ką gi, man jau metas ruoštis į darbą.

Maždaug apie dešimtą vakaro ji vėl išdygo mano kambario tarpduryje, apsirengusi maskuojamaisiais seklio rūbais. (Tamsiais, ankštais ir tariamai neperšlampamais.)

— Tau reikia gryno oro, — pasakė ji.

— Aš jau buvau grynam ore. — Aš tai jau nė už ką nesėdėsiu vienuolika valandų tarp šlapių krūmų ir nelauksiu, kol ji fotografuos neištikimus vyrus, sprunkančius iš savo meilužių apartamentų.

— Vis tiek labai norėčiau, kad eitum su manim.

Nors mudviem su Helena būtų ir labai sunku dar kuo nors skirtis vienai nuo kitos, iš esmės mes buvom gana artimos — gal dėl to, kad esam pačios jauniausios. Kad ir kaip ten būtų, Helena laiko mane savo pačios tąsa, ta kūno dalimi, kuri vidury nakties keliasi jai atnešti stiklinės vandens. Aš esu jos žaidimų draugė ir, neverta nė sakyti, visa, kas yra mano, automatiškai priklauso ir jai.

— Aš gi negaliu eiti, — atšoviau. — Aš sužeista.

— A ja jai, — sudejavo ji. — Kad tave kur velnias.

Ji visai nenorėjo pasirodyti žiauri, paprasčiausiai mūsų šeimos nariai niekada nepasižymėjo dideliu sentimentalumu. Anot jų, sentimentai tik dar labiau liūdina. Stačiokiškas skubinimas ir nenuolaidžiavimas — toks jų modus operandi.

Pasirodė mama ir Helena su nepasitenkinimu atsisuko į ją.

— Ji su manim neina. Teks tada eiti tau.

— Aš negaliu, — tarė mama. Ji dramatiškai pašnairakiavo mano pusėn, tarsi aš būčiau kokia protinė paliegėlė, ir dar akla. — Aš verčiau pasiliksiu prie jos.

— Na va, din-dzilin, — suirzo Helena. — Man teks vienai visą naktį tūnoti šlapiuose krūmuose, o jums nusispjaut.

— Visai ne nusispjaut. — Mama ištraukė kažką iš kišenės ir padavė Helenai. — Čiulpiamosios tabletės su vitaminu C. Padės išvengti gerklės peršalimo ligų.

— Nereikia.

Helena susiraukusi nusisuko į šalį, ir šis judesys patvirtino tai, ką aš seniai įtariau: jai patiko, kai skaudėdavo gerklę, nes tada galėdavo drybsoti lovoje, laižyti ledus ir atžagariuoti saviškiams.

— Pačiulpk vitamino C.

— Nenoriu.

— Pačiulpk, sakau, vitamino C.

— Nenoriu.

— Čiulpk tą prakeiktą vitaminą C!

— Dieve, nebliauk kaip karvė. Gerai jau, gerai. Bet vis tiek nepadės.

Kai ji, trinktelėjusi durimis, kaip viesulas išlėkė iš namų, mama pasiėmė savo popieriaus lapą ir surinko man paskutinę šios dienos tablečių dozę.

— Labanakt, — palinkėjo. — Saldžių sapnų. — Ir dar nekantriai pridūrė: — Man nesmagu palikti tave čia vieną, kai visa šeima sėdi susirinkusi ten viršuje.

— Nieko baisaus, mama. Juk su tokiu suknežintu keliu man geriausia tūnoti apačioje.

— Aš vis kaltinu save, — pratrūko ji, staiga užplūdus emocijoms.

Tikrai? Kas čia dabar jai pasidarė?

— Jeigu gyventume bungale, galėtume visi būti drauge. Vieną buvom tokį išsirinkę, supranti, mudu abu su tavo tėčiu, kai tu dar nebuvai gimusi. Neblogas bungaliukas. Bet jis buvo per daug toli nuo jo darbo. Ir ten kažkaip keistai dvokė. O dabar aš taip jo gailiuosi!

Jau antrą kartą per vieną dieną regiu mamą nuliūdusią. Paprastai ji būdavo kieta kaip ir jos gaminami žlėgtainiai, kol mes pagaliau prikalbinom ją liautis juos kepus.

— Mama, man gerai ir čia. Nekaltink savęs ir nesikrimsk.

— Aš esu mama ir mano pareiga krimstis.

O užėjus kitam susikrimtimo priepuoliui ji paklausė:

— Ar tavęs nekamuoja košmarai?

— Jokių košmarų, mama. Aš ničnieko nesapnuoju. — Tikriausiai vaistų poveikis.

Ji susiraukė.

— Tai jau blogai, — tęsė ji. — Tu turi sapnuoti košmarus.

— Pasistengsiu susapnuoti, — pažadėjau jai.

— Šaunuolė.

Pabučiavusi man į kaktą išjungė šviesą.

— Tu man visada buvai šaunuolė, — jausmingai šūktelėjo tarpdurio. — Kartais kiek keistoka, bet vis tiek šaunuolė.

7

Tiesą pasakius, aš nesu kokia nors nepritapėlė — na, ne ką didesnė nei kiti. Tiesiog nesu tokia kaip visi. Visos keturios mano seserys rėksnės ir triukšmadarės — jos pirmos apie save taip pasakytų — ir joms patinka smagiai pasibarti. Arba grubiai pasikeiksnoti. Kad tik galėtų palaidyti liežuvį — joms tai tobuliausias ir pats teisėčiausias bendravimo būdas. Aš visą gyvenimą stebėjau jas, kaip katė stebi pelę, susirietusi į kamuoliuką ir tyli, lyg kokia smėlio erkutė su nėriniuotu sijonėliu, manydama, kad jeigu jos manęs nepastebės, tai ir neprisikabins.

Trys vyresnės mano seserys — Klara, Megė ir Rachelė — labai panašios į mamą: aukštos, fantastiškos moterys su nepajudinamomis nuomonėmis. Man jos atrodo kaip iš kitos planetos, ir aš stengiuosi nesivelti su jomis į jokius ginčus, nes bet kokia menkiausia mano pasakyta smulkmena atsitrenks į jų energingą ir triukšmingą teisingumo priekalą ir bus sumaitota.

Klarai, mūsų pirmagimei, neseniai sukako keturiasdešimt. Nepaisant to, ji vis tiek yra stiprios valios, neįveikiamo būdo ir viena iš tų, kurios „moka linksmintis nuo dūšios“. (Tai eufemizmas, reiškiantis „nesutramdoma vakarėlių liūtė“.) Tolimoje praeityje jos gyvenime buvo įvykęs didelis sukrėtimas, kai jos vyras, gailestingasis Džeimsas, paliko ją vieną tą pačią dieną, kai turėjo gimti jų pirmasis vaikas. Vos tai įvykus ji ištuštino savo pilvo turinį per... oi, vos pusvalandį ir netrukus atsigavo. Tada susirado kitą vyrą, Adamą, ir šįkart Dievas jai apšvietė protą pasirūpinti, kad jis būtų už ją jaunesnis ir lengvai paklustų jos valiai. Be to, dar nepamirškite, kad jai Dievas apšvietė protą pasirūpinti dar ir tuo, kad jis būtų tamsiaplaukis, išvaizdus vyriokas su patraukliais ir plačiais pečiais bei, pasak Helenos (verčiau nieko neklausinėkit), su gražiu, dideliu pimpalu. Be Keitės, to „paliktojo vaikelio“, Adamas su Klara turi dar du vaikus ir visi jie gyvena Londone.

Antroji sesuo — Megė, subinlaižė. Trejais metais jaunesnė už Klarą, Megė pasižymi tuo, kad nenori pripažinti, jog pati prieš savo valią yra baisus kliuvinys aplinkiniams. Bet — o šis bet yra gan didelis — ji puikiausiai moka apsiginti, o jeigu jau kas šauna į galvą, tai bet ką padarys, bet savo pasieks. Megė gyvena Dubline, arčiau nei per mylią nuo mamos su tėčiu. (Aišku, kodėl subinlaižė.)

Toliau eina Rachelė, metais jaunesnė už Mėgę ir vidurinis vaikas iš mūsų visų penkių. Net ir iki to, kai Lukas pradėjo kiekvienam žingsny sekioti paskui ją, Rachelė visiems kėlė nemažai rūpesčių — buvo seksuali, smagi, mažumėlę padūkusi, o jos nežymus slystelėjimas gyvenimo kelyje iš esmės buvo ganėtinai didelis. Galbūt net baisiausias iš mūsų visų — bent jau iki mano nelaimės. Prieš keletą metų, kai ji pirmą kartą atsikėlė gyventi į Niujorką, ji smarkiai buvo susižavėjusi velnio pleiskanomis (kokainu.) Laikas bėgo, ji klimpo vis gilyn, kol po vieno nesėkmingo mėginimo nusižudyti atsidūrė prabangiame Airijos reabilitacijos centre.

Ir labai brangiame. Mama dar ir šiandien paaimanuoja, kad ji su tėčiu už tuos pinigus būtų galėję Rytų Ekspresu nukeliauti į Veneciją ir visą mėnesį gyventi Cipriani viešbutyje, bet paskui greitai, nors ir nelabai įtikinamai, priduria, kad vaikų laimės jokiais pinigais neišmatuosi.

Vis dėlto taip pat verta paminėti, kad Rachelė iš Volšų šeimos gimė po laimingiausia žvaigžde. Pasigydžiusi metus ar daugiau reabilitacijos centre, įstojo į koledžą, baigė psichologijos studijas, apsigynė magistro laipsnį iš priklausomybės ligų ir dabar dirba reabilitacijos centre Niujorke.

Po tiek metų, praleistų gyvenant su apkvaišinta galva, dabar Rachelei labai svarbu pasijusti vėl „sveiko proto“. Noras pagirtinas. Vienintelis neigiamas dalykas liko tas, kad kartais ji gali būti per daug nuolaidi. Ji dažnai kalba — ir labai palankiai — apie tuos žmones, kurie „padarė sau gerą darbą1’. O kai sutinka savo likimo draugus iš reabilitacijos laikų, visi drauge dažnai pasišaipo iš tų, kuriems gyvenime nėra tekę gydytis nuo priklausomybės: „Tu ką? Nori pasakyti, kad ji vis dar tokia pati, kokią ją motinėlė išleido į pasaulį?“ Matot, čia jų tokie juokeliai. Bet jeigu giliau pasikapstytume po Rachelės nuolaidumu, tai labai greitai aptiktume ir tą senąją buvusios asmenybės versiją, kuri iš tiesų yra daug patrauklesnė.

Toliau eilėje esu aš, trimis su puse metų jaunesnė už Rachelę.

O tada ratą užbaigia Helena. Jai neegzistuoja jokie įstatymai. Žmonės ją myli ir jos bijo. Ji tikra keistuolė — bebaimė, apie diplomatiškumą nieko neišmano, yra absoliuti priešgyna. Pavyzdžiui, kai steigė savo agentūrą (Lucky Star Investigations), galėjo įkurti kontorą jaukiame butelyje Dosono gatvėje, su durininku ir samdoma administratore, bet ne, ji pasirinko grafitais išmargintų daugiabučių namų rajoną, kur parduotuvių langai kiaurą parą slepiami po nuleidžiamomis metalinėmis žaliuzėmis, o gatvėse pilna aptriušusio jaunimėlio, sukančio ratus ant dviračių ir pardavinėjančio aptrintus paketėlius iš balto popieriaus.

Tai nenusakomai klaiku ir apgailėtina, bet Helenai patinka.

Tegu aš Heleną ir nelabai suprantu, ji man vis tiek kaip dvynė, kaip tamsioji mano sielos pusė. Tarsi begėdiška, akiplėšiška mano pačios versija. Nepaisant nuolatinio tyčiojimosi iš manęs (galima neįsižeisti, nes ji su visais taip elgiasi), ji man liko ištikima iki kaulų smegenų.

Iš esmės visos mano seserys ištikimos viena kitai iki kaulų smegenų, ir nors kiek tik išgali plaka viena kitą liežuviu, bet ką kitą už tokį darbą sudraskytų į gabalus.

Tiesa, žinoma, jos mėgdavo sakyti, kad aš „skrajoju padebesiais“ ir dažnai šaukdavo „Ana, nusileisk ant žemės“ ir panašių dalykų, bet, atvirai pasakius, tam buvo ir rimtų priežasčių: visi aiškiai matė, kad realus pasaulis man neegzistuoja. Ir kam jis reikalingas, dažnai stebėdavausi pati, jeigu jame gyventi nemiela. Griebiausi visų pasitaikiusių progų iš jo ištrūkti — skaitymo, miego, meilės, vaizdinio namų projektavimo, kur aš turėčiau savo atskirą miegamąjį ir kurio nereikėtų dalytis su Helena — bet bėda ta, kad aš nebuvau iš tų, kurie moka išpešti praktinės naudos sau.

O paskui, be abejo, atsirado raukiniuoti sijonai.

Dabar klaiku ir prisipažinti, bet paauglystėje aš turėjau keletą ilgų, hipiškų, raukiniuotų sijonų, ant kurių — o Dieve šventas! — buvo prisiuvinėta net mažulyčių veidrodžio šukelių. Ir kam? Kam visa tai? Ogi buvau jauna, kvaila, bet tiek to. Žinau, kad visi žmonės jaunystėje savaip durniuoja pagal madą ir paskui su gėda prisimena laikus, kai rengėsi be jokio skonio, bet mano klaidžiojimas po mados džiungles truko bemaž gerą dešimtmetį.

Be to, būdama penkiolikos nustojau vaikščioti pas kirpėją, kai sykį išsiuntė mane pro duris su Sindi Lauper šukuosena. (Nieko nepadarysi, aštuntas dešimtmetis, ko iš jo norėti.) Tačiau raukiniuoti, veidrodėlių šukėm nusagstyti sijonai ir suvelta ševeliūra buvo tik menkniekis, palyginti su atgarsiais, kilusiais po nuotykio su padėkos rašteliu.

Nuotykis su padėkos rašteliu

Jeigu jūs apie jį dar nieko negirdėjot, bet tikriausiai jau turėjot girdėti, nes visas pasaulis apie jį žino, tai paklausykit. Kai baigiau mokyklą, tėtis man parūpino darbą statybos firmoje — kažkas jam buvo skolingas paslaugą ir visuotiniu sprendimu buvo nutarta, kad ta paslauga turėtų būti gana didelė.

Taigi aš atsidūriau statybos firmoj, plušėjau nuo ryto iki vakaro, stengiausi iš paskutiniųjų, vaipiausi prieš statybininkus, kurie ateidavo prašyti pinigų smulkioms išlaidoms. Ir štai vieną dieną ateina ponas Šeridanas, pagrindinis mūsų bosas, ir, numetęs man ant stalo čekį, sako:

— Nusiųsk Biliui Preskotui. Įmesk į voką ir padėkos raštelį.

Nesiginu, man tada buvo devyniolika ir aš beveik nieko neišmaniau apie administracinę kalbą. Laimei, čekis buvo sulaikytas nespėjus jam pakliūti į pašto skyrių kartu su padėkos rašteliu: „Pone Preskotai, nors man nė sykio dar neteko su jumis susitikti, noriu tikėti, kad esate patrauklus vyras. Visi statybininkai maloniai apie jus atsiliepia.“

Iš kur aš galėjau žinoti, kad padėkos raštelio siuntimas dar nereiškia tikrojo atsidėkojimo? Niekas man šito neaiškino, o aš juk nesu aiškiaregė (nors labai norėčiau tokia būti). Tokią klaidą gali padaryti kiekvienas šios tvarkos nežinantis žmogus, bet mane šis įvykis užgriuvo kaip pro užtvanką prasiveržęs vanduo. Mūsų šeimos folklore jis užėmė pačią garbingiausią vietą ir suformavo visų vieningą nuomonę apie mane: esu vaikščiojantis anekdotas.

Žinoma, mane taip vadino ne iš piktos valios, bet vis tiek buvo nemalonu.

Tačiau viskas pasikeitė, kai susipažinau su savo sielos draugu Šeinu. (Tai atsitiko labai seniai, taip seniai, kad jau galiu pasakoti be jokios baimės, kad iš manęs bus šaipomasi.) Mudu su Šeinu patikom vienas kitam, nes abu galvojom lygiai tą patį. Mes puikiai žinojom, kokia mūsų laukia ateitis — užkirmiję vienoj vietoj, įsikibę į neįdomius, nervinę įtampą keliančius darbus, privalantys mokėti nekilnojamojo turto mokesčius už kažkokį bjaurų nameliūkštį, todėl nusprendėme pradėti gyventi kitaip.

Taigi pirmiausia sumanėm pakeliauti po pasaulį, o tai mums sekėsi, Dieve šventas, pasiutiškai blogai. Megė apie mus pasakojo šitaip: „Vieną dieną jie sako, kad eina nusipirkti po KitKat šokoladuką, o kitą dieną, žiūrėk, apie juos išgirsti, kad jau dirba odos raugykloj Stambule. (Niekada šito nebuvo.) (Man regis, ji turėjo omeny tą atvejį, kai kartą mudu, eidami nusipirkti skardinėlės Lilt, nieko negalvoję sumanėm leistis į kelionę laivu aplink Graikijos salas.)

Pagal Volšų šeimos mitologiją galima buvo spėti, kad mudu su Šeinu — visiški tinginiai ir dykaduoniai, darbą konservų fabrike Miunchene laikantys prakaitą spaudžiančiu lažu. Lakstymas su padėklais viename Graikijos bare reikalavo daug jėgų ir ilgiausių viršvalandžių, o kas blogiausia — dar reikėjo būti maloniems su klientais, o tai, visi gerai žino, yra pats sunkiausias dalykas pasaulyje. Kai grįždavom namo į Airiją pailsėti, mus pasitikdavo šūksniais: „O-ho-ho! Žiūrėkit, kas sugrįžo! Porelė pasmirdusių hipių. Jie dabar lakstys po miestą su ištiesta išmaldai kepure. Uždarykit greičiau saldainių parduotuves.“

Bet mane tai mažiausiai kasė — aš turėjau Šeiną ir mes abu buvom pasinėrę į savo mažulytį pasaulėlį, kurį troškom išsaugoti kaip galima ilgiau.

Bet staiga Šeinas nutraukė su manim draugystę.

Neskaitant liūdesio, vienatvės, sudaužytos širdies skausmo ir pažeminimo, kurie paprastai užgriūna po išsiskyrimo, aš dar pasijutau ir išduota, mat Šeinas nusikirpo plaukus respektabiliu stiliumi ir užsiėmė verslu. Turiu pripažinti, jo verslas buvo gan madingas, susijęs su skaitmenine muzika ir kompaktinėmis plokštelėmis, bet mačius, kaip jis tiek laiko alino savo organizmą, o dabar su tokiu greičiu ir įniršiu ėmėsi naujo darbo, man galva pradėjo svaigti.

Man buvo dvidešimt aštuoneri, neturėjau nieko, išskyrus vienintelį raukiniuotą sijoną, kurį tada segėjau, ir staiga suvokiau, kad šitiek metų, praleistų keliaujant iš vienos šalies į kitą, nuėjo šuniui ant uodegos. Išgyvenau pasibaisėtinai siaubingus laikus, trankiausi lyg siela be vietos, be tikslo ir dar išsigandusi. Kaip tik tada ir priglobė mane po savo sparneliu Megės vyras Garvas. Pirmiausia jis man surado nuolatinį darbą, ir nors turiu pripažinti, kad atplėšinėti vokus statistikos firmoje nėra už širdies griebiantis užsiėmimas, pradžia vis tiek buvo nebloga.

Paskui jis prikalbino mane stoti į koledžą, ir tada mano gyvenimas staiga įgavo naują pagreitį, ėmė plaukti normalia vaga ir reikiama kryptimi. Per gana neilgą laiko tarpą aš išmokau vairuoti automobilį, nusipirkau mašinytę, apsikirpau plaukus pusėtinu, vidutinių pastangų reikalaujančiu „stiliumi“. Trumpai tariant, kad ir pavėluotai ir kiek kitaip nei visi žmonės, aš susitvarkiau gyvenimą.

8

Kaip mudu su Aidanu susitikome antrą kartą

Vyrukas su plačia lyg statinė krūtine užmetė man ant sprando kiaulės kumpio storumo ranką, kyštelėjo man į veidą mažulytį plastikinį maišelį su baltais miltukais ir paklausė:

— Ei, Mirtiše, ar nenori miltelių?

Išsilaisvinau nuo jo rankos ir mandagiai atsakiau:

— Ne, ačiū, nenoriu.

— Eik jau, nesilaužyk, — mykė jis gan garsiai. — Juk čia vakarėlis.

Akimis susiradau duris. Čia baisu. Galima pamanyti, kad jeigu išsinuomojai prabangų butą su langais į Hudsono upę, dar su profesionalia garso aparatūra, upėmis svaigalų ir šutve lėbautojų, tai jau vakarėlis bus superinio lygio.

Bet čia kažkas nesiklijavo. Ir dėl visko aš kaltinau Kentą, kuris surengė šį susibūrimą. Jis buvo pasiutpalaikis bankininkas, o jo irštvoj viešpatavo minia identiškų sėbrų, bet esmė ta, kad šiems vyrukams nereikėjo jokių pasitikėjimą savimi skatinančių priemonių. Jie ir taip au naturel buvo pasiutiškai blogi, tad maišyti kokaino į jų gėrimus jau nebereikėjo.

Visų veidai buvo įraudę ir kažko įsitempę, atrodė, kad pagrindinis dalykas jiems šiuo metu buvo rūpintis, kad visiems būtų linksma.

— Aš — Driū Holmsas. — Vyrukas vėl kyštelėjo man į veidą maišelį su kokainu. — Pamėgink, geras daiktas, tikrai patiks.

Jis jau trečias siūlė man kokaino. Iš dalies man buvo malonu į juos žiūrėti, — atrodė, tarsi jie ką tik buvo sužinoję apie narkotikų egzistavimą.

— Devintas dešimtmetis liks nemirtingas, ar ne? — tariau aš. — Ne, ačiū. Tikrai nenoriu.

— Labai klaiku, ką?

— Teisingai, labai klaiku.

Apsidairiau ieškodama akimis Džekės. Čia ji dėl visko kalta — ji dirbo su Kento broliu. Bet mano akys matė tik spygaujančius tešlagalvius su penkių centų dydžio lėliukėmis ir prastos reputacijos mergiščias, tiesiai iš butelio maukiančias degtinę. Vėliau sužinojau, kad Kentas buvo paleidęs gandą, jog pageidautų, kad vyrukai atsivestų į vakarėlį tokias merginas, kurioms tik žingsnis iki reabilitacijos ligoninės ir kurios tik per plauką nuo finalinės dorovinio pakrikimo ir žlugimo ribos. Bet dar ir to nežinodama, aš jau supratau, kad jis visiškas iškrypėlis.

— Papasakok apie save, Mirtiše. — Driū Holmsas nesitraukė nuo manęs. — Kuo užsiimi?

Aš net nesistengiau nuslėpti atodūsio. Ir vėl prasideda. Negana to, kad šitam vakarėly knibždėte knibždėjo prakeiktų bendradarbių, bet dar ir prašoma — turiu pridurti — papasakoti apie savo darbą net dviem vyrukams. Jie nesiklausė nė vieno mano žodžio, o tik kantriai laukė, kada pabaigsiu, kad galėtų pradėti monologus apie save ir pasirodyti, kokie jie šaunūs. Kokainas, be jokios abejonės, sunaikina bendravimo meną.

— Aš testuoju ortopedinius batus.

— Oho! — Gilus atodūsis, o tada jau užsivedė: — Aš dirbu bla banke, bla, bla... Kalnai pinigų... Aš, mane, man... Esu toks pasakiškas... Bla... buvau paaukštintas, bla, gavau premiją, dirbu išsijuosęs, man, mane, man priklauso, mano brangus butas, mano brangi mašinytė, brangios atostogos, brangios slidės. Aš, aš, aš, AAAAŠŠŠŠ...

Staiga pasirodė nedidelis sumuštinis — jis skriejo labai greitai, bet aš spėjau pamatyti, kad ten buvo vieno kąsnio suvožtinis — pataikė jam tiesiai į smilkinį, ir kol jis išsprogusiomis nuo įsiūčio akimis dairėsi to išdaviko, aš nepastebimai sprukau šalin.

Nusprendžiau, kad reikia nešdintis. Apskritai, ko aš čia atsibeldžiau? Ir šiaip ko einama į vakarėlius žmonių, kurių visiškai nepažįsti? Aišku, kad susipažinti su vaikinais. Kad ir kaip juokinga, kažkas pasidarė toms planetoms, kad pastarąsias porą savaičių per vyrus tiesiog perlipti negalėjau. Dar niekada gyvenime nebuvau šito patyrusi.

Mudvi su Džeke sykį buvom nuėjusios į greitą aštuonių minučių pasimatymą, apie kurį man buvo pasakojusi Nitą iš Rodžerio Kousterio kontoros, ir aš tada išsirinkau tris tinkamus variantus: žavų ir įdomų architektą; ugniaplaukį kepėją iš Kvynso, kuris nebuvo vujaristas, bet vis tiek labai malonus; ir jauną, patrauklų barmeną, kuris mėgo vartoti tokius žodžius kaip „vaikėzas“ ir „stileiva“. Visi jie pareiškė norą pakviesti mane į pasimatymą ir aš sutikau su visais trimis.

Bet kol jūs dar nepradėjot galvoti, kad a) aš esu kekšė, susitikinėjanti su trimis vyrais iš karto (bet iš tiesų jų buvo keturi, nes aš jums dar nepapasakojau apie aklą pasimatymą, kurį man buvo surengusi Tynė), arba b) visas šis reikalas — kaip bilietas į didžiulę nelaimę, t. y. kad būsiu sugauta ir galiausiai liksiu be nieko, leiskite man jums paaiškinti susitikinėjimo taisykles, kurios galioja Niujorko mieste, o ypač išskirtinę/neišskirtinę reikalo pusę. Esmė ta, kad pastaruoju metu aš buvau pasirinkusi neišskirtinę pasimatymų kategoriją — visiškai man priimtiną būdą.

Pavyzdžiui, Airijoje žmonės labai paprastai užmezga artimą draugystę. Pradedama nuo poros pasisėdėjimų bare, paskui kitą vakarą pakviečiama į kiną, tada netikėtai susitinkama kokiam nors vakarėly, kurį surengia bendras jų draugas ar pažįstamas, ir po kurio pradedama miegoti kartu — dažniausiai tą patį vakarą. (Kiaulystės dėsnis — moterys paprastai tada būna be savo geriausių apatinių drabužių ir 1.1.) Viskas vyksta labai paprastai ir natūraliai, o didžiausia pradinio impulso ir varomosios jėgos dalis priklauso nuo atsitiktinio susitikimo. O kadangi niekas niekada nekalba apie jokias išskirtines ar neišskirtines kategorijas, jis, be jokios abejonės, tampa tavo vaikinu. Tad jeigu netyčia pamatėt savo vyrą, su kuriuo jau kelis mėnesius vakarais dalijotės židinio šiluma ir žiūrėjote vaizdajuostes, maloniai vakarieniaujantį su moterim, kuri a) nesate jūs, b) nėra jo moteriškos lyties giminaitė, jūs turite neginčijamą teisę šliūkštelti taurę vyno jam į veidą ir pasakyti tai kitai moteriai, kad „gali pasiimti jį sau su visais padargais“. Ir dar labai tiktų pagrasinti piršteliu ir pridurti: „Nors siūlyčiau gerai pagalvoti, ar verta.“

Bet Niujorke yra kitaip. Niujorke jūs pagalvotumėte: „Štai vienas iš vyrų, su kuriuo aš susitikinėju. Jis pietauja su moterim, su kuria irgi susitikinėja. Kokie mes civilizuoti... Niekas nesipilsto vynu, netgi galima prisėsti prie jų ir drauge pasivaišinti.“ (Ne, gal geriau šitą išbraukim; abejoju, ar jūs taip padarytumėt. Gal tik mintyse, bet ne realiam gyvenime, juo labiau, jeigu tas žmogus jums labai patinka.)

Tačiau šis periodas tik iš dalies yra jums nepalankus, nors per jį jūs galite susitikinėti su kuo norite be jokių įsipareigojimų ir nušluostyti bet kam nosį, be to, galima kasnakt miegoti su kitu vyru, jeigu tik širdis geidžia, ir niekas nepavadins jūsų „nusivalkiojusia šliundra“. Bet aš šitam vakarėly nė už ką nepaliesiu nė vieno iš šitų nesubrendėliškų vaikėzų, nors nuotaika tam būtų pati palankiausia. Vargais negalais prasibroviau pro sausakimšą kambarį. Kur ta prakeikta Džeke? Staiga mane apėmė panika, kai kelią pastojo dar vienas vyras su irgi keistu vardu ir labai panašus į moterį. Tiesą pasakius, kai dabar prisimenu, tai gal ten iš tiesų buvo vyriška moteris. Jis truktelėjo man už rankovės ir nusimaivė: „Kas čia per apranga?“

Aš vilkėjau juodą plačią džersio suknelę ir avėjau juodus iki kelių batus, kurie nevisiškai tiko tokio stiliaus vakarėliui.

Paskui jis reikliu balsu paklausė, kokie ryšiai mane sieja su Adamsų šeimynėle?

Keisčiausia tai, kad man dar niekas iki šiolei nebuvo prikišęs panašumo su Mirtiše. Kodėl, kodėl, kodėl? Dieve, kad jis greičiau paleistų man tą rankovę. Ji buvo iš tampomos medžiagos, bet nebe pirmos jaunystės, ir aš išsigandau, kad ji gali per daug išsitempti ir nebesugrįžti į ankstesnę konfigūraciją.

— Nagi, gotuke, rėžk, kuo užsiimi, kai nesi gotė?

Galvojau sau, gal jam pasakyti, kad mokau žmones bliauti dramblio balsu arba esu kabučių išradėja, bet staiga mano mintis nutraukė griežtas vyriškas balsas:

— Ar nepažįsti Anos Volš?

Vyrmoterė sukruto:

— Ką sakai?

Visai teisingai, ką sakai. Aš apsisukau. Tai buvo Jis. Tas pats vaikinas, kuris išliejo ant manęs kavą, kurį aš pakviečiau į barą ko nors išgerti ir kuris pasiuntė mane velniop. Ant galvos buvo užsidėjęs apskritą kepuraitę, panašią į tiubeteiką, vilkėjo plačiapetę darbininkišką striukę ir nuo jo dvelkė vėlyvo vakaro šalčiu, atgaivinančiu pritukusį patalpos orą.

— O, taip, Ana Volš... Ji... — Jis dėbtelėjo į mane ir klausiamai truktelėjo pečiais. — Kas ji — iliuzioniste?

— Iliuzionisto padėjėja, — pataisiau jį. — Išlaikiau visus iliuzionisto egzaminus, bet asistentės drabužiai man labiau prie širdies.

— Kietai, — atsakė vyrmoterė, bet į ją nebežiūrėjau. Mano akys buvo įsmeigtos į Aidaną Medoksą, kuris sugebėjo prisiminti mano vardą ir pavardę, nors nuo mūsų susitikimo buvo prabėgusios septynios savaitės. Jis neatrodė taip, koks buvo įstrigęs mano atminty. Nuo ankštos kepurės veido bruožai atrodė aštresni, ypač skruostikauliai, žandikauliai gerokai ryškesni, o akyse kibirkščiavo liepsnelės, kurių anksčiau nebuvau pastebėjusi.

— Ji pradingsta, — tęsė Aidanas, — o paskui, lyg įvykus stebuklui, vėl atsiranda.

Jis buvo gavęs mano telefono numerį, bet nepaskambino, o dabar šmaikštavo lyg senas geras draugas. Pažiūrėjau į jį su šaltu smalsumu — kur link jis čia suka?

Jo veidas ir toliau liko bereikšmis, bet aš vis tiek nenuleidau nuo jo akių. Ir jis nuo manęs. Atrodė, lyg po gero šimtmečio kažkas paklausė:

— Kur išnyksti?

— Mmmm? — Tas kažkas buvo Bučas. Nustebau pamačiusi, kad jis vis dar čia. — Išnykstu? Kada?

— Kai stebuklingai pradingsti? Ei, greičiau! — Ir jis linksmai mirktelėjo akį.

— Ai, kur nors pasislepiu ir surūkau cigaretę. — Aš vėl pasisukau į Aidaną, o kai mūsų akys susitiko, nuo tokio kontakto per kūną nubėgo šiurpuliukai ir užsiliepsnojo oda.

— Kietai, — pakartojo Bučas. — O kaip tave pjausto pusiau? Kaip tą padarot?

— Dirbtinės kojos, — atsakė Aidanas vos krutindamas lūpas. Jis negalėjo atitraukti nuo manęs akių.

Aš tiesiog pajutau, kaip vargšo Bučo veide išblėso šypsena.

— Jūs viens kitą pažįstat?

Mudu su Aidanu pažiūrėjom į Bučą, o paskui vėl įsmeigėm akis vienas į kitą. Argi mes pažįstami?

— Taip.

Nors ir būčiau nežinojusi, kad tarp manęs ir Aidano kažkas vyksta, Bučo elgesys mūsų atžvilgiu buvo tarsi ženklas: jis pasitraukė į šalį — lengvai buvo galima spėti, kad jis nekonkurentabilus.

— Smagiai pasilinksminkit, mielieji, — palinkėjo mums nuolankiai.

Tada mudu su Aidanu likom dviese.

— Ar tau čia patinka? — paklausė jis.

— Ne, — atsakiau. — Man čia bjauru.

— Taigi. — Jis nužvelgė patalpą visai kitam akių aukštyje nei mano. — Kaip gali patikti?

Tada kaip tik tuo metu pro mus prasibrovė kresnas tamsiaplaukis vyras, visai mano tipo, kol nebuvau sutikus Aidano, ir paklausė:

— Kur čia skubat, mielieji? Juk dar tik viskas prasidėjo.

Aidano veide šmėstelėjo reikšmingas žvilgsnis: „Ar mus kada nors paliks ramybėj?“ Tada nusišypsojo ir pridūrė:

— Ana, susipažink, čia mano geriausias draugas Leonas. Leonas dirba su Kentu, jubiliatu. O čia Leono žmona Deina.

Deina buvo visa pėda aukštesnė už Leoną. Ji turėjo ilgas kojas, didžiulę krūtinę, vešlią įvairiomis spalvomis dažytų plaukų kupetą ir švytinčią, lygiai įdegusią odą.

— Labas, — tarė ji.

— Labas, — atsakiau jai.

Leonas susirūpinusiu balsu manęs paklausė:

— Nevykęs vakarėlis, ar ne?

— Aha...

— Tu čia tarp savų. Gali drąsiai rėžt tiesą, — patarė Aidanas.

— Ką gi. Tuomet supernevykęs.

— Jėzau šventas, — atsiduso Deina ir pavėdavo ranka sau ant krūtinės. — Eime pabendrauti su žmonėm, — pakvietė Leoną. — Kuo greičiau apeisim, tuo anksčiau galėsim iš čia dingti. Prašom mums atleisti.

— Nešk kudašių vos tik pajusi, kad nebegali ilgiau tverti, — pašnibždėjo Leonas Aidanui, ir tada mes vėl likom vieni.

Ar dėl to, kad pro mus lyg dvi išdykusios mokyklinukės pralėkė du suaugę vyrai ir nudūmė į vonios kambarį, mosuodami rankose mažulyčiu plastikiniu maišeliu, ar dėl to, kad kelios vargšelės, ant priklausomybės ribos balansuojančios mergužėlės, pirštais grandė iš biskvitinių ragelių kreminį vištienos įdarą ir tepliojo viena kitai ant krūtinės, nebeištvėręs Aidanas manęs paklausė:

— Ana, ar negalėtume iš čia dingti?

Ar negalėtume iš čia dingti? Pažiūrėjau į jį truputį suirzusi dėl tokio jo pasitikėjimo savimi. Spontaniški, neapgalvoti veiksmai, momentinis draugiškų santykių užmezgimas yra pateisinami, kai tau devyniolika, bet man jau trisdešimt vieneri. Aš nelakstau su nepažįstamais vyrais, vos jiems mostelėjus pirštu.

Todėl atsakiau:

— Turiu pasakyti Džekei, kad išeinu.

Suradau ją virtuvėje, rodančią būreliui susižavėjusių svečių, kaip suplakti tikrą Manhatano kokteilį, ir pasakiau, kad dingstu. Bet prieš išeidama dar turėjau išsitraukti savo paltą iš po aikčiojančios porelės, kuri Kento miegamajame užsiiminėjo seksu. Pamačiau tik moters kojas ir batus; ant vieno pado buvo prilipusi kramtomoji guma.

— Kuris tavo paltas? — paklausė Aidanas. — Šitas? Atleiskit, mielieji, mums reikia pasiimti štai šitą...

Jis trūktelėjo už palto, paskui dar kartą, ir galiausiai ištraukė visą, o tada jau abu sprukom pro duris. Pagauti bėgimo nuo žmonių įkarščio, nebenorėjom laukti lifto, todėl lyg akis išdegę nukūrėm laiptais žemyn ir išpuolėm į gatvę.

Buvo ankstyvas spalis, kai dienos dar saulėtos ir šiltos, o naktys jau žvarbokos. Aidanas padėjo man užsivilkti paltą, seną tamsiai mėlynos spalvos aksominį dulkėgaudį, išmargintą sidabriniais miesto vaizdais. (Gavau jį nemokamai. Vienu metu McArthur reklamavo dizainerių Fabricijaus ir Vivjenos gaminius. Tomis laimingomis dienomis, kol dar nebuvom su jais susiėdę, nes jiems nepatiko mūsų pristatymai, jie su didžiausiu dosnumu dalijo savo rūbus už dyką. Franklinas, kuris ir užvirė šią reklaminę košę, susišlavė visus skudurus, įskaitant ir paltą, o kadangi buvo vyras — nors ir iškrypęs — negalėjo jo niekur pritaikyti, todėl atidavė man. Loryna dar ir šiandien su kartėliu prisimena tuos laikus.)

— Man patinka tavo stilius, — Aidanas žengė žingsnį atgal, kad geriau mane apžiūrėtų. — Išties.

Man jo irgi patiko. Su kepuraite, striuke ir didžiuliais batais jis buvo tikras darbo liaudies atstovas. Bet aš nesirengiau jam šito sakyti. Ir dar gerai, kad šalia nebuvo Džekės ir negirdėjo Aidano žodžių, nes komplimentai mano apsirengimui buvo tipiškas Plunksnelių Glostytojų bruožas. (Smulkiau apie Plunksnelių Glostytojus sužinosite vėliau.)

— Norėčiau išsiaiškinti vieną niuansą, — pasakiau aš užrietus nosį. — Aš niekur nebuvau pradingus. Aš buvau pasišalinus. Nes tu nenorėjai eiti su manim išlenkti taurės vyno, pameni?

— Vyno aš nenorėjau. Aš norėjau tavęs nuo pirmos akimirkos, kai tu įlėkei į mane, tik nežinojau, ar galiu gauti tave.

— Atsiprašau, tai tu įlėkei į mane. Kas čia dar neaišku?

— Ogi viskas.

Nieko gero. Verčiau palikti ramybėj. Bent kol kas.

Už poros kvartalų radom keistą nedidelį barą rūsyje su raudonomis sienomis ir biliardo stalu. Mums apie kelius vijosi sauso ledo garai — barmenas paaiškino, kad taip buvo mėginama atkurti tas šlovingąsias dienas iki rūkymo uždraudimo. Aidano paprašyta, aš papasakojau jam viską apie savo, kaip iliuzionisto asistentės, gyvenimą.

— Mes vadinamės Gražuolis Marvas ir Grizelda. Grizelda yra mano sceninis vardas ir mes esam ganėtinai populiarūs Centro vakaruose. Aš pati siuvuosi sau drabužius, susiuvinėju po šešis šimtus žvynelių į vieną rūbą. Ir viską darau rankomis. Siūdama aš dažnai nugrimztu į meditacijas. Marvas yra mano tėtis, o jo tikrasis vardas — Frankas. O dabar papasakok apie save.

— Ne, verčiau tu papasakok.

Minutę kitą galvojau.

— Gerai. Tu esi sūnus nušalinto Rytų Europos despoto, kuris iš savo šalies žmonių pasiglemžė milijonus. — Nusišypsojau, bet gal kiek per žiauriai. — Pinigai kažkur paslėpti, ir judu abu leidotės jų ieškoti. — Jo susidomėjimas augo pagal asmenybės degradavimo progresiją. Deja, man pasidarė jo gaila ir aš nusprendžiau sugrąžinti jam gerą vardą. — Bet tu sieki surasti pinigus tam, kad galėtum juos grąžinti nuskriaustiesiems žmonėms.

— Ačiū, — padėkojo jis. — Kas dar?

— Tu palaikai draugiškus santykius su buvusia pirmąja žmona, tenisininke iš Italijos. Ir pornožvaigžde, — pridūriau. — Tiesą pasakius, tai ir pats kadaise neblogai žaidei tenisą, galėjai tapti profesionaliu žaidėju, bet koją pakišo karinė tarnyba.

— Beje, kaip tavo nuplikyta ranka?

— Normaliai. Džiaugiuosi matydama tave atsigavusį po komos, į kurią įstūmiau. Išsisukai be komplikacijų?

— Ko gero, taip. Sprendžiant iš to, kaip pasisuko šio šeštadienio vakaro įvykiai, galiu pasigirti, kad esu gerokai gudresnis.

Ir vėl tas bostoniškas akcentas. Man jis nuskambėjo velniškai seksualiai.

— Prašau pakartoti.

— Ką?

— Žodį gudresnis.

— Gudriesnis?

— Taip.

Jis truktelėjo pečiais, norėdamas man įsiteikti:

— Gudriesnis.

Mano kūną nudilgė fizinė aistra, jausmas, panašus į alkį, tik gerokai stipresnis. Norėčiau, kad jis niekada nesibaigtų.

— Sumetam partiją biliardo? — pasiūlė jis.

— Tu moki?

— Moku.

Dvigubas entendre į centrą ir reikšmingas apsikeitimas žvilgsniais, elektros srove nuvilnijęs kūnu į apačią.

Po dvidešimties minučių kamuoliukų stumdymo į siūruojančias tinklo kišenes, kurios man priminė vyriškas sėklides, aš sumušiau Aidaną.

— Gerai varai, — pagyrė jis.

— Tu leidai man išlošti, — bakstelėjau jam į krūtinę savo lazda. — Daugiau taip nedaryk.

Jis žiojosi man paprieštarauti, bet aš dar stipriau įrėmiau į jį savo lazdą. Krūtinės raumenys kieti kaip akmuo. Kelias akimirkas spitrijom viens kitam į akis, paskui nunešėm ir padėjom ant lentynos lazdas.

Kai lygiai ketvirtą ryto baras užsidarė, Aidanas pasisiūlė palydėti mane namo, bet buvo per toli. Gal koks keturiasdešimt kvartalų.

— Mes juk ne Kanzase, Toto, — tariau aš.

— Gerai, tuomet imam taksi. Aš tave išleisiu.

Sėdėjom ant galinės sėdynės ir tylėdami klausėmės, kaip vairuotojas plyšavo rusiškai į savo mobilųjį telefoną. Vogčiomis dirstelėjau į jo veidą, ant kurio atsimušė prabėgantys miesto šviesų ir šešėlių rėžiai, bet jo išraiškos neįmanoma buvo įskaityti. Ėmiau galvoti, kas bus toliau. Viena žinojau: po paskutinio išsišokimo niekada daugiau gyvenime nebeišdalysiu vizitinių kortelių ir nebekviesiu smagiai praleisti vakaro.

Mes privažiavome varganą mano namo prieangį.

— Aš gyvenu čia.

Mūsų nejaukiam pokalbiui apie tai, kas turėtų būti toliau, labai reikėjo privatumo, bet mes buvom priversti sėdėti taksi, nes jeigu būtume išlipę neužsimokėję, vairuotojas būtų mus nupylęs.

— Klausyk, spėju, kad tu susitikinėji ir su kitais vaikinais, — prabilo Aidanas.

— Ko gero, taip.

— Ar gali ir mane įtraukti į savo sąrašiuką?

Pagalvojusi atsakiau:

— Gal ir galėčiau.

Aš nepaklausiau, ar jis susitikinėja su kitomis moterimis, nes tai ne mano reikalas (nors ir derėjo). Be to, labai panašiai su manim elgėsi Leonas su Deina — maloniai, bet nepernelyg smalsaujančiai, tarsi per daugelį metų Aidanas jiems būtų pristatęs ne vieną dešimtį savo draugių. Ir aš tuo nė neabejojau.

— Ar gali duoti man savo telefono numerį? — paprašė jis.

— Kad aš jau tau daviau, — atšoviau jam ir išlipau iš taksi.

Jeigu baisiai norės vėl mane pamatyti, tai susiras.

9

Prabudau savo siauroje lovelėje sofomis užgrūstame kambaryje ir kelias minutes dar snūduriuodama bandžiau pasidairyti pro langą. Štai eina senyva moteris su savo šuneliu; mieguistu žvilgsniu stebėjau ją. Paskui nebe tokiu mieguistu. Staiga stryktelėjau ir atsisėdau lovoje: aš tikrai neprisigalvoju. Tas vargšas šunelis iš tiesų nenorėjo atlikti savo reikalo, bet moteris jį mygė. Gyvulėlis stengėsi atsistoti ir bėgti šalin, tačiau moteris jo nepaleido.

— Daryk! — jos žodžių negirdėjau, bet supratau, kad ji taip sako. Keista.

Tada atėjo mama ir džiaugsmingai įteikė man sočius pusryčius — pusę riekelės skrebučio, vienuolika vynuogių, aštuonias tabletes ir rekordines šešias dešimtis ryžių traškučių. Taigi aš turėjau ją įtikinti, kad sparčiai taisausi. Kol ji mane prausė — pasigailėjimo vertas darbas su rankšluosčiu ir dubeniu drungno vandens, — aš viską sušveičiau.

— Mama, aš nusprendžiau grįžti į Niujorką.

— Kalbi kaip drignėm apsiėdus. — Ir toliau prausė mane.

— Randai baigia užsitraukti, kelis jau atlaiko mano svorį, visos žaizdos beveik sugijo.

Išties, velniškai keista — turėjau devynias galybes sužeidimų, bet nė vieno rimto. Nors mano veidas buvo visas mėlynai juodas, neturėjau nė vieno lūžusio kaulelio. Mane galėjo sutraiškyti kaip kiaušinio lukštą, ir visą likusį gyvenimą būčiau atrodžiusi kaip kubistų paveikslas (čia Helenos žodžiai). Žinau, kad man baisiai pasisekė.

— Žiūrėk, kaip greitai man atauga nagai, — pamojavau ranka mamai prieš nosį; aš netekau dviejų nagų, o skausmas buvo — nė kiek neperdedu — tiesiog nenusakomas, daug stipresnis nei lūžusios rankos. Net nuskausminamieji vaistai su morfijum nesugebėjo jo įveikti — skausmas nepraėjo, gal tik kiek sumažėjo. Naktimis atsibusdavau nuo tokio baisaus tvinkčiojimo pirštų galuose, kad atrodydavo, jog jie ištinę kaip moliūgai. O dabar jų man beveik visai nebeskauda.

— Tavo ranka sulaužyta, panelyte. Ir net trijose vietose.

— Betgi kaulai lūžo labai gražiai ir man jau nebeskauda. Sakyčiau, kad jau visai gerai.

— Ak, ar tik nepasidarei dar ir kaulų lūžių specialistė, ką?

— Ne, aš esu grožio konsultantė, ir niekas nesirengia amžiams laikyti tuščios mano darbo vietos. — Palaukiau, kol ji suvirškins mano žodžius, o tada niūriai burbtelėjau: — Daugiau kosmetikos už dyką tikrai nebegausi.

Bet ir tai nepadėjo.

— Niekur tu nevažiuosi, panelyte.

Tačiau aš pasirinkau labai tinkamą laiką: tą patį rytą man turėjo būti atliktas kassavaitinis sveikatos patikrinimas, ir jeigu profesionalai pasakys, kad aš spėriai taisausi, tai ir mama jau nebegalės kišti man kojos.

Po ilgų lūkuriavimų buvo padaryta mano rankos rentgeno nuotrauka. Kaip ir tikėjausi, ji gijo greitai ir gerai; jau galima nuimti raištį, o iš gipso galima bus traukti po poros savaičių.

Toliau nuėjome pas odos specialistus, kurie pareiškė, kad aš taisausi taip sparčiai, jog jau galima traukti lauk iš skruosto siūlus. Net aš pati šito nesitikėjau. Skaudėjo labiau nei aš vyliausi, ir nors dabar man nuo akies iki lūpų kampučio per visą skruostą driekėsi raudonas, bjaurus, išburkęs dryžis, mano veido jau nebevagojo tamsiai mėlyni siūlai ir jis atrodė kur kas normaliau.

— O kada plastinė chirurgija? — paklausė mama.

— Ateis laikas ir jai, — atsakė gydytojas. — Bet kol kas dar jos nereikia. Dar sunku pasakyti, kaip toliau gis randai.

Tada ėjom pas daktarą Čaudherį. Jis spaudinėjo ir maigė mano vidaus organus. Anot jo, visi sumušimai ir patinimai jau atlėgo, ir dar pridūrė, kaip ir per visus ankstesnius vizitus, jog man velniškai pasisekė, kad neplyšo joks vidaus organas.

— Ji kliedi, kad jau laikas grįžti į Niujorką, — pratrūko mama. — Pasakykit jai, kad dar ne laikas leistis į tokią kelionę.

— Betgi ji visiškai sėkmingai sugrįžo namo, — neginčijamą teisybę išrėžė daktaras Čaudheris.

Mama nudelbė jį akimis ir, nors nieko garsiai nepasakė, net nesuvebleno sau po nosim, ore vis tiek tarsi pakibo jos žodžiai: „Eik švilpt, subingalvi.“

Mudvi su mama grįžom namo nejaukiai tylėdamos. Tiksliau tariant, supykusi buvo mama, o mano tyla reiškė džiaugsmą ir — nieko čia nenuslėpsi — nedidelį pasipūtimą.

— O kaip suknežintas kelis? — staiga pagyvėjusi paklausė mama. Dar ne viskas prarasta. — Kaip tu važiuosi į Niujorką, jeigu negali lipti laiptais?

— Padarom sandorį, — atšoviau aš. — Jeigu man vienai šiandien pavyks užlipti laiptais, vadinasi, aš jau galiu traukti į Niujorką.

Ji sutiko, nes pamanė, kad neturiu jokių vilčių tai padaryti. Tačiau ji nesuvokė, kaip žvėriškai aš troškau iš čia išvažiuoti. Aš būtinai tai padarysiu. Ir padariau — nors man prireikė daugiau nei dešimties minučių, po kurių aš pasijutau visa suprakaitavusi, o nuo skausmo net supykino.

Bet mama nesuprato vieno dalyko: aš vis tiek būčiau išvažiavusi, net jeigu nebūčiau įstengusi žengti net pirmojo žingsnio. Man mirtinai reikėjo grįžti į Niujorką ir aš jau net buvau pradėjusi panikuoti.

— Matai? — išstenėjau uždususi ir atsisėdau vidury laiptų aikštelės. — Man tikrai daug geriau. Gyja viskas — ranka, veidas, vidaus organai, kelis. Viskas taisosi!

— Ana, — tarė ji, bet man labai nepatiko jos balsas. Jis buvo per daug rimtas, — tau skausmą kelia ne tik fizinės žaizdos.

Susimąsčiau apie jos žodžius.

— Mama, aš tą žinau, bet man vis tiek labai reikia grįžti. Aš privalau grįžti. Nesakau, kad ketinu ten pasilikti visą gyvenimą. Galbūt sugrįšiu namo ir labai greitai, bet aš tikrai neturiu iš ko rinktis. Man būtinai reikia važiuoti. — Mano balse nuskambėjo kažkas, nuo ko ji tarsi subliūško.

— Tikriausiai dabar toks gyvenimas, — tarė ji. — Viską reikia atlikti iki galo. — Ir liūdnai tęsė toliau: — Mano laikais nebuvo nieko blogo, jeigu neužbaigdavai darbo. Uždarai, būdavo, duris ir išeini net neatsigręždama. Ir niekas nepasakydavo, kad tai blogai. O jeigu naktimis pasimaišydavo protas, imdavo sapnuotis košmarai, pradėdavai lakstyti po namus plyšaudama visa gerkle ir prižadindavai savo kaimynus, tai tuomet atvesdavo parapijos kleboną už tave pasimelsti. Nesvarbu, kad jis mažai ką padėdavo, tiesiog niekas nekreipdavo į tai per daug dėmesio ir palikdavo taip, kaip yra.

— Niujorke man padės Rachelė, — įtikinėjau ją.

— Gal dar būtų neblogai pagalvoti ir apie vizitą pas psichiatrą.

— Pas psichiatrą? — Gal man blogai pasigirdo? Mama niekada nepritardavo jokiam psichiatriniam gydymui. Nė už ką jos nebūtum įtikinęs, kad psichiatrai dirba visiškai konfidencialiai. Nors ji ir negalėjo to įrodyti, bet buvo giliai įsitikinusi, kad daktarai per pobūvius linksmina svečius savo klientų paslaptimis.

— Taip, pas psichiatrą. Gal Rachelė galėtų tau ką nors parekomenduoti.

— Mmmm, — susimąsčiusi sumurmėjau aš, tarsi būčiau svarsčiusi jos mintį, bet iš tiesų to nedariau. — Kalbėjimas apie tai, kas įvyko, vis tiek nieko nepakeis.

— Žinai, verčiau pasakykime tėčiui, kaip pasisuko reikalai. Jis gali apsižliumbti, bet tu nekreipk į tai dėmesio.

Vargšelis mano tėtis. Namuose, pilnuose vien stipriavalių moterų, jo nuomonės niekas nepaisė. Mes jį radom žiūrintį golfą per televiziją.

— Turim tau naujienų. Ana ketina trumpam grįžti į Niujorką, — pranešė mama.

Jis pakėlė akis nustebęs ir liūdnas:

— Kodėl?

— Užbaigti senų reikalų.

— Ką tai reiškia?

— Iš kur man žinoti, — prisipažino mama. — Tačiau akivaizdu, kad šito nepadariusi toliau normaliai gyventi negalės.

— Ar ne per anksti leistis į tokią kelionę? O kaip sulaužyta ranka? Ir suknežintas kelis?

— Viskas jau gyja. O kuo anksčiau sutvarkys tuos savo suknistus reikalus, tuo greičiau grįš pas mus, — atsakė mama.

Tada dar reikėjo pasakyti Helenai. Ji baisiai nusiminė.

— Nesąmonė! — pareiškė ji. — Nevažiuok.

— Privalau.

— O aš maniau, kad mudvi galėsime drauge imtis verslo. Tapsime privačiomis detektyvėmis. Tik pagalvok, kaip būtų linksma.

Nepamiršiu, kaip jai būdavo linksma, kai ji kiurksodavo susirangiusi šiltoje, sausoje ir jaukioje lovoje, o aš gaišuodavau už ją šlapiuose gyvatvorių krūmuose.

— Aš tau kur kas būsiu naudingesnė kaip grožio konsultantė, — atrėžiau jai ir ji, rodos, mano žodžiais patikėjo.

Taigi buvo iškviesta Rachelė pargabenti manęs į Niujorką.

Laukdama, kol Aidanas Medoksas susiras mano telefono numerį ir paskambins, toliau grūmiausi su gyvenimu. Iki ausų buvau pasinėrusi į greituosius pasimatymus.

Tačiau, pasirodo, Haris, tas įdomusis architektas, peržengė leistinas įdomumo ribas pasiūlęs per pirmąjį mūsų pasimatymą nueiti ir drauge pasidaryti pedikiūrą. Bemaž visi vienu balsu klykė, kad tai nuostabu, originalu ir kad jis tikrai nori mane pradžiuginti. Bet mane apėmė bloga nuojauta. O Džeke, kuri niekada negaišdavo laiko tokioms nesąmonėms su Plunksnelių Glostytojais, pasiuto kaip furija.

Ji pagąsdino, kad užlėks į grožio saloną ir ims mane gėdinti. Laimei, tą vakarą jai teko dirbti, o kai atėjo sutartas laikas ir aš sėdėjau greta Hario — abu kaip karalius su karaliene ant aukštų, minkštų, į sostus panašių kėdžių su iki kelių šiltam muilinam vandeny įmerktom kojom, jaučiausi netgi laiminga. Dvi moterys sulinkusios darbavosi prie mūsų kojų. Aš galėjau matyti tik jų pakaušius, o taip nuolankiai ir nusižeminusiai joms tylint neįstengiau palaikyti jokio pokalbio. Haris, atvirkščiai, jautėsi visiškai patogiai ir bėrė klausimus apie mano darbą bei pasakojo apie savo užsiėmimus. Paskui jis paėmė koktelių plakiklį ir dvi taures, įpylė man gėrimo ir pakėlė savo taurę. Dieve šventas, sakys tostą!

— Už Metsų pergalę! — užbėgau jam už akių.

— Už pirštelių čiulpimą! — tarė jis.

Oi, ne. Dieve, pasigailėk, tik jau ne tai.

Vadinasi, jis dievina kojas. Man tai kas. Aš nieko prieš. Juk ne man žmogų teisti. Tik prašau į tai nevelti manęs.

O jis nieko panašaus ir neplanavo. Kai tik pabaigėm ir susimokėjom, jis visai maloniai man tarė:

— Mes nesusidaužėme. Sėkmės tau gyvenime. — Ir linksmai nužirgliojo ant savo šviežiai iščiustytų kojyčių.

Persiutusi, bet nepalūžusi, aš ėmiau ruoštis kito vakaro pasimatymui su Gregu, kepėju iš Kvynso. Nors jau buvo spalis ir toli gražu nebešilta, jis pasiūlė iškylą su valgiais parke. Turėjau pripažinti, kad Niujorko vaikinai labai aukštai kelia pasimatymų žaidimų kartelę.

Mes sutarėme susitikti iš karto po darbo, mat Gregui reikia labai anksti gultis, nes tenka keltis vidurnaktį ir eiti kepti duonos. Be to, po pusės aštuonių jau būtų tamsu ir mes neįžiūrėtume vienas kito, o juo labiau to, ką valgom. Žingsniuodama parko link bandžiau sau įteigti, kad dar turiu vilties. Na ir kas, kad tai truputėlį neįprasta? Kur dingo mano romantikos jausmas?

Parke pamačiau Gregą, belaukiantį su kilimėliu vienoje rankoje ir pintu vytelių krepšiu kitoje, o ant galvos — mane net siaubas suėmė — kažkokia kvaila panamos skrybėlė.

Baisu prisipažinti, bet jis buvo daug apkūnesnis, negu prisiminiau po pirmojo greito pasimatymo. Tą vakarą mudu sėdėjom atskirti staliuko ir aš mačiau tik jo veidą ir krūtinę, rieboką, bet ne taip pastebimai nutukusią. O visu ūgiu jis buvo... jis buvo panašus... į deimanto akį. Pečiai normalaus pločio, bet ties juosmeniu išplatėjęs buvo nerealiai. Pilvas — milžiniškas, o užpakalis — nors man nepatinka, kad turiu taip sakyti, nes nekenčiu, kai vyrai taip kalba apie moteris, — tiesiog neaprėpiamas. Į tokį užpakalį galima atmušinėti rankinio kamuolį. Keisčiausia tai, kad jo kojos buvo visai neblogos ir užsibaigė dviem dailiom kulkšnim.

Jis patiesė ant žolės kilimėlį, paplekšnojo ranka per krepšį ir tarė:

— Ana, kviečiu tave į pojūčių fiestą.

Aš jau dabar išsigandau.

Priklaupęs ant kilimėlio, Gregas atidarė krepšį, išėmė kepalėlį duonos ir vėl skubiai užvožė dangtį, bet aš vis tiek spėjau pamatyti, kad jis pilnas įvairiausių duonos gaminių.

— Iš mano raugo, — tarė jis. — Pats sukūriau jo receptą.

Labai jau rafinuotai atlaužęs gabalėlį, jis palinko prie manęs. Aš numačiau, kuo viskas baigsis: jis ketino suvilioti mane savo duona — paragavusi jo kūrybos vaisių, apsvaigsiu iš laimės ir įsimylėsiu. Supratau, kad turiu reikalą su žmogumi, kuris per daug prisižiūrėjo „Šokolado“.

— Užsimerk ir išsižiok. — O, varge mielas, jis ruošiasi mane maitinti! Dieve mano, kaip nepakeliama, visai kaip per „Devynias su puse savaitės“.

Bet jis man neleido tos duonos kramtyti. Pavedžiojęs plutele man po burną tarė:

— Pajusk liežuviu plutelės šiurkštumą. — Jis dar pavedžiojo po mano burną, ir aš linktelėjau. Taip, aš iš tiesų jaučiau, kokia ji šiurkšti. — Neskubėk, — paragino jis. — Mėgaukis jos skoniu.

Dievulėliau, juk čia vieša vieta. Tikiuosi, niekas į mus nežiūri. Atmerkiau akis ir skubiai vėl užsimerkiau: moteris su šuneliu net leipo iš juoko. Atsirėmusi rankomis į kelius net duso kvatodama.

Pajutęs, kad nuo šiurkščios plutelės mano liežuvis suaižėjo išilgais dryžiais, Gregas pagaliau sušuko:

— O dabar paragauk! Pajausk tešlos sūrumą, mielių aštrumą. Ar jauti? — Aš linktelėjau. Taip, taip. Sūru, aštru. Kad tik jis greičiau suktųsi.

— Ar dar ką nors jauti? — paklausė Gregas.

Negalėčiau pasakyti, kad jaučiau dar kažką.

— Saldumą? — pasufleravo jis. Aš paklusniai linktelėjau. Taip, saldumą. Greičiau baigiam tas nesąmones.

— Citrusinį saldumą? — tęsė jis.

— Taip, — burbtelėjau aš. — Citrinos?

— Žaliosios citrinos. — Atrodo, jis nusivylė. — Bet vis tiek labai arti tiesos.

Toliau buvo sendintas čederis ir raudonųjų svogūnų fokacija, kuriuos aš turėjau uostyti po gerą pusvalandį, o tik paskui buvo leista suvalgyti. Po jų atėjo eilė prancūziškai kiaušinių trynių bandelei — greičiausiai, sviestinei — ir man teko pagirti jos akytumą, kuris jai teikė gardų lengvumą ir minkštumą.

O svarbiausias, pagrindinis dalykas buvo šokoladinis pyragas, kurį jo liepiama aš turėjau sutrupinti tarp pirštų. Nuo jo visas mano sijonas pasidengė šokolado gabalėliais, kurie, nepaisant vakaro vėsos, vis tiek kažkaip ištirpo.

Taigi ištisas devyniasdešimt ilgų ir šaltų minučių Gregas vertė mane laižyti, uostyti, žiūrėti ir net glostyti duoną. Neliepė daryti tik vieno dalyko — klausytis duonos.

Valgyti daugiau jis nieko neturėjo — nei šviežių daržovių salotų su majonezu, nei vištos šlaunelių, nei kalakutienos.

— Mes gyvename karbofobijos laikais, — vėliau pasakė Džeke. — Ar jis ką nors išmano apie tai?

Persiutusi, bet jau ir gerokai palūžusi, buvau visai be nuotaikos, kai kitą dieną man į darbą paskambino dailusis barmenas ir išpyškino:

— Mūsų pasimatymui turiu puikią idėją.

Klausiausi jo tylėdama.

— Aš dalyvauju projekte, kuris numato statyti namus Pensilvanijos neturtėliams. Jų valdžia tiekia statybines medžiagas, o mes — darbo jėgą. — Pauzė, per kurią turėčiau jį pagirti. Bet nepagyriau. Todėl truputį sutrikęs jis kalbėjo toliau: — Važiuoju tenai šį savaitgalį. Būtų šaunu, jeigu ir tu prisidėtum. Artimiau susipažintume... ir, na, supranti... padarytume gerą darbą savo artimui.

Altruizmas — naujausias mados klyksmas. Tokius projektus užuodžiu iš tolo. Paprastai grupelė jaunų pramuštgalvių niujorkiečių vaikinų užgriūva kokią nedidelę kaimo bendruomenę Pensilvanijoje ir siūlosi pastatyti tiems vargšams namą. Miestiečiai niekieno nevaržomi džiaugiasi gyvenimu, mosuoja galingais darbo įrankiais, per naktis lėbauja, maukia alų prie laužo, o paskui vėl grįžta į Niujorką, į savo išpuoselėtus namučius, palikę vargšus kaimiečius su apšiurusiu, varvančiu stogu namu, kur baldai stovi įžambiai, ir jeigu kuris nors turi ratukus, tai rieda per kambarį tol, kol atsitrenkia į sieną.

„Reikia padėti savo artimui“ — tokia tų miestelėnų mantra. Bet iš tiesų turima omeny štai kas: „Panos, pažiūrėkite, koks aš humaniškas.“ Liūdniausia tai, kad dauguma moterų susivilioja tokia klasta ir griūva su jais į lovą, vos jie mosteli piršteliu.

Mane užliejo nuovargio banga.

— Ačiū už kvietimą, — tariau jam, — bet aš turbūt atsisakysiu. Malonu buvo pabendrauti, Nešai.

— Našai...

— Atsiprašau, Našai. Nesakyčiau, kad toks darbas man prie širdies.

— Nieko tokio. Panų ir be tavęs turiu iki kaklo.

— Neabejoju. Sėkmės tau.

Trenkiau ragelį ir pasisukau į Tynę.

— Žinai ką? Man nuo tų Niujorko vyrų jau vidurius suka. Visi kažkokie nupirdę lunatikai! Nesistebiu, kad jiems tenka lakstyt po greitus pasimatymus net ir tokiam mieste, kur moterys lipa sienom, kad tik pakviestų jas kas į pasimatymą. Ar girdėjai, kad vyras, pakvietęs merginą į pasimatymą, siūlytų važiuoti statyti namo? Kažkokio suknisto namo!

Sučirškęs telefonas nutraukė mano aistringą tiradą. Skubiai įkvėpiau oro ir išpyliau:

— Candy Grrrl reklamos skyrius. Ana Volš klauso.

— Ei, Ana Volš! Čia Aidanas Medoksas.

— Taip, kurgi.

— Kuo nusikaltau?

— Nori pakviesti mane į pasimatymą?

— Taip.

— Netinkamas metas. Ką tik prakeikiau visus Niujorko vyrus.

— Et, nieko baisaus. Aš iš Bostono. Tai kas tau daros?

— Savaitė buvo klaiki, pilna klaikiausių pasimatymų. Bijau, kad dar vieno pasimatymo nebeatlaikysiu.

— Paprasto pasimatymo ar klaikaus?

Pamąsčiau ir atsakiau:

— Klaikaus pasimatymo.

— Tada gerai. Gal nueinam kur išlenkti po taurelę? Ar tai tau nepasirodys klaiku?

— Nelygu, kur eisim. Kur pasiūlysi išgerti? Grožio salone? Šaltam parke? Mėnulyje?

— Man labiau prie širdies koks nors baras.

— Gerai. Po vieną taurelę.

— O jeigu baigiant gerti taurelę tau mūsų pasimatymas nepatiks, galėsi atsistoti ir pasakyti, kad turi išeiti, nes tavo bute prakiuro vamzdis ir tu iškvietei santechniką jo sutaisyti. Na, tai kaip? Sutinki?

— Sutinku. Tik po vieną taurelę. O kokia bus tavo pasišalinimo priežastis? — paklausiau jo.

— Man jos nereikia.

— Galėsi pasakyti, kad turi grįžti į kontorą užbaigti ruošti medžiagos rytdienos susitikimui.

— Kokia tu apdairi, — pagyrė jis. — Bet man to tikrai neprireiks.

11

Mama su vargu prasibrovė iki mano lovos.

— Ką tik kalbėjau su Rachele. Ji atvažiuos šeštadienį ryte. — Dvi dienos laukti. — Judvi abi į Niujorką galėsit išskristi pirmadienį. Jeigu, žinoma, tu tikrai šito nori.

— Noriu. Ar Luką atsiveš?

— Ne. Ir ačiū Dievui, kad neatsiveš, — nuoširdžiai pridūrė mama ir atsigulė šalia manęs.

— Maniau, kad tau jis patinka.

— Aišku, patinka. Juo labiau dabar, kai sutiko imti ją į žmonas.

— O aš sakyčiau, kad čia veikiau ji sutiko už jo tekėti.

Rachelė gyveno su Luku jau taip seniai, kad net mama nustojo puoselėti viltį, jog Rachelė kada nors „liausis tyčiojusis iš jų šeimos14. Paskui, vos prieš porą mėnesių, didžiai visų nuostabai jie pranešė apie savo sužieduotuves. Iš pradžių nuo tokios naujienos mama puolė į neviltį, nes padarė išvadą, kad vienintelė priežastis, dėl ko jie sumanė tuoktis po tiekos metų, yra ta, kad Rachelė turbūt laukiasi vaiko. Bet Rachelė nesilaukė; jie nusprendė susituokti todėl, kad paprasčiausiai to norėjo. Aš labai džiaugiuosi, kad jie apie savo ketinimus pareiškė viešai, nes jeigu būtų uždelsę dar kelias dienas iš pagarbos man ir mano padėčiai, tai jau niekada nebūtų to padarę. Taigi diena jau nustatyta, viešbutis užsakytas. Jo savininkas — buvęs Rachelės „gydymosi laikų“ draugas, nusprendęs padaryti jiems gerą darbą (tai išgirdusi, mama pasibaisėjo: „Narkomanas?! Bus kaip Čelsio viešbutyje!“). Jeigu Rachelė su Luku būtų paklusę jos valiai, mane tai būtų pribaigę.

— Jeigu tau Lukas patinka, tai kas tada negerai?

— Tiesiog pagalvojau...

— Ką?

— Tiesiog pagalvojau, ar jis mūvi apatines kelnaites?

— Jėzau šventas, — sudejavau.

— Matai, kai aš atsistoju arti prie jo, pajuntu... pajuntu, lyg norėčiau jam įkąsti.

Ji spoksojo į lubas užvertusi galvą ir paskendusi mintyse apie Luką. Tuo tarpu tėtis kyštelėjo galvą pro durų plyšį ir sušuko jai:

— Telefonas!

Mama krūptelėjo, paskui pakilo nuo lovos, o kai grįžo, akivaizdžiai pamačiau, kad yra sutrikusi.

— Skambino Klara.

— Kaip ji?

— Ogi atvažiuoja šeštadienį po pietų tiesiai iš Londono, štai kaip.

— Tai kas čia blogo?

— Ji atlekia čia, nes nori asmeniškai pasimatyti su Rachele ir atkalbėti ją nuo vedybų su Luku.

— Ak. — Lygiai taip pat ji prašė ir manęs, kad netekėčiau už Aidano.

Gal ji išties pasirodė įžūli taip elgdamasi, bet kad ir kaip ten būtų, aš ir pati buvau apnikta savotiškų abejonių. Žinojau, kad rizikuoju su Aidanu, bet kad ir kaip keista, ne dėl to, kas atsitiko mano gyvenime.

Gal man reikėjo paklausyti Klaros? Pastarosiomis savaitėmis daug apie tai mąsčiau sėdėdama sode ir žiūrėdama į gėles bei laistydama sūriomis ašaromis savo žaizdas. Dieve, tik pažiūrėkit, kas iš manęs liko, žiūrėkit, kaip aš atrodau.

Aš vis klausinėjau save, ar nebūtų buvę geriau mylėti ir netekti. Koks kvailas, beprasmiškas klausimas, tarsi aš būčiau turėjusi iš ko rinktis.

— Aš tai jau neleisiu, kad Klara suknistų man tas vestuves, — sumurmėjo mama.

— Čia ne ji kalta. — Kai jos pačios santuoka nuėjo šuniui ant uodegos, Klara ėmė žiūrėti į santuokas kaip į „krūvą didžiausių nesąmonių“. Ji sakydavo, kad moterys tampa vergėmis, o „tekėjimas už vyro“ reiškia ne ką daugiau, kaip tapimą kilnojamuoju turtu, kuris perduodamas iš vieno vyro nuosavybės kitam.

— Aš noriu, kad šitos jungtuvės įvyktų, — kalbėjo mama.

— Turėsi nusipirkti dar vieną kvailą skrybėlę.

— Aš dabar mažiausiai suku galvą dėl kažkokios kvailos naujos skrybėlės.

Helena įteikė man popieriaus lapą.

— Dabar suvaidinsim pagal mano parašytą scenarijų. Tu būsi vyras, gerai? Skaitysi jo žodžius. Mama, paskubėk, — pašaukė ji. — Mes jau pradedam.

Mama įsitaisė ant kėdės didžiajame šeimos kambaryje, Helena, užmetusi kojas ant lakuoto staliuko, išsikėtojo ant sofutės, o aš atsistojau už durų. Visos laikėme rankose savo tekstus. Greitai permečiau akimis — jis nė kiek nebuvo pakeistas nuo paskutinio karto, kai jį mačiau.

Pirmoji scena: mažytė kukli privačią seklią agentūra Dubline. Dvi moterys, viena jauna ir graži (aš). Kita pagyvenusi (mama). Jauna moteris sėdi užsimetusi kojas ant stalo. Pagyvenusi moteris koją ant stalo nelaiko, nes artritas susuko jai kelius. Laikas slenka lėtai. Ramybė. Nuobodybė. Tiksi laikrodis. Lauke sustoja mašina. Įeina vyras. Išvaizdus. Didelėm pėdom. Apsidairo.

Aš. Kuo galėčiau padėti?

Vyras: Aš ieškau moters.

Aš: Čia ne radinių biuras.

Vyras: Suprantu. Aš ieškau savo merginos. Ji prapuolė.

Aš: Ar kalbėjot su vyrais mėlynom uniformom?

Vyras: Taip. Bet jie galės pradėti paieškas tik po dvidešimt keturių valandų. Beje, jie mano, kad mes susipykom.

Aš (numesdama kojas nuo stalo, prisimerkdama ir palinkdama arčiau jo): Ar tikrai susipykot?

Vyras (drąsiai): Taip.

Aš. Dėl ko? Dėl kito vyro? Dėl jos bendradarbio? Vyras (taip pat drąsiai): Taip.

Aš: Pastaruoju metu ji ilgai užtrunka darbe? Nemažai laiko praleidžia su kolega?

Vyras: Taip.

Aš: Jūsų padėtis ne iš gerųjų bet jūs pataikėt į dešimtuką. Pamėginsime jums ją surasti. Papasakokite visas smulkmenas ana tai pagyvenusiai moteriai.

— Nutaisyk liūdną miną, — Helena paliepė mamai.

Bet mama atrodė susijaudinusi. Ji pastebėjo, kad jai nėra skirta jokių žodžių.

— Veiksmas! — sušunka Helena.

Aš įšlubuoju į kambarį ir Helena pradeda:

— Kuo galėčiau padėti?

Žvilgteliu į tekstą:

— Aš ieškau moters.

Helena atsako:

— Čia ne radinių biuras.

— Ar negalėčiau šitą eilutę pasakyti aš? — prašo mama.

— Ne. Tęsk, Ana.

— Suprantu. Aš ieškau savo merginos. Ji prapuolė.

— Ar kalbėjot su vyrais mėlynom uniformom? — klausia Helena.

— Arba šitą eilutę, — maldauja mama. — Ar negalėtum jos skirti man?

— Ne.

— Taip. Bet jie galės pradėti paieškas tik po dvidešimt keturių valandų. Beje, jie mano, kad mes susipykom.

Helena prašvokščia:

— Ar tikrai susipykot?

Aš nunarinu galvą.

— Taip.

— Dėl KO? — surinka Helena. — Dėl kito vyro? Dėl jos bendradarbio?

— Taip.

— Pastaruoju metu ji ilgai užtrunka darbe? Nemažai laiko praleidžia su kolega?

— Ar negalėčiau šitą gabaliuką pasakyti aš? — toliau nenurimsta mama.

— Užsičiaupk!

— Taip, — atsakau aš.

— Jūsų padėtis ne iš gerųjų, — drėbteli Helena. — Bet jūs pataikėt į dešimtuką. Pamėginsime jums ją surasti. Papasakokite visas smulkmenas ana tai pagyvenusiai moteriai. Ne, ne! — sušunka ji mamai. — Šitų žodžių tu tikrai negausi, nes tu pati esi ta pagyvenusi moteris!

— Nagi, — taria mama man. — Klok man savo smulkmenas.

— Šito gabaliuko vaidinti nebūtina, — tarė Helena. — Pereisime prie antrosios scenos.

Antroji scena buvo gerokai trumpesnė. Ji atrodė šitaip:

Antroji scena: dingusios merginos butas. Jaunoji detektyve kartu su pagyvenusia moterim jį apžiūrinėja.

Koridoriuje mama su Helena, akių aukštyje ištiesusios rankas ir lyg įsivaizduojamo pistoleto vamzdis atstačiusios rodomuosius pirštus, sulenktais keliais ir atkištais užpakaliais lėtai suka ratus po įsivaizduojamą butą.

— Stot! — suriko mama ir iš visų jėgų spyrė į virtuvės duris. Jos atsilapojo su neįtikėtina jėga ir plojosi į kažkokį minkštą daiktą, kuris, pasirodo, buvo tėtis.

— Oi, alkūnė! — suvaitojo jis ir išlindo iš už durų, susiėmęs už rankos ir net dvilinkas sulinkęs nuo begalinio skausmo. — Už ką man dabar?

— Pala, — tarė Helena mamai, — tu šioje scenoje neturi jokių žodžių.

— Aš neturiu žodžių jokioje scenoje, todėl noriu sušukti bent jau „Stot!“ — paaiškino mama. — Užtat ir šaukiu „Stot!“

12

Kai šeštadienio rytą pas mus atvažiavo Rachelė, pirmieji mamos žodžiai buvo tokie:

— Dėl Dievo meilės, pralinksmėk. Atvažiuoja Klara tau pasakyti, kad netekėtum.

— Negali būti! — nudžiugo Rachelė. — Aš tuo netikiu. Ji tau irgi tą patį sakė, ar ne, Ana? — Paskui, staiga suvokusi, kad įkišo pagalį ne į tuos ratus, net krūptelėjo, tarsi kas būtų pamovęs ją ant kuolo. Ir labai greitai nusigręžė. — Kiek, tavo noru, aš turėčiau būti linksma?

Mama su Helena abejingai nužvelgė Rachelę. Jos išvaizda niekuo ypatingu neišsiskyrė: glotniai, niujorkietišku stiliumi sušukuoti plaukai, kašmyro megztinis su gobtuvu, drobinės nukirptos kelnės ir ypač lengvi plonyčiai sportiniai bateliai, tokie, kuriuos galima susukti į aštuoniukę ir sukišti į degtukų dėžutę.

— Pasitvarkyk kaip nors plaukus, — pasiūlė Helena.

Rachelė paklusniai nusegė nuo viršugalvio segę ir jai per nugarą nuvilnijo kupeta sunkių tamsių plaukų.

— Žinai, panele Volš, tu labai graži, — parūgusiu balsu pasakė mama. — Pasišukuok! Pasišukuok! Ir nepagailėk šypsenų.

Esmė ta, kad Rachelė ir taip jau spinduliavo iš laimės. Ji paprastai visada tokia būna. Jos veido išraiška ypatinga, rodės, iš jos pulsavo ramybė, o po ja slėpėsi vos pastebimas noras iškrėsti piktą pokštą.

Bet tada mama pamatė Žiedą. Kaip ji anksčiau jo nepastebėjo?

— Ir nepamiršk kuo dažniau kaišioti visiems po nosim šitą masalą.

— Gerai.

— Nagi, parodyk.

Rachelė nusimovė nuo piršto žiedą ir mama, pasigrūmusi su Helena, pačiupo jį pirmoji.

— Kad tave kur galas! — nuožmiai suriko ji ir, sugniaužusi ranką į kumštį, kirto į orą. — Kaip seniai laukiau šitos dienos!

Tada ji labai atidžiai apžiūrėjo žiedą. Pakėlusi prieš šviesą ėmė tyrinėti net prisimerkusi, tarsi kokia brangiųjų akmenų žinovė. — Kiek kaštavo?

— Geriau neklausinėk.

— Pasakyk gi, — įsiterpė Helena.

— Nesakysiu.

— Tikriausiai viso mėnesio algą, — tarė mama. — Mažiausiai. Jeigu ne, tai jis paprasčiausiai tau akis dumia. Tikrai! Laikas sugalvoti mums visiems po norą. Tegu pradeda Ana.

Mama padavė man žiedą, o Rachelė tarė:

— Taisykles žinai: apsuk tris kartus apie pirštą širdies link. Negalima prašyti vyro ar pinigų, bet galima pageidauti turtingos anytos. — Ir vėl supratusi, kad leptelėjo nesąmonę, sustingo it mietą rijus.

— Nieko tokio, — nuraminau ją. — Viskas gerai. Juk negalim visą laiką slapukauti.

— Taip sakai?

Aš linktelėjau.

— Tikrai?

Vėl linktelėjau.

— Gerai, tada parodyk savo kosmetikos krepšį.

Kurį laiką, kol sėdėjau įsispraudusi tarp Rachelės, Helenos ir mamos, apsikrovusių kosmetikos priemonėmis, atrodė, kad viskas bus gerai.

Paskui mes pradėjom vaidinti Klarą.

— Santuoka — tai dar viena nuosavybės forma, — pradėjo mama, nutaisiusi melodramatišką Klaros balsą.

— Nieko tu jai nepadarysi, — tarė Rachelė. — Liko viena, be vyro, todėl ir jaučiasi kaip traumuota.

— Nutilk, — subarė ją Helena. — Tu gadini visą malonumą. Mes esam daiktai! Nuosavybė!

Net aš prie jų prisidėjau:

— Aš visą laiką maniau, kad santuoka — tai kai pasipuoši gražia suknele ir atsiduri visų dėmesio centre.

— O mes ir nekalbam apie politinę lyčių nelygybę, — vienu balsu atkartojom visos drauge (net ir Rachelė).

Mes juokėmės iš visos širdies, ir nors jaučiau, kad bet kurią akimirką galiu imti nenumaldomai raudoti, vis tiek kvatojau kartu su jomis.

Kai liovėmės šaipiusios iš Klaros, Rachelė tarė:

— Apie ką dabar paplepėsim?

Staiga mama nei iš šio nei iš to tarė:

— Pastaruoju metu sapnuoju kažkokius keistus sapnus.

— Apie ką?

— Kad esu jauna ir baisiai susižavėjusi kung-fu. Kad moku keletą triukų, iš kurių vienas toks: sukiesi ratu kaip vilkiukas ir kapoji su koja priešininkams galvas. Visai dvidešimčiai.

— Tau gerai. — Smagu turėti mamą, kuri sapnuoja šiuolaikinius sapnus.

— Pagalvojau, gal man pradėti lankyti Tai Bo ar dar ką nors. Gal galėtume eiti į užsiėmimus kartu su Helena.

— O ką tu būni sapne apsivilkusi? — paklausė Rachelė. — Specialią kung-fu aprangą ir visa kita?

— Ne! — nusistebėjo mama. — Aš būnu su paprasčiausiu sijonu ir megztiniu.

— Aaaa, — tarsi koks išminčius iškėlė pirštą Rachelė. — Dabar viskas aišku. Tu įsivaizduoji, kad esi šeimos globėja, o mums reikalinga tavo apsauga.

— Ne, man tiesiog patinka, kai nuo vieno spyrio lekia vyrų galvos.

— Aišku viena, kad tave be perstojo kamuoja stresas. Viskas kuo puikiausiai suprantama, kai Anai atsitiko tokie dalykai.

— Ana čia niekuo dėta! Aš paprasčiausiai noriu būti superherojė, kaip Čarlio angelas, kaip Lara Kroft, ir mokėti apsiginti. — Mama vos neverkė.

Rachelė labai meiliai nusišypsojo — su tokiu meilumu, nuo kurio žmonės gali užversti kojas — ir užlipo laiptais į viršų pamiegoti. Mama, Helena ir aš tylėdamos susirangėme ant mano lovos.

— Žinot ką? — nutraukė tylą mama. — Kartais man labai norėtųsi, kad ji grįžtų prie narkotikų.

13

Per savo vienos taurelės pasimatymą su Aidanu mudu nuėjome į Lanos kavinę, tylų, ramų pasiturinčiųjų bariuką su paslėptu apšvietimu ir prislopintais moderniais spalvų tonais.

— Ar čia bus gerai? — paklausė Aidanas, kai mes atsisėdom. — Ne per klaiku?

— Kol kas ne, — atsakiau. — Nebent čia vienas iš tų barų, kur kas vakarą lygiai devintą barmenai pradeda šokti trepsiuką.

— Jėzau šventas. — Jis susiėmė rankomis už galvos. — Net nepagalvojau, kad reikia tuo pasidomėti.

Priimdama iš mūsų užsakymą, padavėja paklausė:

— Gal vėliau dar ką užsisakysite?

— Ne, — suskubau aš. — Man gali prireikti skubiai išlėkti...

— Jeigu pamatysiu, kad esi puskvailis, — pridūriau, kai ji pasišalino.

— Aš tikrai toks nebūsiu. Prisiekiu.

Aš ir nemaniau, kad jis bus nors kiek keistas. Jis smarkiai skyrėsi nuo greito pasimatymo vaikinų. Bet niekada nereikia per daug viskuo pasitikėti.

— Mūsų randai panašūs, — tarė jis.

— Hmm?

— Sakau, randai. Ant dešiniojo antakio. Abu turim po vieną. Argi tai ne... ypatinga?

Jis maloniai šypsojosi. Supratau, kad nereikia į tai žiūrėti per daug rimtai.

— Kaip tu gavai savąjį? — paklausė manęs.

— Išdykaudama ant laiptų su savo mamos aukštakulniais.

— Kiek buvo metų? Šešeri? Aštuoneri?

— Dvidešimt septyneri. Ne. Penkeri su puse. Norėjau suvaidinti holivudišką miuziklą, bet nusiridenau nuo laiptų ir apačioje atsitrenkiau kakta į konvekcinio šildytuvo kampą.

— Konvekcinio šildytuvo?

— Toks airiškas daiktas. Metalinis griozdas. Prireikė trijų siūlių. O iš kur tu gavai savąjį?

— Tą pačią dieną, kai gimiau. Nelaimingas atsitikimas su akušere ir medicininėmis žirklėmis. Man irgi padarė tris siūles. O dabar papasakok, kuo užsiimi, kai nedirbi iliuzionisto padėjėja.

— Nori sužinoti, kas esu iš tikrųjų?

— Jeigu tu nieko prieš. O būtų dar geriau, jeigu kalbėtum kiek galima greičiau. Nes dar sugalvosi išlėkti.

Taigi aš papasakojau jam viską apie savo gyvenimą. Apie Džekę, Rachelę, Luką, Tikruosius Vyrukus, Šeiko grojimo gitara meistriškumą, savo kaimyną iš viršaus Nelą ir keistąją Nelo draugę. Papasakojau apie darbą, apie meilę savo produktams ir kaip Loryna pavogė iš manęs apelsinų ir arnikos naktinio kremo pristatymo idėją ir prakišo ją kaip savo.

— Man jau dabar ji atgrasi, — tarė jis. — Ar vynas geras?

— Puikus.

— Kad tu kažko jį per lėtai geri.

— Ne ką lėčiau už tave ir tavo alų.

Padavėja net tris kartus mūsų klausė „Ar nieko nenorėsit pakartoti?“ ir visus tris kartus buvo piktai nuvyta šalin.

Kai aš pogreičiai baigiau pasakoti Aidanui apie savo gyvenimą, jis man papasakojo apie savąjį. Kaip augo ir mokėsi Bostone, kaip kaimynystėje gyveno su Leonu ir kaip buvo neįprasta jų aplinkoje regėti žyduką, draugaujantį su airių kilmės amerikiečiu. Dar jis man papasakojo apie savo jaunesnį brolį Keviną ir kaip jie vaikystėje konkuravo tarpusavy.

— Tarp mūsų tik dvejų metų skirtumas, o pešdavomės kaip padūkę.

Jis papasakojo apie savo darbą, apie kambario draugą Martį, apie jo begalinę meilę Bostono Red Sox’ams. Vienu metu jam bepasakojant aš ir pabaigiau savo taurę vyno.

— Palauk, tuoj baigsiu alų, — paprašė jis ir su didžiausia kantrybe kelis paskutinius gurkšnius gėrė bemaž visą valandą. Galiausiai vis tiek teko išgerti iki dugno ir jis graudžiai pažvelgė į savo tuščią bokalą. — Taigi, čia buvo ta vienintelė taurelė, kurią pasižadėjau išgerti. Kaip ten reikalai tavo bute su santechnika?

Minutėlę pagalvojau ir atsakiau:

— Puikiai.

— Na ir kaip? — paklausė Džeke, kai parėjau. — Avigalvis?

— Ne. Normalus.

— Su virpuliuku?

Pagalvojusi atsakiau:

— Taip. — Aš iš tiesų jaučiau virpuliuką.

— Glamonėjotės ir bučiavotės?

— Iš dalies.

— Su liežuviais?

— Ne. — Jis pabučiavo mane į lūpas. Trumpas ir greitas karščio ir jėgos pliūpsnis, ir jis dingo, palikęs mane geisti dar daugiau.

— Patiko?

— Taip.

— A, tikrai? — Staiga ji susidomėjo. — Tokiu atveju, man reikėtų jį pamatyti.

Sukandau dantis ir atrėmiau jos žvilgsnį.

— Jis ne Plunksnelių Glostytojas.

— Šitą jau aš pati nuspręsiu.

Džekės sukurtas Plunksnelių Glostytojų testas yra pasibaisėtinai žiaurus išbandymas, kurį ji primeta visiems vyrams. Tai prasidėjo nuo vieno vaikino, su kuriuo jai teko miegoti prieš daugelį metų. Jis visą naktį labai švelniai, tarsi su plunksnele glostė rankomis jos kūną, braukė per nugarą, šlaunis, pilvą, o kai atėjo laikas mylėtis, tyliai paklausė, ar ji tikrai to nori. Normalioms moterims tai būtų labai patikę: jis buvo švelnus, atidus ir pagarbus. Bet Džekei tai buvo didžiausias gyvenimo smūgis. Jai būtų labiau patikę, jeigu jis būtų užsivertęs ją ant kieto stalo, nuplėšęs drabužius ir paėmęs ją be jokio išsamaus žodinio sutikimo.

— Jis vis glostė mane ir glostė, — vėliau pasakojo ji, net susigūždama iš pasibjaurėjimo. — Kuteno kūną kaip su plunksna, lyg būtų prisiskaitęs knygų, kaip suteikti moterims to, ko jos nori. Prakeiktas Plunksnelių Glostytojas. Norėjau nusilupti sau odą.

Taip atsirado šita frazė. Ji reiškia vyro subobėjimą ir iš karto nukerta bet kokį seksualinį potraukį. Į šitą kategoriją verčiau jau nepakliūti. Geriau jau, Džekės nuomone, būti nusmurgusiu žmonos mušeika, negu Plunksnelių Glostytoju.

Jos kriterijų spektras labai platus ir negailestingas, bet reikia pasakyti, ir kankinamai žiauriai atsitiktinis. Jokio konkretaus kriterijų sąrašo ji neturėjo, bet pateiksiu keletą pavyzdžių. Vyrai, nevalgantys raudonos mėsos, yra Plunksnelių Glostytojai. Vyrai, kurie vietoj dilginčio losjono po skutimosi tepa sau ant švelnios odytės balzamą, yra Plunksnelių Glostytojai. Vyrai, pastebintys moters batelius ir rankinuką, yra Plunksnelių Glostytojai. (Arba Linksmieji Vyrukai.) Vyrai, pornografiją laikantys moters išnaudojimo forma, yra Plunksnelių Glostytojai. (Arba melagiai.) Vyrai, kurie mano, kad pornografija yra tiek vyrų, tiek ir moterų išnaudojimo forma, svarstykles nusveria visai žemai. Visi normalūs vyrai iš San Francisko yra Plunksnelių Glostytojai. Visi barzdoti mokslininkai yra Plunksnelių Glostytojai. Vyrai, palaikantys draugiškus santykius su savo buvusiomis merginomis, yra Plunksnelių Glostytojai. Ypač jei dar savo buvusias merginas vadina buvusiomis partnerėmis. Vyrai, užsiimantys Pilatės sportu, yra Plunksnelių Glostytojai. Vyrai, kurie sako: „Dabar man reikia truputį pasitvarkyti“, yra neginčijami Plunksnelių Glostytojai. (Net aš su tuo sutinku.)

Plunksnelių Glostytojų taisyklės turi sudėtingų variacijų ir poskyrių: vyrai, užleidžiantys moterims vietą metro vagone, yra Plunksnelių Glostytojai, jeigu maloniai nusišypso. Bet jeigu jie piktu balsu sumurma „Sėsk“ ir nežiūri į akis, tai tokie atkrenta.

Žinoma, per ilgą laiką atsirasdavo vis naujų kategorijų ir pogrupių. Sykį ji nusprendė vyrą, kuris iki tolei buvo visiškai normalus ir priimtinas, priskirti Plunksnelių Glostytojams vien už tai, kad ištarė žodį „maisto prekės“. O kai kurie jos pareiškimai yra tiesiog nesuvokiami sveiku protu: ji buvo nustačiusi, kad vyrai, kurie padeda moteriai ieškoti pamesto daikto, yra Plunksnelių Glostytojai, nors nė vienas, išskyrus pačius puristiškiausius Plunksnelių Glostytojus, negalėtų paneigti, kad vyrams tai labai naudinga charakterio savybė.

(Juokingai keista, bet aš įtariau, kad jos numylėtasis seksualusis Lukas yra tikrų tikriausias Plunksnelių Glostytojas. Iš pažiūros Lukas nebuvo panašus į Plunksnelių Glostytoją, jis atrodė užsigrūdinęs, tvirtas vyras. Bet po odinėmis kelnėmis ir kietai sunertais žandikauliais slėpėsi švelnumas ir nuovokumas — netgi jautrumas. O jautrumas yra pagrindinis PG apibūdinamasis bruožas, esminė jų savybė.)

Tik pabūgusi, kad Džeke gali palaikyti Aidaną Plunksnelių Glostytojų, aš suvokiau, kad jis man labai patinka. Mane paveikė ne Džekės nuomonė, man tiesiog pasidarė labai nesmagu, kad tavo geriausia draugė gali imti neapkęsti tavo vaikino. Bet Aidanas dar nebuvo mano vaikinas...

Mano paskutinis tikrasis vaikinas Semas buvo gyvas anekdotas, bet vieną baisų vakarą jis buvo išniekintas Plunksnelių Glostytojų teptuku už tai, kad sušveitė mažai kaloringą jogurtinį varškės tortą su braškėmis, ir nors aš visiškai nekalta, kad dėl to nutrūko mūsų draugystė — vis tiek nebūtume ilgai pratempę — mano gyvenimas sušlubavo.

Man dar niekada nebuvo tekę regėti dekategorizuoto Plunksnelių Glostytojo, nes jeigu jau toks gimė, tai toks ir liks. Džeke elgėsi kaip romėnų imperatorius filme „Gladiatorius“: nykštys į viršų arba žemyn, žmogaus likimas nusprendžiamas akimirksniu ir kelio atgal nebėra.

Aš bjauriuosi Plunksnelių Glostytojų testu, bet negi aš galiu teisti kitus, kai pati mėgstu glaustinėtis. Bet vyrai, kurie mėgsta glaustinėtis, vyrai, kurie meilinasi merginai atpalaidavę rankas, glaustosi veidu ir visa galva, įsikniaubia jai į kaklą ir trinasi kakta, o tik paskui pradeda bučiuotis, kartais net tyliai murkdami, — tokie man nepatinka. Baisiai nepatinka.

— Na, ir kada vėl susitiksi su tuo galimu Plunksnelių Glostytoju? — paklausė Džeke.

— Pasakiau, kad kai būsiu tinkamos nuotaikos, pati jam paskambinsiu, — lengvabūdiškai atšoviau jai.

Tačiau po dviejų dienų jis pats man paskambino, sakydamas, kad nebegalįs ilgiau laukti, kol aš jam paskambinsiu, ir pakvietė drauge pavakarieniauti. Aš atsakiau, kad jokiu būdu negaliu, kad jis yra prievartautojas, o aš turiu savo gyvenimą. Nors, kita vertus, galėčiau susitikti kitą vakarą, jeigu jis norėtų...

Penktą dieną po tos vakarienės mudu nuėjom į džiazo koncertą ir jis buvo visai neblogas; po kiekvienos poros dainų muzikantai darė pertrauką ar bent jau man taip atrodė, tad mes turėjom pakankamai daug laiko pasiplepėti. Paskui, maždaug po savaitės, nuėjom į kažkokį pasisėdėjimą prie fondiu.

Tuo pat metu aš dar nulėkiau į pasimatymą su Tynės draugu (buvome Cirque du Soleil, košmariškas vakaras, nes cirkas yra cirkas, nesvarbu, kad pagražintas prancūzišku pavadinimu), paskui susipažinau su tokiu vaikinu, vardu Trentas, bet jis trim savaitėm turėjo išvykti iš miesto, todėl susitarėm susitikti, kai tik grįš. Teoriškai aš buvau laisva priimti visus pasiūlymus, bet daugiausia susitikinėjau su Aidanu. Žinoma, tikrai neišskirtinai su juo.

Jis visada apie visus klausinėjo: apie Džekės darbą, Šeiko mokymąsi groti gitara, et ai — nors jis niekada nebuvo su jais susitikęs, žinojo apie juos ir jų gyvenimą beveik viską. „Čia kaip „Jauni ir įsiutę“, sakydavo jis.

Mes niekada nenuklysdavom į rimtas temas. Aš turėjau pasiruošusi klausimų. Pavyzdžiui: kodėl jis man nepaskambino tada, kai daviau jam savo vizitinę kortelę, arba kodėl pasakė, kad nori manęs, bet manė, jog negalės manęs turėti. Tačiau aš jam tų klausimų neuždaviau, nes iš tiesų ir nenorėjau sulaukti atsakymų. Arba tiksliau — kol kas dar nieko nenorėjau žinoti.

Sykį, per mūsų ketvirtą ar penktą pasimatymą, jis giliai atsiduso:

— Prašau neišsigąsti, bet Deina su Leonu nori susipažinti su tavim artimiau. Ką pasakysi?

Pamaniau, kad jau verčiau buku šaukštu išsiskobsiu sau kepenis.

— Dar pagalvosiu, — atsakiau. — Keista, bet Džeke irgi labai nori su tavim susipažinti.

Jis minutę kitą pagalvojo.

— Sutinku.

— Tikrai? Visai nebūtina. Pasakiau jai, kad nieko tau nesakysiu, nes bijau tave išgąsdinti.

— Be reikalo. Verčiau pabandykim. Kaip ji atrodo? Ar ji man patiks?

— Ko gero, ne.

— Kodėl?

— Ogi todėl, — pradėjau aš, — kad žinai, kas būna, kai du žmonės susitinka pirmą kartą, o trečias — tai yra aš — nori, kad jie viens kitam patiktų, ir sako: „Jūs vienas kitam patiksit.“ Jų lūkesčiai būna didžiuliai, todėl dažniausiai vienas kitu nusivilia ir galiausiai ima vienas kito nekęsti. Svarbiausia — nedėti per daug vilčių. Todėl ne, tau ji tikrai nepatiks.

— Mes vakarieniausime visi trys! — apsidžiaugė Džeke.

Bet gal geriau ne. O jeigu ji su Aidanu nesutars? Dvi ar tris valandas plepėsime šiaip sau ir per prievartą grūsime maistą į susitraukusius skrandžius? Ahhhh!

Užteks ir greitos taurelės po darbo — lengva ir paprasta, o svarbiausia — trumpai. Aš pasirinkau Logano menę, didžiulį, triukšmingą barą miesto centre, kur bendras šurmulys lengvai užgoš bet kokius pokalbio nesklandumus. Ten bus pilna juodai triūsiančių žmonių, besiriejančių tarpusavy ir besiaiškinančių santykius.

Susitartą vakarą aš atvykau pirmoji ir ėmiau brautis pro minią. Aplinkui girdėjosi pokalbių nuotrupos:

— ...ją ištrenkė iš darbo...

— ...jis išmaukė visą butelį Džeko Danielso, galvą dedu...

— ...sėdėjo po stalu ir čiulpė jo...

Bet pagaliau susiradau vietą balkone. Iš karto po manęs atvažiavo Džeke. Palaukėm aštuonias minutes, bet Aidanas nesirodė.

— Jis vėluoja, — pasakė Džeke.

— Štai ir jis. — Jis buvo apačioje, skynėsi kelią pro žmonių minią ir atrodė truputį sutrikęs. — Mes čia! — sušukau jam.

Aidanas pažiūrėjo į viršų, pamatė mane, nuoširdžiai nusišypsojo ir tyliai ištarė:

— Labas.

— Jėzau, koks jis nuostabus. — Iš pradžių Džeke mažumėlę sutriko, paskui atgavo savitvardą. — Bet tai dar nieko nereiškia. Gali išsirinkti patį nuostabiausią vyrą pasaulyje, bet jeigu jis nevalgys riešutų, nes kaip ir visi Plunksnelių Glostytojai bijos pasigauti mikrobų, tada jau galas.

— Nebijok, riešutus jis valgys, — trumpai atkirtau jai ir iš karto pritilau, nes jis jau buvo šalia.

Pabučiavęs mane, sudribo tarp manęs ir Džekės ir linktelėjo jai pasisveikindamas.

— Gal atnešti ko išgerti? — padavėja išdėliojo ant staliuko kokteilių padėkliukus, o tada per vidurį pastatė dubenėlį su gliaudytais riešutais.

— Man prašau saketinio, — pasakiau aš.

— Man irgi, — prisidėjo Džeke.

— Jums? — padavėja pažiūrėjo į Aidaną.

— Aš dar neapsisprendžiau, — tarė jis. — Gal ir man to paties.

Įdomu, kokią iš to padarys Džeke išvadą. Ar kokteiliai ne per moteriškas gėrimas? Ar ne geriau jam būtų buvę užsisakyti alaus?

— Imk riešutų, — Džeke pastūmė jam dubenį.

— Oi, ačiū.

Aš vyptelėjau.

Vakaras praėjo šauniai. Mums buvo taip smagu, kad užsisakėm dar po vieną taurę, vėliau po trečią, o tada Aidanas ėmė reikalauti leisti jam apmokėti sąskaitą. Ir aš vėl sunerimau. O gal Plunksnelių Neglostytojas nebūtų pasiūlęs apmokėti visiems bendrai?

— Ačiū, — padėkojau. — Nereikėjo mokėti už visus.

— Tikrai, ačiū, — padėkojo ir Džeke, o man net kvapą atėmė. Jeigu jis pasakys, kad jam buvo malonu pasėdėti su dviem tokiom mielom merginom, tada mes žuvę.

Bet jis tik atsakė:

— Nėr už ką. — Ar šito užteks, kad jam nebūtų prilipdyta Plunksnelių Glostytojo etiketė?

— Aš dar nubėgsiu į tualetą, kol neprasidėjo didžioji migracija namo, — tarė Džeke.

— Gera mintis. — Sekdama jai iš paskos paklausiau: — Na? Plunksnelių Glostytojas?

— Jis? — sušuko ji. — Jokiu būdu.

— Puiku. — Aš likau patenkinta, netgi apsidžiaugiau, kad Aidanas išlaikė testą ir nebuvo suteptas nė viena Plunksnelių Glostytojų spalva.

Su šilta nuostaba veide ji dar pridūrė:

— Kertu lažybų, kad šitą šunelį bus sunku nulaikyti už pavadėlio.

Mano šypsena tik vos vos virptelėjo.

14

Šeštadienio popietę prie Volšų namų privažiavo taksi. Atsidarė durelės ir pasirodė pailga aukštakulnė basutė, o po jos saulėje įdegusi koja (ties kulkšnimi truputį oranžinė ir nelygiai dryžuota), trumpas, apspuręs džinsinis sijonas, stilingi medvilniniai marškinėliai su užrašu „Mano vaikinas išvykęs iš miesto“ ir kupeta neskoningai kirptų plaukų. Atvažiavo Klara.

— Jai jau keturiasdešimt, — susirūpinusi pasakė Helena. — O atrodo kaip šliundra. Anksčiau niekada neatrodė taip prastai.

— Kur jau ne. Bet vis tiek geriau nei ta prakeikta Margarita, — tarė mama ir patraukė prie laukujų durų, kur sveikindamasi su Klara šūktelėjo taksi pusėn: — Iš užpakalio — mergytė, iš priekio — bobytė. Pagirtina, dukryte!

Šypsodamasi Klara jau plasnojo keliuku, demonstruodama šešis colius savo šlaunų, ant kurių tik vos ne vos matėsi celiulito žymės, ir puolė mamai į glėbį.

— Dar niekada taip šauniai neatrodei, — pagyrė mama. — Iš kur traukei tuos marškinėlius? Klausyk, ar negalėtum šnektelti su Margarita? Ji mano jaunesnioji sesuo, o atrodo už mane daug vyresnė. Ji kenkia mano įvaizdžiui.

— Na ir nusigyvenai, — nepagailėjo pagiežos Helena. — Apsirengus kaip pakelės merga! Tau keturiasdešimt!

— Žinai, ką sako apie tas, kurioms keturiasdešimt? — Klara uždėjo ranką Helenai ant peties.

— Kad šikna velkasi pažeme?

— Kad gyvenimas tik prasideda! — suklykė Klara jai tiesiai į veidą. — Sulaukus keturiasdešimties gyvenimas tik PRASIDEDA! Keturiasdešimt — tai vėl iš naujo trisdešimt. O metai — tik bereikšmis skaičius. Esi tokia jauna, kokia jautiesi. O dabar — atsiknisk!

Ji apsisuko vilkeliu ant savo smailo kulniuko ir su akinančia šypsena čiupo į glėbį mane:

— Ana, širdele, kaip tu jautiesi?

Tiesią pasakius, nusistekenus. Klara namie vos kelios sekundės, o jau prasidėjo šūkavimai, įžeidinėjimai ir staigūs nuotaikų pasikeitimai, spėję nublokšti mane atgal į vaikystę.

— Atrodai šimteriopai geriau, — tarė ji ir ėmė po holą ieškoti akimis Rachelės. — Kur ji?

— Pasislėpė.

— Niekur aš nepasislėpiau! Aš medituoju. — Rachelės balsas atsklido iš aukštai, kažkur mums virš galvų. Visos pakelėm akis į viršų. Ji gulėjo laiptų aikštelėje ant pilvo, iškišusi nosį pro turėklus. — Galėjai nesivarginti ir čia nelėkti, nes aš vis tiek už jo tekėsiu. Kaip tu ketini ginti savo feministinius principus su tokiu trumpu sijonu?

— Aš rengiuosi ne dėl vyrų, o dėl savęs.

— Kurgi, — prunkštelėjo mama.

Galiausiai Rachelė sugrįžo iš savo vaikiškos būsenos, į kurią, atrodo, mes visos buvom nugramzdintos (ypač mama), ir vėl tapo protinga bei rimta ir sutiko išklausyti Klaros pamokymų. Helena, mama ir aš atsiklausėme, ar galėtume ir mes dalyvauti, bet Rachelė pareiškė, kad mes nepageidaujamos, todėl Helena nudelbė akis ir tarė:

— Suprantama, pagarba jums.

Tą pačią minutę, kai tik jiedvi užsidarė Rachelės miegamajame, mes visos trys užlėkėm laiptais į viršų (na, tiksliau, jos užlėkė, aš užšlubčiojau) ir priglaudėm ausis prie durų, bet negirdėjom nieko, išskyrus pavienius Klaros šūkčiojimus „Nuosavybė!“, „Daiktai!“ ir perdėm irzlų Rachelės murmėjimą „Taip, suprantu“, taigi mums viskas greitai nusibodo.

Kai Klarai nepavyko atkalbėti Rachelės nuo vestuvių, sekmadienio vakare, baisiai pasipiktinusi, ji išvažiavo namo. (Bet pirmiausia ištuštino mano kosmetikos krepšį, pasisavinusi kelis dar ten užsilikusius lūpdažius. Pasak jos, jai reikia tenkinti ne tik savo pačios poreikius, bet ir dukterų, kurių vienai — penkeri, Kitai — vienuolika metų ir kurios turi sudaryti atitinkamą įspūdį savo bendraamžiams.)

Tą patį vakarą pas mane užėjo tėtis pasikalbėti — su geriausiais ketinimais.

— Pasirengus tolimai kelionei?

— Pasirengus, tėti.

— Na, tada... geros kloties į senuosius namučius ir sėkmės vėl pradėti normaliai vaikščioti, — tvirtai palinkėjo jis. — Turėtų tavo senajam keliukui išeiti į naudą.

Iš to, kiek kartų jis ištarė žodį „senasis“, buvo galima spręsti, kaip jis yra pavargęs: šio žodžio indeksas visada buvo aukštas. Tėtis dėl manęs ir mūsų šeimos stačia galva pultų į duobę ir numirtų, bet jis nieku gyvu gyvenime neišdrįs prakalbėti apie jausmus.

— Gal, kai grįši, vėl pamėgink imtis savo senųjų pomėgių, — pasiūlė jis. — Padės senajai galvelei pailsėti nuo rūpesčių. Sakykim, golfo. Be to, ir senajai kojelei bus gerai.

— Ačiū, tėti. Dar pagalvosiu.

— Žinoma, nebūtinai golfo, — pasitaisė jis. — Gali būti bet koks tavo senasis pomėgis. Moteriški dalykėliai. O gal ir mes kada atlėksim pas tave pagalbos ruošiantis Rachelės vestuvėms su tuo gauruočium.

Oro uoste, išstudijavusi lėktuvų išvykimo lentą, mama pažvelgė į mane ir Rachelę ir sušuko:

— Ar ne apmaudu, kad judvi abi gyvenat Niujorke? — Įrėmusi rankas sau į klubus, ji atstatė į mus krūtinę. Ji išprašė Klaros atiduoti jai marškinėlius su užrašu „Mano vaikinas išvykęs iš miesto“ ir dabar visaip stengėsi patraukti jais mūsų dėmesį. — Ar negalėtumėt katra iš jūsų persikelti į kokią ramesnę vietelę, kad mes galėtume atvažiuoti ir nemokamai pasisvečiuoti? Man taip visada patikdavo Sidnis.

— Arba Majamis, — tarė tėtis ir, bumbtelėję klubais su mama, abu uždainavo: — Sveiki atvykę į Majamį!

— Atsisveikinkim, — šaltai pasiūlė Rachelė.

— Tikrai, jau reikia. — Jie truputį išraudo, paskui įkvėpė oro ir pratrūko lieti savo švelnumą ir rūpestį.

— Ana, tau viskas bus gerai, katyte.

— Nebijok, tu atsigausi.

— Tik nieko nereikia skubinti.

— Gali grįžti namo, kada tik panorėjus.

— Rachele, nepamiršk pasirūpinti ja.

Net Helena nesusilaikė:

— Gaila, kad išvažiuoji. Tik nepradėk per daug visko imti į galvą.

— Rašyk man, — paprašiau. — Atsiųsk savo scenarijaus tęsinį ir šmaikščių juokelių apie darbą.

— Gerai.

Bet keisčiausia buvo tai, kad, nežiūrint nuoširdžių palinkėjimų ir rankų spaudimo bei padrąsinimo, nė vienas iš jų nė žodeliu neužsiminė apie Aidaną.

15

Džeke, pareiškusi man, kad Aidaną bus sunku nulaikyti už pavadėlio, netrukus jam išpyškino:

— Egzą išlaikei. Tu mums patinki. Gali visada prisidėti prie mūsų.

— Oi, ačiū.

— Tiesą pasakius, rytoj vakare bus Nelo keistosios draugės gimtadienis. „Priestate“ Malberio gatvėje. Ateik.

— A, gerai. — Pažiūrėjo į mane. — Ar gerai?

— Gerai.

Meilės išbandymai tarp Džekės ir Aidano tęsėsi ir rytojaus vakarą, kai sausakimšame bare Džeke pastebėjo prie sienos rymantį vieną tokį Adonį.

— Žiūrėk, tas vaikinas įspūdingas. Ir vienut vienutėlis. Ar neatrodo, kad jis kažko laukia?

— Nueik ir paklausk, — pasiūlė Aidanas.

— Kaip aš galiu eiti ir klausti?

— Tai gal man nueiti?

Jai net akys ant kaktos išsprogo. Ir tvirtai jį apkabino.

— Tu tikrai nueitum?

— Žinoma.

Mes žiūrėjom, kaip jis brovėsi pečiais prie Adonio, kažką jam pasakė, šis kažką atsakė jam, o tada grįžtelėjo galvą atgal ir pažvelgė į nedidelę mūsų grupelę. Dar keli sakiniai ir Aidanas patraukė mūsų link, o jam iš paskos — Adonis.

— Jėzau šventas, — sušnypštė Džeke. — Jis eina čia.

Apmaudu, bet tas Adonis, pasirodo, buvo vardu Bertas, o pažiūrėjus iš arčiau, turėjo visiškai neišraiškingą veidelį ir nerodė jokio dėmesio Džekei. Bet, kaip nusprendė Džeke, masalas čia buvo pats Aidanas.

Neblogi reikaliukai. Visi puikiai sutaria. Tačiau kadangi Aidanas jau antrą kartą susitinka su mano draugais, aš buvau priversta susitikti su Leonu ir Deina. Tik aš visai nenorėjau, kad jie imtų mane vertinti ir užsinorėtų bendrauti. Vis dėlto, skirtingai nei praėjusį kartą, jie nesielgė su manim kaip su iš kartono iškirpta popierine lėle ir visiškai netikėtai (beje, netikėtai tik man) mums buvo ganėtinai smagu.

Paskui, dar po kelių dienų, Tikrieji Vyrukai surengė Helovyno vakarėlį, kur jie (Tikrieji Vyrukai) apsivilko kaip tikri vyrai. Aš stovėjau ir lūkuriavau spėliodama, ar pasirodys Aidanas, kai staiga man prieš nosį išdygo žmogysta su balta paklode ant galvos ir suriko:

— Ūūūūūū!

— Ir tau ūūūūūū, — atsakiau jam.

Tada jis nusitraukė nuo galvos paklodę ir sušuko:

— Labas, Ana. Čia aš!

Tai buvo Aidanas. Mes abu ėmėm klykti iš džiaugsmo ir nuostabos. (Na, ne tiek jau ir nustebom išvydę vienas kitą, bet vis tiek.) Aš puoliau prie jo, jis čiupo mane į glėbį, apkabino rankomis per nugarą, mūsų kojos susipynė, ir aš net krūptelėjau nuo staiga apėmusios aistros. Jis irgi pajuto tą patį, nes žvilgsnis pasikeitė, veidas akimirksniu surimtėjo. Mes nenusakomai ilgai žiūrėjom vienas į kitą, bet paskui keistoji Nelo draugė bakstelėjo šakute Aidanui į užpakalį, ir mūsų žavioji akimirka baigėsi.

Tuo metu aš jau buvau susitikusi su Aidanu kokius septynis ar aštuonis kartus ir jis nė sykio prie manęs nebandė kabinėtis. Per kiekvieną pasimatymą mes pasibučiuodavom tik po vieną kartą, bet pamažu greiti ir trumpi bučiniai darėsi vis ilgesni, lėtesni ir švelnesni, tačiau visą laiką užtekdavo vieno gero bučinio.

Ar man norėdavosi daugiau? Taip. Ar man nekildavo klausimas, kaip jam taip pavyksta susitvardyti? Kildavo. Bet aš santūriai valdžiausi ir kažkas vis sulaikydavo mane nuo neapgalvoto atviravimo prieš Džekę kiekvieną kartą, kai grįždavau namo po ramaus ir nepriekabaus pasimatymo ir skausmingai su ašaromis akyse klausdavau savęs — kas jam yra? kuo aš jam neįtinku? gal jis gėjus? krikščionis? o gal iš tų besmegenių, kurie laukia vienintelės ir tikrosios meilės?

Kitą dieną po Helovyno vakarėlio Aidanas paskambino ir tarė:

— Vakar buvo linksma.

— Džiugu, kad tau patiko. Klausyk, šeštadienį vakare vyks gitaristų konkursas. Šeikas dėl jo eina iš proto. Mes irgi ten eisim pasismagint. Norėtum kartu?

Pauzė.

— Ana, ar galėtume... pasikalbėti?

O, varge.

— Suprask mane teisingai. Aš myliu ir Džekę, ir Rachelę, ir Luką, ir Šeiką, ir Leoną su Deina, ir Nelą bei jo keistąją draugę. Bet aš labai norėčiau susitikti tik su tavim. Tik mudu vieni.

— Kada?

— Kaip galima greičiau. Gal šįvakar?

Man po krūtine sukirbėjo kažkoks keistai malonus jausmas. Jis dar labiau sustiprėjo, kai Aidanas tarė:

— Vakarų Aštuoniasdešimt penktojoj yra puikus itališkas restoranėlis.

Vakarų Aštuoniasdešimt penktojoj buvo ne tik puikus itališkas restoranėlis. Vakarų Aštuoniasdešimt penktojoj gyveno Aidanas.

— Aštuntą valandą? — pasiūlė jis.

— Gerai.

Vakarienę mes sudorojom superiniu greičiu. Po pusantros valandos nuo atvykimo mes jau gėrėm kavą ir varėm lauk iš restorano. Kaip taip galėjo atsitikti?

Ogi taip, kad mūsų mintys sukosi visai ne apie valgį. Aš nepaprastai jaudinausi — nors visiškai nereikėjo. Kai atvykom gyventi į Niujorką, mudvi su Džeke nutarėm palankyti vaikinų viliojimo kursus.

— Šitam mieste mes turim išlįsti iš pogrindžio, — kalbėjo tada Džeke. — Niujorkietės turi velniškai daug patirties. Jeigu mudvi neišmoksim šokti aplink stulpą, tai niekada neprisiviliosim vaikinų.

Aš tai priėmiau kaip nuoširdų juoką. Aš jaučiau, kad jeigu vyras atsisako miegoti su manim dėl to, kad aš nesutinku būti jo asmenine šokėja, tai tegu sau drožia į visas keturias puses. Tačiau kursai pasirodė besą daug įdomesni, nei tikėjausi, ir aš išmokau keletą sumanių triukų, kaip tinkamai nusirenginėti. (Kai nusisegi liemenėlę, reikia ją pasukti už petnešėlės virš galvos, tarsi norėtum užmesti lasą ant pasprukusio laukinio žirgo, o kai nusimauni kelnaites, turi būtinai paliesti rankomis kojų pirštus ir pavizginti meilužiui prieš nosį užpakaliuką.)

Taigi teoriškai aš galėčiau pademonstruoti vieną kitą erotinį triuką. Tačiau vis dėlto, kai Aidanas, sukdamas ant piršto mano plaukų sruogą, tarė:

— Važiuojam pas mane. Pažiūrėsim, kas laimės Auksarankio šou, o tada jau galėsi leistis į savo ilgąją kelionę atgal į miesto centrą. — Man ant nugaros piestu atsistojo visi gyvaplaukiai ir aš pamaniau, kad tuoj nualpsiu.

Kai jis atrakino savo buto duris, aš stabtelėjau hole ir pasiklausiau.

— O kur šįvakar Martis?

— Nebus.

— Nebus? Kaip nebus?

Ilgoka dvejonė.

— Ilgai nebus.

— Hmmm. — Stumtelėjusi duris įžengiau į miegamąjį. Nužvelgiau akimis tvarkingą, šiugždančią patalynę, visur išstatinėtas žvakes ir pajutau gaivų pievų kvapą. — Čia tavo?

— A, taip. — Jis atsekė paskui mane į kambarį.

— Ir čia visada taip tvarkinga?

Pauzė.

— Ne.

Aš dėbtelėjau į jį ir mes abu neramiai susijuokėm. Paskui jo veido išraiška gerokai surimtėjo ir įsitempė, o man užgniaužė kvapą. Vaikštinėjau po kambarį, apžiūrinėjau daiktus ir vėl dėliojau juos atgal į vietą. Žvakės ant jo naktinio staliuko buvo iš Candy Grrrl firmos.

— Oi, Aidanai, aš tau jų galėjau atnešti už dyką.

— Ana, — švelniai pašaukė jis. Aidanas stovėjo šalia manęs, aš net nepajutau, kaip jis priėjo. Pakėliau į jį akis. — Velniop tas žvakes, — tarė jis.

Paskui jis ėmė braukti ranka man per kaklą, iki plaukų linijos, pasiųsdamas elektros virpesius per visą nugarą, tada prisitraukė veidu artyn ir pabučiavo. Iš pradžių atsargiai, o paskui mes staiga pasidavėm aistrai ir aš apsvaigau nuo jo artumo, jo plaukų šiurkštumo ir pro plonus medvilninius marškinius plūstančio jo kūno karščio. Aš brūžavau nykščiu per apatinę jo dailaus žandikaulio liniją, mano pirštai nuslinko stuburo slanksteliais žemyn ir mano delnas atsidūrė ant jo klubo iškilumos.

Marškinių sagos staiga atsilapojo, ir aš pajutau jo plokščią, raumeningą krūtinę, žemyn nubėgančių tamsių plaukų dryželį... Pajutau, kaip mano ranka atsegė jo džinsų sagą. Tai buvo refleksinis judesys ir kiekvienas tą būtų padaręs.

Ir tada mes sustingom — o kas toliau?

Mano ranka truputį virpėjo. Pakėliau į jį akis. Jis stebėjo mane maldaujančia veido išraiška, ir aš pajutau, kad ėmiau lėtai stumti jo užtrauktuką žemyn, apčiuopdama ranka jo erekcijos iškilumus, pastebimai įsirėžusius po aptemptais džinsais. Tvirti šonai, kietas užpakaliukas, ryški raumenų juosta per šlaunis — jis buvo daug patrauklesnis nei aš įsivaizdavau. Palinkęs virš manęs, įtempęs pečių juostą, jis nudrėskė nuo manęs drabužius kaip popierių nuo dovanos ir vis kartojo: „Ana, tu nepaprastai graži. Tu labai graži.“

Jo erekcija tarp mano kojų buvo kieta ir švelni kaip šilkas, jis išbučiavo mane visą, nuo akių iki pakinklių.

Visos mano žinios iš viliojimo kursų nuėjo šuniui ant uodegos. Aš iš tiesų ketinau apsukti ratą su liemenėle sau virš galvos, bet aistros įkarštyje viską pamiršau. Mano galva buvo užimta visai kitu. Aš retai pasitenkinu su vyrais iš pirmo karto, kai pradedu su jais draugauti, bet tai, ką jis su manim darė, kaip lėtai žaidė su peniu ant mano kūno ir mano viduje, tas karštis, aistra ir augantis malonumo pojūtis, tas svaigimas...

Mudu paspartinom tempą, bet aš troškau dar daugiau.

— Greičiau, — maldavau jo. — Aidanai, man regis, kad aš tuoj... — jis smelkėsi į mane vis giliau ir greičiau, o aš vis artėjau prie orgazmo, kilau vis aukštyn, kai staiga po akimirksnį trukusios nebūties ėmiau ir susprogau, išlaisvindama viduje susitvenkusį nenusakomą malonumą ir paskleisdama po kūną pulsuojančias atoveiksminio jaudulio bangas.

O tada pasitenkinimą pajuto jis. Suleidęs pirštus man į plaukus ir kančios iškreiptu veidu vis kartojo mano vardą: „Ana, Ana, Ana.“

Po visko dar ilgai nė vienas iš mūsų nepratarėm nė žodžio. Gulėjom ant lovos šlapi nuo prakaito ir nuo didžiulio malonumo netekę jėgų. Aš mintyse kalbėjau pati su savim:

„Tai bent buvo nuostabu. Neįtikėtina.“ Bet garsiai nieko nepasakiau, nes bet kokie žodžiai būtų nuskambėję kaip nuvalkiota klišė.

— Ana?

— Ko?

Jis vėl užvirto ant manęs ir tarė:

— Tai buvo pats nuostabiausias dalykas, kokį man teko patirti gyvenime.

Bet tai nebuvo vien tik tobulas seksas. Man atrodė, kad aš jį pažįstu jau seniai. Atrodė, kad jis mane myli. Mudu užmigom prisiglaudę vienas prie kito, jo ranka tvirtai apkabinusi mane per liemenį, o manoji uždėta jam ant klubo.

Atsibudau pažadinta puodelio klinkčiojimo man prie ausies.

— Kavutė, — tarė jis. — Laikas keltis.

Išsivadavusi iš palaimingo snaudulio, pamėginau atsisėsti.

— Tu jau apsirengęs, — pasakiau nustebusi.

— Taip, — jis nenorėjo sutikti mano žvilgsnio, atsisėdo lovos kojūgalyje ir ėmė tampytis kojines. Galva nuleista, nugara atsukta į mane ir staiga mano miego nebeliko nė ženklo.

Tokio žaidimo taisykles aš gerai žinojau: nepersistenk, elkis atsargiai, leisk jam patempti gumą. Et, kad jį kur galas! Aš nusipelniau geresnio.

Siurbčiodama kavą tariau jam:

— Ar nepamiršai apie rytdienos vakarą? Apie Seiko gitaristų konkursą? Nepersigalvojai? Ateisi?

Neatsigręždamas į mane jis burbtelėjo sau į kelius:

— Šį savaitgalį manęs nebus.

Man užėmė kvapą. Pasijutau taip, tarsi būčiau gavus antausį. Atrodo, lyg būčiau ką tik rankomis palietusi kojų pirštus ir pavizginus prieš jį nuogą užpakalį.

— Turiu važiuoti į Bostoną, — tęsė jis. — Reikalai spaudžia.

— Tiek to.

— Kas tiek to? — Jis atsisuko į mane. Atrodė sutrikęs.

— Nieko, Aidanai, tiek to. Pamiegojai su manim, pašėlai, o dabar nei iš šio nei iš to sakai, kad tavęs nebus. Tiek to.

Jo veidas išbalo kaip popierius.

— Ana, klausyk... Manau, kad dabar tam visai netinkamas laikas.

Artinasi kažkas negero. Mano draugystės su Aidanu pabaiga. Ir kaip tik tuo metu, kai man jis pradėjo taip smarkiai patikti. Šūdas.

— Kas yra? — paklausiau griežtai.

— Sakyk, kaip reaguotum, jeigu mudu abu, na, supranti, pradėtume draugauti rimtai?

— Draugauti rimtai?

Draugauti rimtai reiškia bemaž tą patį, ką ir susižadėti.

— Taip, išskirtinai tik tu ir aš. Nežinau, ar tu dar susitikinėji su kitais vaikinais...

Mane net šiurpas nukrėtė. Aš ir pati to nežinojau. Bet man iškilo daug rimtesnis klausimas:

— Ar tu dar susitikinėji su kitom merginom?

Pauzė.

— Štai dėl ko aš turiu važiuoti į Bostoną.

16

Skrendant iš Dublino į Niujorką dėl mano žaizdų teko net kelis kartus krūptelėti, bet jau nebuvo ko lyginti su ta kelione, kai traukiau priešinga kryptimi. O juo labiau dabar, kai Rachelė, mano aršioji gynėja, vijo šalin ir visokiais psichoanalitiniais būdais stengėsi atbaidyti keleivius, kurie įkyriai spoksojo į mane.

— Ko taip džiaugiesi vargšo žmogaus nelaime? — piktai užsipuolė ji vieną keleivį, kuris vis gręžiojosi savo kėdėje pasižiūrėti į mane. — Gal bijai?

— Liaukis, — subariau ją. — Jam tik septyneri metukai.

Mes nusileidom, pasiėmėm bagažą ir išėjom į lauką, bet man pasidarė truputį baisoka, kai reikėjo sėsti į taksi. Aš visa tiesiog virpėjau iš baimės, bet Rachelė nuramino:

— Čiagi Niujorkas, tau kiekvieną dieną reikės važinėti taksi. Kada nors vis tiek turėsi užsėsti ant senojo žirgo. Taigi verčiau padaryk tai dabar, kai šalia esu aš ir galiu tave pagloboti.

Neturėjau iš ko rinktis: arba sėsti į taksi, arba atgal į lėktuvą ir skristi į Airiją. Iš baimės virpančiais keliais įlipau į taksi.

Pakeliui Rachelė visą laiką čiauškėjo — apie bereikšmius dalykus, bet tai man padėjo prasiblaškyti. Ji pasakojo apie svorį numetusias garsenybes. Ir apie tas, kurios priaugo. Arba prilupo savo kirpėją. Mane tai nuramino.

Netrukus pravažiavom tiltą į Manhataną. Bemaž nustebau, kad jis tebestovi, kad juo vis dar važinėja mašinos, ir kad tebėra pats Manhatanas, nepaisant to, kas man atsitiko.

Tada mes įvažiavom į mano rajoną, vadinamąjį Mid Vilidžą. (Jis įsikūręs tarp Vest Vilidžo spindesio ir Yst Vilidžo skurdo; „Mid Vilidžas“ buvo specialiai nekilnojamojo turto verteivų sukurtas pavadinimas apibūdinti vietai, kuri niekuo ypatingu neišsiskyrė. Bet kai Manhatane tokios aukštos būsto nuomos kainos, mudu su Aidanu buvom neapsakomai dėkingi likimui, kad pavyko apsigyventi čia, o ne kokiam naujam daugiaaukštyje Bronkse.)

Veikiai mes atsidūrėme prie mano namo, ir kai aš išvydau, kad jis tebestovi, taip suspaudė krūtinę, kad pamaniau, jog apsivemsiu.

Nors mano lagaminus tempė Rachelė, dėl skaudamo kelio man vis tiek buvo sunkoka lipti tris atkarpas laiptų, o kai įkišau raktą į spyną — Rachelė primygtinai reikalavo, kad duris atsirakinčiau pati, o ne ji, — pajutau, tarytum bute kažkas jau būtų, ir mane tarsi aštriu peiliu nusmelkė palengvėjimas: jis namie. Ak, ačiū Dievui. Bet pamačiau, kad tas žmogus buvo ne jis, o Džeke. Ji pasielgė labai apgalvotai ir atvažiavo pas mane, kad per daug nenuliūsčiau įžengusi į tuščius namus. Vis dėlto mano nusivylimas buvo toks didelis, kad aš vis tiek aplėkiau ir apieškojau visus kambarius — o gal...

Ne tiek jau daug tų kambarių ir buvo. Svetainė su nišoje įrengta maža virtuvėle, pusė vonios (t. y. dušas, o ne vonia atsigulti) ir mūsų niūrus miegamasis su stikliniu plyšeliu, išeinančiu į dienos šviesą (normaliam langui pritrūko pinigų). Bet mes vis tiek įsirengėme jį jaukiai: puiki didžiulė lova su raižyto medžio galvūgaliu, pakankamai plati sofa, kad galėtume atsigulti abu, ir būtiniausi aksesuarai, tokie kaip kvepiančios žvakės ir plačiaekranis televizorius.

Klibikščiavau iš vieno kambario į kitą, dirstelėjau net už dušo užuolaidos, bet jo vis tiek neradau. Ant sienų tebekabojo nuotraukos su jo atvaizdu — niekam vis dėlto nešovė galvon jų atsikratyti.

Rachelė su Džeke nudavė, kad nieko keisto neįvyko, paskui Džeke ėmė maloniai man šypsotis, o aš, šoko ištikta, spoksojau į ją.

— Kas čia dabar su tavo... dantim?

— Dovana iš Lionelio. — Kažkokia repo žvaigždė. — Ketvirtą valandą nakties jam šovė galvon aptraukti savo dantis aukso plėvele. Suradau dantistą, kuris sutiko tai padaryti. Lionelis man liko toks dėkingas, kad padovanojo du auksinius priekinius kandžius. Man jie nepatinka, — kalbėjo ji. — Atrodau kaip Drakulos giminaitė. Bet negaliu jų išlupti, kol jis tūno Niujorke.

Rachelė, lyg parodijuodama humoristą, suplojo rankomis ir garsiai pareiškė:

— Pietūs! Mums reikia pavalgyti. Ko pageidausite?

— Gal picos? — paklausė manęs Džeke.

— Man vis tiek. Aš gi neturiu paauksintų dantų. — Ir pakišau jai Andrečio restorano lankstinuką. — Gali užsakyt?

— Verčiau tu tai padaryk, — pasiūlė Rachelė.

Aš rūsčiai pažiūrėjau į ją.

— Atleisk, — nejaukiai atsiprašė ji. — Bet taip jau yra.

— Kai aš užsakinėju, niekada neatveža salotų.

— Jeigu jau taip, tai...

Taigi aš paskambinau į Andrečio restoraną ir, kaip jau buvau nuspėjusi, salotų mums neatvežė.

— Aš juk sakiau, — tariau joms liūdnai triumfuodama. — Aš jus įspėjau.

Bet nė viena iš jų man nepasipriešino.

Kai tik baigėme valgyti, Rachelė įteikė man dvylikos colių storio šūsnį vokų:

— Tavo laiškai.

Paėmiau, padėjau į spintelę ir tvirtai užtrenkiau dureles. Kada nors perskaitysiu.

— A... ar nenorėtum jų atplėšti?

— Tik ne dabar.

Nejauki tyla.

— Aš ką tik parvažiavau namo, — aiškinau jai lyg gindamasi. — Leiskit atsipūsti.

Buvo keista regėti jas abi susimokiusias prieš mane. Nepasakytum, kad jos viena kitos nemėgo, tikrai ne, nes Rachelės moto buvo: „Neverta rizikuoti tuo, ko neišmanai1’, o Džekės — „Mes atėjom ne įkyrėti, o padėti.“

Jos niekada man nesiskųsdavo viena dėl kitos, bet jeigu kartais sumanytų, tai Rachelė pasakytų, kad Džeke per daug lėkšta, o ši pareikštų, kad Rachelei nepakenktų šiek tiek užriesti nosį.

Jų charakterių skirtumus geriausiai atspindėjo požiūris į Luką. Prispirta prie sienos Džeke pasakytų, kad Lukas susižavėjo Rachele, nes ši nemėgsta ilgai vakaroti ir todėl anksti eina gulti.

Sykį, deja, Rachelė pati prasitarė, kad vienintelė jos charakterio silpnybė yra seksas, o aš iš karto puoliau įsivaizduoti, kaip Lukas prisigalvoja visokiausių nepadorių dalykėlių. Bet tokiomis mintimis ilgai nesižavėsi, nes jos skirtos ne tau, o kitiems.

Po ilgokos tylos aš tariau:

— Nagi, Džeke, pasakok, kas pas tave naujo. Ar jau tikrai užbaigei su Bazu?

Bazas buvo Džekės eksvaikinas. Jis ištisus metus būdavo vasariškai įdegęs ir turėjo maišus pinigų bei pasitikėjimo savimi. Be to, jis dar buvo nenusakomai žiaurus — priversdavo Džekę ištisomis valandomis laukti jo baruose ar kavinėse, o paskui sakydavo, kad ji supainiojo laiką arba vietą.

Jis mėgdavo įrodinėti, kad raudona yra žalia, vien tik savo malonumui; kartą privertė Džekę mylėtis trise su prostitute; važinėjo su raudonu Poršė — apgailėtinai neskoninga, o serviso darbuotojus versdavo šveisti jo mašinos ratus su dantų šepetėliu.

Džeke dažnai sakydavo, kad jis tikras galvijas, ir kad jai jis jau nusibodo — ne, šįkart ji tikrai su juo užrišo. Bet ji vis tiek suteikdavo jam paskutinį šansą. Naujųjų metų išvakarėse galiausiai jis ją paliko ir Džeke vos neišėjo iš proto.

Džeke nespėjo man nieko atsakyti, nes prabilo Rachelė, tarsi aš nieko ir nebūčiau klaususi:

— Tavo atsakiklyje daug pranešimų. Pagalvojom, kad gal norėsi juos išklausyti, kol mes esam čia.

— O kodėl ne? Paleisk.

Buvo įrašytos trisdešimt septynios žinutės. Lyg iš po žemių išlindo visokiausių užjaučiančiųjų.

— Ana, Ana, Ana...

— Kas čia tokia?

— ... Tai Ember. Aš ką tik sužinojau...

— Ember Penrouz? Šimtas metų apie ją nieko negirdėjau. Ištrink!

— Ar tikrai nenori išgirsti, ką ji tau paliko? — paklausė Džeke, besidarbuojanti prie telefono atsakiklio.

— Nėra reikalo. Galėčiau sukurti visą romaną. Klausyk, aš nepamiršiu tų, kurie skambino, — tariau jai. — Būtinai atskambinsiu. Ištrink! Važiuojam toliau.

— Ana, — kažkieno tylus balsas. — Ką tik sužinojau ir negaliu pat...

— Taip, taip, taip. Ištrink!

Rachelė kažką burbtelėjo. Supratau tik vieną žodį „neigimas“.

— Bent jau užsirašytum vardus.

— Neturiu kuo rašyti.

— Imk. — Ji padavė man rašiklį ir bloknotą, stebuklingai atsiradusius jai po ranka, ir aš paklusniai užsirašiau visų man skambinusiųjų vardus bei pavardes, ir išlošiau tai, kad nereikėjo klausytis jų užuojautų.

Paskui Rachelė su Džeke privertė mane įsijungti kompiuterį ir pasitikrinti elektroninį paštą: buvo gauti aštuoniasdešimt trys laiškai. Permečiau akimis siuntėjų adresus; man rūpėjo gauti laišką tik iš vieno žmogaus, bet jo ten nebuvo.

— Paskaityk.

— Nėra reikalo. Prie jų prisėsiu vėliau. Žinot, mergaitės, atsiprašau, bet aš labai norėčiau eiti miegoti. Rytoj man į darbą.

— Ką?! — net pašoko Rachelė. — Gal su protu susipykai? Nė nesvajok! Tu nei fiziškai, nei emociškai dar nepajėgi grįžti į darbą. Tu tiesiog nepripažįsti to, kas tau įvyko, ir viską neigi. Tau reikia rimtos pagalbos. Labai rimtos!

Ji dar ilgai man porino, o aš paklusniai linkčiojau galvą.

— Apgailestauju, kad tau taip atrodo. — Mačiau ją taip elgiantis su žmonėmis, kurie ant jos pykdavo.

Po kiek laiko ji staiga liovėsi aiškinusi, pažvelgė pro įtartinai primerktus vokus ir tarė:

— Kur čia lenki?

— Rachele, — atsakiau jai, — ačiū tau už rūpestį, bet aš išsikapstysiu tik tada, kai pradėsiu vėl gyventi kaip normalus žmogus.

— Tik nesugalvok eiti į darbą.

— Privalau.

— Neik į darbą.

— Aš jau pranešiau, kad lauktų.

Toliau veidą iškreipė liūdna grimasa. Rachelė buvo gana stiprios valios, bet šiuo metu aš jai irgi nenusileidau. Pajutusi, kad ji pradeda mane valdyti, suskubau užbėgti už akių.

— Lukas pasiges tavęs ir pradės ieškoti.

Ėmiau raginti jas nešdintis lauk, ir, prisiekiu Dievu, net ėmiau baimintis, kad jos niekada nebeišeis. Prie durų Rachelė dar užsimanė išrėžti man kalbą. Atsikrenkštusi pradėjo:

— Ana, aš nežinau, koks pragaras verda tavo širdy, bet kai aš pati prisipažinau, kad esu narkomanė, atrodė, kad gyvenimas slysta iš po kojų. Man pavyko išsikapstyti tik tada, kai tvirtai nusprendžiau, kad daugiau niekada apie tai negalvosiu, kad negalvosiu apie ateinančią savaitę, o mąstysiu tik apie tai, kaip išgyventi šią dieną. Supaprastink viską iki smulkmenų ir tu pamatysi, kad daug ką gero galima padaryti kiekvieną dieną. Ir nepasiduok, nors mintis, kad taip gyventi teks visą likusį gyvenimą, varys tave į kapus.

— Ačiū. Išties puiku. — Nešdinkis.

— Tavo lovon paguldžiau žaislinį šuniuką, — tarė Džeke. — Kad linksmiau būtų.

— Doglį? Ačiū.

Kai tik įsitikinau, kad jos išėjo ir nebesugrįš patikrinti, kaip aš jaučiuosi, puoliau daryti to, apie ką jau kelias valandas svajojau — paskambinti Aidanui į jo mobilųjį. Mano skambutis iš karto buvo nukreiptas į balso paštą, bet kad ir taip, man vis tiek buvo didžiulė paguoda išgirsti jo balsą, ir tada taip palengvėjo, kad net skrandis susitraukė.

— Aidanai, — tariau, — mielasis, aš grįžau į Niujorką. Aš jau mūsų bute, tad žinai, kur mane rasti. Tikiuosi, kad tau viskas gerai. Myliu tave.

Paskui parašiau jam elektroninį laišką.

Kam: Aidanas-medoksas@yahoo.com

Nuo: lliuzionistopadejeja@yahoo.com

Tema: Aš grizau

Mielas Aidanai,

Keista, kad turiu tau rašyti elektroniniu paštu. Neprisimenu, kad būčiau kada nors tau rašiusi normalų laišką. Taip, rašiau šimtus tūkstančių trumpų žinučių apie tai, kas pasirūpins vakariene, ir kada mudu susitinkam bei panašiai, bet niekada nerašiau tau tokio laiško.

Aš jau grįžau namo ir esu mūsų bute, bet tu tikriausiai tai jau žinai. Buvo atėjusios Džeke ir Rachelė — Džeke iš savo kliento gavo dovanų du auksinius priekinius dantis. Mes užsisakėm picų iš Andrečio. Kaip visada, pamiršo atvežti salotų, bet užtat nemokamai pridėjo prieskonių.

Prašau tave, laikykis tvirtai, nieko nebijok, ir labai prašau ateik manęs aplankyti arba kaip nors susisiek.

Myliu tave

Ana

Perskaičiau tai, ką buvau parašiusi. Ar ne per griozdiškai? Nenorėjau, kad jis sužinotų, kaip smarkiai aš jaudinuosi, nes kad ir ką jam teko išgyventi, vis tiek jam yra sunkiau, nes manęs nėra šalia.

Rodomuoju pirštu ryžtingai nuspaudžiau „Siųsti“ ir pajutau, kaip tvilkinantis skausmas nudiegė visą ranką nuo pat ataugančio nago galiuko iki pažasties. Dieve, reikės pasistengti atprasti nuo demonstratyvaus barškinimo klavišais ir santūriau darbuotis dviem pirštais su pusiau ataugusiais nagais. Nuo skausmo net aptemo akyse ir aš trumpam užmiršau jausmą, kuris buvo užliejęs visą kūną. Kažkoks pyktis ar liūdesys, kad nesugebėjau apsaugoti Aidano — bet jis truko taip trumpai, kad aš nespėjau jo tinkamai pajausti.

Miegamajame, Aidano lovos pusėje, pakištas po antklode gulėjo Doglis, žaislinis šuniukas, kurį jis turėjo nuo vaikystės. Ilgomis nukarusiomis ausimis, sentimentaliomis akimis, meilaus, dieviško snukučio ir karamelės spalvos kailiuku, kuris buvo toks tankus ir gauruotas, kad atrodė kaip avytės vilna. Tikrai jau nebe pirmos jaunystės — nes ir Aidanui jau buvo trisdešimt penkeri, — bet pagal metus atrodė dar visai neprastai.

— Prie jo buvo padirbėta, — kartą aiškino Aidanas. — Kilstelėtos akys, prišvirkšta į uodegą kolageno, kad atrodytų putlesnė, nuo ausų nusiurbta riebalų.

— Na, Dogli, — tariau aš, — mus ištiko didžiulė nelaimė.

Laikas išgerti paskutinę šios dienos vaistų porciją, ir šįkart aš apsidžiaugiau, kad gausiu nuotaiką keičiančių piliulių — antidepresantų, nuskausminamųjų ir migdomųjų. Grįžti į Niujorką buvo sunkiau nei aš tikėjausi, ir man reikėjo visokeriopos pagalbos.

Bet ir prisišveitusi tiek raminamųjų vaistų, kad net ir dramblį išverstų iš kojų, aš vis tiek nenorėjau lipti į lovą. Paskui staiga pajutau, lyg mane būtų kas trenkęs elektros šoku: ant miegamojo kėdės pamačiau jo pilką treninginį megztinį. Atrodo, lyg būtų ką tik nusitraukęs ir numetęs ant kėdės atlošo. Atsargiai paėmiau jį į rankas, pauosčiau ir nuo jo kvapo man net apsisuko galva. Įsikniaubiau veidu į drabužį, ir nuo dvilypio jausmo, kad jis yra ir jo nėra, vos neuždusau.

Ant jo jau nebebuvo likę to stipraus kvapo, sklindančio nuo Aidano sprando ar kirkšnių, kur viskas buvo stipriau, švelniau ir plaukuočiau, bet ir tai privertė mane griūti į lovą. Užmerkiau akis ir vaistai nugramzdino mane į miego karalystę. Bet pusiaukelėje į tą būseną, kuri apima prieš išsijungiant, mano sąmonėje plykstelėjo siauras plyšelis, pro kurį aš išvydau siaubą to, kas man atsitiko. Aš grįžau į Niujorką, jo čia neradau ir esu visiškai viena.

17

Miegojau kietai ir nieko nesapnavau. Tikriausiai dėl vaistų. Budau palengva, eidama per kelis pasąmonės lygius ir stabteldama ties kiekvienu, kol pagaliau visai pasirengiau judėti toliau — tai buvo tarsi kilimas iš vandens gelmių, užkertantis kelią emociniams vingiams prieš staigų šokiruojantį išsiveržimą iš miego gniaužtų. Kai atmerkiau akis, pasijutau gulinti visiškoje ramybėje. Jo su manim nėra ir aš tą puikiai suvokiau.

Pirmiausia, ką padariau, tai įsijungiau kompiuterį ir pasitikrinau elektroninį paštą, vildamasi sulaukti atsakymo iš jo. Indikatorius rodė, kad atėjo penki laiškai, ir man atėmė kvapą, širdis ėmė beviltiškai daužytis krūtinėje. Pirmasis laiškas — pasiūlymas įsigyti bilietus į Džastino Timberleiko koncertą. Kitas buvo iš Leono, kuriame jis rašė girdėjęs, kad aš grįžau į Niujorką, ir prašė būtinai paskambinti. Dar vienas iš Klaros; ji rašė, kad vis galvoja apie mane. Ketvirtas — vėl pasiūlymas pasididinti penį, ir galiausiai paskutinis — su blokuotu virusu. Bet iš Aidano nieko.

Baisiai nelaiminga nušliaužiau į dušą ir nustebau supratusi, kad vos galiu susišlapinti kūną, o ką jau kalbėti apie galvos trinkimą. Ar kada nors bandėte nusiprausti po dušu su viena ranka, kad nesušlapintumėte kitos? Pastarąsias aštuonias ar devynias savaites viską už mane darė kiti ir aš neturėjau progos suvokti, kokia esu neįgali. Man dar sykį plykstelėjo galvoj: kiekvienam žingsny turėsiu viską pradėti iš naujo.

Aš ištiesiau ranką prie dušo želės ir mano atmintį lyg žaibas persmelkė mintis: čia stovėjo No Rough Stuff, naujasis Candy Grrrl kūno šveitiklis. Tą paskutiniąją dieną, prieš keletą savaičių, aš norėjau jį išbandyti. Gerai nušveičiau kūną su žaliųjų citrinų ir pipirų kvapo granulėmis ir, išlipusi iš dušo, paklausiau Aidano:

— Ar gardžiai kvepiu?

Jis paklusniai pauostė mane.

— Labai. Bet prieš dešimt minučių tu man kvepėjai gardžiau.

— Bet prieš dešimt minučių aš atsidaviau savo kūno kvapu.

— Taigi.

Teko tvirtai įsikirsti rankomis į kriauklę, kol tas jausmas atslūgo, ir po kiek laiko mano sveikosios rankos krumpliai taip išbalo, kad atrodė kaip emaliuoti.

Laikas rengtis. Mano prasta nuotaika dar labiau subjuro, o Doglis toliau apmaudžiai mane stebėjo. Siaubingai keistas jausmas, kai eini per drabužių pakabus ar batų, rankinukų lentynas, o dar blogiau — per skrybėlaites. Man ant nosies trisdešimt trečiasis gimtadienis, o aš jau tam per sena. Man dabar svarbiau būti paaukštintai darbe, nes kuo aukštesnės tavo pareigos, tuo didesnę galimybę turi pasirinkti kostiumėlius.

Kam: Aidanas-medoksas@yahoo.com

Nuo: lliuzionistopadejeja@yahoo.com

Tema: Keistuole grizta i darba

Šios dienos apranga — juodi aukštaauliai zomšiniai batai, rausvos tinklelio kojinės, juoda su baltais žirniukais aukščiausios klasės krepdešino suknelė, rausvas trijų ketvirčių ilgio paltas (irgi aukščiausios klasės) ir drugelio formos rankinukas. O kepuraitė? Girdžiu, kaip tu klausi — o, taip, žinoma: juoda, ant šono užsmaukta beretė. Apskritai paėmus — kiek per griežtoka, bet šiandien bus gerai. Labai norėčiau ką nors išgirsti iš tavęs.

Tavo brangioji Ana

Jis visada šaipydavosi iš mano darbinės uniformos. Juokingiausia buvo tai, kad jis savo konservatyvius kostiumus mėgindavo pagyvinti įmantriais kaklaraiščiais ar kojinėmis su Varholio piešiniais, rausvomis rožytėmis, animacinių filmukų herojais. O aš troškau atrodyti kukliai ir stilingai.

Man bebūnant internete, į galvą šovė mintis: reikia paskaityti jo horoskopą, kad susidaryčiau bent kokią nuomonę apie tai, kaip jam šiandien sekasi. Žvaigždės internetu Skorpionui bylojo štai ką:

Paprastai jūs filosofiškai žiūrite į pokyčius, bet pastaruoju metu jus užgriuvo daugybė nenumatytų dalykų. Nemažai dramatiškų šio mėnesio įvykių realizuosis šį ketvirtadienį per dalinį pilnaties užtemimą. Iki to laiko bandykite viską išsiaiškinti, bet nesiimkite jokių ryžtingų veiksmų.

Mano dėmesį patraukė žodžiai „pastaruoju metu jus užgriuvo daugybė nenumatytų dalykų.“ Iš pradžių man pasidarė silpna, paskui ėmiau pykti. Man norėjosi, kad būtų rašoma kas nors su užuojauta, todėl pakilau porą puslapių aukščiau ir nuspaudžiau Žvaigždės šiandien.

Šiandien saulė glosto tą jūsų žvaigždyno dalį, kur slypi jūsų tyriausios silpnybės. Jausitės taip, lyg norėtumėte užkirsti kelią kažkieno hedonistiniams kėslams. Todėl jeigu tai legalu ir niekam nekeliate pavojaus, pasistenkite pasidžiaugti šia diena.

Šitai man irgi nepatiko. Man nesinorėjo, kad jis reikštų savo hedonistinius kėslus kam nors kitam, o ne man. Įsijungiau Šios valandos horoskopus.

Atsispirkite pagundai atgaivinti žlungančius planus, santykius ar aistras, jūs pradedate naują gyvenimo ciklą ir per ateinančias savaites gausite įvairiausią viliojančią pasiūlymą!

Na štai! Nenorėčiau, kad jis sužinotų apie mane užgriūsiančius viliojančius pasiūlymus, jeigu vienas iš tų pasiūlymų nebūsiu aš pati. Prisiverčiau išjungti internetą — kilo pavojus, kad visą dieną galiu prasėdėti prie kompiuterio, kol rasiu man bent kiek patinkantį horoskopą. Tada dar kartą paskambinau į jo mobilųjį telefoną ir, palikusi žinutę, išėjau iš namų. Atsidūrusi gatvėje pajutau, kad visa drebu. Aš nebuvau pratusi eiti į darbą viena; mes visada sėsdavom į metro drauge, jis išlipdavo Trisdešimt ketvirtojoj gatvėj, o aš važiuodavau iki Penkiasdešimt devintosios. Ar visada Niujorkas buvo toks triukšmingas? Mašinos pypsi, žmonės šaukia, autobusų stabdžiai cypia — ir tai dar tik Dvylikta gatvė. Kas manęs laukia centre?

Patraukiau metro link, paskui stabtelėjau, nes pagalvojau, koks triukšmas turėtų būti ten apačioje. Aplink vieni laiptai, aukštyn ir žemyn, o man jau dabar pradėjo skaudėti kelį, ir daug smarkiau nei Dubline. Išgėriau tik pusę įprastinės dozės nuskausminamųjų, nes nenorėjau knapsėti per susirinkimus ar susitikimus su klientais, todėl man buvo tikras šokas patirti, kiek tikrojo skausmo numušdavo vaistai.

Betgi kaip kitaip aš nukaksiu į darbą? Net nusipurčiau nuo minties sėsti į taksi. Sutikau važiuoti taksi iš oro uosto, nes tada mane lydėjo Rachelė, bet šiurpas perbėgo per nugarą, kai pagalvojau, kad reikės važiuoti mašinoje vienai. Draskoma neryžtingumo ir nesidžiaugdama nė viena pasirinkta išeitimi, perkračiau mintyse visus įmanomus variantus. Grįžti į butą ir visą dieną prakiurksoti namie vienai? Šito norėjau mažiausiai.

Prastovėjusi ant šaligatvio nenuspėjamai ilgai ir sulaukusi ne vieno smalsaus praeivio žvilgsnio, pajutau, kaip lyg sapne iškėliau ranką, susistabdžiau taksi ir įsėdau. Negi aš tikrai taip padariau? Išsprogusiomis iš baimės akimis sekiau pro šalį važiuojančias mašinas, krūpčiojau ir gunkčiojau nuo kiekvieno per arti privažiavusio automobilio, tarsi mano tiriamai akylas žvilgsnis galėtų juos sulaikyti nuo susidūrimo. Staiga lyg po smūgio į paširdžius, nuo kurio man užgniaužė kvapą, aš išvydau Aidaną. Jis važiavo autobusu, kuris stabtelėjo prie sankryžos. Aš mačiau jį tik iš šono, bet ten tikrai buvo jis, jo plaukai, jo skruostikauliai, jo nosis. Kažkur išnyko visas miesto triukšmas, liko tik tylus, statiškas šurmulys, ir kol aš ieškojau pinigų susimokėti už taksi ir grabaliojau durų rankenėlės, autobusas ūžtelėjo į priekį ir nuvažiavo. Apimta panikos atsigręžiau atgal ir įsistebeilijau pro galinį langą.

— Pone! — sušukau taksi vairuotojui, bet mes irgi jau buvom pajudėję ir nuvažiavę galą kelio, todėl per vėlu apsigręžti, o be to, mašinų srautas į centrą buvo didžiulis ir neįveikiamas. Aš netekau savitvardos: man nebepavyks jo pasivyti.

— Ko?

— ... Nieko.

Drebėjau visa kaip lapas. Mane ištiko šokas, kai jį pamačiau. Nesąmonė, kad jis galėjo važiuoti tuo autobusu; jeigu traukė į darbą, tai visai ne ta kryptimi.

Ten nieku gyvu negalėjo būti jis. Turbūt koks nors vyras, labai panašus į jį. Beveik kaip jis. O jeigu ten tikrai buvo jis? Jeigu man tai buvo vienintelis šansas jį pamatyti?

18

Apsaugos darbuotojai negalėjo patikėti, kad aš sugrįžau. Dar nė vienas McArthur firmos darbuotojas iki šiolei nebuvo tokiam ilgam laikui apleidęs darbo vietos — išėjęs atostogų ar „išvykęs į Arizoną“, nes dauguma tų, kurie išvykdavo pasigydyti į Arizoną, į darbą nebesugrįždavo. Jų tiesiog nebeįsileisdavo.

— Ei, Morti, žiūrėk, airiškoji Ana sugrįžo.

— Tikrai? Airiškoji Ana, mes manėm, kad tave išmetė nebegrįžtamai. O ką čia pasidarei savo veidui?

Jie labai atsargiai suplojo penkis su mano sutvarstyta ranka, ir aš įsiliejau į minią žmonių, plūstančių prie liftų kabinų. Aš įsmukau į sausakimšą metalinę dėžę, kur visi kylantys rankose laikė kavos puodelius ir stengėsi išvengti kaimyno žvilgsnio.

Trisdešimt aštuntajame aukšte tyliai šiūštelėjusios atsidarė lifto durys. Prasibroviau į priekį ir buvau išspjauta lauk kaip teniso kamuoliukas. Kreminės spalvos kilimas buvo minkštas ir storas, visas oras čia dvelkė prabanga, o nematomas balsas man šūktelėjo:

— Sveika sugrįžus, Ana.

Aš vos neišvirtau iš klumpių. Tai buvo Loryna Paik, mano viršininkė. Atrodė, tarsi visą naktį ji būtų stovėjusi čia belaukdama manęs. Ji nedrąsiai ištiesė man ranką, lyg užjausdama norėjo mane paglostyti, bet paskui persigalvojo. Aš apsidžiaugiau. Nenorėjau, kad mane kas liestų. Nenorėjau, kad mane kas guostų.

— Atrodai puikiai! — tarė ji. — Gerai pailsėjusi. Ir plaukai ūgtelėjo. Na, tai pasirengusi darbui ar ne?

Aš atrodžiau siaubingai, bet jeigu ji tą būtų pripažinusi, tai jai būtų tekę daryti man įvairių nuolaidų.

Ką gi, truputį apie Loryną. Ji velniškai liesa ir prakauli, jai amžinai šalta, jos rankos plaukuotos, ji nešioja bjaurų rudą megztinį su užtrauktuku, beveik tokį pat gauruotą kaip ir jos rankos, niekada nenusivelka jo darbe ir visą laiką siaustosi juo aplink savo perkarusį kūną, norėdama bent kiek sušilti. Ji trykšta degančia energija ir turi didžiules išsprogusias akis, lyg šių dienų šventoji. (O gal tiesiog jos skydliaukė padidėjusi.) Jeigu aš būčiau kokio kosmetikos žurnalo leidėja ir pamatyčiau prie manęs besiartinančią Loryną su kokia nors Candy Grrrl preke, tai lįsčiau po stalu ir tūnočiau ten tol, kol ji išeitų. Tačiau, nepaisant to, Lorynai pavyksta išpešti reklamos iš šimtų žurnalų. Taip pat ir su vyrais: nežiūrint į jos išverstakumą, kaulėtumą, atsikišusias alkūnes ir gremėzdiškus kelius, ją dažnai savaitgaliais pasikviečia vieniši poilsiautojai iškyloms į salas. Ar galit įsivaizduoti? (Kaip mes sakom darbe.)

Aš šito niekaip nesuprantu, nes Niujorke susirasti vyrą nėra lengva net ir neišverstakėms moterims. Po prarūkytą, nudrengtą postapokaliptinį miestą tingiai šliurinėja, galima sakyti, būriai skarmaluotų moterų, beviltiškai ieškančių kad ir menkiausių dar įmanomų panaudoti atliekų, kaip kad darė žmonės filme „Išprotėjęs Maksas“. Be to, Loryna tikrai nėra įspūdinga asmenybė. Jai labai svarbus yra jos darbas, ir jeigu kam nors pasiseka darant karjerą, tai jai atrodo, kad ji tuo metu būna pralaimėjusi. Sykį ji sviedė į sieną tuščią Snapple buteliuką, kai vieną mėnesį greta Candy Grrrl blakstienų tušo Flutter-by kosmetikos žurnale Lucky pasirodė reklaminis straipsnis apie Lancome blakstienų tušą Superlash.

Staiga mane sukaustė didžiulė baimė, kad neįstengsiu normaliai kibti į darbą, bet susilaikiau ir tariau:

— Aš pasirengus, Loryna.

— Puiku! Nes mus užgriuvo, kaip čia pasakius, milijonai darbų.

— Apšviesk mane.

— Būtinai. O tu, Ana, jeigu nesusidorosi, būtinai man pasakyk. — Ji tai pasakė ne iš geros valios. Ji norėjo, kad aš praneščiau jai, kai jau reikės vyti mane lauk. — O kada tau... užgis... tas baisus dalykas ant veido? — čia fiziniai trūkumai yra nepageidaujami. — Ir dar ranka? Kada tau ją išims iš gipso? — Tada ji pastebėjo mano apmuturiuotus pirštus. — O čia kas dabar?

— Netekau nagų.

— Jergutėliau šventas! — suriko ji. — Aš tuoj apsivemsiu.

Ji susmuko ant kėdės, ėmė giliai kvėpuoti, bet neapsivėmė. Kad imtum vemti, reikia turėti ką nors skrandyje, o kad ji būtų ką nors valgiusi, buvo labai mažai šansų.

— Tau būtinai reikia susirūpinti sveikata. Nueik pas kokį gydytoją. Susitvarkyk. Šiandien pat.

— Taip, bet... Gerai.

Mano dėmesį patraukė šmėstelėjusi sidabrinė būtybė. Juk tai Tynė! Įsispraudusi į sidabrinės spalvos kombinezoną ir apsiavusi viniliniais oranžiniais batais iki kelių. Šiandien jos plaukai mėlynos spalvos. Prie jų priderintas blizgus mėlynas lūpdažis. Tynė yra korėjietė ir keistuolė iki kaulų smegenų. Nepaisant to, ji man yra artimiausias žmogus visam McArthur kolektyve, galima sakyti — draugė. Ji net skambino man telefonu į Airiją.

— Ana! — sušuko ji. — Pagaliau sugrįžai! O, kokie gražūs tavo plaukai. Ir kaip užaugo. — Mes delikačiai pasišalinom toliau nuo Lorynos, ir Tynė tyliai man tarė: — Brangute, kaip tu laikaisi?

— Normaliai.

— Tikrai? — Ji kilstelėjo į mane blizgantį mėlyną antakį.

Vogčiom dėbtelėjau į Loryną; ji buvo toli ir tikriausiai neišgirs.

— Sutinku, ne visai gerai. Bet, Tynė, aš išgyvensiu tik tuomet, jeigu visi nuduosime, kad nieko neįvyko ir viskas einasi kuo puikiausiai.

Negalėjau priimti niekieno užuojautos, nes užuojauta reiškė, kad aš susitaikau su tuo, kas įvyko.

— Pietausim?

— Negaliu. Loryna liepė tuojau pat susitvarkyti nagus.

— O ko jie jai nepatinka?

— Aš jų netekau. Bet stengiuosi atsiauginti kaip galima greičiau.

— Ajajai.

— Tai va, — atsakiau jai ir pasukau prie savo darbo stalo.

Šita pertrauka buvo ilgiausia mano karjeroje, viskas atrodė taip pažįstama ir kartu taip svetima. Mane vaduojantis — ar vaduojantys — buvo pertvarkę mano daiktus, kažkas į stalčių įkišo Aidano nuotrauką ir nuo to mane trumpam apėmė baisingas pyktis. Ištraukusi kaukštelėjau ją ant stalo toj vietoj, kur visada ir stovėjo. O dar sako, kad aš viską neigiu.

— Po paraliais, Ana, tu sugrįžai! — Tai Brukė Edison. Jai dvidešimt dveji, apšalusi pinigais, gyvena su mamyte ir tėtušiu trijų aukštų name AYS’e (Aukštutiniame Yst Saide). Kiekvieną mielą dieną važinėja į darbą išnuomota mašina — ne metro, net ne taksi, o Linkolnu su kondicionierium, mineraliniu vandeniu ir mandagiu vairuotoju. Iš esmės Brukei dirbti gal ir nereikėtų, ji tiesiog tempia laiką ir laukia, kada koks turčius užmaus jai ant pirštelio masyvų akmenį ir išsiveš į Konektikutą, nupirks mikroautobusiuką ir padovanos tris nepaprastai gabius vaikučius.

Ji buvo priimta į darbą kaip jaunesnioji Candy Grrrl specialistė, žmogus, kuris atlieka sunkiausią darbą — komplektuoja žurnalams paketus su gaminių pavyzdžiais. Ji amžinai ateina į darbą gerokai pavėlavusi arba anksti užbaigia, nes, žiūrėk, tai lekia į kokį labdaros renginį, tai vakarieniauja su Gugenhaimo fondo pirmininku ar skrenda į Hemptonsą privačiu Deivido Harto sraigtasparniu.

Ji miela, paslaugi, labai protinga ir viską atlieka nepriekaištingai gerai. Kai to imasi. O šitai, kaip jau minėjau, nutinka nedažnai. Mums neretai tenka paplušėti už ją.

Ariela jos neišmeta, nes ji pažįsta beveik visus, ką reikia — tai kažkas jos krikštamotė, tai tėčio geriausias draugas ar jos buvęs fortepijono mokytojas.

Ji priėjo prie mano stalo privačią mokyklą Europoje baigusios merginos žingsniu, krestelėjo storus, žvilgančius, natūraliai gražius plaukus, kurie tiesiog švytėte švytėjo turtingo ir privilegijuoto žmogaus sveikata. Jos odelė fantastiška, ji niekada nesidažo. Man su Tynė tai būtų pirmoji priežastis išlėkti iš darbo, bet tik ne jai. Taip pat ir su drabužiais: Brukė nė iš tolo nemėgsta keistų apdarų, ir jai niekas nieko negali prikišti. Šiandien ji mūvi plačiom kašmyro kelnėm ir vilki dailų, į apačią platėjantį megztuką, irgi iš kašmyro. Nemanau, kad ji nutuokia, jog yra ir kitokių medžiagų, o dar sklando gandai, kad ji niekada gyvenime nėra nieko pirkusi iš Žara parduotuvės. Ji apsipirkinėja trijose B — Bergdorfo, Barnio ir Bendelio — parduotuvėse — auksiniame trikampyje, ir dar nepamirškite štai ko: kartais jai drabužius perka tėtis. Savaitgaliais jis vežasi savo mylimą mergaitę į miestą ir sako: „Padaryk savo tėvelį laimingą, leisk jam nupirkti tau šitą aukščiausios klasės rankinuką/japonišką siuvinėtą švarkelį/Džinos basutes.“

Tai ne prasimanymas, o tikras realių įvykių atpasakojimas. Vieną šeštadienį Franklinas lakstė po Barnio parduotuvę ir leido pinigus savo jaunajam meilužiui Henkui, vildamasis, kad šitaip galės ilgiau išlaikyti jį prie savęs, ir staiga jis pamatė Brukę su savo tėtušiu Edisonu (kuris turtingesnis ir už patį Dievą), apžiūrinėjančius Chloe rankines. Iš pradžių Franklinas pamanė, kad tas vyras yra Brukęs draugas ar vaikinas, bet kai išgirdo kasininkę tariant: „Sveiki, pone Edisonai“, jis vos nesusileido. Sako, panašu buvo į pedofiliją, gal net į kraujomaišą. Nesakyčiau, kad jis kalbėjo rimtai, Franklinas paprasčiausiai yra fenomenalus niekšelis. Jis nekenčia visų, išskyrus Henką, bet kartais aš manau, kad ir jam kliūna. (Henkas yra trofėjinė Franklino žmona — kaulėtas, siauraakis vaikinukas, su nepadoriai žemai nusmukusiais džinsais, pro kuriuos matyti siauras, raumeningas pilvukas. Jo plaukai nušviesinti iki kreminio, sidabrinio ir medaus atspalvio ir nuolat kerpami kvailokai styrančiu stiliumi Frederiko Fekajaus salone. Jis niekur nedirba, nes tikriausiai rūpinimasis plaukais jam atima didžiąją laiko dalį. Visą šitą darkymąsi finansuoja Franklinas, bet dažnai Henkas kelioms naktims palieka jį, nuvažiuoja į miestą ir paišdykauja su panašiais į save vyrukais. Henkas man labai patinka, jis toks juokingas, bet jeigu jis būtų mano vaikinas, tai kasdien turbūt gerčiau po šešiolika ksanakso tablečių.)

Kartu su kašmyriniais drabužiais Brukė kasdien pasipuošia ir mažiausiai penkiais daikčiukais iš Tiffany. Nepamirškit, kad visi nešioja ką nors iš Tiffany. Mes privalom tai daryti. Bijau, kad tektų būt išprašytam iš Niujorko, jeigu nenešiotum Tiffany papuošalų.

Ji ištiesė man ranką (su trumpais, dailiais, skaidriu laku nulakuotais nagučiais), nė nekrūptelėjusi nužvelgė mano randą ir visiškai nuoširdžiai tarė:

— Ana, labai apgailestauju dėl to, kas įvyko.

— Ačiū.

Ir tada nuėjo labai tinkamai užbaigdama nemalonią situaciją. Brukė visados viską atlieka tinkamai, taip kaip reikia. Nuovokesnio ir saikingesnio žmogaus dar nebuvau sutikusi. Ji visada žino, kas kuria proga labiausiai tinka apsirengti, ir, žiūrėk, jos spintoj jau naujas drabužis. Net trys egzemplioriai. Ji gyvena griežtų taisyklių pasaulyje ir turi pakankamai pinigų joms paklusti. Aš dažnai galvoju, kaip jausčiausi atsidūrusi jos kailyje.

Brukė turi identiškų savybių draugę Bonę Bekol, „dirbančią“ firmoje Freddie & Frennie, kitame mūsų prekės ženklo padalinyje. Jos yra PGDP (pačios geriausios draugės pasaulyje), abi labai mielos, o jeigu kartais pasielgia žiauriai ir negailestingai, tai tikrai ne iš blogos valios. Ne taip kaip Loryna.

— Dėmesio, mielieji, — sušuko Loryna. — Kadangi Ana jau, regis, baigė savo pokalbius, ar negalėtumėte skirti man kelių minučių ir ateiti į Candy Grrrl pasitarimą? (Pasakyta sarkastiškai.)

Kiaurą dieną visi spoksojo į mane — laimei, ne atvirai. Koridoriuose ar tualete sutikusi merginas iš kitų skyrių matydavau, kaip jos skersai nužiūri mane, o kai pasišalinu, ima mane apkalbinėti. Tarsi aš pati dėl visko būčiau kalta. Ar užkrečiama. Bandžiau nesureikšminti įvykių ir šypsotis, bet jos šiek tiek pasibaisėjusios mikliai nusukdavo akis į šalį.

Kadangi čia Niujorkas, mano laimei, niekas per daug neima į galvą. Kurį laiką pabūsiu jų dėmesio ir smalsumo centre, o paskui veikiai mane pamirš.

Priešpiet Franklinas nusitempė mane į nuošalųjį Arielos kampelį, kad padėkočiau jai už tai, jog pasistengė išlaikyti mano darbo vietą. Viena siena buvo ištisai nukabinėta jos nuotraukomis su garsiais žmonėmis.

Apsivilkusi firminį, pilkšvai mėlyną kostiumėlį, lėtai linktelėjusi galvą ir pusiau primerkusi akis, ji mandagiai priėmė mano padėką. Niekas taip labai netrikdė žmonių kaip Arielos Capo di tutti Capi būsena.

— Gal kada nors ir tu ką nors dėl manęs padarysi. — Arba jai nuolatos skauda gerklę, arba ji tyčia nutaiso prikimusį Don Korleonės balsą. — Kai reikės paslaugos, galiu pasikliauti tavimi?

Aš jums dirbu kaip jautis, norėjau atsakyti. Prieš visa tai atsitinkant, aš prastumdavau daugiau reklaminių straipsnių į žurnalus nei bet kuri kita reklamos darbuotoja, ir tikiuosi, kad šitaip bus ir toliau. Tu man nesumokėjai nė cento, kol gydžiausi žaizdas, be to, aš nedirbau ne dėl savo užgaidų.

— Be abejo, Ariela.

— Ir apsikirpk plaukus.

Ji linktelėjo Franklinui, vilkinčiam nepriekaištingą eilutę: ženklas mane išvesti.

Atsidūręs koridoriuje Franklinas smiliumi ėmė sukti ratus tarp antakių, toje vietoje, kur turėtų būt susimetusios raukšlės, jeigu jos nebūtų kas šešias savaites užlyginamos botokso injekcijomis.

— Jėzau šventas, — dūsavo jis. — Ar čia tik man taip atrodo, ar ji tikrai tavo atžvilgiu paveikta... kažkokios psichozės?

— Nė kiek ne daugiau kaip visada. Bet aš dabar nieko negaliu pasakyti.

Jis nutaisė gailestingą veidelį.

— Suprantu, pupa. Verčiau sakyk, kaip tu laikaisi, panelyte?

— Puikiai. — Nebuvo prasmės jam daugiau ką aiškinti. Kitų žmonių problemos jam mažiausiai rūpi. Bet jis visai atvirai tą parodo, todėl aš nepykau. — O kaip tu? Kaip gyvena Henkas?

— Baigia ištuštinti mano kišenes ir sugniuždyti širdį. Suskelsiu tau anekdotą. Kuo skiriasi pimpalas nuo premijos?

— Henkas sučiulps visą tavo premiją.

— Teisingai.

— Ar bus premijų?

— Aaa... — Jis patapšnojo man per petį ir pakeitė miną. — Viskas bus gerai, mažyte.

Turėtų būti.

Nors Franklinas ir labai juokingas bei noriai pasakoja apie savo asmeninį gyvenimą, jis vis tiek nebus man draugas. Jis yra mano šefas. (Loryna pavaldi jam.)

— Girdėjai, ką sakė Ariela? Eik ir apsikirpk. Užsirašyk pas ką nors iš Perio K.

To man tik ir tereikėjo: kažkokios kvailos brangios šukuosenos, kai ir taip vos galiu dirbti su viena ranka.

Per pietus norėjau susitvarkyti nagus, bet kai nuvyniojau tvarsčius ir parodžiau manikiūrininkei savo ranką, ji net pažaliavo iš pykčio ir suriko, kad nagai per trumpi ir ant jų neįmanoma priklijuoti akrilinių. Kai grįžau į darbą su prastom naujienom, Loryna pamanė, kad aš meluoju.

— Meistrė liepė ateiti po mėnesio, — tyliai paaiškinau jai. — Tik tada žadėjo sutvarkyti.

— Tiek to. Laukia Akių Kapitonas — norėčiau, kad iki savaitės galo ant mano stalo gulėtų tavo idėjos apie būsimą kampaniją.

Kai Loryna sako, kad jai reikia mano „idėjų“, iš tiesų ji turi galvoje išsamų pasiruošimą kampanijai su oficialiais pareiškimais spaudai, diagramomis ir lentelėmis, finansinėmis išlaidomis ir Skarlet Johanson pasirašyta sutartimi, kur būtų pabrėžta, kad jai taip džiugu būti nauju Candy Grrrl veidu, jog sutinka padaryti tai už dyką.

— Pažiūrėsim, kaip man pavyks. — Lyg kulka nėriau prie savo stalo ir puoliau ryti akimis informaciją apie Akių Kapitoną.

Savo elektroninį paštą pasitikrinau tik į dienos pabaigą. Skirtingai nei asmeninius, su darbu susijusius laiškus perskaičiau ir atsakiau tuoj pat. Dar kartą juos peržvelgiau, kad geriau įsiminčiau, kas rašė. Dauguma buvo kosmetikos žurnalų leidėjų su prašymais parūpinti naujų produktų, apie kuriuos tos godžiosios karvės tikriausiai niekada ir neparašys, arba tų žmonių, su kuriais buvau rengusi reklamines kampanijas, bei Džordžo (paties Pono Candy Grrrl) laiškas su kvailiausiais pasiūlymais. Staiga man vos širdis neišlėkė iš krūtinės: pamačiau tai, ko labiausiai ir laukiau. Didžiulėmis juodomis raidėmis — o tai reiškė, kad laiškas naujas ir dar neperskaitytas — išvydau elektroninę žinutę iš Aidano.

Kam: AnaV@CandyGrrrl.com

Nuo: Aidanas-medoksas@yahoo.com

Tema: Del sio vakaro

Bandžiau tau prisiskambinti, bet tavo telefonas visą laiką buvo užimtas. Norėjau pasikalbėti prieš išeidamas. Pasimatysim vakare. Nieko naujo, tiesiog norėjau pasakyti, kad labai tave myliu ir mylėsiu ilgai ilgai, kad ir kas nutiktų.

Axxxxx

Dar kartą perskaičiau. Ką tai reiškia? Jis nori šįvakar susitikti su manim? Paskui pamačiau datą: vasario 16, o šiandien balandžio 20. Laiškas senas; visas adrenalinas, susikaupęs varganam mano vilties iškankintam kūne, plūstelėjo į galvą, trumpam stabtelėjo ir nusileido žemyn. Aš buvau kaip narkomanė ir dėl to kaltinau vaistus. Šis laiškas atėjo tada, kai prieš devynias savaites aš jau buvau išėjusi susitikti su juo. O kadangi jis adresuotas asmeniškai man, tai mane vaduojanti moteris nedrįso jo atidaryti ir paliko perskaityti man pačiai.

19

Pirmą kartą matausi su Medoksais

— Kokių turi planų Padėkos dienai? — paklausė Aidanas.

— Dar nežinau. — Net nepagalvojau apie tai.

— Nenorėtum nuvažiuoti į Bostoną ir praleisti kartu su mano šeima?

— Gerai. Ačiū. Jeigu taip nori.

Neaiškus atsakymas, bet supratau, kad jam tai bus didelis įvykis. Nors ne toks jau ir didelis, kaip įsivaizdavau. Kai pasipasakojau darbe, kolegos pašiurpo.

— Ar jau seniai draugaujat artimai?

— Nuo penktadienio.

— Praėjusio penktadienio? Turi omeny tą penktadienį, kuris buvo prieš penkias dienas? Betgi tai taip neseniai.

Pagal nerašytas Niujorko pasimatymų taisykles aš peršokau griovį net septyniom savaitėm anksčiau laiko. Griežtai draudžiama — išties, iki šiolei buvo laikoma tiesiog neįmanoma — vos spėjus pareikšti apie rimtą draugystę, iš karto pulti pažindinti su tėvais. Visai neortodoksiška. Visuotinai nepriimtina. Nieko gero iš to neišeis, pranašavo visi, liūdnai kraipydami galvas.

— Tai bus tik po keturių savaičių, — gyniausi aš.

— Po trijų su puse.

Man nereikia nei jų pritarimo, nei užtarimo. Aš ir taip turėjau apie ką pasukti galvą: Aidanas man papasakojo apie Džeinę.

***

Tai turėjo būti vėlyvo vakaro išpažintis, bet aplinkybės susiklostė taip, kad tapo ankstyvu rytiniu atviravimu — tą rytą, kai mudu pirmą kartą permiegojom kartu ir jis nuo manęs tiesiog apsalo. Aš dėl to vėlavau į darbą, bet neėmiau į galvą. Man reikėjo žinoti.

O esmė tokia: Aidanas draugavo su Džeine bemaž šimtą šešiasdešimt aštuonerius metus. Bostone jie praleido visą vaikystę, vos kelių mylių skiriami vienas nuo kito, o nuo vidurinės laikų buvo laikomi neišardoma pora. Bet jie įstojo į skirtingus koledžus, ir jų draugystė abiejų šalių susitarimu laikinai nutrūko, o kai po trejų metų vėl abu grįžo į Bostoną, viskas prasidėjo iš naujo. Persiritus per dvidešimt, jie tapo visų mylima pora, abu įsiliejo į vienas kito šeimos gyvenimą, Džeinė kartu su Medoksais kasmet vasarą važiuodavo atostogauti į Keip Kodą, o Aidanas kartu su Džeinės šeima traukdavo į jų vasarnamį Bar Harbore. Per kelerius metus Aidanas su Džeine buvo susipykę vos kelis kartus, bandė susitikinėti su kitais, bet po kurio laiko vis tiek grįždavo vienas pas kitą.

Laikas bėgo ir jie išėjo gyventi į atskirus butus — bet ne kartu — o šeimyniškių užuominos apie galimas jų vedybas darėsi vis piktesnės ir įkyresnės, kai prieš pusantrų metų iki mūsų pažinties Aidano kompanija pasiuntė jį dirbti „į miestą“. (Visi vadina Niujorką „miestu“, nors nepasakysi, kad Bostonas kaimelis su trimis namais ir alaus baru.)

Visiems tai buvo didelis šokas, bet Aidanas su Džeine vis kartojo vienas kitam, kad iki Niujorko tik valanda skrydžio, kad jie susitikinės kiekvieną savaitgalį, o per tą laiką Aidanas bandys pasiieškoti darbo Bostone, o Džeinė — Niujorke. Taigi Aidanas išvyko gyventi į Niujorką, prisiekęs jai būti ištikimas.

— Gali spėti, kas nutiko, — užbaigė jis.

Tiesą sakant, aš vis bandžiau išsiaiškinti, kaip čia buvo. Tą pirmąjį vakarą, kai jis paprašė manęs įtraukti jį į savo kavalierių sąrašą, susidariau įspūdį, kad jis laisvas — tegu ir nevisiškai — bet negi mane apgavo ir privertė pasiglemžti svetimą vyrą?

— Tu vos įstengei susimokėti už taksi, kai Manhatane pavėžėjai savo draugą, o dabar šliaužioji po barus ir ieškai, kas priims tavo pasiūlymą?

Jis liūdnai nusijuokė:

— Ne visai taip. Bet, taip, esu miegojęs ir su kitomis moterimis.

Besigindamas jis nenorėjo suversti kaltės Niujorko teikiamiems malonumams, kur įžūlios, įspūdingos išvaizdos moteriškės, lankiusios specialius kursus, moka apsukti virš galvos liemenėlę ir numesti ją taip, tarsi su lasu būtų gaudžiusios pabėgusį eržilą.

— Nieko nekaltinu, tik save, — nusiminęs tarė jis. — Norėjau negyvai užplakti save iš gėdos. Amžinai neduoda ramybės tas tradicinis katalikiškas kaltės jausmas. Nesijuok, bet aš padariau tai, ko nebuvau daręs daugybę metų: nuėjau išpažinties.

— Ak. Tai gal tu... praktikuojantis katalikas?

Jis papurtė galvą.

— Grįžtantis į tikėjimą katalikas. Bet tada jaučiausi taip suknistai, kad būčiau padaręs bet ką.

Nebežinojau, ką jam atsakyti.

— Džeinė nusipelnė iš manęs geresnio elgesio, — tęsė jis. — Ji nuostabus žmogus, puiki asmenybė. Kiekvienoje situacijoje ji sugeba įžvelgti ką nors teigiama, nors ir nėra labai didelė optimistė.

— O, Dieve šventas. Susidūriau akis į akį su pačiu šventuoju.

— Tą pirmąją dieną, kai mudu susitikom ir kai aš tave apliejau kava, buvau davęs sau žodį — dar vieną — kad būsiu visiškai ištikimas Džeinei. Ir nuoširdžiai tuo tikėjau.

Tai štai kodėl jis taip keistai elgėsi, kai pakviečiau susitikti. Jis nepasakė: „Ačiū, bet negaliu“ arba: „Žinai, man malonu, bet...“ Deja, tada nuo jo padvelkė neviltimi.

— Kas buvo toliau? — piktai klausinėjau. — Ar aš dar viena tavo kaltės priežastis? Dar viena kelionė pas kunigą prie klausyklos?

— Ne. Ne, ne, ne, ne. Nieko panašaus. Maždaug po mėnesio, kai nuvažiavau į Bostoną, Džeinė man pasiūlė padaryti pertrauką.

— Šit kaip?

— Taigi. Ir nors ji nieko tiesiai nepasakė, davė suprasti, kad žino apie kitas mano moteris.

— Štai kaip? — ir vėl.

— Taip. Ji per daug gerai mane pažįsta. Sako, per ilgai tempiam gumą, laikas vesti arba mesti. Paskutinis mėginimas pažiūrėti, ar mes iš tiesų vienas kitam tinkam, supranti? Susitikti su kitais žmonėmis, pravėdinti galvas ir pažiūrėti, kokius jausmus jaučiam vienas kitam.

— Ir?

— Aš suplėšiau tavo vizitinę į skutelius. Taip bijojau, kad pulsiu tau skambinti, todėl prisiverčiau ją sunaikinti tą pačią dieną, kai tik gavau. Bet vis tiek nesilioviau galvojęs apie tave. Prisiminiau tavo vardą ir pavardę ir kur dirbi, bet pamaniau, kad skambinti jau bus vėlu...

Žinai, tą vakarą, kad ir kiek, būčiau nenuėjęs į tą vakarėlį, o kai išvydau tave, besikalbančią su tuo tešlagalviu, supratau, kad Dievas tikrai yra. Kai pamačiau tave, pasijutau... tarsi būčiau gavęs per galvą su beisbolo lazda... — atrodė, kad jam pasidarė bloga. — Nenoriu tavęs gąsdinti, Ana, bet dar niekada niekam nejaučiau tokių šiltų jausmų.

Nieko jam neatsakiau. Jaučiausi baisiai kalta. Bet kartu ir... gerokai... pamaloninta.

— Aš norėjau pirmiausia pasikalbėti su Džeine, o tik paskui su tavim. Nežinojau, ar tu norėsi užmegzti rimtą draugystę su manim — nepatinka man šitas pasakymas — bet kad ir kaip ten būtų, tarp manęs ir Džeinės viskas baigta. Tik man nesmagu, kad visa tai pirma sužinojai tu, o ne ji.

Geriau jau nepasakok.

Aš esu tokia lėkšta, kad baisiai panūdau pamatyti, kaip ta Džeinė atrodo. Turėjau kietai sukąsti dantis ir sučiaupti lūpas, kad susi tvardyčiau ir nepaklausčiau, bet man nepasisekė, ir aš kliūvančiu liežuviu praveblenau:

— Mkaip mji matrodo?

— Ką... Ai! Kaip ji atrodo? — staiga jo veidas prarado išraišką. — Na, pasakysiu... miela... Ji turi... — ir ėmė daryti ranka sukamuosius judesius, — garbanotus plaukus. — Tada stabtelėjo. — Na, bent jau anksčiau turėjo. Dabar gal jau ir tiesūs.

Aišku, jis mažiausiai nutuokė, kaip ji dabar atrodo. Jie tiek daug laiko praleido kartu, kad jis į ją atidžiai net nebežiūrėjo. Vis dėlto galingas intuicijos balsas man kuždėjo, kad padaryčiau klaidą, neįvertindama tos moters ir Aidano prisirišimo prie jos. Juos abu sieja penkiolikos metų draugystė, ir jis, lyg bumerangas, vis grįžta prie jos.

Jis išvažiavo į Bostoną, o aš visą savaitgalį buvau kaip nesava, mano galvoje be paliovos sukosi prieštaringiausios mintys. Per gitaristų konkursą Šeikas apibarė mane, kad per mažai skyriau jam dėmesio, kai jis grojo scenoje, ir jis buvo teisus: aš visą laiką spoksojau į erdvę ir galvojau, kaip tą naujieną priims Džeinė — nekenčiau savęs, kad dėl mano kaltės dūžta kažkieno laimė. Be to, ar labai man patinka Aidanas? Ar verta jam dėl manęs nutraukti penkiolika metų trukusią draugystę? O jeigu aš tik vedžioju jį už nosies? O jeigu jis persigalvos ir sugrįš pas Džeinę? Šitai mane gąsdino labiausiai, nes jis man tikrai labai patiko. Kaip bus, jeigu jis nesuvaldys savo pimpio ir pradės lakstyti pas kitas? Gal jis neištikimas ne tik Džeinei? Gal jis apskritai mėgsta lakstyti per panas? Verčiau jau negalvoti, kad aš jį išgydysiu nuo visų šitų negalavimų, ir tuojau pat pasipusčius padus visu greičiu lėkti priešinga kryptimi. O paskui ir vėl pradėjau galvoti, ką dabar išgyvena Džeinė...

— Ji tai priėmė visai normaliai. — Sekmadienio vakarą Aidanas išdygo ant mano namų slenksčio.

— Tikrai? — su viltimi paklausiau jo.

— Ji kažką sumemleno... tarsi ir ji... sutikusi naują vyrą.

Lyg balzamas sielai — pusę sekundės. Žinia, vyrai gali būti baisūs kietaodžiai, bet nėra jokios abejonės, kad Džeinė padarė viską, kad išsaugotų ramų veidą, nors dabar greičiausiai ji leidžia į vonią karštą vandenį ir traukia iš spintelės aštrų skutimosi peiliuką.

Kai lėktuvas, pilnas grįžtančiųjų iš Padėkos dienos šventės, nusileido Logane, aš paklausiau Aidano:

— Sakyk, kiek dar merginų, neskaitant Džeinės, buvai parsivežęs namo Padėkos dienai?

Atrodė, jis nesiliaus skaičiavęs ant pirštų ir burbėjęs kažką po nosim, kol pagaliau sušuko:

— Nė vienos!

Per pastarąsias keturias savaites aš jau buvau apsipratusi su mintimi, bet kai šįkart iš tiesų atvykau į Bostoną, man net pasidarė bloga.

— Aidanai, aš tikrai nejuokauju. Nederėjo man čia skristi. Visiems nepatiks, kad aš ne Džeinė. Nusidrieks ilgiausios bostoniečių, norinčių apmėtyti akmenimis mūsų mašiną, eilės, o tavo mama prispjaus man į sriubą.

— Viskas bus gerai. — Jis spustelėjo man pirštus. — Tu tikrai jiems patiksi. Pamatysi.

Jo mama Diana pasitiko mus oro uoste ir, užuot pažėrusi man į akis saują žvyro ir sušukusi „Šeimos ardytoja!“, ji tik mane apkabino ir tarė:

— Sveika atvykus į Bostoną.

Ji buvo miela — truputėlį lengvabūdiškai išsiblaškiusi, nerūpestingai vairavo ir be perstojo plepėjo. Galiausiai mes įsukom į kažkokį priemiestį, demografine prasme ne per labiausiai besiskiriantį nuo mano gimtųjų vietų, su mašinomis kiemuose, smalsiais kaimynais, spoksančiais pro langus lyg kokie kvaištelėję kaimiečiai, ir t. t.

Namas irgi ne svetimas: su baisiais susivėlusiais kilimais, iki koktumo minkštais baldais, sportiniais trofėjais užgrūstomis lentynomis, šlykščiais paveikslais bei atgrasiais porceliano raštais. Pasijutau kaip savo namuose.

Numečiau kelioninį krepšį koridoriuj ant grindų ir beveik pirmas mano pastebėtas daiktas buvo nuotrauka ant sienos, kurioje gerokai jaunesnis Aidanas stovėjo apsikabinęs merginą, prisispaudusią nugara jam prie krūtinės. Iš karto supratau, kad tai Džeinė. Ir kaipgi ji atrodė? Na, patys žinot, laiminga ir besišypsanti; kaipgi kitaip žmonės atrodo nuotraukose? Tose, kurios su sidabriniais rėmeliais su išraitymais ir išdėliotos taip, kad visi matytų. Mane nukrėtė šiurpas net nespėjus suvokti, kad ji labai patraukli: tamsi, ilgais garbanotais plaukais (jos natūralių plaukų žavesio nesugadino net Steiteno Ailendo kuodų ir pašiaušimo mada), puikūs dantys ir plati šypsena.

Bet sprendžiant iš pašiaušto kuodo ir linksmo, vaikiškai nekalto Aidano žvilgsnio, aiškiai matėsi, kad ji daryta seniai, — gal senstelėjusi ji atrodo prasčiau?

Kažkas šūktelėjo:

— Tėti, jie jau atvažiavo! — Tada atsidarė durys ir jose pasirodė jaunuolis: tamsus, sportiškas, su plačia šypsena, nepaprastai patrauklus.

— Labas. Aš Kevinas, jaunesnis brolis.

— O aš Ana...

— Taip, mes viską apie tave žinom. — Jis apdovanojo mane žavia šypsena. — Oho! Ar tokių kaip tu namie dar liko?

— Taip. — Aš pagalvojau apie Heleną. — Bet tave ji tikriausiai mirtinai išgąsdintų.

Jis nesuprato, kad aš nejuokauju, todėl nusijuokė giliu, krūtininiu balsu.

— Na ir pasiutėlė. Atrodo, bus smagu.

Toliau pasirodė ponas Medoksas. Išstypęs ilgakojis vyriokas tyliu, virpančiu balsu. Jis paspaudė man ranką, bet kalbėjo mažai. Aš neįsižeidžiau: Aidanas buvo mane įspėjęs, kad jeigu jis kalba, tai tik apie Demokratų partiją.

Kevinas prisiprašė nunešti mano lagaminą į man skirtą kambarį, tokį patį dvynį, kokį savo tėvų namuose vadinam svečių kambariu. Šios šeimos galėtų atlikti kultūrinius mainus ir ant kiekvienų durų užkabinti po užrašą; siaubą keliančios užuolaidos, lygiai tokios pačios priderintos lovatiesės, spinta, prigrūsta kažkieno senų drabužių, palikta vietos tik porai pakabų mano rūbams. Laimei, kad pasiliksiu tik vieną naktį. (Bijodami rizikuoti, mudu su Aidanu nusprendėm, kad per pirmą apsilankymą nereikia užsibūti.)

Ir tada aš vėl pamačiau. Ant kosmetinio stalelio dar viena Aidano ir Džeinės nuotrauka. Momentinė fotografija, kur jiedu pasisukę vienas į kitą ir jau jau ruošėsi pasibučiuoti. Šįkart pavėlimo nesimatė — Aidano ranka jos plaukus buvo suėmusi ir nubraukusi ant pakaušio.

Ir vėl man pasidarė silpna. Kelias minutes pažiūrėjusi į ją išpūstomis akimis, paguldžiau ant stalo nugarėle į viršų. Na jau ne: nesirengiu miegoti kambary, kur būsiu stebima bučiuotis pasirengusių Aidano ir Džeinės. Pasigirdo tylus beldimas į duris ir aš stryktelėjau iš vietos, tarsi kaltai išsigandusi, bet tuo tarpu į kambarį įplaukė Diana, nešina pilnu glėbiu daiktų.

— Švarūs rankšluosčiai!

Ji iš karto pastebėjo apverstą nuotrauką.

— Po galais! Oi, Ana! Ji tiek daug metų čia stovi, kad aš jos net nebematau. Velnias, kaip netaktiška iš mano pusės.

Pakėlusi nuotrauką, ji išėjo su ja iš kambario ir greitai grįžo tuščiomis.

— Labai atsiprašau, — tarė. — Išties.

Čia ne ponia Danvers. Atrodo, ji labai nuoširdžiai gailėjosi mane įskaudinusi.

— Kai tik būsi pasirengusi vakarienei, prašau nusileisti į apačią.

Vakarienė buvo ilga ir su visais prideramais ritualais: milžiniškas kalakutas su keliais šimtais keptų bulvių, daržovės, vynas, šampanas, krištolinės taurės ir žvakės. Atmosfera tvyrojo labai draugiška, aš beveik visu šimtu procentų buvau tikra, kad ponia Medoks tikrai neprispjovė į mano sriubą, visi tarpusavy šnekučiavosi, net senasis ponas Medoksas suskelė anekdotą, ir nors jis buvo apie Demokratų partiją ir aš jo visiškai nesupratau, vis tiek nuoširdžiai juokiausi.

Dar vienas dalykas: ne visos nuotraukos iš gausybės kabėjusių valgomajame ant sienos buvo su Aidanu ir Džeine, bet užteko ir tų, kad sukeltų man šoką. Metams bėgant Džeinės plaukai trumpėjo. Puiku. Vyrams patinka moterys su ilgais plaukais. Be to, ji truputį pastambėjo, nors vis tiek atrodė linksma ir maloni, tokia, kokios patinka ir moterims.

Įpusėjusi doroti didžiulį gabalą kalakuto, pastebėjau dar vieną nuotrauką, kurios nebuvau iki šiol mačiusi, ir mano skrandis akimirksniu susitraukė. Gurkštelėjau šlakelį vyno, kad nuplautų kąsnį, o senasis ponas Medoksas tuo metu paprašė manęs:

— Džeine, širdele, ar negalėtum paduoti man keptų bulvių?

Kas tokia?

Apsidairiau į vieną šoną ir į kitą, o kadangi dubuo su bulvėmis stovėjo priešais mane ir senasis ponas Medoksas žiūrėjo tiesiai į mane, supratau, kad jis tikriausiai kreipiasi į mane. Paklusniai pakėliau jam dubenį, ir Kevinas užjaučiamai mirktelėjo man akį, o Aidanas su Diana pasibaisėję tyliai lūpomis ištarė:

— Atsiprašau.

O po poros sekundžių Diana prabilo:

— Aidanai, žinai, ūkinių prekių parduotuvėje mes buvom sutikę Džeinės tėvą. Jis prašė tau pasakyti, kad pagaliau pabaigė priestatą ir nori, kad nueitum jo pasižiūrėti. Kiek jau laiko prabėgo, kai judu ėmėtės jo statybos?

Tada savo plonu balseliu įsikišo ir senasis ponas Medoksas:

— Tau tikriausiai įdomu, ką jis veikė ūkinių prekių parduotuvėje? — paklausė jis Aidano. Staiga jis visas nušvito ir pralinksmėjo — veikiausiai nuo gėrimų. — Ogi pirko dažų, štai ką. Beje, baltų. Savo namui Bar Harbore. Jis, kaip tu ir prašei, skyrė tiems namams visą vasarą, bet mes vis tiek niekaip negalim suprasti, kodėl judviem šovė į galvą nudažyti jį rožine spalva.

Patenkintas ir linksmas jis pažvelgė pirma į Aidaną, paskui į mane, o tada jo akyse sušmėžavo išgąstis. Ji gi ne Džeinė.

Po vakarienės mudu su Aidanu susėdom poilsio kambaryje; tarp mūsų tvyrojo įtampa.

— Man čia ne vieta. Nederėjo man iš viso čia važiuoti.

— Nieko panašaus! Gerai, kad atvažiavai. Toliau viskas bus paprasčiau. Labai atsiprašau tavęs dėl savo tėčio, jis truputį... Jis nenori pasirodyti netaktiškas, bet esmė ta, kad jis beveik visą laiką tūno užsisklendęs savam pasauly.

Kurį laiką mudu tylėjom.

— Apie ką mąstai? — paklausė jis.

— Apie kilimą. — Jo raštai buvo kažkokie keisti, lyg iš spiralių. — Kai į jį pažiūri ilgiau, atrodo, kad tavo akys ant spyruoklių. Tarsi iššoka lauk ir vėl bando sugrįžti į akiduobes.

— O man atrodo, kad grindys artėja prie manęs ir vėl nutolsta.

Mudu sėdėjom draugiškoje tyloje ir žiūrėjom, ką kiekvienam išdarinėja kilimas, ir staiga pasijutome vėl esą draugai.

— Viskas bus gerai, — tarė Aidanas. — Tik nereikia skubėti. Maldauju.

— Gerai, — sutikau aš. — Mano tėvai Šeiną irgi laikė mūsų šeimos nariu.

— Ar jie jį mylėjo?

— Kad... ne... Veikiau jo nekentė. Bet vis tiek laikė šeimos nariu.

Kitą dieną mudu nuėjome į parduotuvių pasažą, nes vien tik sėdėti savo naujojo draugo namuose baiminantis, kad vėl išgirsi jį pasakojant apie buvusią merginą, man buvo per daug. Aš vis nugirsdavau tokias pokalbių nuotrupas kaip: „Prisimeni mūsų atostogas Keip Kode? Kaip visi sėdėjom RV? Pameni, ką tada iškrėtė Džeinė?“

Vos tik spėjom įkelti koją į pasažą, aš iš karto pralinksmėjau, nes kai tik ištrūkstu iš namų, net ir gerokai žemesnio lygio parduotuvės nei mano skonio staiga pradeda man atrodyti nuostabios. Aplankiau Duane Reade, Express ir daugybę kitų keistų parduotuvyčių. Aidanas nupirko man suvenyrą iš Bostono — sniego kupolą — ir tarė:

— Manau, kad mums jau metas grįžti.

Taigi susėdom į mašiną ir jau buvom beišsuką iš aikštelės, kai staiga viskas prasidėjo. Dar gerokai prieš tai, kai Aidanas išleido keistą, nevalingą garsą, aš jau buvau pastebėjusi jo veidą staiga sukausčiusią įtampą ir kietai sukąstus dantis.

Pažiūrėjau pro langą, bėgiodama akimis po gatvę ir beviltiškai trokšdama pamatyti, ką jis ten tokio išvydo. Tiesiai į mus ėjo moteris. Bet mes važiavom pakankamai greitai ir pranėrėm pro ją, o mano intuicija kuždėjo: Atsigręžk, atsigręžk, atsigręžk.

Staigiai grįžtelėjau per petį atgal. Moteris tolo nuo mūsų, apsitempusi džinsais ir (negalėjau nepastebėti) su gana storu užpakaliu. Žinoma, man reikėjo didžiuotis, kad Aidanas buvo iš tokių, kurie nediskriminuoja moterų su plačiais užpakaliais, bet mano mintys buvo užimtos kuo kitu. Ji buvo aukšta, plaukai tamsūs ir tiesūs, beveik iki pečių. Rankinukas gražus, mačiau tokius Žaroj. Pati vos nenusipirkau, bet jau turiu vieną labai panašų į jį. Žiūrėjau, kol ji įėjo į parduotuvę ir dingo man iš akių.

Atsisukau į priekį ir kietai prisiplojau prie sėdynės.

— Ten buvo Džeinė, tiesa?

Jeigu jis man dabar sumeluos, tai mes nebeturim jokios bendros ateities.

Jis liūdnai linktelėjo galva.

— Taip, ten buvo Džeinė.

— Tai bent sutapimas.

— Taigi.

Kai sugrįžom į Medoksų namus ir ėmėm gerti kavą prieš išvykdami į oro uostą, aš pamačiau knygų spintoj kelis storus nuotraukų albumus, ir staiga man pasirodė, kad jie pakyla nuo lentynos, atsilapoja, iš jų pažyra nuotraukos ir lyg paukščių būriai užtvindo visą kambarį. Tūkstančiai nuotraukų skrieja man virš galvos, įsivelia į plaukus, tarsi pristatydamos man nesuskaičiuojamas Aidano ir Džeinės gyvenimo akimirkas: Aidanas su Džeine vidurinės mokyklos išleistuvėse; Aidanas su Džeine trisdešimtojo Aidano gimtadienio pobūvyje; Aidanas su Džeine sveikinimo vakarėlyje, kurį Aidanas suorganizavo Džeinės paaukštinimo darbe proga; Aidanas su Džeine vidurinės mokyklos klasiokų susitikime; Aidanas su Džeine atsiima kėglių turnyre laimėtą apdovanojimą; Aidanas su Džeine atostogauja Jamaikoje; abu verda žuvienę Keip Kode; atsisveikinimo vakarėlis prieš Aidanui išvykstant į Niujorką; Bar Harbone abu dažo namą rožine spalva...

Namo skridome tylėdami. Ta kelionė buvo didžiausia klaida. Gal ir buvo verta surizikuoti, bet iš to nieko gero neišėjo. Aidanas daugeliu atžvilgių buvo nuostabus vaikinas, bet jį slėgė per didelė prisiminimų ir neužbaigtų darbų našta. Jo vieta yra Bostone kartu su Džeine, ir aš sau prisipažinau, kad jog ir kas nutiktų, jis vis tiek kada nors grįš pas ją, o ji mielai jį priims. Juos siejo ilga istorija, galybė bendrų dalykų.

Nuo įtampos jo veidas buvo net žalias, o važiuojant iš oro uosto taksi jis taip smarkiai spaudė mano ranką, kad net skaudėjo. Jis bandė sugalvoti, kaip man pasakyti, kad tarp jų viskas baigta, bet galėjo ir nesivarginti, nes aš pati gerai mačiau, kas tarp jų dedasi.

Taksi sustojo prie mano namo ir aš atsisveikindama pakštelėjau Aidanui į skruostą ir tariau:

— Žiūrėk, būk atsargus.

Man išsirangius iš taksi, jis šūktelėjo:

— Ana!

— Ko?

— Ana, ar tekėsi už manęs?

Aš ilgai žiūrėjau į jį, labai ilgai, o paskui atsakiau:

— Suimk save į rankas, — ir užtrenkiau dureles.

20

Kam: Aidanas-medoksas@yahoo.com

Nuo: lliuzionistopadejeja@yahoo.com

Tema: Tau šitas tikrai patiks!

Šįryt, atėjusi į darbą (antra diena kaip grįžau), susitikau Tabitą iš Bergdorf Baby skyriaus. Ji apžiūrėjo mano randą ir tarė: „Žinai, šitas vaizdelis visai neblogas!“ Paskui, supratusi, kad randas tikras, iš siaubo net susigūžė. Ji taip smarkiai atkragino galvą, kad ši vos nepakibo ant menčių. Ir iš karto nulėkė į tualetą. Manau, kad ji ten vėmė.

Viliuosi, kad tau viskas gerai. Su meile,

Tavo Ana

Kam: Aidanas-medoksas@yahoo.com

Nuo: lliuzionistopadejeja@yahoo.com

Tema: šitas tau irgi patiks!

Kolegos darbe mano, kad buvau išvažiavus į Arizoną. Grįždama po pietų su Tynė, lifte susitikau merginą iš EarthSource. Ji sako, kad seniai manęs nematė. Atsakiau jai, jog buvau išvykusi.

Maniau, kad darbe visi žino, kas man atsitiko, bet supratau, kad tos merginos iš Earth Source — tikros ufonautės. Tikriausiai nuo dietų joms suminkštėjo smegenėlės. Ji paklausė, kiek laiko aš buvau išvykusi. Atsakiau, kad apie porą mėnesių. Tada ji supratingai nužvelgė mane ir kažką suburbėjo, o man teko pasilenkti prie jos grubaus audimo prijuostės ir paklausti: „Atsiprašau, ką sakei?“ Tada ji pakartojo ir šįkart aš supratau, ką ji norėjo pasakyti: „Diena po dienos.“

A, taip...

Tikiuosi, kad tau viskas gerai. Visą laiką galvoju apie tave. Ir labai myliu.

Tavo Ana

Kam: Aidanas-medoksas@yahoo.com

Nuo: lliuzionistopadejeja@yaho.com

Tema: Ketvirtadienio apranga

Geltona, sportiška Doris Day stiliaus poplino suknelė, juodos pėdkelnės su įžūliom mėlynom širdutėm, džinsinis švarkelis su nukirptom rankovėm ir mėlynos kurpaitės, tos, kurias tu pavadinai pačiais smailianosiškiausiais bateliais, kokie kada nors buvo pagaminti, tokie smailianosiai, kad jų šešiacolių nosių beveik nebematyti. Šiandien visai neblogai — truputį pasilepinsiu.

Su meile,

Tavo Ana

Rašydavau jam po du tris elektroninius laiškus per dieną, išlaikydama lengvą ir nerūpestingą toną. Nenorėjau, kad jis jaustųsi kaltas, išgirdęs, kaip beviltiškai aš laukiu iš jo žinių. Geriau tegu šios eilutės lieka tarsi neužbaigtos, kad jis galėtų atsakyti man, kada tik panorėjęs. Be to, kiekvieną dieną skaitydavau jo horoskopą, stengdamasi sužinoti, kaip jis jaučiasi. Žvaigždės internetu rašė:

Neleiskite, kad kitų žmonių priverstinis poreikis užbaigti su jumis reikalus verstų jus daryti skubotus sprendimus. Kadangi visus savo galimus ateities variantus sužinosite ne anksčiau kaip gegužės mėnesį, dabar verčiau palaukite.

Man šitas nepatiko, todėl įsijungiau Karštuosius horoskopus:

Karjerą darantiems skorpionams numatoma tolima verslo kelionė už Atlanto. Galbūt tenai sutiksite aistringą nepažįstamąją, kuri kalbės jums svetima kalba. Kad ir kas ji tokia butų, jums bus malonu suvokti, kad pasaulis — toks mažas!

Šitas man visai nepatiko. Nuo jo net apsiverkiau. Greitai nukeliavau į Žvaigždės šiandien.

Bandysit kurti planus, bet susidursit su nuolatiniu nusivylimu. Jauskitės laisvas ir nuo antros gegužės pusės įsitikinsit, kad be reikalo jaudinotės.

Čia jau geriau. Jokių aistringų nepažįstamųjų. Įsispyriau į smailianoses kurpaites, pasičiupau raktus, bet, prieš eidama pro duris iš namų, dar stabtelėjau. Sugrįžau prie telefono. Norėjosi paskambinti jam į mobilųjį. Dar kartą. Malonumas išgirsti jo balsą, tegu ir telefono atsakiklyje, buvo tarsi gurkšnis karšto šokolado, kai skrandis taip trokšta saldumynų.

21

Geriausia žemės gyventojų akių priežiūros priemonė

Žiūrėdama į kompiuterio ekraną gurkštelėjau kavos. Ne, kava nieko nepadėjo — eilutė man vis tiek skambėjo siaubingai. Ištryniau ją ir vėl įsistebeilijau į tuščią monitorių laukdama, kada užplūs įkvėpimas. Aš turėjau parengti pranešimą spaudai apie Akių Kapitoną, naująsias mūsų sukurtas priemones akių priežiūrai, todėl troškau panaudoti tokius žodžius kaip jūreivių maištas, jūros vanduo, piratavimas, romas ir kitus, susijusius su laivais. Bet man nieko neišėjo.

Šįryt, važiuodama į darbą, vėl mačiau Aidaną. Šįkart jis ėjo Penktąja Aveniu apsivilkęs man dar nematytą striukę. Jis rado laiko nusipirkti naują drabužį, o man paskambinti — ne? Ir vėl mano taksi lėkė per daug greitai, ir aš nespėjau paprašyti vairuotojo sustoti. Aš labai gailėjausi, kad nesuspėjau to padaryti, o mano nusiminimas net trukdė susikaupti. Bet gal čia nuskausminamųjų poveikis? Kažkas prikimšo man į galvą vatos gniužulų.

Surinkau žodžius „Akių Kapitonas“, o toliau negalėjau suregzti nė žodžio. Dieve šventas, man iš tiesų reikia suimti save į rankas. Aš juk nesu tokiose žemose pareigose kaip jaunesnioji apskaitininkės padėjėja (tokias dabar užima Brukė). Aš dirbu reklamos skyriaus viršininkės asistente ir turiu rimtų įpareigojimų.

Kaip aš sulaukiau paaukštinimo

Tą vasarą, kai atėjau dirbti į Candy Grrrl, mūsiškis lūpas storinantis ledo šerbeto superblizgesys buvo pardavinėjamas visame pasaulyje ir kosmetikos skyriuose prie prekystalių dėl jo net virdavo aršios kovos. Na, iš tiesų tų kovų nebuvo. Iš tikrųjų atsitiko taip, kad Nordstrome, Sietle, dvi seserys susistumdė dėl paskutinio Candy Grrrl lūpų blizgiklio Pacific North West parduotuvėje. Deja, susistumdymas pasibaigė gana draugiškai — man atrodo, sąlyga buvo tokia: ta mergina, kuri gaus blizgiklį, turės tą vakarą saugoti sesers vaikus. Bet viena gudri moteriškė (aš) sugebėjo šį nekaltą incidentą išrutulioti (beveik) iki laikraščio verto straipsnio. Taigi aš išplatinau pranešimą spaudai su riebia antrašte didžiulėmis raidėmis: „Candy Grrrl merginų muštynės“. Dievai tąkart man buvo maloningi, nes jį pasičiupo New York Post ir New York Sun. Vėliau regioniniai laikraščiai, o paskui per CNN parodė net trumpą reportažą. Matot, buvo rugpjūtis, nieko įdomaus nevyko. Bet po viso to kilo didžiulis šurmulys, o prie Candy Grrrl prekystalių iš tiesų galėjai pamatyti rimtų peštynių. Per vieną išpardavimą Blumingdeil parduotuvėje Manhatane viena moteriškė petimi nustūmė į šalį kitą, o nustumtoji šūktelėjo jai atgal: „Ei, žiūrėk, ką darai! Čia net ne tavo spalva!“

Vėliau Džėjus Nelas paleido juokelį (nelabai juokingą, bet vis tiek), kad esą žmonės Candy Grrrl kosmetikos skyriuose dėl prekių kaunasi su ginklais, o efektas buvo tas, kad aš sulaukiau paaukštinimo. Vendel, kurią aš pakeičiau Candy Grrrl firmoje, buvo perkelta į Visage, kitą mūsų pasipūtėlišką prancūziškos kosmetikos padalinį, kur jai su džiaugsmu teko atsisakyti rausvų fetrinių skrybėlaičių su įspaustu viršum bei naujausių, madingiausių batų ir pereiti prie pieštuko stiliaus sijonų bei žiauriai į liemenį įsmaugtų švarkelių.

* * *

Dar kartą surinkau žodžius „Akių Kapitonas“. Man buvo velniškai baisu. Jau trečia diena darbe, o aš taip ir neįstengiau parašyti net mažiausio pranešimo spaudai. Supratau, kad vildamasi, jog trumpas ir staigus šokas pasirodžius darbe sugrąžins mane į normalų gyvenimą, apsirikau, nes taip neatsitiko. Jaučiausi lyg sapne, kuriame vis bėgu ir bėgu, o kojos sunkios, kaip švininės. Galva visiškai tuščia, kūnas skauda, atrodo, kad visas pasaulis nusinėrė nuo savo ašies.

Po keturiasdešimties minučių mano monitoriuje atsirado tokie žodžiai:

Pasiimkite tai į laivą, mano mielieji!

Galėsite ramiai plaukioti per jūras marias,

nes Akių Kapitonas bus pati efektyviausia ir

pažangiausia vienaveiksmė akių priežiūros priemonė.

Juodi ratilai po akimis? — Nuplaus jūros vanduo!

Rytiniai vokų paburkimai? — Galit mest šį rūpestį

per bortą!

Naujos smulkios raukšlelės? — Tegu jos sau čiuožia

nuo denio!

Ant peties nutūpė papūga? — Atsiprašau,

čia jau ne mūsų rūpestis.

Tynė man per petį pažiūrėjo į ekraną.

— O-ho-ho! — ištarė su užuojauta.

— Nori pamatyti mano kitus bandymus?

— Tik pirma savaitė darbe, tau stinga įgūdžių.

— Ir dar esu prisirijusi vaistų.

— Nieko, toliau bus lengviau. Gal nori, kad padėčiau?

Tynė iš visų jėgų stengėsi man padėti, bet ji turėjo aibes ir savų rūpesčių: ji buvo atsakinga už Candy Grrrl produktų vaikams ir vyrams paskirstymą. Turėkit omeny, kad vaikų asortimente tik dvylika produktų, vyrų — dešimt, o jos pareigos buvo lygiai tokios pat kaip ir mano. (Man teko penkiasdešimt aštuonių pavadinimų produktai su nesuskaičiuojamais variantais spalvų ir tūrių. Be to, kas antrą savaitę pasirodydavo po naują gaminį.)

Įbėgo Loryna ir suklykė:

— Ar pranešimas spaudai jau parengtas?

— Nešu nešu, — suskubau aš, o Tynė tuo metu šnibžtelėjo man į ausį:

— Pirmiausia matabolizuojasi riebalai, paskui ima irti minkštieji audiniai, tada raumenys ir galiausiai visi organai. Šioje stadijoje kūnas praktiškai pradeda naikinti pats save. Ar šita kvaištelėjusi boba pradės kada nors valgyti ar ne? — Tynė vakarinėje mokykloje studijavo mediciną, todėl labai mėgo dalytis savo žiniomis.

Atspausdinau savo niekam tikusį pranešimą ir patraukiau prie Lorynos stalo, pasirengusi išklausyti visą pažeminimo litaniją. Atsakomybė už Candy Grrrl reklamą tarp manęs ir Lorynos buvo paskirstyta šitaip: aš turėjau atlikti visą juodą darbą ir sugalvoti naujų idėjų, o ji kartino man gyvenimą, gaudavo dvigubai daugiau už mane ir susižerdavo visus pagyrimus ir šlovę.

Aš turėjau dar ir šalutinių pareigų: man tekdavo niuksyti kosmetikos leidinių redaktores, vaišinti jas pietumis, pasakoti apie tai, kokie nuostabūs ir nepakartojami Candy Grrrl produktai, ir kaulyti iš jų reklaminį plotelį keturioms skambioms eilutėms teksto ir nuotraukėlei jų leidžiamo žurnalo naujienų skiltyje. Tai buvo didžiulis ir be galo svarbus darbas, nes mano veikla buvo nuolat kontroliuojama: matuojamas žurnale išspausdintos reklamos, kurią aš išpešdavau, plotas, paskui jis būdavo lyginamas su tuo, kiek mums būtų kainavę patalpinti tokios pat apimties skelbimą laikraštyje.

Šiais metais mano planas buvo dvylika procentų didesnis nei praeitais metais, be to, aš dar praleidau veltui du mėnesius kiurksodama Airijoje. Sunku bus pasivyti prarastą laiką. Ar padarys man kokių nors išlygų Ariela ir Kandas su Džordžu Bigliu? Veikiausiai, kad ne. Žiūrint objektyviai, o kodėl jie turėtų?

Įteikiau Lorynai savo pranešimą spaudai apie Akių Kapitoną. Užteko tik sekundės jai užmesti akį.

— Šūdas! — Ir sviedė man atgal.

Viskas gerai. Aš visada turėdavau pateikti jai mažiausiai po porą variantų. Pirmiausia ji sudirbdavo mano pirmą variantą, paskui ir antrą, o galiausiai priimdavo pirmąjį.

Gal ir nelabai malonu, bet turėjau žinoti, ko esu verta.

Iš darbo išėjau tik apie pusę aštuonių, o parėjusi namo radau elektroninį laišką iš mamos — anksčiau niekada to nebūdavo.

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Volsai1@eircom.net

Tema: Moteris su šunimi

Mieloji Ana,

Tikiuosi, kad tau viskas gerai. Nepamiršk, jog tu bet kada gali sugrįžti namo, ir mes mielai tave priimsime. Rašau tau norėdama papasakoti apie moterį ir jos šunį, kuris amžinai „atlieka savo reikalus“ prie mūsų kiemo vartelių.

O varge, kokią čia skardinę kirminų atidariau?

Prisipažinsiu, mes visi galvodavom, kad tu tai prasimanai, nes esi per daug prisirijusi tablečių. Bet aš dabar nebijau „pateikti tau ant lėkštutės“ (Dieve, ką tai reiškia? Ar čia ne koks kulinarinis posakis?) ir prisipažinti klydusi. Pastaruosius keletą rytų mudvi su Helena stebėjom ją ir jos šunį ir įsitikinom, kad moteriškė iš tiesų verčia savo gyvulėlį „sysioti“ ant mūsų kiemo vartelių. Tiesiog norėjau „apšviesti“ tave šiuo klausimu, kaip sakoma. Kol kas mudvi jos asmenybės dar nenustatėme. Kaip žinia, ji garbaus amžiaus, o visos pagyvenusios moterys man atrodo vienodos. Be to, tu dar tikriausiai nepamiršai, kad tavo sesuo Helena turi galingus žiūronus, kuriuos jai nupirko tėtis. Bet ji man neduoda prie jų net prisiliesti, sako, pirma turiu susimokėti už amortizaciją. Aš manau, kad ji elgiasi nesąžiningai. Jeigu kartais kalbėsiesi su ja, būk gera, atkartok jai mano žodžius. Ir dar, jeigu ji kartais mestels tau kokį „gandelį“ apie tai, kas ta moteriškė galėtų būti, būtinai man pranešk.

Visada tave mylinti

Mama

22

Mažiau nei po savaitės, kai jis pirmą kartą pasiūlė man už jo tekėti, paprašė tai padaryti antrą kartą, tik šįkart jau su juvelyro pagamintu žiedu, kuris man patiko ir apie kurį jam buvau pasakojusi. Visas iš balto aukso, su dailiu apvadėliu ir septyniais deimančiukais, išdėstytais žvaigždelės forma. Žiedas išties buvo nuostabus ir aš ne juokais persigandau.

— Atsipeikėk, — surikau jam. — Nusileisk ant žemės ir pasižiūrėk. Mes praleidom kartu vieną nevykusį savaitgalį. Tu perlenki lazdą.

Parlėkusi namo iš karto papasakojau Džekei, kas nutiko.

— Žiedas? — džiaugsmingai suriko ji. — Tu išteki!

— Niekur aš neišteku.

— Kodėl ne?

— O kodėl turėčiau?

— Ogi... ogi kad jis pasipiršo. — Ir susierzinusi pridūrė. — Pajuokavau. Truputį. Tai kodėl nenori už jo tekėti?

Pradėjau kažką nerišliai jai burbėti:

— Pirma priežastis: aš jo beveik nepažįstu, o savo gyvenime taip daug kartų esu pasielgusi impulsyviai, kad nebeliko parako. Antra priežastis: Aidanas turi per didelį praeities bagažą ir aš nesirengiu lopyti jo skylių. Trečia priežastis: pasak tavęs pačios, Džeke Stenifort, — galiu kirsti lažybų, kad esi teisi, — jį iš tiesų bus sunku nulaikyti už pavadėlio. O jeigu jis man bus neištikimas?

— Jeigu atvirai, visos tavo išvardytos priežastys nieko vertos. O ketvirta priežastis štai kokia: tu vėluoji pradėti gyventi. O tai reiškia, — garsiai aiškino ji, — kad tuo metu, kai bet kuri normali mūsų amžiaus moteris šoktų iš laimės, gavusi progą ištekėti tegu ir už neūžaugos su trimis akimis ir kuriam rytais reikia skustis panosę, tu vis dar esi visiška naivuolė ir manai, kad nedera tekėti už pirmo pasipiršusio vyro. Taip, tu iš tiesų jį menkai pažįsti! Taip, jis turi solidžią praeitį! Taip, jam gal iš tiesų bus sunku nulaikyti kelnėse savo pimpį! Bet iš esmės, Ana Volš, tu nė nenutuoki, kaip pasiutiškai tau pasisekė!

Palaukiau, kol ji baigs šaukti.

— Atsiprašau, — tarė ji visa išraudusi ir net uždususi nuo rėkimo. — Per daug... įsijaučiau. Labai tavęs atsiprašau, Ana. Jeigu jis turi dvi akis, yra normalaus ūgio ir pagal metus ne per labiausiai prižėlusią panosę, tai dar nereiškia, kad turi už jo tekėti. Tikrai ne.

— Ačiū.

— Bet tu vis tiek jį myli, — spyrė ji mane prie sienos. — Ir jis tave myli. Žinau, kad laiko praėjo nedaug, bet juk viskas labai rimta.

Kai kitą kartą jis vėl man ištiesė žiedą, aš tariau:

— Prašau liautis.

— Negaliu.

— Kodėl tu nori mane vesti?

Jis atsiduso:

— Galiu pateikti šimtus priežasčių, bet jos vis tiek nieko dorai nepaaiškins. Tu man, pavyzdžiui, skaniai kvepi, esi drąsi, myli Doglį, esi šmaikšti, protinga, nepaprastai patraukli, man patinka, kaip tu sakai „šurli-murli“, man patinka tavo mąstymas, patinka, kai kalbėdamiesi apie dovanos siuntimą FedEx’u mano mamai gimtadienio proga tiesiai į Bostoną, tu imi ir sušunki: „Juk negali žmogus atrodyti seksualiai, kai laižo pašto ženklą...“ — Apimtas nevilties jis skėstelėjo rankomis. — Bet čia dar ne viskas. Priežasčių yra daug daug daug daug...

— Kuo skiriasi tavo jausmai man nuo jausmų Džeinei?

— Aš Džeinės negaliu šmeižti, nes ji puikus žmogus, bet su tavim jos nėra ko lyginti... — Jis spragtelėjo pirštais. — Ką gi. Pamėginkim šitaip. Ar tau yra kada nors baisiai skaudėję dantį? Taip gėlę, kad, rodos, kas būtų paleidęs elektros srovę per pakaušį ir ausis. Skausmas toks stiprus, kad net nematai, kas aplinkui dedasi. Teko? Puiku, tuomet tą skausmą paversk meile ir suprasi, ką jaučiu tau.

— O Džeinei?

— Džeinei? Jausmus Džeinei galima prilyginti stuktelėjimui galva į žemas lubas. Skauda, bet kentėt galima. Ar bent kiek aišku?

— Keista, bet aišku.

Nėra abejonių, kad po pirmo mūsų susitikimo aš pajutau, jog tarp mūsų kažkas įvyko, užsimezgė kažkoks ryšys. Paskui visiškai atsitiktinai susitikom po septynių savaičių pertraukos ir man pasirodė, kad tai „ženklas“, jog turime būti kartu, bet aš nenorėjau gyventi vadovaudamasi ženklais. Aš norėjau tikrų faktų. O faktai buvo tokie:

1. Negaliu paneigti, kad jis žiauriai sudrumstė mano sveiką mąstyseną; nežiūrint to, kad aš atkakliai užsispyrusi tvirtinau, kad mes menkai vienas kitą pažįstam, širdies gilumoje jaučiau, tarsi mes būtume kuo seniausi ir geriausi pažįstami. Teigiama prasme.

2. Jau seniai seniai nieko panašaus nebuvau jautusi kitam vyrui. Įtariau — ir netgi būgštavau, — kad esu smarkiai jį įsimylėjusi.

3. Vertinu žmogaus lojalumą, o Aidanas buvo ypač lojalus: jis susidraugavo su Džeke, Rachele, net su Luku ir Tikraisiais Vyrukais, vadino juos vyrais tiesiog tam, kad įtiktų.

Jis džiaugdavosi mano pergalėmis darbe ir nekentė Lorynos, nors nebuvo jos matęs.

4. Aš nemaniau, kad mane žmogus gali suvilioti fizinėmis savybėmis, nes antraip įsimylėčiau bet ką. Bet, deja, atsitiko taip, ir visai čia nieko nepadarysi — mes tiesiog negalėjom atplėšti vienas nuo kito rankų.

Popieriaus lape atsirado daug kryžiuku pažymėtų langelių. Visa bėda buvo Džeinė. Negalėjau atleisti Aidanui už tai, kad ją paliko.

Bet kai pasiguodžiau Džekei, ši išrėžė:

— Jis ją paliko dėl tavęs!

— Vis tiek taip negerai. Jis su ja pragyveno šimtą metų, o mane pažįsta vos penkias minutes.

— Klausyk, — tarė ji nuoširdžiai. — Dabar atidžiai paklausyk manęs. Ar ne dažnai tenka girdėti, kaip du žmonės metų metais draugauja, paskui staiga išsiskiria, o po dviejų dienų jau, žiūrėk, išteka arba veda ką nors kitą. Juk tenka, ar ne? Prisimink Feitę su Holu. Po vienuolikos metų draugystės ji nutraukė santykius, ir jis, pasirodo, tuojau pat vedė švedukę, o žmonės kalbėjo: „Žiūrėkit, eina atstumtasis.“ Bet jie tebegyvena kartu, augina tris vaikus ir yra nepaprastai laimingi. Kai santykiai klostosi taip sparčiai, žmonės sako: „Patemps mėnesį“, bet dažniausiai jie klysta, viskas klostosi sėkmingai. Ir aš jaučiu, kad panašūs dalykai dedasi su tavim. Nebūtina išdraugauti su žmogum šimtą metų, kad įsitikintum. Kartais tai įvyksta akimirksniu. Juk girdėjai sakant: „Kad jau užėjo, nebepraeis.“

Linktelėjau galva.

— Taip, tikrai girdėjau.

— Tai ar užėjo?

— Ne.

Ji sunkiai atsiduso ir sumurmėjo:

— Dieve šventas.

***

— Per visą laiką, kol draugavau su Džeine, — tarė Aidanas, — nė sykio jos nepaprašiau tekėti už manęs. Ji irgi man nesisiūlė į žmonas.

— Man nusispjaut, — atsakiau. — Aš ir taip pašiurpus nuo tokių greitų ir intensyvių mūsų santykių, todėl reikalai dėl vedybų man visai apsuko galvą.

— O ko tu taip bijai?

— Ai, pats žinai, priežastys akivaizdžios: niekada negalėsiu miegoti su kitu vyru, nenoriu būti trečias asmuo poroje žmonių, kurie iš pusės žodžio vienas kitą supranta, ir taip toliau, ir taip toliau.

Bet didžiausia mano baimė buvo ta, kad gali nieko neišeiti, kad jis gali pabėgti pas kitą ar dar blogiau — sugrįžti pas Džeinę, o aš liksiu visiškai sugniuždyta. Kai žmonės taip smarkiai myli vienas kitą, kaip aš įsivaizdavau mylinti Aidaną, jausmų griūtis gali būti neišmatuojama.

— Bijau, kad neapsvilčiau, — prisipažinau. — Kad paskui nepradėtume vienas kito nekęsti, neprarastume tikėjimo meile, nenusiviltume ir tuo, kas gera. Aš šito neištverčiau. Turbūt tapčiau prisidažiusia girtuokle su didžiule ševeliūra, kuri rytais maukia martinį ir miega su kiemsargiu.

— Ana, viskas bus gerai, aš tau prižadu. Mes nieko blogo nedarom; tai, kas vyksta tarp mūsų, yra tik gera. Juk tu pati tai žinai.

Kartais aš iš tiesų žinojau. O šiuo atveju aš labiausiai baiminausi, kad neimčiau ir nepasakyčiau „taip“.

— Gerai, jeigu nenori už manęs tekėti, tai gal tada sutiksi važiuoti su manim paatostogauti?

— Nežinau, — atsakiau. — Reikės paklausti Džekės.

— Žūti arba būti, — tokia buvo Džekės išvada. — Viskas gali baigtis didžiule nelaime, kai būnant svečioj šaly negalėsite viens kitam nieko pasakyti. Siūlyčiau pamėginti.

Pasakiau, kad sutinku su juo važiuoti, jeigu jis daugiau neprašys manęs už jo tekėti.

— Sutarta, — atsakė jis.

Kalėdoms parvažiavau į Airiją, o kai grįžau, mudu su Aidanu šešioms dienoms išvykom į Meksiką.

Po niujorkietiškos žiemos šalčių ir drėgmės smėlio baltumas ir dangaus žydrynė buvo tokie ryškūs, kad net akis skaudėjo į juos bežiūrint. Bet geriausia buvo tai, kad visas dvidešimt keturias valandas Aidanas buvo šalia. Seksas, seksas, ir dar kartą seksas. Rytą pramerkiam akis — seksas, vakare prieš užmiegant — seksas, o visą kitą laiką irgi...

Prisivertę bent retsykiais išlipti iš lovos, mes išeidavom į dulkiną miestelį pasižmonėti, kol galop nusprendėm lankyti pradedančiųjų nardymo kursus, kuriuos rengė du airių kilmės uždarbiaujantys kaliforniečiai. Buvo velniškai pigu, ir jau tada galėjom atkreipti į tai dėmesį ir susirūpinti. Be to, dar gavom užpildyti anketą, kurioje buvo rašoma, kad mirties atveju, susižalojus, užpuolus rykliams, ištikus potrauminiam šokui ar depresijai, netekus kojų pirštų, lūžus nagams, pametus protezus, instruktoriai už nieką neatsako.

Mes į tai nekreipėme dėmesio, mums buvo smagu šliaužioti ant kelių treniruočių baseine kartu su kitais devyniais besimokančiais, nykščiu ir smiliumi riesti O ženklus, gnaibytis ir niurkytis vienam su kitu kaip mokyklos laikais.

Trečią dieną mus nuvežė į atvirą jūrą pirmam tikram panirimui, ir nors mes nusileidom vos dvylika pėdų po bangomis, atsidūrėme visai kitam pasauly. Ramybės pasauly, kur vienintelis garsas, kurį girdi, yra tavo kvėpavimas, kur viskas juda lėtai ir didingai. Plaukiodamas mėlynam vandeny jautiesi lyg būtum įkalintas mėlynoje šviesoje. Vanduo buvo skaidrus kaip stiklas, o pro jį besiskverbiantys saulės spinduliai siekė patį dugną, apšviesdami baltą vandenyno dugno smėlį.

Mudu su Aidanu netekom žado. Susikibę už rankų lėtai plaukėm palei nuostabius rifus ir įvairiausių spalvų bei atspalvių žuvis: geltonas su juodais taškeliais, oranžines su baltais dryželiais, ir palei permatomas, tiesiog be jokios spalvos. Guotai žuvų, visaip išsidėstę, lėtai plaukė pro mus turėdami savo tikslą. Aidanas pakėlė ranką ir aš pažiūrėjau ten, kur rodė jo pirštas. Rykliai. Net trys, iš šono prisiglaudę prie rifo, tokie pikti ir niūrūs, tarsi būtų apsitempę odiniais švarkais. Rifiniai rykliai nėra pavojingi. Dažniausiai. Bet man vis tiek širdis ėmė plakti tankiau.

Paskui lyg pokštaudami mes išsiėmėm kandiklius ir ėmėm kvėpuoti pro vienas kito atsarginius „aštuonkojo“ vamzdelius, šitaip tapdami tarsi vienu kūnu — panašiai kaip meilužiai 1930-ųjų filmuose sukryžiuoja rankas ir geria šampaną iš vienas kito taurių su keistai išplatėjusiu viršum, o šampanas iš jų liejasi per kraštus.

— Jėzau, tai bent buvo nuostabu! — vėliau džiūgavo Aidanas. — Kaip filme „Nemo sugrįžimas". Žinai, ką dar tai reiškia, Ana? Ogi tai, kad mudu sieja kažkas bendro. Mus du sieja bendri interesai.

Pamaniau, kad dabar jam bus puiki proga vėl paprašyti manęs tekėti už jo, bet aš taip į jį pažiūrėjau, kad jis tarė:

— Kas yra?

Aš atsakiau:

— Nieko.

Paskutinė diena buvo kažkokia nesąmonė, didysis finalas. Mus ketino nuplukdyti į gilesnius vandenis, kur iškylant bus reikalinga dekompresija. Tai reiškė, kad kas penkiolika pėdų po dvi minutes turėsime plūduriuoti vietoje, kol kažkokiu būdu susitvarkys mūsų kvėpavimo sistema. Šito mokėmės seklesniam vandeny, o dabar teks tai padaryti iš tikro.

Bet, kateriui išplaukus, mūsų reikalai ėmė švinkti. Aidaną pradėjo krėsti šaltis ir, nors jis bandė apsimesti, kad viskas gerai, kad sveikas kaip ridikas, instruktorius jo negalavimą pastebėjo ir griežtai uždraudė nerti į vandenį.

— Tu neištversi spaudimo ausyse. Atleisk, vyruti, bet tu šiandien nenersi.

Aidanas taip nusiminė, kad aš irgi nusprendžiau nenerti.

— Aš verčiau grįšiu į kabaną ir pasimylėsiu su tavim. Jau daugiau kaip valandą mes neužsiiminėjom seksu.

— Ar nenorėtum panerti viena, o paskui grįši į kabaną ir tada mudu pasimylėsim? Neprarasi nei vieno, nei kito. Ryžkis, Ana, nes tu taip žaviesi nardymu, o kai išnersi, papasakosi, ką matei.

Kadangi Aidanui nebuvo leista nerti, man buvo paskirtas kitas „bičiulis“. Beje, man baisiai nepatinka žodis „bičiulis“, nebent jis būtų vartojamas kam nors įžeisti (pavyzdžiui: „Kas tau daros, bičiuli?“).

Mane suporavo su vienu vyruku, kuris paplūdimyje visą laiką skaitė knygą „Nebepriklausomas“. Jis buvo atvykęs atostogauti vienas ir todėl kiekvienąkart neriant būdavo suporuojamas su instruktorium.

Išklausę paskutinio instruktažo, išvirtom pro laivo šoną ir pasinėrėm į tylųjį vandens pasaulį. Ponas Nebepriklausomas nenorėjo kabintis už rankų, bet aš jam ir nesipriešinau, nes irgi nenorėjau imti jo rankos. Keliolika minučių — po vandeniu sunku orientuotis laike — ropinėjom po vandenyno dugną vienas greta kito ir aš staiga pamačiau, kad du kartus kvėptelėjusi neįtraukiu nė kiek oro. Dar kartą stipriai truktelėjau, kad pažiūrėčiau, kas čia daros, bet ne, vėl nieko neįtraukiu. Čia buvo tas pat kaip su plaukų lako flakonu, kai visą sunaudoji ir nieko nebegali išpurkšti. Gali maigyti kamštelį kiek tik nori, vildamasi, jog lakas dar nepasibaigė, bet paskui vis tiek tenka susitaikyti su tuo, kad jo nebėra, ir liautis kankinus flakoną, kol jis dar nesprogo.

Indikatorius ant mano baliono rodė, kad turiu oro dar dvidešimt penkioms minutėms, bet jis nesitraukė — turbūt užsikimšo vamzdelis. Tad čiupau „aštuonkojo“ leteną — atsarginį vamzdelį — ir pajutau pirmuosius baimės tvinksnius, nes ir jame oro nebuvo.

Susistabdžiau poną Nebepriklausomą ir parodžiau ženklais, kad nebeturiu oro. (Staigus judesys ranka palei gerklę, kokį daro mafijos bosai kalbėdami apie žmones, kuriais „reikia pasirūpinti“.) Tik pripuolusi prie jo ir ketindama pasinaudoti jo atsarginiu vamzdeliu, kad galėčiau įtraukti išganingą gurkšnį deguonies, pamačiau, jog jo nėra. Nėra atsarginio vamzdelio! Tai bent šūdas! Net ir ištikta šoko suvokiau, kas atsitiko: jis specialiai jį išmetė, kad pademonstruotų, koks jis nepriklausomas. Savo kvailoj galvelėj jis tikriausiai išdidžiai galvojo: „Aš vaikštau vienas, nuo nieko nepriklausau ir niekas nepriklauso nuo manęs.“

Na, padėtis sudėtinga, nes matydama, kad jis kažkur išmetė savo atsarginį vamzdelį, turėsiu išpešti iš jo kandiklį. Parodžiau jam pirštu ir paprašiau, kad duotų pakvėpuoti, bet, išsiimdamas iš burnos, jis staiga supanikavo. Aš tą mačiau net per jo kaukę. Viskas vyko panašiai kaip tada, kai Bilbo Beginsui buvo liepta perduoti Žiedą ponui Frodo, ir jis žinojo, kad privalo tai padaryti, bet kai reikėjo imtis darbo, niekaip neįstengė.

Ponas Nebepriklausomas taip išsigando, kad net kelioms sekundėms pabūgo likti be oro. Viena ranka prilaikydamas kandiklį, kita jis ėmė skubiai rodyti nykščiu man irtis aukštyn į paviršių. Mano pasibaisėjimui, jis pradėjo plaukti tolyn nuo manęs, šitaip stengdamasis apginti savo oro išteklius.

Kiti jau buvo nuplaukę nuo mūsų tolokai ir aš mačiau, kaip jie pradingsta tolumoje. Nebuvo nieko, kas galėtų man padėti. Negali būti. Dieve šventas, neleisk, kad taip atsitiktų.

Aš buvau keturiasdešimt penkių pėdų gylyje ir visai be oro. Jaučiau, kaip mane slegia didžiulis vandens stulpas. Iki šiolei jis man atrodė visai besvoris, bet dabar jis galėjo užspausti mane negyvai.

Išgąstis buvo toks didelis, kad jaučiausi kaip sapne. Į paviršių, pagalvojau. Privalau išsikapstyti į paviršių.

Skubiai irdamasi aukštyn, spardydama kojomis ir jausdama, kaip pučiasi plaučiai, aš vis kilau ir kilau aukštyn, aukštyn, aukštyn, nepaisydama jokių taisyklių ir vis galvodama: dabar aš mirsiu ir kalta būsiu aš pati, nes pasirinkau papigintus nardymo kursus.

Kas penkiolika pėdų aš turėčiau sustoti porai minučių ir paplūduriuoti, kad dekompresuotųsi plaučiai, bet velniop tas minutes. Aš neturėjau net dviejų sekundžių!

Kildama aukštyn pranėriau pro guotą nustebusių klounžuvių. Ausyse baisiai spengė nuo slėgio, o pro akis ėmė plaukti įvairūs vaizdiniai. Ir tada aš supratau, kas man darosi — man prieš akis prabėga visas mano gyvenimas. Velniai rautų, pagalvojau, aš iš tiesų galiu numirti.

Gyvenimas man skriejo nenuosekliai, kažkokiom ne visai rišliom nuotrupom, apie kurias daugybę metų net nebuvau prisiminusi. Mama mane pagimdė ir aš galvojau, koks tai nuostabus dalykas. Koks kilnus poelgis. Toliau man galvoje šmėstelėjo Šeinas: per ilgai užsibuvau su tuo vaikinu.

Kodėl aš turiu mirti? O kodėl ne? Žemėje gyvena šeši milijardai žmonių, o aš esu visiškai nereikšminga būtybė, kaip ir daugelis kitų. Nuolatos kas nors miršta, tad kodėl negalėčiau mirti ir aš?

Žinokit, man buvo gaila savęs, bet jeigu būtų šmėstelėjęs dar koks nors mano nerišlaus gyvenimo epizodas, aš galbūt...

Kai jau maniau, kad mano galva tuojau susprogs, kirtau mėlyną liniją, skiriančią du pasaulius. Mane pritrenkė pasigirdęs triukšmas ir akinanti šviesa, sūri banga tėškė į ausį, ir aš plėšte nusiplėšiau nuo galvos kaukę, didžiuliais gurkšniais puoliau ryti išganingąjį deguonį, kartu stebėdamasi, kad likau gyva.

Daugiau prisiminiau tik tai, kad atsidūriau ant laivo denio, žiopčiojau ir gaudžiau orą, o virš manęs buvo palinkęs Aidanas. Jo veide regėjau sumišusius siaubą ir palengvėjimą. Milžiniškų pastangų dėka vargais negalais įstengiau išlementi:

— Gerai, aš sutinku tekėti už tavęs.

23

Atsibudau visiškoje tamsoje ir net krūptelėjau, o širdis daužėsi it pašėlusi. Pati nesuvokiau, kaip užsidegiau šviesą, ir iš karto visi miegai išsilakstė kaip nebuvę. Sėdėjau ant sofos. Prisnūdau su darbo drabužiais, nes vis atidėliojau tą minutę, kai reikės eiti gulti į lovą vienai.

Mane kažkas prižadino. Ką aš išgirdau? Durų spynoj sukamą raktą? O gal lauko durys atsidarė ir užsidarė? Žinojau tik tiek, kad nesu viena. Iš karto susigaudai, kai kas nors įsibrauna į tavo erdvę, nes pradedi jaustis kitaip.

Tikriausiai parėjo Aidanas. Grįžo namo. Ir nors širdis džiaugėsi, aš vis tiek pašiurpau. Akies krašteliu prie lango pastebėjau kažką judant, šmėstelint lyg kokį šešėlį. Staigiai grįžtelėjau ton pusėn, bet ten nieko nebuvo.

Atsistojau. Nei svetainėje, nei virtuvėlėje nesimatė nė gyvos dvasios, todėl nusprendžiau kyštelėti nosį į miegamąjį. Kai pastūmiau duris, pajutau, kad esu visa šlapia. Ištiesiau ranką prie šviesos jungiklio ir sustingau iš baimės; išsigandau, kad kieno nors ranka gali griebti mane tamsoje. Koks ten ilgas, siauras siluetas prie spintos? Ir tada aš įjungiau elektrą, kambarys nušvito, o tamsus, grėsmingas siluetas, pasirodo, buvo ne kas kita, o mūsų knygų lentyna.

Klausydamasi trūkčiojančio savo pačios kvėpavimo uždegiau šviesą vonios kambaryje ir staigiu judesiu atitraukiau jūros bangomis išpieštą dušo užuolaidą. Čia irgi nieko nebuvo.

Tai kas gi mane prižadino?

Pajutau, kad aš jį užuodžiu. Jis buvo užpildęs visą mano mažytę erdvę. Mane vėl apėmė panika ir aš ėmiau lakstyti akimis ieškodama — ko? Bijojau pažiūrėti į veidrodį, kad neišvysčiau svetimo veido, spoksančio į mane. Ir tik tada pastebėjau, kad nuo prigrūstos lentynos ant plytelėmis klotų grindų gulėjo nukritęs jo skalbinių maišas. Daiktai buvo išsibarstę, kažkoks buteliukas sudužęs. Atsiklaupiau pasižiūrėti: aš užuodžiau ne Aidaną, o jo losjono po skutimosi kvapą.

Aišku. Bet kaip galėjo nukristi skalbinių krepšys? Butai seni, sienos išklerusios; kas nors smarkiau trinktelėjo durimis ir sudrebino sienas, o sukelto oro banga kitame bute stumtelėjo ir numetė ant lentynos krašto pakibusį krepšį. Jokios čia paslapties.

Nuėjau į virtuvėlę atsinešti šluotos, nes reikėjo sušluoti šukes, bet ten mane pasitiko kitas kvapas, kažkoks švelnus, lengvas ir kartu įkyrus. Aš nervingai uodžiau orą. Pajutau kažkokį tarsi skintų gėlių kvapą. Aromatas buvo pažįstamas, tik negalėjau... Ir tada man toptelėjo. Juk tai lelijos, kurių kvapo aš nepakenčiu — jis toks sodrus ir atsiduoda pelėsiais kaip mirtis.

Baimingai apsidairiau po virtuvę. Iš kur jis sklido? Mano bute nebuvo jokių šviežiai skintų gėlių. Bet kvapas neginčijamai jautėsi. Aš neprisigalvojau. Jis buvo tikras, oras troškus ir kėlė šleikštulį.

Sušlavusi šukes jau bijojau eiti gulti, todėl įsijungiau televizorių. Perbėgau visus naktibaldoms skirtus kabelinės televizijos kanalus ir pasirinkau „Naktinį Raitelį“, šios serijos kaip tik dar nebuvau mačiusi. Galiausiai pradėjau snūduriuoti ir susapnavau, kad aš nemiegu, o Aidanas atsirakina duris ir įžengia į namus.

— Aidanai, tu sugrįžai! Žinojau, kad pareisi.

— Aš trumpam, — tarė jis. — Turiu tau pasakyti vieną labai svarbų dalyką.

— Aš jau žinau. Bet vis tiek sakyk, ištversiu.

— Sumokėk nuomą. Jau uždelsta.

— Tik tiek?

— Tik tiek.

— O aš maniau...

— Pareikalavimas pašto dėžutėje kartu su kitais laiškais. Apgailestauju, žinau, kad nenori skaityti laiškų, bet vis tiek susirask tą. Neprarask mūsų buto. Laikykis narsiai, brangute.

24

— Ana, kur esi? — tai Rachelė skambina.

— Darbe.

— Penktadienio vakaras, dešimt po aštuonių! Juk tai tavo pirma savaitė darbe, turėtum pratintis lėtai.

— Žinau, bet užgriuvo tiek daug reikalų, kad neturiu kada net atsikvėpti.

Kiurksojimas pusę nakties prie televizoriaus žiūrint Naktinį Raitelį, kai turėjau miegoti, irgi nieko gero nedavė. Visą dieną buvau kaip pridaužyta — pavargus ir nesiorientuojanti; Loryna iki ausų užvertė darbais, Franklinas vis zyzė, kad turiu apsikirpti plaukus, o prie visų bėdų dar prisidėjo ir ta, kad EarthSource mergiočių šutvė įsikalė galvon, jog esu alkoholikė.

Viena iš jų — gal Kū, o gal Arūn — kažkoks keistas ir kvailas žemės vardas — penktadienio rytą priėjo prie mano stalo ir pakvietė į kažkokį anoniminių alkoholikų susibėgimą per pietus, kuriame turi dalyvauti ir McArthur firmos sveikstančios merginos.

Man širdis nusirito į kulnis, įspaustas į puikius sportinukus su pleišto formos pakulne. Ak, tas nuovargis!

— Ačiū, — padėkojau. — Tu labai miela... — norėjau pridurti jos vardą, bet neprisiminiau, todėl užteko burbtelti visiems atvejams tinkamiausią „Ooo“ garsą. — Deja, aš ne alkoholikė.

— Vis dar neprisipažįsti? — liūdnai papurtė savo per viršugalvį bėgančio sklastymo perskeltą galvelę. — Pasiduok ir laimėsi, Ana. Pasiduok ir laimėsi.

— Supratau. — Man buvo paprasčiau su ja sutikti.

— Padės, jeigu pati sau padėsi. Tad padėk, nes tikrai verta. Jeigu nori gerti, tavo reikalas, bet jeigu nori liautis — tai jau mūsų visų.

— Ačiū. Tu nepaprastai miela. — O dabar dink iš akių, kol neatėjo Loryna.

Rachelė tarė:

— Šiandien žada užbėgti keli Tikrieji Vyrukai pažaisti žodžių loto. Tau būtų visai neblogas šansas vėl suartėti su žmonėmis. Ar jau pasirengusi tai daryti?

Ar aš pasirengusi? Viena būti nenorėjau. Bet nepamirškit, kad kitų žmonių draugija manęs irgi neviliojo. Viskas buvo labai aišku ir suprantama: aš paprasčiausiai norėjau būti su Aidanu.

Per keturias dienas, kai grįžau į Niujorką, gavau tiek kvietimų pasižmonėti, kiek dar nebuvau gavusi per visą gyvenimą. Visi man buvo pasakiškai malonūs, bet kol kas aš galėjau prisileisti tik Džekę ir Rachelę (prie kurios kaip neatsiejamas priedas buvo prilipęs Lukas). Ateityje aš turėjau atnaujinti santykius su daugybe žmonių: Leonu ir Diana, Ornesto, linksmuoju kaimynu gėjum iš viršaus, Aidano mama. Bet viskam turi ateiti laikas...

Išjungiau savo kompiuterį ir įšokau į taksi Penkiasdešimt aštuntojoj gatvėj. Pamažu jau pradėjau priprasti važinėti taksi. Pakeliui paskambinau Džekei ir pakviečiau palaikyt man kompaniją.

— Žaisti žodžių loto su Tikraisiais Vyrukais? Verčiau jau apsipilsiu benzinu ir pasidegsiu, bet vis tiek ačiū, kad pakvietei.

Iš visos Tikrųjų Vyrukų draugijos Džeke rado laiko bendrauti tik su Luku.

Duris man atidarė Lukas. Nors dabar jo rokeriška šukuosena yra gerokai trumpesnė, nei buvo iki pažinties su Rachele, bet džinsus jis vis tiek nešioja truputėlį per ankštus. Mano žvilgsnį visada nevalingai traukė jo klynas. Tiesiog negaliu susivaldyti, ir tiek. Panašiai kaip dabar žmonės pirmiausia pradeda pokalbį su manim nuo mano randų, o paskui eina prie manęs pačios.

— Užeik vidun, — pakvietė jis mano randą. — Rachelė tuoj išlįs iš dušo.

— Puiku, — atsakiau jo klynui.

Rachelės ir Luko butas yra nuomojamųjų namų kvartale Yst Vilidže. Pagal niujorkietiškus standartus gana didelis, o tai reiškia, kad stovėdama svetainės vidury ištiesusi rankas vienu metu negali paliesti visų keturių sienų. Jie čia gyvena jau seniai, bemaž penkerius metus; čia labai jauku, šilta ir malonu, pilna vertingų daiktų: skiautinių lovatiesių ir pagalvėlių, kurias išsiuvinėjo patys nuo priklausomybės alkoholiui kenčiantys ir Rachelės globojami ligoniai; kriauklelių, kurias Lukas surinko ir parvežė iš ketvirtojo blaivaus ir abstinentiško Rachelės gimtadienio gamtoje; ir kitų panašių dalykų. Nuo lempų sklido maloni prislopinta šviesa, oras kvepėjo šviežiai skintomis gėlėmis, pamerktomis į didelę gaubtą vazą ant kavos staliuko.

— Alaus, vyno ar vandens? — paklausė Lukas.

— Vandens, — paprašiau jo klyno. Pabijojau, kad pradėjusi gerti galiu ir nebesustoti.

Pasigirdo lauko telefonspynės skambutis.

— Atėjo Džojis, — pranešė Lukas. Džojis yra jo geriausias draugas. — Ar tau patiks jo draugija?

Norėjau atsakyti jam į veidą, ir net labai stengiausi, bet mano žvilgsnis vis tiek nuslydo jo krūtine žemyn ir sustojo prie pūpsančio atsikišimo.

— Viskas bus gerai.

Po kelių minučių į butą įžirgliojo Džojis, labai įmantriai suktelėjęs koją užtrenkė duris, pasičiupo kėdę su tiesiu atlošu, apsuko nugara į save, atsisėdo atbulom ir visa tai padarė nė neperplėšęs džinsų ir nesutraiškęs kiaušių. Grakštus darbelis.

— Ei, Ana, apgailestauju dėl... na, supranti... Atrodo baisiai.

Jis buvo vienintelis žmogus, kurio nuoširdumas nevarė manęs į kapus. Man jis patiko.

Jis ilgai ir įžūliai apžiūrinėjo mano randą, paskui išsitraukė pakelį cigarečių, kažkaip įmantriai jį krestelėjo ir viena cigaretė, apsukusi ratą ore, nusileido jam tiesiai į burną. Grakščiu rankos mostu Džojis grybštelėjo degtuku per raudonų plytų sieną ir jau rengėsi prisidegti cigaretę, bet tuo metu iš kito kambario atsklido bekūnis Rachelės balsas:

— Džoji, tuoj pat užgesink.

Sustingęs iš nuostabos, su degančiu degtuku rankoje jis burbtelėjo pro sukąstus dantis, laikančius burnoje cigaretę:

— Nežinojau, kad jinai namie.

— Namie, namie. Užgesink, Džoji, tuojau pat.

— Šūdas, — supyko jis ir ėmė kratyti degtuką, nes šis jau buvo pradėjęs svilinti jam pirštus. Lėtai įkišo cigaretę atgal į pakelį ir toliau sėdėjo — geriau turbūt nepasakysi — paskendęs savo mintyse.

Tačiau Rachelės draudimas rūkyti čia niekuo dėtas. Džojis visada toks.

Jo savotiškas humoras yra nesuprantamas visam pasauliui. Dauguma žmonių po pirmo susitikimo su Džojų visada piktai atkerta:

— Velniai rautų, kas per paukštis tas jūsų Džojis?

Kartais jis gali būti be galo atviras ir nepagrįstai įžeisti.

Pavyzdžiui, jeigu kas pasidaro iš esmės naują šukuoseną ir visi puola girti ir liaupsinti, tai Džojis prieina ir sako:

— Paduok į teismą. Laimėsi kelis milijonus.

O kitąkart, žiūrėk, neištaria nė žodžio. Sėdi kompanijoj, stebi visus primerktomis akimis, suspaudęs lūpose niūrią šypseną, o prie žandikaulio kažkas vis nevalingai trūkčioja — gal raumenėlis, o gal vena? Rezultatas — daugumai moterų jis labai patinka. Seniai žinojau, kad jos dažnai peržengia ribą ir, iš pradžių laikiusios jį paniurėliu mergišium, vėliau pradeda įsivaizduoti jį esant meilužį ir sako:

— Tik dabar pastebėjau, kad Džojis labai panašus į Džoną Bon Džovį, ar ne?

Kiek žinau, jis dar su nieku nebuvo užmezgęs ilgalaikės draugystės, užtat permiegojo su tūkstančiais žmonių, kai kurie iš jų net labai man artimi. Pavyzdžiui, su mano seserim Helena, nes buvo įtrauktas į jos „Truktelk ir atleisk“ programą. Anot jos, „pabandymui jis visai neblogas“, o tai jau išties gan aukštas įvertinimas.

Rachelė tvirtina, kad jis turįs „problemų dėl pykčio“. O tie, kas nė nežino, kas yra problemos dėl pykčio, sako:

— Tam berneliui Džojui reikėtų pasimokyti mandagaus elgesio taisyklių.

Po kelių minučių savo atvykimu mus pradžiugino Gazas su Šeiku, gitaristų čempionu. Jie labai stengėsi nežiūrėti į mano randą. Tai jiems pavyko padaryti. Kalbėdamiesi su manim jie stengėsi žiūrėti į kažkokį tašką, esantį ant sienos aštuoniolika colių man virš galvos. Nepaisant to, jie abu tikri geriečiai. Gazas — išpampęs nuo alaus, plinkantis ir ne per daug protingas, bet tiek to — prisitraukė mane prie savo moliūginio pilvuko ir tvirtai apkabino:

— Baisus vaizdelis, Ana.

— Tikrai, — pritarė jam Šeikas, kresteldamas atgal savo gauruotą galvą, kuria pagrįstai didžiavosi, nes nuo šio judesio jam ir prilipo Šeiko [* Shake – kratyti, purtyti (angl.)] pravardė. — Baisiai nepasisekė. — Tada ir jis mane apkabino, bet į veidą nežiūrėjo.

Stovėjau ir kenčiau. Visa tai turėjo būti atlikta. Jeigu jau sugrįžau, tai anksčiau ar vėliau vis tiek reikės susitikti akis į akį su visais man pažįstamais žmonėmis, o pirmas susitikimas visada bus toks.

— Ei, žinai, Ana, labai tau ačiū už Candy Grrrl putas plaukams, — tarė Šeikas. — Jėga ne priemonė. Išpučia iki begalybės.

— O, tau tikrai padėjo? — Buvau davus jam prieš kelis mėnesius. Jis labai troško, kad prieš finalinį gitaristų konkursą jo plaukai būtų kaip galima puresni ir vešlesni.

— Ir už plaukų laką. Kietas kaip akmuo.

— Tai puiku. Pasakyk, kai pristigsi.

— Būčiau dėkingas.

Apsupta levandomis kvepiančių garų, iš vonios išlindo Rachelė. Praeidama pro šalį maloniai šyptelėjo Džojui ir jis jai atsakė plačia spindinčia šypsena. Kai vyrai įniko į savo alų ir loto, mudvi susirangėme ant sofutės jaukiai apšviestame kamputyje ir Rachelė ėmė masažuoti mano apmirusią ranką.

Jau buvau pradėjusi snūduriuoti, kai staiga pasigirdo lauko durų skambutis. Mano didžiai nuostabai, ten buvo Džeke. Visa švytinti, trykštanti energija ir plepanti ji įpuolė į kambarį: jos auksu dengti dantys jau buvo nuvilkti ir jiems sugrąžinta normali išvaizda, be to, kažkas jai buvo padovanojęs kažkokį Louis Vuitton daikčiuką ir dabar ji tuoj turėjo lėkti į privatų renginį.

— Labas, — pamojo ranka Tikriems Vyrukams už stalo. — Aš tik trumpam, nes mano renginys vos už poros kvartalų nuo čia, todėl nusprendžiau užbėgti su jumis pasimatyti. Pažiūrėti, kaip sekasi žaisti loto.

— Kokia pagarba, ar ne? — nutęsė Džojis. Jam burnoj tabalavo degtukas.

Džeke pavartė akis.

— Džoji, kai tu išeini, tai net kambarys nušvinta.

Tada priėjo prie manęs ir Rachelės.

— Ko jis toks bjaurus?

— Turbūt kad nemyli savęs, — atsakė Rachelė.

— Ant jo tai jau nevaryk, — tęsė Džeke.

— Todėl ir žarsto savo neapykantą kitiems, — aiškino Rachelė.

— Nieko nesuprantu. Kodėl jis negali būti normalus? Et, tiek to. Aš jau lekiu. Gailiuosi, kad užėjau. Gero visiems vakaro, — šūktelėjo ji vyrams prie stalo. — Visiems, išskyrus Džojį.

Ji išėjo ir loto toliau buvo žaidžiamas. Bet maždaug po pusvalandžio man užėjo panikos priepuolis: nebegalėjau nė minutės ilgiau būti su šitais žmonėmis.

— Bijau, kad ir aš jau eisiu namo, — pareiškiau, stengdamasi nuslėpti nerimą balse.

Lukas su Rachele įdėmiai sužiuro į mane.

— Palydėsiu tave ir įsodinsiu į taksi, — pasisiūlė Rachelė.

— Ne, tu neapsirengus. Aš ją palydėsiu, — tarė Lukas.

— Dieve, nereikia. — Ilgesingai žvelgiau į duris, jeigu neištrūksiu tuojau pat, susprogsiu.

— Ar tikrai?

— Tikrai.

— Ką veiksi rytoj? — paklausė Rachelė.

— Po pietų su Džeke eisim pasitrint po parduotuves, — paskubom išbėriau žodžius.

— Gal vakare norėtum nueiti į kiną?

— Tikrai, — entuziastingai pritarė Lukas. — „Angelikoj“ rodo skaitmeniniu būdu atnaujintą North by Northwest versiją.

— Gerai, galėsim, — atsakiau aš vos beatgaudama kvapą. — Tad iki rytojaus.

— Labanakt.

— Labanakt.

Ir tada durys atsidarė ir aš pasijutau laisvėje. Pulsas sulėtėjo, kvėpavimas pasidarė lygesnis. Stovėjau ant šaligatvio ir jaučiau, kaip atslūgsta panika. Bet paskui ji vėl ėmė grįžti, nes aš pagalvojau: „Dieve, kodėl man taip negera, kad aš nebegaliu būti net su savo seserim? O dabar dar turėsiu grįžti į savo tuščius namus.“

Tikra surūgėlė: nenoriu būti su žmonėmis ir nenoriu likti viena. Staiga man prieš akis atsivėrė perspektyva: lekiu per kosmosą ir matau mūsų pasaulį. Regiu milijonų milijonus žmonių, gyvenančių savo gyvenimus; paskui pamatau save — aš neturiu savo vietos visatoje. Ji kažkur dingo, ir dabar aš nežinau, kur man pasidėti.

Aš buvau tokia sutrikusi ir pasiklydusi erdvėje, kaip nė joks kitas žmogus.

Paskui atsidūriau ant šaligatvio. Ką man dabar daryti?

Pradėjau eiti. Šlubčiodama sukau ratus aplink namus ir vis tiek galiausiai atsidūriau prie savo namo, nes daugiau neturėjau kur eiti. Apačioje prie laiptų, kai kelias minutes krapščiausi ieškodama raktų ir tempiau laiką, kažkas sušuko:

— Pupa uoga! Palauk.

Tai buvo Ornestas, kaimynas iš viršaus. Ji artinosi gatve su ryškiai raudonu iškrypėlišku kostiumu. Velnias.

Jis mane prisivijo ir ėmė barti:

— Aš tau skambinau. Palikau gal tris milijonus žinučių.

— Žinau, Ornestai. Atleisk, aš truputį kaip nesava...

— Oho! Tu tik pažiūrėk į jos veidelį! Vajetau, pupa uoga, čia tai jau blogai. — Jis vos ne su nosim prisiplojo prie mano rando, tarsi būtų šniurkštęs į save kokainą, o paskui gailestingai čiupo mane į glėbį. Laimei, Ornestas — didelis savimyla, todėl netruko atsipeikėti ir vėl jo dėmesys nukrypo į jį patį. — Parlėkiau į Niujorką vos keliom minutėm, nes tuoj vėl išlekiu ieškoti... — stabtelėjęs atsikvėpė ir suriko: — KARŠTŲ VYRUKŲ! Eime pas mane, paplepėsim, kol aš nusirengsiu ir apsivilksiu vakarinį kostiumą.

— Gerai.

Tailandietiško stiliaus Ornesto bute ant sienos prie auksinio budos pamačiau virtuviniu peiliu prismeigtą nuotrauką. Tai buvo atvaizdas plačiai besijuokiančio vyriškio, o peilis buvo įsmeigtas tiesiai jam į pražiotą burną. Ornestas pastebėjo mano žvilgsnį.

— O, varge mano. Tu nieko dar nežinai. Jo vardas Bredlis. Maniau, kad dalykas bus rimtas, bet tu nepatikėsi, ką man tas žmogelis iškrėtė.

Ornestui baisiai nesiseka su vyrais. Jie amžinai jį apgauna, apšvarina, išneša brangius storadugnius puodus ar grįžta pas savo žmonas. Kas atsitiko šįkart?

— Jis mane sumušė.

— Nejaugi?

— Ar nematai mėlynės prie akies?

Ir didžiuodamasis ją parodė. Viso labo po antakiu buvo tik nežymus rausvas sumušimas, bet jis taip juo džiaugėsi, kad aš iš gailesčio net sulaikiau kvapą.

— Kaip baisu.

— Bet gera naujiena ta, kad aš pradėjau lankyti dainavimo pamokas! Mano psichologas sako, kad man reikia kūrybinio išsikrovimo.

Ornestas dirba — jums turbūt bus staigmena — veterinarijos broliuku.

— Mano dainavimo mokytojas sako, kad aš turiu Dievo dovaną. Sako, niekada neteko regėti tokio taisyklingo ir greito kvėpavimo!

— Puiku, — ramiai pagyriau jį. Nėra reikalo rodyti didelio susidomėjimo: Ornestas labai greitai užsidega nauja aistra, bet po savaitės, žiūrėk, jau bus susiriejęs su savo mokytoju ir visam gyvenimui nusigręš nuo dainavimo.

Apsidairiau po kambarį, kažkas man kuteno nosį... Ir tada pamačiau ant jo stalo. Didžiulę puokštę gėlių. Lelijų.

— Turi lelijų? — paklausiau.

— Taip, nusipirkau. Save pamaloninti, supranti? Vyrai geru elgesiu manęs nelepina. Aš galiu pasikliauti tik savimi ir niekuo kitu.

— Kada pasidovanojai?

Jis truputį pagalvojo:

— Turbūt vakar. Ar kas negerai?

— Ne, nieko.

Aš galvojau, ar tikrai vakar jutau Ornesto lelijų kvapą. Jis galėjo atsklisti pro ventiliacijos angą mano virtuvėje. Ar iš tiesų taip buvo? Ar tas kvapas tikrai niekaip nesusijęs su Aidanu?

25

Aš dažnai sapnuodavau baltas vestuves.

Kai sapnuoju tokius sapnus, prabundu vidury nakties visa pakraupusi, suprakaitavusi, širdis daužosi krūtinėje. Tai pats košmariškiausias sapnas, koks tik gali būti.

Regiu viską kaip dieną. Kelis mėnesius iš eilės mama riejasi dėl brokolių. Vestuvių dieną bandau prasibrauti pro savo seseris — jos visos mano pamergės, — kad galėčiau išsikovoti lopinėlį veidrodžio ir pasidažyti, dar turiu priprašyti Heleną nesirengti mano suknelės. Tada tėtis veda mane prie altoriaus ir niurna: „Su šituo fraku jaučiuosi kaip pingvinas.“ O kai jau reikia atiduoti mane jaunikiui, lepteli: „Še, pasiimk ją. Pasiimk ir nepaleisk.“

Bet nieko nėra geriau, kaip akistata su mirtimi, kuri tuoj pat sukoncentruoja dėmesį į svarbiausius dalykus.

Kai tik atsigavau po to nelemto išnirimo į paviršių — turėjau kurį laiką pagulėti dekompresijos palatoj, paskui daug ilgesnį laiką klausytis nuolankių Nebepriklausomojo atsiprašymų; buvo aišku, kad šis incidentas buvo jį baisiai sukrėtęs — vargingesnio žmogaus dar niekad nebuvau sutikus. Tada paskambinau savo mamai ir padėkojau, kad mane pagimdė. O ji man atšovė:

— O ką aš galėjau padaryt? Kaip įlindai, taip ir turėjai išlįsti.

Paskui jai pranešiau, kad rengiuosi tekėti.

— Tai labai gerai.

— Mama, aš tikrai išteku. Palauk, perduosiu jam ragelį.

Atkišau Aidanui telefoną ir jis išsigando:

— Ką man sakyti?

— Sakyk, kad nori mane vesti.

— Gerai. Alio, ponia Volš. Ar galiu vesti jūsų dukterį? — Truputį paklausęs, grąžino man ragelį. — Ji nori pasikalbėti su tavim.

— Na ir kaip, mama?

— Kas jam užėjo?

— Nieko.

— Nieko blogo, norėjai pasakyt? Ar jis turi darbą?

— Taip.

— Serga chemine priklausomybe?

— Ne.

— Dieve mano, tu laužai visas senas tradicijas. Kuo jis vardu?

— Aidanas Medoksas.

— Airis?

— Ne, airių kilmės amerikietis. Jis iš Bostono.

— Kaip JFK [* John Fitzgerald Kenedy - Džonas Fidžeraldas Kenedis, buvęs JAV

prezidentas]?

— Kaip JFK, — patvirtinau aš. Jos numylėtinis JFK mums visiems buvo įgrisęs iki ausų kartu su pačiu popiežium.

— Nepamiršk, kas jam nutiko.

Suirzusi atsisukau į Aidaną ir tariau:

— Mama nenori leisti man tekėti už tavęs, nes bijo, kad kas nenušautų tavęs Dalase važiuojančio automobiliu su atviru viršum.

— Palauk, neskiesk, — sulaikė mane mama. — Nieko panašaus aš nesakiau. Tiesiog viskas taip staiga. O tavo pomėgis... elgtis impulsyviai... mums jau žinomas iki kaulų smegenų. Kodėl nieko apie jį neužsiminei per Kalėdas?

— Užsiminiau. Sakiau, kad turiu vaikiną, kuris ragina mane už jo tekėti, bet Helena visą laiką parodijavo Styveną Hokingą, kaip jis valgo cukraus vatą, ir niekas manęs nesiklausė. Kaip visada. Klausyk, paskambink Rachelei. Ji buvo su juo susitikus. Galės už jį garantuoti.

Pauzė. Nyki ilga pauzė.

— Ar Lukas yra jį matęs?

— Taip.

— Pasiklausinėsiu apie jį Luko.

— Taip ir padaryk.

— Ar mes iš tiesų ketinam tuoktis? — paklausiau Aidano.

— Žinoma.

— Tada susituokim kuo greičiau, — tariau aš. — Per tris mėnesius. Pradedam skaičiuot nuo balandžio?

— Gerai.

Pagal Niujorko pasimatymų taisykles, kai draugystė pasidaro „išskirtinai rimta“, kitas žingsnis yra sužieduotuvės. Jos turi įvykti po trijų mėnesių. Paprastai, kai tik paskelbiama, kad jau draugaujama rimtai, moterys tą pačią minutę nuspaudžia chronometrą ir, kai baigiasi devyniasdešimties dienų terminas, jos ima ir sušunka:

— Viskas! Laikas baigėsi! Kur mano žiedas?

Bet mudu su Aidanu sulaužėm visus rekordus. Du mėnesiai nuo rimtos draugystės iki sužieduotuvių ir trys mėnesiai nuo sužieduotuvių iki vestuvių. Ir aš, žinoma, nebuvau nėščia.

O po susidūrimo su mirtimi po vandeniu aš tiesiog tryškau jėga ir energija, ir todėl nebuvo jokios prasmės laukti ilgiau. Nors mano užsidegimas viską daryti greitai ir tuojau pat pradėjo blėsti jau po poros savaičių, bet visą tą laiką aš vis tiek bėgiojau kaip į užpakalį įkirpta ir džiaugiausi kiekviena gražia diena.

— Kur kelsime vestuves? — ėmė klausinėti Aidanas. — Niujorke? Ar Dubline? O gal Bostone?

— Nė vienam iš tavo išvardytų, — atsakiau jam. — Važiuojam į Klero grafystę. Tai vakarinė Airijos pakrantė, — paaiškinau jam. — Mes ten važiuodavom atostogauti kiekvieną vasarą. Mano tėtis iš ten kilęs. Tenai labai gražu.

— Sutinku. Ar ten yra viešbutis? Paskambink ir sužinok.

Taigi aš paskambinau į Nokavojaus miestelio viešbutį ir mano širdis nerimastingai suspurdėjo, kai man buvo pranešta, kad mums vietų tikrai atsiras. Padėjau ragelį ir išsigandusi susigūžiau.

— Dieve šventas, — tariau Aidanui. — Aš ką tik užsakiau mūsų vestuves. Aš turbūt tuoj apsivemsiu.

Paskui viskas ėjosi labai greitai. Valgiaraštį nusprendžiau atiduoti į mamos rankas, nes atsibodo brokolių karai prieš Klaros vestuves. (Arši kova, užsitęsusi bemaž savaitę, kur mama aiškino, kad brokoliai yra per daug „pretenzingi“, kad jie yra apskritai ne kas kita, o tik „išstypę žiediniai kopūstai“, o Klara spygavo ant visų namų, kad jeigu ji negaus valgyti savo mėgstamiausių daržovių per savo pačios vestuves, tai kada gi tada gaus?) O mano nuomone, per vestuves maistas iš viso būna šlykštus, tad ar yra prasmės ginčytis, kas svečiams bus duodama valgyti: ar pasibjaurėjimą keliantys brokoliai, ar nepraryjami žiediniai kopūstai?

— Daryk kaip išmanai, mama, — kilniaširdiškai tariau aš. — Rūpinimasis maistu — tavo sritis. — Bet minų laukas atsivėrė nekalčiausiai atrodančiame peizaže — padariau didžiausią klaidą, kad pasiūliau vegetarinio maisto variantą, ir tada ji užsivedė: ji apskritai nepritarianti vegetarizmui, tai kvaila užgaida ir žmonės tampą vegetarais tik dėl to, kad prisidarytų nepatogumų.

— Gerai jau, gerai. Tesižinai, — atsakiau aš. — Dėl manęs svečiai gali valgyti nors ir sausą duoną.

Man kur kas daugiau rūpesčių kėlė reikalai su pamergėmis. Supratau, kad man bus sunku prisiderinti prie visų keturių mano seserų skonių. Bet man fantastiškai pasisekė, nes Helena atsisakė būti pamerge, kadangi pagal seną prietarą, jeigu būsi pamerge daugiau kaip du kartus, tai niekada jau nebetapsi nuotaka.

— Na, visai ne dėl to, kad aš ką nors planuočiau, — aiškino ji. — Tiesiog noriu, kad mano pasirinkimas nebūtų varžomas.

Kai tik apie tai išgirdo mama, iš karto uždraudė ir Rachelei būti pamerge, nes kitaip gali sugriūti jos planai ištekėti už Luko. Tad po ilgų derybų buvo priimtas šeimos dekretas, kad aš atsisakau pamergių, o visi trys Klaros vaikai neš gėlių krepšelius. Jos sūnus Lukas irgi.

Tada atėjo eilė suknelei. Buvau susikūrus galvoje viziją, kokios norėčiau — įžambiai kirptos, siauros satino suknutės, bet niekur tokios neradau. Galiausiai ją man sumodeliavo ir pasiuvo viena Deinos pažįstama moteris, kuri šiaip užsiima užuolaidų siuvimu.

— Aš jau dabar regiu laikraščių antraštes, — tarė Aidanas. — „Niujorko nuotaka su šokiruojančia ne Veros Vang vestuvine suknele“.

Na, o toliau buvo kviestinių svečių sąrašas.

— Ar tu nieko prieš, jeigu aš pasikviesiu Džeinę? — paklausė Aidanas.

Klausimas buvo labai keblus. Be abejo, aš nenorėjau, kad ji dalyvautų mūsų vestuvėse, nes jeigu jos širdis buvo sudaužyta, per ceremoniją, kai kunigas paklaus: „Ar niekas neprieštarauja šiai sąjungai?“, ji gali staiga atsistoti ir sušukti: „JOS VIETOJ TURĖČIAU BŪTI AŠ!“

Bet būtų gražu susitikti ir atšvęsti kaip civilizuotiems žmonėms.

— Aš nieko prieš. Tu turi ją pakviesti.

Jis taip ir padarė, bet mes gavom malonų atsakymą. Ji padėkojo už kvietimą ir atsiprašė, kad negalės dalyvauti, nes vestuvės vyks Airijoje.

Sunku pasakyti, ar man palengvėjo, ar ne. Kad ir kaip ten būtų, ji neatvažiuos, ir viskas.

Bet atsitiko kitaip.

Kai vieną dieną atsidariau mūsų vestuvių internetinį tinklalapį, pamačiau, kad kažkas, pasirašęs Džeinės Sorensen pavarde, mums jau nupirko dovaną. Minutę kitą galvojau, kas, po galais, ta Džeinė Sorensen, bet paskui prisiminiau: taigi ta Džeinė! Aidano Džeinė. O ką ji mums nupirko? Lyg pamišus ėmiau maigyti pelę, kad kuo greičiau sužinočiau, ir kai pamačiau, pasijutau taip, lyg būčiau gavus niuksą į paširdžius. Džeinė mums buvo nupirkusi komplektą virtuvinių peilių. Labai aštrių, smailių ir be galo pavojingų. Prisipažinsiu, mes buvom įrašę juos į pageidautinų dovanų sąrašą, bet kodėl ji negalėjo pasirinkti kokio kašmyrinio pledo ar poros minkštučiukių pagalvėlių — juk šie daiktai irgi buvo sąraše. Sėdėjau ir negalėjau atplėšti akių nuo ekrano. Gal čia įspėjimas? O gal aš per daug rimtai į viską žiūriu?

Vėliau nedrąsiai užsiminiau apie tai Aidanui, bet jis nusijuokęs tarė:

— Tai tipiškas jos humoras.

— Vadinasi, ji tai padarė tyčia?

— O, taip, tikriausiai. Bet neverta baimintis.

Toliau dar gražiau.

Mažiau nei po poros savaičių vieną penktadienio vakarą aš sėdėjau pas Aidaną, rinkau iš valgiaraščių užsakymams į namus patiekalus ir siūliau jam, ko norėtų. Tuo metu jis nusirišinėjo kaklaraištį ir vartė gautus laiškus. Staiga jo dėmesį prikaustė vienas keistas vokas. Pajutau tai net sėdėdama kitam kambario gale.

— Kas yra? — paklausiau žiūrėdama į laišką jo rankose.

Jis stabtelėjo, pakėlė akis ir tarė:

— Džeinė išteka.

— Kas?

— Džeinė išteka. Už dviejų mėnesių po mūsų vestuvių.

Atsargiai stebėjau jo reakciją. Nusišypsojęs lyg koks kvailelis jis tarė:

— Nuostabu, tiesiog nuostabu.

— Už ko ji išteka?

Jis truktelėjo pečiais.

— Už kažkokio Hovardo Vikso. Nesu apie jį girdėjęs.

— Ar mus kviečia?

— Ne. Vestuvės bus keliamos Fidži. Tik su artimiausiais giminėm. Ji visada kalbėdavo, kad jeigu tekės, tai vestuves kels tik Fidži. — Jis dar kartą perskaitė laišką. — Labai dėl jos džiaugiuosi.

— Ar jie jau turi dovanų sąrašą? — paklausiau.

— Nežinau, — atsakė jis. — Bet jeigu turės, tai galėtume padovanoti jai garotą [* Garota - geležinė apykaklė, kuria smaugiamas žmogus] ar ką panašaus. O gal gražią didelę mačetę [* Mačetė - ilgas peilis lenktais ašmenimis].

Nepaisant mėginimų pasiskirstyti pareigomis, ruošimasis vestuvėms pareikalavo trijų ilgų, siaubingai sunkių, nervus gadinančių mėnesių. Maniškiai kalbėjo, kad dėl visko kalti mes patys, kad galėjom dar palaukti, neskubėti, bet aš jaučiau, kad jeigu mes būtume tempę dar metus, tai nervai būtų gadinami tik ilgiau, taigi vietoj trijų nervingų mėnesių mes būtume turėję vienerius stresų kupinus metus.

Bet vis tiek buvo verta pavargti.

Mudu su Aidanu susituokėme vieną gražią, vėjuotą dieną mažoje bažnytėlėje ant kalvos. Visur žydėjo geltonieji narcizai, ištisos virtinės geltonų žiedų, siūruojančių žvarbiame vėjyje. Aplink mus driekėsi pavasarine žaluma pasipuošę laukai, tolumoje blizgėjo audringa, putojanti jūra.

Nuotraukose, darytose ant bažnyčios laiptų, visi — vyrai su žvilgančiais batais ir moterys su švelnių spalvų sukniomis — maloniai šypsosi. Atrodom gražūs ir labai labai laimingi.

26

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Laimmga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Magnum PI

Ana, klausyk, dedasi kažkas baisaus. Privalai padėti, tik, šiukštu, niekam neprasitark. Klaiki tiesa: man auga ūsai. Išdygo nežinia kaip. Menopauzei dar anksti, nes tik dvidešimt devyneri. Reikalas tragiškas. Sėdėjimas šlapiuose krūmuose per didžiausią šaltį pavertė mane gyvuliu, kuriam pradėjo želti plaukai, kad kūnas nesustingtų į ragą. Dabar dar tik maži ūsiukai, bet atrodau kaip Magnum PI. Netrukus atrodysiu kaip viena iš ZZ Top, su barzda iki kelių. Darbas man patinka. Nenoriu mesti. Ką daryt su tais ūspalaikiais?

Atsiųsk priemonių. Varyk viską, ką turi. Tai mirtinos svarbos reikalas.

Tavo apžėlusioji sesuo Helena

P.S. Tikiuosi, tau viskas gerai

Candy Grrrl asortimente plaukų šalinimo priemonių nėra. Kol kas. Žinoma, tai tik laiko klausimas. Pasiunčiau jai elektroninį laišką, siūlydama nubalinti tuos ūspalaikius peroksidu, ir dar pridėjau, kad nekantriai laukiu jos scenarijaus tęsinio.

Kam: Aidanas_Medoksas@yahoo.com

Nuo: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Tema: Pirmadienio apranga

Raudonas siuvinėtas satino čeongsamas (tavo supratimu — tai kiniška suknelė), nukirpti džinsai ir raudoni zomšiniai sportinukai. Plaukai sukelti ant pakaušio ir susmaigstyti lazdelėmis, įmantri gudrybė, kad nereikėtų mautis skrybėlės. Jau šešta diena vaikštau be galvos apdangalo. Tai mano nebylus maištas. Įdomu, kiek laiko dar prabėgs, kol kas nors pastebės, o patikėk manim, tikrai pastebės. Labai norėčiau sulaukti iš tavęs žinučių. Myliu tave.

Tave mylinti Ana

Kai įžengiau į kabinetą, Franklinas mikliai pričiuožė prie manęs ir ėmė apžiūrinėti plaukus. Jautė, kad kažko trūksta, bet buvo per daug susijaudinęs, kad bestų pirštu. Tikriausiai dėl RPP (Rytinio Pirmadienio Pasitarimo); jau geriau pabūti pusantros valandos tikram velnio pragare.

Pasiruošimui Franklinas lyg prižiūrėtojas apėjo savo „mergaičiukes“ — darbuotojas iš Candy Grrrl, Bergdorf Baby, Bare, Kitty Loves Katie, EarthSource, Visage ir Warpo (naujas padalinys, dar aikštingesnis už Candy Grrrl — pamatytumėt, kaip joms tekdavo rengtis; gyvenau nuolatinėj baimėj, kad neperkeltų manęs į tą skyrių).

— Šaunuolė, — pagyrė Franklinas Tabitą. Naujasis Bergdorf Baby naktinis serumas sulaukė įspūdingų atsiliepimų ir — o tai daug svarbiau — buvo išspausdinta nuotrauka sekmadieniniame New York Times numeryje.

Prie manęs priėjo Loryna. Mudviem jis tarė:

— Reiktų susirūpinti savo rezultatais, panelės.

— Gal, bet... — pradėjo Loryna ir nebaigė.

— Visos priežastys man žinomos, — atšovė Franklinas. — Aš tik norėjau pasakyti, kad laikas susiimti. Darbas nelaukia.

Loryna liūdnai pašnairavo į mane, ji turėjo numačiusi man užduočių. Ji rengėsi pasiglemžti visą mano laiką savo meninėms idėjoms įgyvendinti, o aš tuo tarpu ketinau imtis naujų antraščių ir nuotraukų kosmetikos skyreliams bei užbaigti kitas planines užduotis. Tai kuri iš mūsų turėtų laimėti?

Sugužėjom į pasitarimų kambarį. Susirinkom visi, visi keturiolika padalinių. Kelios moterys rankose spaudė laikraščius ir žurnalus. Tai tos laimingosios, kurioms pasisekė išpešti kelis centimetrus reklaminės vietos. Aš ir pati turėjau vieną kitą puslapiuką. Žinoma, ne laikraščiuose. Kol manęs nebuvo darbe, atrodo, niekam nerūpėjo pakniurkyti laikraščių grožio skilčių redaktorių ir apšviesti mūsų naujienomis — nesuprantu, ką apskritai čia veikė tie mane vaduojantys žmonės. Bet ilgalaikis mano įkalbinėjimas, prieš kelis mėnesius pradėtos derybos pagaliau davė vaisių — tarytum rugsėjį pasodinti gėlių svogūnėliai pavasarį pražydo gražiausiais žiedais.

Palei sieną darbuotojai kovėsi dėl vietos norėdami išlikti nepastebėti; galėjai užuosti tvyrančią baimę. Net aš susijaudinau, o tai man buvo visiškai netikėta. Po viso to, kas atsitiko, maniau, jog visuotinas stumdymasis darbe manęs nepalies. Bet, suprantama, suveikė Pavlovo reakcija; vien tik stovėjimas šiame kambaryje pirmadienio rytą jau nuspaudė mano baimės mygtuką.

Pirmadienio rytai būdavo siaubingi. Žinau, kad pirmadieniais sunku būna visiems ir visur, bet mums pirmadieniai buvo dvigubai sunkesni, nes visa mūsų sėkmė ar nesėkmė priklausydavo nuo to, kas pasirodydavo savaitgalio laikraščių prieduose. Čia jau viskas kaip ant delno.

Kartais, kai merginas apgaudavo grožio skyrelių redaktorės ir neišspausdindavo sutartos reklaminės medžiagos, prieš susirinkimą jos net apsivemdavo.

Ariela nekreipė į mus dėmesio, kol rinkomės sau vietas. Ji sėdėjo viename ilgo stalo gale ir sklaidė populiaraus spalvoto žurnalo puslapius. Aš pamačiau, koks tai žurnalas; tiksliau, mes visi išvydom vienu metu — tai šio mėnesio Femme numeris. Mėšlas. Jis dar nebuvo pasirodęs spaudos kioskuose. Ji turėjo signalinį leidinio egzempliorių, ir mes nė vienas nežinojom, kas jame išspausdinta. Bet ji tuoj mums pasakys.

— Ponios! Prašom arčiau, pasislinkit. Žiūrėkit, ką aš turiu. Štai regiu Clarins. Matau Clinique. Matau Lancome. Regiu netgi tą suknistą Revloną. Užtat niekur nematau...

Ko ji nemato? Ji galėjo turėti omeny bet kurią iš mūsų. Betgi kas ten turėjo būti?

— ...nematau Visage.

Vargšelė Vendel. Mes visos nuleidom akis, susigėdom, bet — o, Dieve — kaip apsidžiaugėm, kad ne mūsų.

— Norėtum pasiaiškinti, Vendel? — paklausė Ariela. — Nenorėtum pakalbėti su manim apie pačią brangiausią mūsų surengtą reklaminę kampaniją? Kur mes skraidinom tas utėlėtas grožio redaktores? Ar negalėtum man priminti?

— Į Taitį. — Vendel balsas vos girdėjosi.

— Į Taitį? Taitį! Net aš dar nesu buvusi Taityje. O jos nesugebėjo skirti mums net apgailėtinų dviejų iš keturių colių? Ką tu jai padarei, Vendel? Gal apvėmei, ką? Permiegojai su jos vaikinu?

— Ji prižadėjo skirti mums ketvirtadalį puslapio, bet Tokijo Babe pakišo savo naująjį akių kremą ir jos vyriausioji redaktorė ją atmetė, nes anie reklamuojasi smarkiau.

— Prašau man čia nesiteisinti. Paskutinis mano žodis — jeigu reklaminės vietos gauna kas nors kitas, o ne tu, vadinasi, tu — nevykėlė. Tau nepavyko, Vendel, ne dėl to, kad mažai būtum dirbus, o kad per mažai stengeisi joms įtikti. Tu nelabai patinki žmonėms. Ar priaugai nors kiek svorio?

— Ne, aš...

— Žinai, tai labai blogai!

Siaubinga, bet tiesa. Reklamos darbo sėkmė labai priklauso nuo asmeninių santykių. Jeigu kosmetikos leidinio redaktorei tu patinki, tai turi didesnių šansų prastumti savo produktą į pirmąsias eiles. Bet prieš vėją laukuose nepapūsi. Kai kokia nors kosmetikos firma pasiūlo dvidešimties tūkstančių dolerių kontraktą reklaminiam plotui, tada tenka spausdinti pačią geriausią jų medžiagą.

Po pagrindinės dalies — po Vendel pažeminimo — perėjome prie eilinių reikalų. Dabar Ariela ėmė kiršinti vieną skyrių su kitu. Jeigu vienam kuriam pasisekė labiau, tai puiki proga išgvildenti kito nesėkmes. Jai labai patikdavo kusyti Frankliną su Mere Džein, kitų septynių skyrių koordinatore. Paskui viskas nutildavo iki kito pirmadienio.

Išeinant iš posėdžio, keletas žmonių sumurmėjo:

— Šiandien nebuvo taip baisu. Šįryt ji visai pakenčiama.

Viena RPP teigiamybė buvo ta, kad jam pasibaigus galėjai tikėtis daug geresnės savaitės.

27

Kam: lliuzioni5topadejeja1@yahoo.com

Nuo: Laiminga_zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Ūsai

Nubalinau tuos bjaurybes. Balti, bet vis tiek neišnyko. Atrodau kaip vokiečių pornožvaigždė (vyras). Mama vadina mane Niurzgia Giunteriu. Ji tiesiog sužavėta. Turi patarimų?

Tavo plaukuotoji sesuo Helena.

P.S. Iš kur ji raukia apie pornožvaigždes?

Kam: Laiminga_ZvaigzdePI@yahoo.ie

Nuo: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Tema: Ūsai

Pamėgink immac’ą.

Kam: Aidanas_medoksas@yahoo.com

Nuo: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Tema: Sveikstu

Šiandien man nuėmė nuo rankos gipsą. Visai nepanaši į mano buvusiąją ranką, kažkoks suglebęs, susitraukęs stagaras, ir baisiai apžėlęs. Ji tokia gauruota, beveik kaip ir Lorynos. Kelis beveik sugijo (ir visai neplaukuotas). Nagai irgi pradėjo atauginėti. Liko tik veidas.

Myliu tave.

Tavo Ana

Kam: Aidanas_medoksas@yahoo.com

Nuo: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Tema: Mano vardas Ana

Šiandien man ant stalo kažkas numetė AA susirinkimų grafiką. Kaip visada, anonimiškai.

Myliu tave.

Tavo Ana

Kam: Aidanas_medoksas@yahoo.com

Nuo: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Tema: Nauja sukuosena!

Prašiau Seiloro, kad nukirptų ir padarytų man paprastą šukuoseną, bet jis atšovė, kad grožis reikalauja aukų, ir apipešiojo mane taip, kad visi plaukai kristų ant priekio. Gerai, kad iš dalies uždengia mano randą, bet kai išsiplovus reikės pačiai išsidžiovinti, tai bus toks siaubas, kad vėl turėsiu nešioti kepures. Atrodo, jie visi čia prieš mane susimokę.

Myliu tave.

Tavo Ana

Visą savaitę plušėjau po dvylika trylika valandų per dieną, bet kažkaip tas laikas prabėgo ir pagaliau sulaukiau penktadienio vakaro. Vos spėjau atsirakinti duris ir įkėlus koją į namus numesti raktus, kai staiga lyg kokį gyvą priekaištą ar paslėptą kaltinimą išvydau mirksinčią telefono atsakiklio lemputę. Velnias. Nejau kas nors blogo? Kiek palikta žinučių? Neatplėšdama kojų nuo tos vietos, kur stovėjau, visu kūnu palinkau į priekį pasižiūrėti: trys pranešimai. Žvilgtelėjau į mielą Doglio snukutį ir tariau:

— Tikiuosi, jie visi iš Leono.

Jis amžinai užverčia mane pranešimais. Atakuoja. Porą kartų darbe vos neįkliuvau, kai jis bandė nuslėpti savo numerį, bet kol kas man sėkmingai pavyko išvengti pokalbių su juo. Vis tiek turėsiu jam kada nors paskambinti, nes tik laiko klausimas, kada jis ims ir visu gražumu atsiras prie mano buto durų — o gal dar baisiau: ims ir užsiundys ant manęs Dianą. Bet kol kas aš tikrai negalėjau su juo kalbėtis.

Priėjau ir įsijungiau kompiuterį. Mano širdis šoktelėjo iš džiaugsmo, kai pamačiau, kad esu gavusi du naujus laiškus! Sulaikiusi kvapą, sustingusi, su viltimi laukiau, kada atsidarys. Pirmasis laiškas buvo iš Helenos.

Kam: Hiuzioni5topadejejaWyahoo.com

Nuo: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Immac’as

O kvapelis! O jau degina! Vis tiek atauginėja, ir dar... dar... kokie dygūs. Lyg šeriai! Tuoj būsiu kaip vyras.

Pasiūliau jai depiliuoti vašku. Antrasis laiškas — iš mamos! Jau antras jos gyvenime. Kas čia atsitiko?

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Volsai1@eircom.net

Tema: Helenos ūsai

Kokias čia nesąmones patarinėji Helenai su tuo smirdančiu plaukų šalinimo kremu? Jergutėliau šventas, kas per smarvė! Žmonės būriuojasi prie mūsų durų, turiu visiems aiškinti. Berniukas, kuris surenka pinigus už pieną (tas meilūnas), sako — gink Dieve, nė žodelio nesumeluosiu: „Jėzau Kristau! Ponia, ar jūs paperdėt?“ Gali patikėti? Gyvenime niekada nesu pirstelėjusi.

Kai dėl tos moters su šuneliu, tai turiu, kaip sakoma, tau šiokių tokių naujienų. Nesėdėjom čia rankų sudėję. Šįryt budėjau ir laukiau. Paprastai ji ateina apie dešimt minučių po devintos, tad jau buvau pasirengusi. Kai tik ji pasirodė, nudaviau, kad vežu į gatvę šiukšlių konteinerį (pamaniau, kad bus geras „kabliukas“, nors šiukšlės išvežamos pirmadieniais ir tai yra tėčio darbas, bet vis tiek).

„Neblogas tam rytelis“, — tariau jai, turėdama galvoje „Neblogas rytelis versti savo šunį myžčioti prie svetimų vartų“. Moteriškė tuoj pat trukteli už pavadėlio ir sako: „Paskubėk, Zoji.“ Tai va, dabar jau turim už ko užsikabinti. Neblogas vardas šuniui, ar ne? Tada atsitiko kažkas baisaus — moteriškė kad pasižiūrės į mane! Mūsų žvilgsniai susikirto, o kaip tu žinai, Ana, aš nesu iš prietaringųjų, bet pajutau, kad stoviu priešais tikrą velnią.

Tave mylinti mama

P. S. Po kelių savaičių mudu su tėčiu dviem savaitėms važiuosim į Algarvę. Bus smagu. Žinoma, tai ne Cipriani Venecijoje (nors iš kur man žinoti), bet vis tiek malonu. Kol mūsų nebus, Helenai teks pagyventi pas „Mėgę“ su „Garvu“, kaip jūs visi juos vadinat. Tai reiškia, kad bus sunku sekti įvykius, bet, turint omeny, kaip ji šiandien į mane pažiūrėjo, spėju, kad vis dėlto nieko pikto neiškrės.

Kitam kambario gale priekaištingai žybsėjo atsakiklio lemputė. Užgesk, užgesk. Ko čia mane kamuoji? Kaip norėčiau ištrinti tas prakeiktas žinutes jų neišklausiusi, bet aparatas sukurtas taip, kad reikia pirma išklausyti, todėl nuspaudžiau Play ir kiek kojos neša dūmiau į vonią, bet pakeliui vis tiek išgirdau:

— Ana, čia Leonas. Suprantu, kad tau sunku, bet man irgi nė kiek ne lengviau. Mums būtinai reikia pasimatyti... — Kad užgožčiau jo balsą, pasileidau vandenį iš čiaupo su tokia neagariška jėga, kad net sušlapinau visą suknelės priekį. Atšokau kelis žingsnius atgal, suskaičiavau iki dvidešimt trijų, tada atsargiai užsukau čiaupą, bet išgirdusi, kaip Leonas kalba: — ...mano skausmas irgi... — vėl žaibišku greitumu atsukau vandenį ir paleidau žliaugti, suskaičiavau iki septynių su puse ir vėl primažinau srovę, bet kai išgirdau: — ...mes galime vienas kitam padėti... — čia pat niuktelėjau rankenėlę aukštyn ir vėl paleidau visu stiprumu. Buvo panašu į radijo stotelės nustatinėjimą ir signalų gaudymą. Leonas juk radistas.

Galop jis baigė savo litaniją ir aš, ant pirštų galiukų ištipenusi iš vonios, nuspaudžiau mygtuką Ištrinti.

— Visos žinutės ištrintos, — garsiai pranešė aparatas.

— Ačiū, — padėkojau jam.

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Mano ūsai

Depiliavau vašku. Dar blogiau! Absoliuti tragedija! Viršutinė lūpa švelni ir glotni, užtat apatinė veido dalis atrodo dar plaukuotesnė. Atrodau kaip tie suskretėliai seniai su barzdomis ir be ūsų. Afrikiečiai fermeriai ar Pakistano imamai.

P.S. Daugiau nepatarinėk.

Šeštadienio vakarą Rachelė pasikvietė į savo ir Luko namus — tokiam kvietimui atsispirti negalėjau. Nors žinojau, kad gausiu nemažai pylos.

Man pas juos buvo visiškai smagu, bet po poros valandų svečiavimosi staiga apėmė panika, kuri jau buvo pažįstama iki kaulų smegenų: man žūtbūt reikia iš čia ištrūkti.

Rachelė išleis tik tada, kai išsiklausinės apie planus sekmadieniui, bet aš jau tam buvau pasiruošusi: Džeke užrašė mus abi vienos dienos gydomųjų vonių procedūroms Kokono centre. Sako, man turėtų išeiti į naudą.

Taip ir buvo. Tik aromaterapeutė man vis kalbėjo, kad jai dar nebuvo tekę dirbti su tokiu įsitempusiu žmogumi kaip aš, o pedikiūrininke vis dejavo, kad negalės nulakuoti man kojų nagų, jeigu aš ir toliau taip trūkčiosiu pėdą.

Paskui atėjo sekmadienio vakaras, taigi pratempiau dar vieną savaitgalį. Tačiau, užuot atsikračiusi nuovargio, pajutau, kad mane apima dar didesnė neviltis. Kažkas turi netrukus įvykti.

28

Pagaliau tai įvyko. Galop apsireiškė Aidanas.

Po dviejų su puse savaitės, kai grįžau iš Airijos, sėdėjau darbe prie savo stalo ir prakaitavau pasilenkusi prie elektroninės skaičiuoklės, kai jis ėmė ir įėjo. Džiaugsmas jį išvydus prilygo vidudienio saulės nušvitimui — aš baisiai susijaudinau.

— Seniai laikas, — sušukau.

Jis prisėdo ant stalo krašto, o šypsena buvo tokia plati, kad, rodos, dalijo veidą pusiau. Jis atrodė kartu ir patenkintas, ir drovus.

— Apsidžiaugei mane išvydusi? — paklausė.

— Dieve šventas, Aidanai, neįsivaizduoji, kokia aš laiminga! Netikiu savo akimis. Maniau, kad jau niekada tavęs nebepamatysiu. — Jis buvo apsivilkęs tais pačiais drabužiais, kuriais vilkėjo mūsų pažinties dieną. — Bet kaip tu taip sugebėjai?

— Kaip tai — sugebėjau? Įėjau ir tiek.

— Betgi, Aidanai, — ir tik tada prisiminiau, — tu juk miręs.

Atsibudau ir net pašokau. Gulėjau ant sofos. Iš gatvės sklindanti šviesa buvo nudažius kambarį rausva prieblanda, o lauke girdėjosi triukšmas: žmonės šūkalojo, kimus keleivinio katerio burzgimas lyg bosinės gitaros ritmas pulsavo apačioje tol, kol pasikeitė šviesoforas, ir tada jis nudundėjo tolyn.

Užmerkiau akis ir vėl nugrimzdau į tą patį sapną.

Aidanas jau nebesišypsojo. Sėdėjo liūdnas, sutrikęs, todėl ėmiau ir paklausiau:

— Tau niekas nesakė, kad esi miręs?

— Ne.

— Šito aš ir bijojau. Kur visą šį laiką buvai?

— Tryniausi netoliese. Mačiau tave Airijoj ir visa kita.

— Tikrai? Kodėl nieko nesakei?

— Tu buvai su saviškiais. Nenorėjau įkyrėti.

— Betgi tu irgi dabar mano šeimos narys. Mūsų visų.

Kai nubudau antrą kartą, jau buvo lygiai penkios. Rytas už mano užuolaidų buvo vaiskus, o gatvėse dar tylu. Man reikėjo pasikalbėti su Rachele. Ji vienintelė galėtų man padėti.

— Atleisk, kad prižadinau.

— Aš jau atsikėlus. — Ji tikriausiai dar drybsojo lovoj, bet gal ir nebe. Kartais ji keliasi su aušra ir eina į AN (Anoniminių narkomanų) susirinkimą prieš darbą.

— Kaip laikaisi? — ji visaip stengėsi užgniaužti žiovulį.

— Ar galim susitikti?

— Žinoma. Dabar? Gal man atlėkti pas tave?

— Nereikia. — Aš beviltiškai noriu ištrūkti iš savo buto.

— Tai gal tada pas Dženę? — tai ištisą parą veikianti kavinukė. Dėl savo gyvensenos Rachelė žino bemaž visas visą parą veikiančias kavines. — Susitinkam tenai po pusvalandžio.

Užsimečiau keletą drabužių ir nėriau pro duris, nes negalėjau išbūti savo bute nė minutės ilgiau.

Važiuodama taksi pamačiau jį einantį Keturioliktąja gatve, bet šįkart žinojau, kad tai ne jis.

Atvažiavau į Dženės kavinę gerokai anksčiau ir, užsisakiusi puodelį latte, pabandžiau pasiklausyti intensyvaus pokalbio, kuris vyko tarp keturių sulysusių, bet gerai atrodančių, juodai apsirengusių vyrukų. Deja, pavyko nugirsti tik pavienius žodžius. — ... užsikaifavo... atsidavė meilei... šliūkštelėjo terijaki padažo...

Netrukus atvažiavo Rachelė.

— jau senokai čia nebuvau, — tarė ji, nervingai žvilgčiodama į tuos vyrus. — Man jau šmėsčioja introspekciniai prisiminimai. — Ji atsisėdo prie manęs ir užsisakė žalios arbatos. — Ana, kaip tu? Viskas gerai? Ar nieko neatsitiko?

— Šiąnakt sapnavau Aidaną.

— Tai normalu. Tai ir turėjo įvykti. Tu dar ilgai jį visur regėsi. Tai ką sapnavai?

— Sapnavau, kad jis miręs.

Pauzė.

— Dėl to, kad taip ir yra, Ana.

— Pati žinau.

Kita pauzė.

— Tu kaip nesava, Ana. Apgailestauju, bet kad ir kiek apsimetinėtum, jog viskas yra taip, kaip buvę, vis tiek nepakeisi to, kas įvyko.

— Aš nenoriu, kad jis būtų miręs.

Jos akyse sužibo ašaros.

— Suprantu, kad nenori! Jis juk buvo tavo vyras, žmogus...

— Rachele, dėl Dievo meilės, nesakyk žodžio „buvo“. Nekenčiu būtojo laiko. Aš būgštauju ne dėl savęs, o dėl jo. Aš bijau, kad jam nenuvažiuotų stogas, kai sužinos, kas atsitiko. Jis baisiai įtūš, išsigąs, o aš niekuo jam negalėsiu padėti. Rachele, — tęsiau aš, nes staiga pajutau, kad ilgiau nebeištversiu, — Aidanui nepatiks, kad jis miręs.

29

Rachelės veidas buvo bereikšmis. Tarsi nė nebūtų manęs klausiusis. Paskui supratau, kad ją ištiko šokas. Ar jau tokia baisi aš jai pasirodžiau?

— Mes tiek turėjom planų, — kalbėjau aš. — Ketinom numirti tik sulaukę aštuoniasdešimties. Jis dėl manęs labai išgyveno, norėjo manim rūpintis, o jeigu dabar negalės, tai išeis iš proto. Rachele, jis buvo toks sveikas, stiprus, niekada nesirgo. Kaip jis dabar susitaikys su mirtimi?

— E... tuoj, palauk. — Anksčiau to niekada nebūdavo: ištikus emocinėms negalioms Rachelė visada rasdavo, ką patarti. — Ana, man ši užduotis per sunki. Tau reikia profesionalios pagalbos, reikia žmogaus, kuris tuo užsiima. Sielvarto psichologo. Aš tau atnešiau knygą apie netekties skausmą, kuri gal kiek ir padės, bet tau vis tiek reikia susitikti su specialistu...

— Rachele, aš noriu su juo pasikalbėti. Nieko daugiau. Man baisu pagalvoti, kad jis lindi kažkur užsidaręs ir negali su manim susisiekti. Apskritai, kur jis? Kur jis prapuolė?

Jos akys vis plėtėsi ir didėjo, o nusivylimas veide vis gilėjo.

— Ana, aš iš tiesų manau, kad...

Vyrai juodais drabužiais pakilo išeiti, o vienas iš jų, praeidamas pro mus, įsistebeilijo į Rachelę ir susimąstė.

Jis buvo lieso veido, oda išakyta vaikystės inkštirų, liūdnų rudų kankinio akių ir ilgų tamsių plaukų. Jo išvaizda būtų labai tikusi grupei Red Hot Chili Peppers.

— Ei! — prabilo jis. — Ar mes nebuvom susitikę? Susirinkimuose Šv. Marko aikštėje? Tavo vardas Rachelė, tiesa? Aš Andželo. Kaip laikaisi? Vis dar konfliktuoji?

— Ot ir ne, — šiurkščiai atšovė Rachelė, pasiųsdama jam iškalbingas energetines bangas „Tai taip netaktiška“, kad net galėjai jausti, kaip jos zigzagais sukibirkščiuoja ore.

— Na ir kaip? Ar tekėsi už to vaikino?

— Tekėsiu, — dar šiurkščiau atsakė. Bet vis tiek nesusilaikė ir kyštelėjo jam ranką su sužieduotuvių žiedu.

— Oho! Greit ištekėsi. Ką gi, sveikinu. Jam labai pasisekė.

Tada jis pažiūrėjo į mane. Gilios užuojautos žvilgsniu.

— Ak, vargšelė, — tarė. — Baisu, ar ne?

— Tu klauseisi mūsų pokalbio? — Rachelė vėl griebėsi ankstesnio šiurkštumo.

— Ne. Bet man ir taip... — jis trūktelėjo pečiais, — ir taip viskas aišku. — O man pridūrė: — Neskubėk. Kasdien bus vis lengviau.

— Ji ne narkomanė, čia mano sesuo.

— Vis tiek nėra reikalo skubėti. Kas dienelę po žingsnelį, ir bus gerai.

Išėjau į darbą, o galvoje vis sukosi: Aidanas miręs, Aidanas miręs. Tik dabar tai pagaliau suvokiau. Tiesą pasakius, žinojau, kad jis nebegyvas, bet nesupratau, kad amžinai.

Slinkau per koridorių kaip vaiduoklis, ir kai Franklinas šūktelėjo „Labas rytas, Ana. Kaip gyvuoji?“ norėjau atšauti: „Gerai, tik bėda, kad mano vyras numirė, o mes tebuvom vedę nepilnus metus. Suprantu, kad jūs tą žinojot jau seniai, deja, aš tą suvokiau tik dabar.“

Bet nebuvo prasmės tuščiai aušinti burnos. Šitai jiems jau buvo nebe naujiena ir seniai viskas pamiršta.

* * *

Mudu važiavom į restoraną vakarieniauti. Vienu du, jis ir aš, o bjauriausia tai, kad mes retai kada taip elgdavomės. Restoranai skirti pabendrauti su žmonėmis ir pavakarieniauti, o kai mudu likdavom vieni, mums labiau patikdavo susirangyti ant sofos ir užsisakyti maisto į namus.

Jeigu tą vakarą būtume pasilikę namie, šiandien abu būtume gyvi. Tiesą pasakius, kad kiek, ir būtume neišvažiavę. Jis buvo užsakęs staliuką Tamarind restorane, o aš paprašiau jo, kad užsakymą atšauktų, nes vos prieš porą dienų mudu jau vakarieniavom restorane Valentino dienos proga. Jam tai buvo toks svarbus įvykis, kad man teko nusileisti.

Taigi aš stoviu gatvėje ir laukiu jo, kada atvažiuos manęs pasiimti, ir staiga pro mašinų gaudesį, signalų pypsėjimą ir balsu siunčiamus prakeiksmus pamatau geltoną taksi, kuris, perkirtęs net tris eismo juostas, lekia tiesiai prie manęs. Žinoma, ten sėdi Aidanas, visas persigandęs, ir iškėlęs rodo man septynis pirštus. Septynis iš dešimties. Vairuotojas kvaiša. Tai tokia mūsų susidaryta kuoktelėjusių taksi vairuotojų vertinimo skalė.

— Septyni? — pasakiau tik lūpomis. — Šaunumėlis.

Jis ėmė juoktis ir man pasidarė labai gera. Porą dienų jo savijauta buvo prasta: prieš kelias dienas vieną vakarą jam paskambino iš darbo ir sukniso visą nuotaiką.

Smarkiai trūktelėjusi mašina sustojo prie manęs, aš įšokau į vidų ir, dar nespėjus uždaryti durelių, mes jau strimgalviais lėkėm kartu su visu automobilių srautu. Aš prisiplojau prie Aidano, jis per tą laiką spėjo mane pabučiuoti, bet netrukus vėl buvau nublokšta į priešingą pusę. Nekantraudama dar pakartojau:

— Septyni iš dešimties? Jau senokai su tokiu nevažinėjom. Pasakok.

Jis susižavėjęs pakraipė galvą ir prislopintu balsu tarė:

— Šitas geras, Ana, prisiekiu, tikrai geras. Sako, važinėdamas mieste yra matęs Princesę Dianą perkantis kavos su dvylika spurgų.

— Kokio skonio?

— Įvairiausių. O praėjusiais metais jam ant pomidoro vaidenosi Martino Kingo Liuterio veidas. Už pažiūrėjimą iš kaimynų lupo po penkis dolerius, kol tas pomidoras supuvo.

Be jokio įspėjimo mes statmenai kirtome Penkiasdešimt trečiąją gatvę ir su didžiule posūkio jėga buvome priploti prie dešinės pusės durelių. Įsitvėriau į Aidaną.

— Be to, reikia atsižvelgti dar ir į jo vairavimo kokybę. Pasiruošk aštriam viražui.

Keista, bet avarija įvyko visai ne dėl mūsų septynių balų iš dešimties vairuotojo kaltės. Vėliau paaiškėjo, kad apskritai niekas nebuvo kaltas. Mitriai nardydami tarp gausaus iš darbo skubančių mašinų srauto, mes su Aidanu pradėjome kalbėtis apie mūsų varganą butuką ir apie tai, koks paršas tas mūsų namo šeimininkas. Mes nė nenutuokėme, kas dedasi artimiausioje sankryžoje — kažkokia moteris nieko negalvojusi puolė skersai gatvės, taksi vairuotojas armėnas bandė staigiu judesiu šūktelti mašiną į šalį, kad jos nepartrenktų, ir tuo metu priekinis jo mašinos ratas grybštelėjo tepalo balą, kurią buvo palikusi anksčiau šioje vietoje į avariją patekusi mašina ir išbarsčiusi ant kelio savo vidurius. Nieko nenumanydama aš sau laiminga tauškėjau: „Galėtume nudažyti sienas...“, o po akimirkos mes jau lėkėme į kitą dimensiją. Su didžiausiu trenksmu į mūsų automobilio šoną rėžėsi kitas taksi. Jo priekinis bamperis atsidūrė prie mūsų sėdynės — tokie dalykai atsitinka tik košmaruose. Mano galvoje kažkas sudžeržgėjo, sutraškėjo, paskui mus ėmė sukti ir vėl nusviedė į važiuojamąją kelio dalį, tarsi būtume lėkę paties velnio karuselėj.

Šokas buvo — ir tebėra — žodžiais nenusakomas. Nuo smūgio Aidanui lūžo dubens kaulai, šeši šonkauliai, mirtinai buvo sužalotos kepenys, inkstai, kasa ir blužnis. Aš viską regėjau — žinoma, tarsi sulėtintam kine: lyg sidabrinis lietus į automobilio saloną pažyra stiklo šukės, lūžta metalas, Aidanui iš burnos pliūpteli kraujas, akyse šmėsteli nuostaba. Aš nežinojau, kad jis miršta, kad po dvidešimties minučių jis jau bus nebegyvas, aš maniau, kad turime pykti ant kažkokio nevispročio vairuotojo, didžiausiu greičiu savo automobiliu įsirėžusio į mūsiškio šoną.

Gatvėje pasigirdo žmonių klyksmas. Kažkas ėmė šaukti:

— Jėzau! Jėzau Kristau!

Man pro akis šmėsčiojo žmonių kojos. Pamačiau gražius raudonus aukštakulnius batus. Raudonus aukštakulnius ne bet kas drįsta apsiauti, tingiai pamaniau sau. Taip gerai jie įstrigo man atmintin, kad ir dabar galėčiau be vargo atpažinti iš daugybės panašių į juos. Kai kas neišdildomai išliks mano prisiminimuose visą gyvenimą.

Vėliau žmonės kalbėjo, kad man labai pasisekė. „Pasisekė“, nes visą smūgį sugėrė Aidanas. Kai tas vairuotojas iš inercijos visa jėga rėžėsi į Aidano kūną, man smūgio jėgos buvo likę visai nedaug, todėl per susidūrimą lūžo tik dešinė ranka ir išniro kelis. Aišku, būta ir netiesioginių sužeidimų — mūsų automobilio stogas susiraitė, metalas sutruko ir aštri briauna perrėžė man skruostą, o sumaitotų šoninių durelių nuolaužos nuplėšė dviejų pirštų nagus. Bet aš nenumiriau.

Mūsų taksi vairuotojas išsisuko be jokio įdrėskimo. Kai mūsų automobilis pagaliau liovėsi nepaliaujamai suktis ir sustojo vidury gatvės, jis išlipo iš mašinos ir pažiūrėjo į mus pro skylę, kur ką tik buvo jo langas, tada atsitraukė atgal ir susirietė, įdomu, ką jis ten darė. Gal apžiūrinėjo ratus? Paskui iš garsų, sklindančių iš jo pusės, supratau, kad vėmė.

— Greitoji jau atvažiuoja, vyruti, — išgirdau vyrišką balsą, bet nesupratau, ar tas balsas nuskambėjo tikrai, ar man pasivaideno. Kurį laiką aplinkui buvo keistai tylu.

Mudu su Aidanu susižvalgėme nieko nesuvokiančiu žvilgsniu ir jis tarė:

— Brangute, tu gyva?

— Taip. O tu?

— Aš irgi. — Bet jo balsas skambėjo keistai, lyg gargaliuotų.

Jam ant marškinių priekio ir kaklaraiščio juodavo gliti, tamsiai raudona kraujo dėmė, ir aš baisiai nusiminiau, kad išteptas pats gražiausias ir labiausiai jo mėgstamas kaklaraištis.

— Dėl kaklaraiščio nesijaudink, — raminau jį. — Nupirksim kitą.

— Ar tau nieko neskauda? — paklausė jis.

— Ne. — Tuo metu aš nieko nejaučiau. Senas geras draugas šokas, tas amžinas mūsų gelbėtojas, padeda iškęsti tai, kas, rodos, nepakeliama. — O tau?

— Truputį. — Ir tada aš supratau, kad jam labai skauda.

Tolumoje pasigirdo automobilių sirenos; jos artėjo ir vis garsėjo, ir staiga sucypusios stabdžiais mašinos sustojo it įbestos visai šalia mūsų. Atvažiavo mūsų paimti. Niekada negalvojau, kad gali mums taip atsitikti.

Aidaną ištraukė iš sugniuždytos mašinos, paskui mes atsidūrėme greitosios pagalbos automobilyje, ir tada viskas ėmė skrieti pašėlusiu greičiu. Mus nugabeno į ligoninę, suguldė ant atskirų neštuvų, vežė ilgais koridoriais, ir iš to, kaip apie mus visi šokinėjo, aš supratau, kad esam labai rimti pacientai.

Pasakiau mūsų abiejų sveikatos draudimo duomenis, kuriuos prisiminiau su aiškiu kaip dieną fotografiniu tikslumu — net mūsų abiejų registracijos numerius. Ir pati netikėjau, kad galiu juos prisiminti. Manęs paprašė pasirašyti kažkokius dokumentus, bet aš negalėjau, nes man buvo sumaitota dešinė ranka nuo riešo iki peties, todėl buvo apsieita ir be parašų.

— Kokie jūsų santykiai su šiuo nukentėjusiuoju? — paklausė manęs. — Kas jam būsit — žmona? Draugė?

— Ir viena, ir kita, — atsakė Aidanas gargaliuojančiu balsu.

Kai jį skubiai išvežė į operacinę, aš dar nežinojau, kad jis jau merdėjo. Mačiau, kad jis sužeistas, bet nė neįtariau, kad nebebus galima jo išgelbėti.

— Pasistenkit, kad jis pasveiktų, — paprašiau chirurgo, žemaūgio įdegusio vyruko.

— Apgailestauju, — tarė jis, — bet aš abejoju, ar jis išgyvens.

Man atvipo apatinė lūpa. Atsiprašau, nesupratau? Prieš pusvalandį mes abu važiavom taksi vakarieniauti. O dabar šitas įdegęs neūžauga man aiškina, kad jis turbūt neišgyvens.

Jis iš tiesų neišgyveno. Jis mirė visai netrukus, maždaug po dešimties minučių.

Tuo metu man jau buvo pradėję skaudėti visą ranką, veidą ir kelį. Aš panirau į tokią agoniją, kad vos beprisiminiau savo vardą, pavardę, todėl pastangos įsivaizduoti ir suvokti, kad Aidano jau nebėra, prilygo įsivaizdavimui, kad balta yra juoda. Atlėkė Rachelė su Luku; kažkas jai turbūt paskambino. Bet kai juos išvydau, pamaniau, kad ir jie pakliuvo į avariją — ką daugiau jiems veikti šitoj ligoninėj? — ir sutrikau dėl tokio sutapimo. Netrukus man privarė vaistų, greičiausiai morfino, ir tik tada susiprotėjau paklausti apie kitą vairuotoją, tą, kuris tėškėsi į mus.

Jis buvo vardu Elinas. Jam lūžo abiejų rankų kaulai, bet šiaip smarkiau nenukentėjo. Visi vienu balsu tvirtino, kad dėl avarijos jis nekaltas. Šimtai įvykio liudytojų atkakliai teigė, kad jam nebuvo kitos išeities, kaip tik staigiai šūktelti į šalį, kad nepartrenktų moters, o baisiausia ir absurdiškiausia nelaimės priežastis buvo ta, kad ant kelio kaip tik toj vietoj atsirado ta nelemta tepalo bala.

Ligoninėj praleidau dvi dienas ir prisimenu tik be paliovos plūdusius manęs lankyti žmones. Iš Bostono atskrido Aidano tėvai su Kevinu. Iš Airijos atlėkė mano mama su tėčiu, Helena su Mege. Diana su Leonu — jis raudojo taip graudžiai, kad ir jam buvo suleista vaistų, — Džeke, Aidano bendradarbiai ir pora policininkų, kurie užrašė mano parodymus. Atėjo net Elinas, tas vairuotojas. Abiem sugipsuotom rankom, visas kretėdamas ir raudodamas sėdėjo prie mano lovos ir be perstojo atsiprašinėjo. Aš negalėjau smerkti šito žmogaus — jis ir taip visą gyvenimą naktimis sapnuos košmarus ir veikiausiai daugiau niekada nebesės už automobilio vairo. Bet gailestis Elinui man kėlė susirūpinimą — ką tada man kaltinti dėl Aidano žūties?

Paskui mes išskridom į Bostoną, dalyvavom laidotuvėse, kurios buvo kaip mūsų vestuvės, tik košmariška jų versija. Kai mane stūmė su vežimėliu prie karsto, kai regėjau dešimtis iki šiolei man nematytų veidų, pasijutau lyg sapne, kur vienon krūvon buvo suvaryti viens kitam priešingiausi žmonės.

Tada aš vėl skridau lėktuvu, važiavau į savo namus Airijoje, miegojau svetainėje, po kiek laiko vėl grįžau į Niujorką, ir tik dabar suvokiau, kas iš tiesų atsitiko.

II DALIS

1

Ištrauka iš Dorotėjos K. Linkoln knygos „Niekada nebesugrįši“:

Maždaug po savaitės, kai mirė mano vyras, sėdėjau savo saulėtam kambary ir varčiau National Enquirer — vienintelį leidinį, kurio skaitymui galėjau susikaupti — ir staiga pro langą į kambarį įskrido drugelis. Jis buvo nepaprastai gražus, su spalvingais raudonais, mėlynais ir baltais raštais. Kol nustebusi spoksojau į jį, jis apsuko ratą po kambarį, nutūpė ant stereoaparatūros, ant gėlės vazone — tarsi norėtų man priminti, kad reikia ją palaistyti! — ir ant senos mano vyro kėdės. Paskui atskrido prie mano žurnalo National Enquirer ir tvirtai nusileido ant jo — lyg būtų norėjęs pasakyti „Ajajai, Dorotėja!“ (Labai įdomu, mano velionis vyras nė už ką neleisdavo laikyti namie tokių leidinių.)

Per televiziją rodė serialą „Kaip sukasi pasaulis“, ir drugelis ėmė plazdenti virš nuotolinio valdymo pultelio. Atrodo, jis norėjo man kažką pasakyti — gal jis nori, kad perjungčiau kanalą? „Ką gi, gerai, mielasis. Man nesunku’, tariau jam.

Neskubėdama junginėjau kanalus, o kai sustojau prie Fox Sports, tas gražuolis padarėlis nutūpė man ant rankos, lyg norėdamas paraginti sustoti. Paskui jis užskrido man ant peties ir gerą pusvalandį mudu žiūrėjom Amerikos varžybas; kambaryje tvyrojo gili ramybė. Kai Ernis Elsas praleido trečią įvartį, drugelis suspurdėjo, nuplazdeno prie lango, trumpam tūptelėjo ant palangės, lyg būtų atsisveikinęs, ir galiausiai išskrido į mėlyną tolį. Aš nė akimirkai nesudvejojau, kad čia buvo apsilankęs mano velionis vyras. Taip jis norėjo man pasakyti, kad tebėra su manim ir kad visada bus šalia. Dar keletas sielvarto prislėgtų žmonių yra pasakoję apie panašius apsilankymus.

Padėjau knygą į šalį, atsisėdau tiesiai, apsidairiau po kambarį ir pagalvojau: „O kur mano drugelis?“

Po to ankstyvo rytinio pokalbio su Rachele Dženės kavinėje prabėgo keturios ar penkios savaitės, bet beveik niekas per tą laiką nepasikeitė. Nors darbe plušėjau iki vėlumos, vertingos produkcijos sukurdavau labai mažai, ir toliau miegojau ant sofos, o Aidanas po senovei buvo miręs.

Buvau susikūrusi tam tikrą dienos darbų eigą: atsibundu vos brėkštant, paskambinu Aidanui į mobilųjį, mažiausiai dešimčiai valandų išeinu į darbą, grįžtu namo, vėl skambinu Aidanui, kuriu išradingiausius prasimanymus, kuriuose jis nebūtų miręs, kelias valandas paverkiu, paskui truputį snūsteliu, atsibundu ir vėl viską pradedu iš naujo.

Verkimas man tapo didžiule paguoda, bet buvo labai sunku nutaikyti tinkamą momentą, nes mano veidui atsigauti prireikdavo gan nemažai laiko. Rytais tą daryti buvo nesaugu, nes darbe atrodyčiau siaubingai. Dėl tos pačios priežasties nesaugu verkti buvo ir per pietus. O vakarais jau viskas gerai. Todėl nekantriai jų laukdavau.

Tempiau dieną po dienos, ir vienintelis mano gyvastį palaikęs dalykas buvo viltis, kad rytoj man bus lengviau. Bet lengviau nebūdavo. Kiekviena diena buvo lygiai tokia pat kaip ir praėjusi. Siaubinga, nepakeliama. Tarsi būčiau įėjusi pro kitas savo gyvenimo duris ir patekusi į kambarį, kur viskas absoliučiai identiška, tik tvyro vienas milžiniškai didelis skirtumas.

Grįždama į Niujorką tikėjausi, kad pasinėrus į kasdieninę veiklą, tokią kaip darbas ir draugai, košmaras išsisklaidys. Bet neišsisklaidė. Darbas ir draugai tiesiog tapo to košmaro dalimi.

Šį rytą, kaip ir paprastai kiekvieną rytą, atsibudau baisiai anksti. Kažkurią mažytę sekundės dalį bandžiau prisiminti, koks laukia siaubas. Ir kaip visada prisiminiau.

Vėl padėjau galvą ant pagalvės, visais kaulais jausdama nuobodžiai įkyrų skausmą, kuris, kaip įsivaizdavau, buvo panašus į artritą ar reumatą. Iš pradžių, kai prasidėjo šitie skausmai, maniau, kad turbūt pasigavau kokį virusą ar tiesiog tai dėl šalutinių avarijos padarinių. Bet mano gydytojas sako, kad mane kamuoja „fizinis netekties skausmas“ ir kad tai visai „normalu“. Tai buvo šokas. Žinojau, kad reikia tikėtis emocinio skausmo, bet fizinis skausmas man buvo visiška naujiena.

Atrodžiau irgi siaubingai: nagai be perstojo skilinėjo, plaukai nubluko ir pradėjo lūžinėti, ir nors galėjau gauti kokių tik širdis geidžia kūno prausimosi ir drėkinimo priemonių, mano oda pleiskanojo ir laupėsi mažais pilkais ruoželiais.

Įsimečiau burnon porą tablečių nuo skausmo, įsijungiau televizorių, bet, nieko įdomaus nesuradusi, vėl ėmiau vartyti „Niekada nebegrįši“. Beje, pamaniau, kad labai neblogas pavadinimas. Toks gyvas. Turi pakelti nuotaiką neseniai netekusiems artimųjų.

Tai viena iš serijinių knygų — jas man paštu iš Londono siuntė Klara, prie buto durų atnešdavo ir palikdavo Ornestas, asmeniškai į rankas įteikdavo Rachelė, Tynė, Martis, Nelas ir net keistoji Nelo draugė. Nors aš įstengiau susikaupti ir perskaityti tik vieną jos skyrių, netrukau pastebėti, kad visoje knygoje skamba drugelio leitmotyvas. Deja, aš jokio drugelio neturiu.

Keista, bet anksčiau aš niekada drugelių nemėgau. Sunku tokį dalyką prisipažinti, nes visi drugelius dievina, o pasakyti, kad tau jie nepatinka, tai tas pat, kas prisipažinti, kad tau nepatinka Maiklas Palinas, delfinai ar braškės. Man drugeliai atrodė klastingi padarai — nieko daugiau kaip peteliškės su išmargintais švarkeliais. O, taip, peteliškės baisiai nemalonios, jų sparnelių plazdėjimas primena bjaurų, į popieriaus šiugždesį panašų garsą — bet jos bent jau tikros; natūraliai rudos, neįkyrios, kvailos (lekia į ugnį kartu su išmetama kepure). Apskritai kalbant, jos neturi kuo pasipuikuoti, todėl yra tokios, kokios yra.

O ta moteris ir jos kvaišelis pirštu valdomas vyras? Na na, išties, lis ją ėmė ir nušovė. Kaip galima tikėti tokia moterim, kuri grožisi daiktu, kuris jai yra „neklystamai“ gražus?

Tačiau, kai ėmiausi skaityti tokias knygas, pati pradėjau dairytis drugelių, balandžių ar nematytų kačių, kurių anksčiau nepastebėdavau. Beviltiškai troškau išvysti kokį nors ženklą, duodantį suprasti, kad Aidanas tebėra su manim, bet taip nieko ir nepamačiau.

Sakoma, kad žmonėms sunkiausia susitaikyti su baigiamuoju mirties etapu. O man skaudžiausia buvo tai, kad aš nežinojau, kur dabar yra Aidanas. Juk jis vis tiek turi kažkur būti.

Juk negalėjo taip paprastai imti ir išnykti, kažkur pradingti jo nuomonės ir mintys, prisiminimai, viltys ir jausmai, visi tie dalykai, kurie buvo būdingi tik jam, kurie darė jį vienintele ir išskirtine asmenybe.

Supratau, kad aidaniškumo kremuotame kūne jau seniai nebėra, bet jo asmenybė, dvasia ar vadinkite tai kaip norit — negalėjo imti ir pradingti kaip dūmas. Jo buvo taip daug, kad jis negalėjo šitaip paprastai išnykti: jam, pavyzdžiui, nepatiko „Rugiuose prie bedugnės’1, o tuo tarpu visas pasaulis šią knygą tiesiog dievino; jis vaikščiojo keistai krypuodamas, nes viena jo koja buvo truputėlį trumpesnė už kitą; skusdamasis jis visada dainuodavo nykštukų dainelę. Jis tryško gyvybingumu ir buvo kupinas — taip, taip, gyvenimo džiaugsmo, todėl turėtų būti kažkur netoliese, tik reikia jį surasti.

Aš ir toliau regėdavau jį gatvėje, bet dabar jau susitaikiau su mintimi, kad ten ne jis. Aš ir toliau skaičiau jo horoskopus. Mintyse kalbėjausi su juo. Siųsdavau elektroninius laiškus ir skambindavau į mobilųjį telefoną, bet supratau, kad iš jo jokių žinių nebesulauksiu. Nors kai kada ir pamiršdavau, kad jis miręs. Na, sakykim, sekundei kitai grįžusi vakare po darbo namo staiga imdavau ir susigriebdavau, kad laukiu jo įeinančio pro duris. Arba kartais nutinka kas nors keisto ar juokingo, aš imu ir pagalvoju: „Oi, reikės papasakoti Aidanui/1 O paskui mane užlieja siaubas — išpila šaltas prakaitas ir akyse ima suktis juodi ratilai — siaubas suvokus, kad jis išplėštas iš gyvenimo. Pašalintas iš šio pasaulio, iš amžinai gyvo judėjimo ir ištremtas į vietą, kur aš niekada neįstengsiu jo surasti.

Iki šiolei aš visada galvodavau, kad baisiausia būna tada, kai staiga imi ir prarandi mylimą žmogų.

Bet man buvo blogiau. Jeigu jis būtų uždarytas į kalėjimą, pagrobtas ar kažkur pasprukęs, būčiau turėjusi vilties, kad kada nors vis tiek sugrįš.

Ir dar aš jaučiausi nenusakomai kalta. Jo gyvenimo gija nutrūko taip anksti ir taip žiauriai, o aš štai esu čia, gyva sveika, vaikštau į darbą ir užsiimu kitais privalomais dalykais. Jo kūnas sugėrė visą smūgio jėgą, tad aš įsivaizdavau, kad jis žuvo dėl to, kad likčiau gyva aš, ir šitas jausmas man buvo pats baisiausias. Tarsi aš būčiau pikta valia pasigviešusi jo gyvybę. Aš jaučiau, kad būtų daug geriau, jeigu mes būtume žuvę abu, nes man buvo per skaudu gyventi vienai ir žinoti, kad jis miręs.

Aš dažnai ir gana daug fantazuodavau, kad jis tebėra gyvas. Kad kažkur, analogiškoj visatoj, jis yra nemiręs — kad tą dieną į mūsų taksi neįsirėžė jokia kita mašina, kad mūsų gyvenimas ir toliau teka ramia lygia vaga, kad mes palaimingai stumiam dienas, visas mums likusias drauge nugyventi keturias dešimtis metų, nė nenumanydami apie laimingą atsitiktinumą, kuris mums pasitaikė ir išgelbėjo nuo begalinio skausmo, kurį būtų tekę iškęsti. Šias fantazijas aš kurdavau su begaliniu tikslumu — kaip mes rengėmės, kaip eidavom į darbą, ką valgydavom pietums, o naktimis, kai negalėdavau užmigti, jos ateidavo palaikyti man kompanijos.

Bet kaipgi jis? Kaip jis dabar jaučiasi? Man nepatiko, kad jis dabar visa tai turi ištverti vienas; aš žinojau, kad jis versis per galvą, kad tik kaip nors susisiektų su manim. Mes gyvenom mintimis vienas apie kitą, dešimtis kartų per dieną kalbėdavomės ir rašydavom elektroninius laiškus, kiekvieną laisvą minutę stengdavomės praleisti drauge, tad jaučiau, jog, kad ir kur jis šiuo metu būtų, išsiskyrimo skausmas jam bus siaubingas. Paaukočiau gyvybę, kad galėčiau sužinoti, jog jam viskas gerai.

Kur gi tu?

Per laidotuves kunigas kalbėjo apie tai, kad Aidanas neva „iškeliavo į geresnį gyvenimą“, bet juk tai nesąmonė. Tokia didžiulė nesąmonė, kad tuo metu man norėjosi rėkti balsu, bet aš buvau taip visa sutvarstyta, privaryta vaistų ir apglėbta savo artimųjų, kad neįstengiau net prasižioti.

Iki Aidano žūties nebuvau susidūrusi su artimo žmogaus mirtimi. Vienintelės mano netektys buvo seneliai ir senelės, bet aš jau buvau pasiruošusi jų išėjimui; jie jau buvo nusenę ir nieko čia keisto. O Aidanas buvo jaunas, stiprus ir gražus, ir todėl atrodė taip nesąžininga.

Kai mirė mano seneliai, aš buvau arba per jauna, arba man visai nerūpėjo, ar jie pateks į rojų (o gal į pragarą — senelė Magair buvo tikriausia kandidatė į požeminę karalystę). Dabar aš buvau priversta galvoti apie pomirtinį gyvenimą ir kadangi nebuvau tikra dėl jo, tai mane gąsdino.

Paauglystėje baisiai troškau užmegzti santykius su kokia nors dvasine būtybe. Žinoma, ne su katalikų Dievu, kurio šviesoje buvau auklėjama, nes tokie santykiai būtų nepakeliamai nuobodūs ir prieinami kiekvienam panorėjusiam (jeigu tik esi airis). Mano vaizduotę kaitino menkai suvokiamas, universalus svajotojų, čakrų ir ilgasijonių dievas. Juo labiau kad jį dar galima papildyti reiki, kristalais, guarana; dvasinių dalykų sąrašas be galo ilgas. Mane maloniai jaudindavo netikėti sutapimai ir baugūs, nesuprantami dalykai — viskas, kas mano gyvenimą darė įdomesnį ir tikresnį. Pati išmokau skaityti taro kortas ir man gana neblogai sekėsi. Aš dažnai manydavau, kad taip yra dėl to, jog esu truputėlį kvaištelėjusi, bet, žvelgdama atgal į praeitį, suprantu, kad man tai pavyko pasiekti dėl to, kad savarankiškai perskaičiau taro kortų vadovą ir išmokau simbolių reikšmes, be to, juk paprastai žmonės eina burtis todėl, kad nori susirasti draugą.

Taro kortas numečiau į šalį prieš keletą metų, bet vis nesilioviau tikėjusi tais „menkai suvokiamais“ dalykais. Jeigu man nepavykdavo gauti to, ko trokšdavau — darbo, suspėti į autobusą, nusipirkti tinkamo dydžio džinsų — sakydavau, kad „nebuvo lemta“, tarsi egzistuotų kažkoks dievas, kažkokia nepiktybinė marionetė, iš anksto mums nubrėžianti gyvenimo liniją, kuriai tik ir rūpi, kuo mes kas dieną rengiamės.

Bet dabar, kai esu užspeista į kampą, dabar, kai man iš tiesų labai reikia, aš nebežinojau, kuo tikiu. Netikėjau, kad Aidanas nukeliavo į Dangų. Aš apskritai netikėjau, kad yra Rojus. Aš net netikėjau, kad yra Dievas. Netikėjau ir kad jo nėra. Taigi man nebuvo į ką atsiremti.

Susiruošiau eiti į darbą, kaip ir kiekvieną rytą paskambinau jam į mobilųjį, o tada, didžiausio nusivylimo apimta, suklykiau į tuščią erdvę:

— Kur tu? Kur tu? Kurgi tu?

2

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Volsai1@eircom.net

Tema: Didelis reikalas!

Brangioji Ana,

Tikiuosi, kad tau viskas gerai. Klausyk, pas mus su ta moterim ir jos šunim tikras pragaras. Kai grįžom iš Algarvės, jų abiejų nė dvasios. Ar nemanai, kad mes ją kaip nors išgąsdinom? O man pasirodė, kad ji paprasčiausiai „bandė persiorientuoti“. Tačiau šįryt ji vėl pasirodė ir ėmė lieti savo pyktį. Atsibeldė truputį anksčiau ir privertė savo šunelį atlikti „didelį reikalą“. Tėtis ėjo į kioską nusipirkti laikraščių ir įlipo į jo tortą, o jis, kaip žinia, nėra iš tų, kuriuos galima lengvai užsiutinti, bet šįkart jis tikrai įsiuto. Sako, reikės imtis šito reikalo iki galo. Teks pasitelkti į pagalbą Heleną ir jos „sugebėjimus“. Laimei, ji irgi labai susierzino ir pažadėjo padaryti tai už dyką. Sako, priversti šunį sysioti ant svetimų vartelių yra viena, o reikalauti, kad jis dar ir pridergtų, tai jau visai kas kita.

Tave mylinti

Mama

P. S. Ką tai galėtų reikšti? Juk žinai, kad aš ne iš tų, kurios turi priešų. Gal čia kalta Helena?

P. P. S. Beje, mus apėmė poatostoginė depresija, ypač paūmėjo tada, kai tėčiui pradėjo pūliuoti nudegusios vietos ir kai prasidėjo tas nelemtas reikalas su šunim. Pasistenk suprasti mus teisingai, bet aš manau, kad tu dar visko „neužrišai“, ir būtų beprasmiška važiuoti namo prasiblaškyti, nes mes ir patys negalim pakelti vienas kitam nuotaikos, o ką jau kalbėti apie tokius kaip tu.

Kam: lliuziorii5topadejeja1@yahoo.com

Nuo: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Suskrude tėvai

Tėtis su mama grįžo iš Algarvės. Tėtis baisiai suskrudo. Panašus į Dainuojantį detektyvu. Mirk iš juoko.

3

Lyg elektros srovė vedantys skausmai prižadino mane įprastu laiku — prieš penkias ryto. Automatiškai įsimečiau į burną porą tablečių nuskausminamųjų, paskui pagulėjau labai ramiai kietai užmerkusi akis ir įsivaizduodama, kad guliu savo lovoj, o šalia manęs ilsisi Aidanas. Man tereikia ištiesti ranką ir galėsiu tave paliesti. Tu būsi šiltas ir dar mieguistas, pusiau suglebęs, būsi dar neatsibudęs, bet vis tiek apsivysi mane rankomis ir kojomis. Mano fantazija buvo tokia detaliai tikra ir įtikinama, kad net užuodžiau jo kvapą ir bemaž patikėjau, kad girdžiu jo alsavimą. O kai atsimerkusi pamačiau, kad guliu ne savo lovoj, o vieta, kur turėtų miegoti Aidanas, visiškai tuščia, pradėjau kaukti. Mano kaukimas buvo panašus į gyvulio staugimą. Susirietusi į kamuoliuką ir prispaudusi prie krūtinės Doglį, ėmiau sūpuotis į šonus, kad atlėgtų skausmas. Kai tai nepadėjo, įsijungiau televizorių. „Dalasas“. Dvi serijos iš eilės. Kas galėjo žinoti?

Pasibaigė truputį po septynių. Jau vėlu ir laikas ruoštis į darbą. Dažniausiai rytais nesistengdavau atvažiuoti į darbą anksčiau kaip aštuntą, bet kai kuriomis dienomis tiesiog nebeištverdavau gulėti lovoje atmerktomis akimis, todėl pusę septynių jau sėdėdavau už savo stalo.

Būti kuo daugiau užsiėmus, daug dirbti, stumti dieną po dienos buvo pagrindinis mano tikslas.

Kartais taip įsijausdavau į darbą, kad net pamiršdavau apie save. Nukeliaudavau mintimis ten, kur vaizduotė nugalėdavo protą, ir tuomet aš jau nebebūdavau savimi. Nors trumpam.

Vis dėlto darbe nejaučiau jokio linksmumo ar žavesio. Manęs dar laukdavo dalykiniai pietūs. Dar prieš Aidano mirtį baisiai nekenčiau tų dalykinių pietų. Sudėtinė mano darbo dalis buvo grožio ir kosmetikos leidinių redaktorių vedžiojimas po prabangius restoranus; per savaitę turėdavau po dvejus trejus tokius pietus, o jie man būdavo tikra kančia dėl konkurencinės nevalgymo kovos. Kartais žurnalistai atsivesdavo ir savo kolegų, todėl mes jau keliese nevalgydavom deserto, kurį užsakydavom visiems. Vyko tarsi kova dėl prizo — kas pirmas suduos smūgį? Kas pirmas paims į burną šakutę? Mes tingiai sukdavom vienas apie kitą ratus, bet kadangi aš būdavau pietų šeimininkė, tai pagal protokolą turėdavau ir pradėti. Tačiau tekdavo tai daryti labai atsargiai, nes jeigu žurnalistai pamatys, kad daug valgau, nustos mane gerbti.

Pirmą mėnesį po grįžimo į darbą nuo dalykinių pietų buvau atleista — ne iš gailesčio ar užuojautos, o dėl to, kad mano randas buvo toks baisus, jog Ariela nenorėjo, kad aš rodyčiaus žmonėms. Tačiau dėl vitamino E kapsulių ir stipraus maskuojamojo kremo poveikio dabar jis jau buvo mažiau pastebimas, tad dalykiniai pietūs vėl atsidūrė mano valgiaraštyje.

Man sėkmingai pavykdavo ištverti pietus tada, kai kartu pasiimdavau ir Brukę, jeigu tik ji būdavo laisva. Ji man buvo tikras Dievo siųstas išsigelbėjimas. Jos neįtikėtinas talentas ramiai nuteikti žmones padėdavo užmaskuoti mano nervingas marionetines pastangas vaidinti stropią šeimininkę. Ji apipildavo žurnalistes įvairiausiom savo kerinčio supergyvenimo smulkmenom, ir niekada neatrodydavo, kad ji giriasi, o aš tuo tarpu meiliai šypsodavausi ir nenoriai kišdavau į surakintą burną trupinėlius maisto. Kartais — o tai atsitikdavo gal ir per dažnai — aš pamiršdavau pirma pradėti desertą; šokoladinis pyragaitis ar ką mes užsisakydavom kiurksodavo vidury stalo nepaliestas, kol Brukė galiausiai ištardavo: „Nežinau, kaip jūs, merginos, bet aš tai labai norėčiau paragauti šito gardžiai atrodančio pyragaičio“, ir tokiu būdu kovos šakutės būdavo ramiai nuleidžiamos ant stalo.

Prisiverčiau palįsti po dušu, paskui pasiėmiau telefoną, ketindama paskambinti Aidanui į mobilųjį, ir tada staiga kažkas atsitiko. Sėdėjau susirietusi ant kėdės ir jau buvau pasirengusi klausytis jo aksominio balso, bet, užuot išgirdus jo pranešimą, mano ausis pasiekė keistas pratisas signalas. Gal surinkau ne tą numerį? Mane apėmė pražūtinga nuojauta; man taip smarkiai ėmė virpėti rankos, kad vos begalėjau sugraibyti mygtukus. Sulaikiusi kvapą ir melsdama Dievą, kad viskas būtų gerai, laukiau pasigirstant jo balso, bet ir vėl mano ausis pasiekė keistas pratisas signalas — jo telefonas buvo išjungtas.

Nes aš nesumokėjau sąskaitos.

Iki šiolei maniau, kad jo telefonas veikia kažkokios kosminės malonės dėka. Bet iš tiesų jis buvo sumokėjęs už savo telefoną gerokai į priekį. O dabar jį išjungė, nes aš už jį nesumokėjau.

Neskaitant nuomos mokesčio už butą, aš daugiau nemokėjau jokių sąskaitų. Mudu su Leonu turėjom aptarti mano finansinę padėtį, bet Leonas taip ilgai raudojo, kad nebuvo kada mums susitikti ir pasikalbėti.

Apimta kvapą gniaužiančios panikos surinkau Aidano darbo numerį, bet atsiliepė kažkas kitas — žinoma, tas kitas negalėjo būti Aidanas — ir pasakė:

— Andrius Raselas klauso. — Numečiau ragelį. Velnias.

Mėšlas. Mėšlas. Mėšlas.

Man taip ėmė svaigti galva, kad pamaniau, jog nualpsiu.

— Kaip aš dabar su tavim susisieksiu? — paklausiau tuščio kambario.

Aš pasidariau priklausoma nuo to kasdienio dvikartinio pokalbio, dvikartinio klausymosi jo balso. Žinoma, man jis nieko neatsakydavo. Bet man vis tiek padėdavo. Man tai padėjo tikėti, kad mes ir toliau bendraujam tarpusavyje.

Mane užvaldė toks stiprus noras pasikalbėti su juo, kad nebegalėjau tverti savam kaily. Per vieną sekundę mane išpylė prakaitas ir aš buvau priversta lėkti į tualetą išsivemti.

Prabėgo dešimt, o gal penkiolika minučių, kol aš klūpėjau atrėmusi galvą į šaltą porcelianą ir negalėjau pasikelti, nes buvau per daug apsvaigusi.

Man žūtbūt reikia su juo pasikalbėti. Būčiau atidavusi viską, ką turiu, būčiau pasirengusi pati gultis į karstą, kad tik galėčiau bent penkias minutes pasikalbėti su juo.

4

Antrą kartą palindau po dušu, apsirengiau — dideliais ratilais raštuotą Pucci suknelę ir švarkelį iš Goodwill — bet jau buvo taip vėlu eiti į darbą, kad paskambinau Lorynai ir pasakiau, jog eisiu tiesiai į dešimtos valandos susitikimą. Reikėjo išrinkti reklamines prekes linijai Švytinti Mergaitė. (Pagrindinė reklamos mintis. Galima daugiau nieko nebesakyti. „Lengva“ serija, tai yra galima apsieiti be didelių išlaidų.) Dėl gana ribotų finansinių išteklių nusprendžiau nupirkti grožio leidinių redaktorėms po lempą (dėl to labai tinkamai pasirinkau „švytėjimo“ temą).

Dešimtą valandą turėjau susitikti su didmenininku iš Keturiasdešimt pirmosios Vest gatvės, kuris importuoja neįprastus šviestuvus: jie panašūs į aureoles — reikia pritvirtinti prie veidrodžio ir žiūrėdama į save atrodysi panaši į šventąją; arba už lovos pritvirtinti sparnus, ir tinkamai atsistojusi atrodysi kaip angelas; dar yra raudoni neonai su užrašais „Rinktinis baras“, jeigu nori įsivaizduoti, kad gyveni Viljamsburge.

Taksi atvežė mane ir išlaipino priešingoje gatvės pusėje, todėl laukdama, kol galėsiu pereiti gatvę, pamačiau pažįstamą vyriškį ir mechaniškai jam linktelėjau „labas“. Paskui susigriebiau, kad neprisimenu, iš kur aš jį pažįstu, ir išsigandau, kad būsiu apsipažinusi ir pasisveikinusi su kokia garsia įžymybe. Kartą taip buvo atsitikę Rachelei: sustabdė ji gatvėje Siuzaną Sarandon ir pradėjo klausinėti, kur ją mačiusi. Gal kartu lankė sporto klubą? Gal ji Bilo draugė? O gal netyčia buvo susitikusios pas dermatologą? Paskui vos girdimu balsu Rachelė išlemeno: „Teima ir Luiza“ ir pasibaisėjusi spruko į šalį.

Bet paslaptingasis vyras sustojo manęs užkalbinti.

— Labas, panelyte, — tarė jis. — Kaip laikaisi?

— Puikiai, — beviltiškai linktelėjau galvą.

— Tu Rachelės sesuo, tiesa? Aš Andželas. Buvom susitikę vieną rytą Dženės kavinėje.

Kaip aš galėjau jį pamiršti! Jo išvaizda tokia neįprasta, liesas, ištįsęs ir išsekęs veidas, tamsios, giliai įdubusios akys, ilgi plaukai ir raudonas aitriosios paprikos magnetizmas.

— Ar jau nors kiek geriau? — klausinėjo jis.

— Ne. Jaučiuosi labai prastai. Ypač šiandien.

— Gal norėtum nueiti kavos?

— Negaliu. Turiu susitikimą.

— Užsirašyk mano telefono numerį. Skambtelk, kai norėsi pasišnekėti.

— Ačiū, bet aš ne narkomanė.

— Na ir kas? Aš visai neįsižeidžiau.

Jis kažką brūkštelėjo ant popiergalio. Vangiai paėmiau iš jo rankų skiautę ir tariau:

— Mano vardas Ana.

— Ana, — pakartojo jis. — Būk atsargi. Beje, puikūs drabužiai.

— Iki, — tariau jam ir įsimečiau į rankinuką popieriaus skiautę.

Nuėjau į susitikimą, bet buvau nekokios formos. Man nepavyko susitarti dėl pono Keistų Lempų savininko keliamų sąlygų, todėl išėjau iš susitikimo nieko nepešusi.

Vėl atsidūrusi gatvėje ėmiau lėtai žingsniuoti pirmyn ir mašinų sraute ieškoti akimis taksi, bet tada man į rankas kažkoks vaikinas įbruko lankstinuką. Paprastai aš išmetu juos į pirmą pasitaikiusią šiukšlių dėžę, nes šioje miesto dalyje tokie lapeliai dalijami turistams. Juose siūloma pigiai įsigyti gerų dizainerių drabužių. Bet į šitą lapelį aš kažkodėl užmečiau akį.

AIŠKIAREGIŲ KARALYSTĖ SUŽINOKITE SAVO ATEITĮ.

GAUKITE ATSAKYMUS IŠ ANO PASAULIO.

JUMS PADĖS MEDIUMAS SU TIKRA AIŠKIAREGYSTĖS DOVANA.

SKAMBINKITE MORNAI

Lapelio apačioje buvo telefono numeris. Mane staiga apėmė toks gilus susijaudinimas, panašus į pamišimą. Gaukite atsakymus iš ano pasaulio. It įkalta sustojau vidury šaligatvio, trukdydama praeiviams.

— Beprotė šūktelėjo vienas.

— Prakeikta turistė (dar bjauresnis įžeidimas), — sušuko dar kažkas.

— Atsiprašau, — tariau aš. — Prašau man atleisti. — Išsikapsčiusi iš žmonių spūsties, užsiglaudžiau namo tarpduryje ir išsitraukiau mobilųjį telefoną. Su didžiausia viltimi ir virpančiais pirštais surinkau numerį. Atsiliepė moteriškas balsas.

— Ar čia Morna? — paklausiau.

— Taip.

— Norėčiau išsiburti.

— Ar galite ateiti dabar? Kaip tik turiu laisvą langą.

— Žinoma! Nors ir tuojau pat!

Velniop tą darbą!

Morna pasakė adresą kažkokio buto, esančio už dviejų gatvių.

Kylant aukštyn išklerusiu liftu, man taip smarkiai plakė širdis, kad pagalvojau, jog turbūt taip turi jaustis žmogus prieš širdies smūgį.

Gauti lapelį Keturiasdešimt pirmojoje gatvėje, kuriame nereklamuojamas dizainerių drabužių išpardavimas, — kokie tikimybės šansai? Ir dar tuojau pat pakliūti pas Morną? Ar šitas įvykis iš anksto nebuvo numatytas? Akimirką leidau sau pasiguosti didžiausia savo viltimi: Aidanai, o jeigu jai pavyks susisiekti su tavim? Jeigu mes iš tiesų užmegsime kontaktą? Jeigu man pavyks su tavim pasikalbėti?

Vos sulaikydama jaudulio, vilties ir nekantrumo ašaras, susiradau Mornos butą ir paspaudžiau durų skambutį.

Kitapus durų pasigirdo balsas:

— Kas ten?

— Mano vardas Ana. Aš ką tik jums skambinau.

Išgirdau nukabinamų grandinių dzingsėjimą ir didžiulėse spynose sukamų raktų žvangėjimą, kol galop durys atsidarė.

Apimta perdėm išpūstos vilties aš įsivaizdavau Morną, vilkinčią plačius, kelių sluoksnių siuvinėtus drabužius, seniai kirptais pražilusiais plaukais ir tamsiais šešėliais išdažytomis protingomis akimis, gyvenančią menkai apšviestame bute, kur pilna raudonų aksominių pagalvėlių ir nėriniuotų lempų.

Bet prieš mane stovėjo paprasta moteriškė — veikiausiai įpusėjusi ketvirtą dešimtį — su šiltu tamsiai mėlynos spalvos treningu. Jos plaukai prašėsi ištrenkami, aš negaliu pasakyti, ar labai protingas ir išmintingas buvo jos žvilgsnis, nes ji vengė kontakto akimis.

Jos butas mane irgi nuvylė. Iš kampe stovinčio televizoriaus plyšavo Montel, ant grindų mėtėsi išbarstyti vaikiški žaislai, kambaryje trenkė stiprus skrudintos duonos kvapas.

Morna pritildė televizorių, nusivedusi pasodino mane ant aukštos kėdės prie pusryčių baro ir tarė:

— Penkiasdešimt dolerių už penkiolika minučių.

Tai buvo daug, bet aš buvau taip susijaudinusi, kad teištariau:

— Gerai.

Aš kvėpavau greitai ir su patrūkčiojimais, todėl pagalvojau, kad Morna pastebės tokią suirzusią mano būseną ir reaguos analogiškai. Bet ji tik užsiropštė ant tokios pat aukštos kėdės iš kitos baro pusės ir padavė man malką taro kortų.

— Perkelk.

Aš neskubėjau.

— Užuot būrusi iš kortų, ar negalėtumėt pamėginti užmegzti kontakto... Kaip čia geriau pasakius?.. Su neseniai mirusiu žmogum.

— Reikės primokėti.

— Kiek?

Ji atidžiai pažiūrėjo į mane.

— Penkiasdešimt.

Aš dvejojau. Ne dėl pinigų, o dėl to, kad man staiga kilo nemalonus įtarimas, jog mane stengiasi apgauti. Kad šita moteris visai ne aiškiaregė, o paprasčiausia mulkintoją, lobstanti iš nekaltų turistų.

— Keturiasdešimt, — pasitaisė ji, patvirtindama mano įtarimus.

— Aš ne dėl pinigų, — tariau vos sulaikydama ašaras. — Jeigu jūs nesat aiškiaregė, tai geriau jau iš karto sakykit. Man tai labai svarbu.

— Aišku, kad aiškiaregė.

— Ar jūs galite užmegzti kontaktą su neseniai mirusiu žmogum? — įsitempiau aš.

— Galiu. Tai ar pradedam?

O ką aš galėčiau prarasti? Linktelėjau galvą.

— Gerai, pažiūrėkim, kas yra. — Ji pirštais suspaudė sau smilkinius. — Jūs airė, tiesa?

— Taip. — Iš dalies man norėjosi atšauti, kad esu uzbekė, nes man buvo nesmagu teikti nepsichologiniu būdu išgautą informaciją, tačiau, kita vertus, nenorėjau gadinti susitikimo.

Ji aštriu žvilgsniu perbėgo mano drabužius, randus ir apsistojo ties vestuviniu žiedu.

— Kai ką jau regiu.

Mano jaudulys sustiprėjo.

— Moterį.

Jaudulys užgriuvo visu sunkumu.

— Jūsų senelę.

— Kurią?

— Ji sako esanti... Merė?

Papurčiau galvą. Aš neturiu senelės, vardu Merė.

— Brigita?

Dar kartą papurčiau galvą.

— Brige?

— Ne, — apmaudžiai tariau aš. Man nepatinka, kai būrėjai nepataiko. Jautiesi dėl jų tada labai nesmagiai.

— Megė? Enė? Myva? Ketlyna? Sineda?

Morna išvardijo visus jai žinomus airiškus vardus, pradedant girdėtais „Rajano dukteryje“ ir baigiant turimom Sined O’Connor kompaktinėmis plokštelėmis, bet taip ir neatspėjo nė vienos mano senelės vardo.

— Apgailestauju, — atsiprašiau jos, nes man nesinorėjo, kad ji pasijustų nepatogiai ir pasiūlytų man išeiti. — Tiek to. Dėl vardo nesijaudinkit. Verčiau pasakykit, ką dar girdite ar regite?

— Žinot, man ne visada pavyksta išpešti iš jų tikrą vardą, bet ši moteris tikrai yra jūsų senelė. Labai aiškiai ją regiu. Ji man sako, kad labai džiaugiasi sulaukusi žinių iš jūsų. Ji tokia nenuorama, tikras strakalas, apsiavusi guminiais batais, ant plataus paraukto sijono užsijuosusi margaspalvę prijuostę. Jos žili plaukai susukti į kuodą žemai ant pakaušio ir nešioja ji mažus apvalius akinius.

— Bijau, kad čia ne mano senelė, — tariau jai. — Man atrodo, tai greičiau močiutė iš „Beverlio prasčiokų“. — Nenorėjau pasirodyti pašaipūnė; mano galvoje tiesiog buvo per daug nusivylimo ir vilčių, todėl šitas tuščias laiko leidimas tik griovė man nuotaiką.

Jeigu jums būtų tekę pamatyti močiutę Magair su jos pajuodusiais dantimis, pypke burnoje ir polinkiu užsiundyti ant mūsų šunis, arba senelę Volš su jos įpročiu staugti ant visų, kas tik bandydavo atimti iš jos kvepalus (ji pradėjo gerti odekoloną po to, kai iš jos buvo atimti visi buteliai su svaigalais ir išpilti į kriauklę), tai nieku gyvu nesumaišytumėte jų su Mornos nupasakota senele.

Morna pakėlė į mane akis, sukrutusi po tokios sarkastiškos mano pastabos.

— Tai su kuo norėtumėt pasikalbėti?

Aš prasižiojau, trūkčiodama įkvėpiau oro ir pradėjau raudoti:

— Su savo vyru. Jis mirė. — Staiga mano veidu ėmė žliaugti ašaros. — Noriu pakalbėti su juo.

Rausiausi rankinuke popierinių servetėlių, o Morna tuo tarpu vėl susiėmė pirštais smilkinius.

— Apgailestauju, — atsiprašė ji. — Nieko negaliu jums pasakyti. Bet tam yra svari priežastis.

Aš kilstelėjau galvą. Ką?

— Jūs turite blogos energijos. Kažkas jus nužiūrėjo bloga akimi ir todėl dabar čia dedasi tokie blogi dalykai.

Ką?

— Jūs turite omeny prakeiksmą?

— Prakeiksmas per stiprus žodis. Nenorėčiau šiandien čia jo vartoti, bet, ko gero, taip, tai panašu į prakeiksmą.

— O, mėšlas!

— Nesikrimskite, mieloji. — Ji pirmą kartą nusišypsojo. — Aš galiu jį pašalinti.

— Tikrai galite?

— Žinoma. Jeigu negalėčiau jums padėti, tai tokių liūdnų dalykų nė nesakyčiau.

— Labai jums ačiū. Dieve mano, tikrai labai jums ačiū. — Akimirksnį pamaniau, kad iš dėkingumo tuoj krisiu ir nualpsiu.

— Panašu, kad jums šiandien buvo lemta čia ateiti.

Aš linktelėjau, bet man per kūną nubėgo šiurpas. O jeigu aš nebūčiau šiandien atvažiavusi į centrą? Jeigu nebūčiau gavusi lankstinuko? Jeigu būčiau išmetusi jį į šiukšlių dėžę?

— Kaip dabar bus? Ar jūs galite jį pašalinti tuojau pat? — Aš vos galėjau atgauti kvapą.

— Taip, galime tą padaryti tuojau pat.

— Nuostabu! Ar galim pradėti?

— Žinoma. Bet jūs turite nepamiršti, kad už pašalinimą tokio didelio prakeiksmo kaip jūsų teks brangiai sumokėti.

— O! Kiek?

— Tūkstantį dolerių.

Visą tūkstantį dolerių? Nuo tokių žodžių aš net krūptelėjau ir sugrįžau į realybę. Šita moteris apgavikė. Ką ji gali padaryti, kas kainuotų tūkstantį dolerių?

— Jūs privalote tai padaryti, Ana. Jūsų gyvenimas risis vis blogyn ir blogyn, jeigu tuojau pat nesusitvarkysite.

— Mano gyvenimas tikrai ims ristis blogyn, jeigu aš išmesiu lauk tūkstantį dolerių!

— Gerai jau, penki šimtai, — nusileido Morna. — Trys šimtai. Tiek to, klokit du šimtus ir aš pašalinsiu tą jūsų prakeiksmą.

— Kaip jūs galite tai padaryti už du šimtus dolerių, jei prieš minutę buvote užsiprašiusi viso tūkstančio?

— Ogi todėl, mieloji, kad aš truputį bijausi dėl tavęs. Tau būtinai reikia kuo greičiau nusikratyti to prakeiksmo, nes gali nutikti kas nors labai negero.

Akimirką kitą ji vėl mane sukaustė, aš susigūžiau iš baimės. Betgi kas man galėtų atsitikti? Blogiausia, kas galėjo nutikti, jau atsitiko. O jeigu iš tiesų kas nors man pasiuntė prakeiksmą? O jeigu kaip tik dėl jo ir žuvo Aidanas?

Pasimetusi tarp baimės ir skepticizmo jaučiau galvoje pirmyn ir atgal šėliojančias mintis. Staiga mūsų pokalbį nutraukė vaikų triukšmas kitame kambaryje ir garsus beldimas į duris.

— Mama, ar dar negalim išeiti?

Man žaibiškai sugrįžo sveikas protas ir aš tuojau pat dėjau į kojas iš šito buto. Mano pyktis buvo toks didelis, kad lėkdama žemyn net atsitrenkiau į lifto sieną. Siutau ant Mornos ir savęs, kad buvau tokia kvaila, ant Aidano, kad numirė ir paliko mane tokioje keblioje padėtyje. Išlėkusi į gatvę dar ilgai ėjau pėsčiomis, nes negalėjau susistabdyti taksi, pūškavau iki pat Centrinio parko, genama pikto liepsnojančio įsiūčio, stumdydama pečiais praeivius (mažesnius už save) neatsiprašinėdama ir tuo užtraukdama Niujorkui dar didesnę nešlovę.

Aš turbūt visą kelią verkiau, nes priėjus sankryžą prie Times aikštės, kažkokia maža mergytė parodė į mane pirštu ir tarė:

— Mamyte, žiūrėk, beprotė. — Bet jai taip pasirodė tikriausiai dėl mano drabužių.

Kol atvykau į darbą, jau buvau visai nusiraminus. Supratau, kas įvyko: mane ėmė persekioti nesėkmės. Sutikau šarlatanę, kuri pelnėsi iš silpnavalių žmonių, ir tai darė taip pasiutiškai gerai, kad net aš pasidaviau jos įtakai, negalėdama atsispirti jos paistalams.

Kažkur vis tiek yra geras aiškiaregys, kuris padės man su tavim susisiekti. Tik reikia jį surasti.

5

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Volsai1@eircom.net

Tema: Karštoji Aliaska

Brangioji Ana,

Tikiuosi, kad savaitgalis prabėgo „šauniai“. Jeigu pamatysi Rachelę, pasakyk jai, kad „Karštoji Aliaska“ yra nuostabus desertas. Padavėjas uždega šaltąsias ugneles, užgesina salėje šviesas ir neša prie staliuko. Tu žinai, aš nesu lengvai pravirkdoma, bet kai mums taip atnešė paskutinį vakarą Portugalijoj, buvo taip gražu, kad aš net apsižliumbiau.

Tave mylinti mama

Man susidarė įspūdis, kad „Karštoji Aliaska“ susijusi su vestuvėmis. Rachelė išteka tik kovo mėnesį, bet jos jau dabar kapojasi viena su kita. Aš tai jau nieku gyvu su jomis nesusidėsiu — kryžminis susišaudymas dėl vestuvių valgiaraščio man buvo bjaurus.

Tačiau aš vos nepaliečiau šios temos vakare, kai į mano namus visai netikėtai atėjo Rachelė ir dar tokiu netinkamu metu, kai man buvo užėjęs noras paverkti.

— Labas, — atsargiai pasisveikinau. Reikėjo šito tikėtis, nes aš visą savaitgalį stengiausi išvengti kontakto su ja.

— Ana, aš labai dėl tavęs nerimauju. Tu privalai liautis taip daug dirbusi.

Tai įprastas Rachelės priekaištas. Ji manė, kad aš apsimetinėju daug dirbanti, kad nereikėtų susitikinėti su ja ar su kuo nors kitu. Ji teisi: man tarp žmonių būdavo ne lengviau, o tik sunkiau. Didžiausia bėda — mano veidas; palaikyti „normalią“ veido išraišką būdavo didžiausias vargas.

Vargšelė Džeke kaip įmanydama stengėsi pakelti man nuotaiką ir kiekvieną kartą, kai susitikdavom, ji būdavo pasirūpinusi visu arsenalu juokingų pasakojimų iš darbo, o man jau gale gerklės stovėdavo tas nesibaigiantis šypsojimasis ir kartojimas: „Dieve, čia tai bent.“

— Ketini dirbti visą savaitgalį? — paklausė Rachelė. — Ana, tai nėra gerai.

Ką man jai atsakyti? Argi galėjau pasakyti jai teisybę, kad beveik visą šeštadienį ir sekmadienį prasėdėjau prie interneto ieškodama gerų psichiatrų ar maldaudama Aidaną duoti man ženklą, kurio iš jų paslaugomis turėčiau pasinaudoti.

— Turėjau skubių reikalų.

— Tu dirbi su kosmetika — kokie dar skubūs reikalai?

— Tu turbūt irgi neišeini į miestą nepasitepusi lūpų blizgikliu?

— Na, aišku... Beje, klausyk, atėjau pasikalbėti su tavim asmeniškai, — kalbėjo ji toliau, — nes, kaip matau, telefonu su tavim susisiekti beveik neįmanoma. Turiu omeny, emocine prasme, o ne telefonine.

Galima pamanyti, kad aš pagalvojau kitaip.

— Žinau, žinau. Verčiau pasakok, Rachele, kaip vestuvių pasiruošimo reikalai. — Jeigu dar prie manęs kabinėsis, tai atšausiu: „Du žodžiai, Rachele. „Karštoji Aliaska.“

— Jėzau šventas, — sušuko ji. — Pasiruošimas vestuvėms. Verčiau neklausinėk. — Ir nenoriai pridūrė. — Mudu su Luku norėjom mažų vestuvių. Tik su tais žmonėmis, kurie mums patinka. Kuriuos mes gerai pažįstam. O mama nori sukviesti pusę Airijos: kelis tūkstančius trečios eilės dukart atstumtų pusbrolių ir pusseserių ir visus tuos, kuriems golfo aikštyne bent kartą buvo linktelėjusi pasisveikindama.

— Gal visi nevažiuos. Pasirodys per daug toli.

— Kaip manai, kodėl mes nusprendėm tuoktis Niujorke? — karčiai nusijuokė ji. — Be to, nemanyk, kad pavyks nusukti kalbą į šoną. Atėjau pas tave dėl to, kad tu man keli rūpesčių. Nevalia prisidenginėti darbu ir apsimetinėti, kad nieko neįvyko. Tu privalai išgyventi tai, kas atsitiko. Kai viską išgyvensi, pasijusi geriau. Gal kartais turi dietinės kokakolos?

— Nežinau. Pasižiūrėk šaldytuve. Ką pasidarei antakiams?

— Nusidažiau.

— Gražiai atrodo.

— Ačiū. Nedidelė treniruotė prieš vestuves. Pažiūrėsiu, ar nesu alergiška. Nenorėčiau, kad įsimintiniausią dieną mano veidas išburktų kaip rupūžės. — Staiga ji sustingo ir ištempusi ausį atidžiai įsiklausė. — Kas čia per triukšmas?

Kažkas gretimam bute plonu balsu visa gerkle ėmė cypti:

— Auuuuksaaaaa-pirrrštiiii!

— Čia Ornestas. Mokosi dainuoti.

— Mokosi ką daryt? Greičiau jau mirtinai gąsdina niekuo dėtus žmones.

— Dainuoti. Jis ima privačias pamokas. Jo mokytojas sako, kad jis turi Dievo dovaną.

— Tai vyyraas, vyyraas su jėėginiuu galuu!

— Ar jis dažnai taip plyšoja?

— Beveik kas vakarą.

— Tau neleidžia užmigti? — Rachelė labai jautriai reaguoja į nemigą. Nebuvo prasmės jai aiškinti, kad aš apskritai beveik nemiegu.

— Jis labaiiii vyyriškaas!

— Ar pasisekė rasti dietinės kokakolos?

— Ne. Šaldytuvas, galima sakyt, tuščias. Kaip po karo. Ana, tau būtinai reikia nueiti pas psichiatrą.

— Kad padėtų nusipirkti dietinės kokakolos?

— Griebtis humoro yra klasikinė temos nusukimo į šalį technika. Pažįstu nuostabią sielvarto psichologę. Tikra profesionalė. Ji man nepasakys nė vieno žodelio, ką tu jai pasakosi. Prisiekiu. Aš net jos neklausinėsiu.

— Nueisiu, — atsakiau.

— Tikrai? Kaip nuostabu!

— Nueisiu, kai tik pasijusiu bent kiek geriau.

— Ak, dėl Dievo meilės. Aš visą vakarą tau šitai kartoju! Aš juk matau, kad tu kėpsai darbe iki išnaktų stengdamasi pamiršti...

— Ne, nieko aš nesistengiu pamiršti. — Tai buvo kvailiausia mintis, baisiausia, kas galėtų atsitikti. — Aš stengiuosi... — Kaip čia man pasakius? — Aš stengiuosi taip įsigilinti, kad galėčiau prisiminti. — Stabtelėjusi tęsiau toliau: — Kad galėčiau prisiminti ir mane nustotų žudęs skausmas.

Taip bėgo dienos. Ir savaitės. Paskui mėnesiai. Dabar jau buvo bemaž birželio vidurys, o jis žuvo vasarį, bet aš vis tiek jaučiausi taip, lyg būčiau pakirdusi iš košmariško sapno, lyg būčiau įstrigusi pusiaukelėje, it kokia suparalyžiuota būtybė, atsidūrusi tarp sapno ir realybės. Aš iš visų jėgų stengiausi įsitverti į normalią būseną, bet neįstengiau prie jos net prisiliesti.

— Jis tau kuždėėėės auksiiiinius žooodžiuuus!

— O, varge, jis vėl pradeda. — Rachelė sunerimusi pažvelgė į lubas. — Nežinau, kaip tu tveri, bet mane tai varo iš proto.

Aš truktelėjau pečiais. Man tai visai patiko. Tarsi buvau jo draugijoje, tik man nereikėjo į jį nei žiūrėti, nei su juo kalbėtis. Jis nuolatos belsdavo man į duris, bet aš neatidarydavau, o kai susitikdavom laiptinėje, pasakydavau, kad geriu galybes migdomųjų tablečių, todėl jo ir negirdžiu. Verčiau jau pameluoti, nes jis labai lengvai įsižeidžia.

— Bet jo meeelas nepaaaslėėėps tooo, ko tu laaabiausiai biijai!

— Privalau paklausti tavęs vieno dalyko, — toliau kalbėjo Rachelė. — Ar tau neužeina noras nusižudyti?

— Ne.

Žiūrėjau į susirūpinusį Rachelės veidą.

— Kodėl klausi? Ar turėčiau to norėti?

— Na... Taip. Normalu būtų jaustis taip, lyg nebenorėtum gyventi.

— Dieve mano, aš nieko nepadarau gerai.

— Nekalbėk šitaip. O ar bent nutuoki, kodėl tau neužeina noras nusižudyti?

— Ogi todėl... todėl... kad, nežinau, kur nukeliausiu, kai numirsiu. Nežinau, ar pateksiu ten pat, kur po mirties iškeliavo Aidanas. Kol esu gyva, jaučiu, kad esu šalia jo. Ar tau dabar aišku?

— Vadinasi, tu galvojai apie savižudybę?

Mano pasąmonės užkaboriuose nuolat kirbėjo mintis apie gyvybės išsižadėjimą. Nepasakyčiau, kad iki tokio lygio, jog pulčiau daryti skubotus sprendimus ar imtis kokių veiksmų, bet mintis tokia vis tiek buvo.

— Taip, ko gero, esu pagalvojusi.

— Na, tuomet gerai. Malonu tai girdėti. — Jai akivaizdžiai palengvėjo. — Ačiū Dievui, kad taip atsitiko.

— Tai mirtiiiinaaas myylimojo buuučinyyys!

— Klausyk, gal tau atnešti ausų kamštukų?

— Ačiū, nereikia.

— Jo širdis ŠALTA. JISMYLITIKAUKSĄ. JISMYLITIKA- AAAUKSĄĄĄĄ!

— Dieve, aš jau eisiu. Susitinkam kurį vakarą šią savaitę pavakarieniauti.

— Trečiadienį susitariau vakarieniauti su Leonu ir Deina.

— Šaunuolė. Labai gerai. Savaitgalį manęs čia nebus, ketinu truputį išvažiuoti pailsėti, todėl susitiksim ketvirtadienį, gerai?

Ji tiesiog privertė mane linktelti „gerai“.

— Tada sudie.

Atsiguliau ant sofos ir stengiausi susigrąžinti norą paverkti. Viršuje Ornestas ir toliau plyšavo savo dainas, ir aš netyčia prisiminiau vieną dalyką: mudu su Aidanu irgi mėgdavom dainuoti. Ne iš rimtųjų — Dieve, tikrai ne — o tiesiog prisigalvodavom, improvizuodavom, kad būtų linksmiau. Vieną vakarą paskambinom į Baltazaro restoraną ir užsisakėm maisto į namus, o aš iš laimės skrajojau devintam danguj.

— Kaip nuostabu, — nenustygau vietoj. — Baltazaro restoranas — vienas geriausių visam Niujorke. Ne, — pasitaisiau, — vienas geriausių visam pasauly. Ir jie visai nesipučia, kai reikia vežti valgį į namus.

— Niujorkas — nuostabus miestas, — džiaugėsi Aidanas.

— Tikrai, — sutikau aš. — Airijoje nieko panašaus nėra.

— Tai kodėl tuomet prikurta tiek daug airiškų dainų apie tai, kaip sunku iš jos išvažiuoti?

— Entre nous, mon ami, nė nenutuokiu. Spėju, kad airiai — absoliutūs bepročiai.

Kadangi Aidanas priklausė Bostono airių diasporai, jis puikiai mokėjo visas liūdnąsias emigrantų dainas, todėl ėmė ir užtraukė:

Vakar, kai gulėjau ir svajojau, susapnavau savo Spensil Hilą.

Gal jis buvo ir visai neblogas dainininkas, bet man sunku buvo apie tai spręsti, nes jis traukė nykštukų smurfų balsu, nors šįkart ir nesiskuto.

Sapnavau, kad grįžau į tėviškę, ir nuo tos minties man pasidarė silpna...

Trūksta žodžių tai apsakyti...

Sutikau siuvėją Kviglį, tokį pliką kaip tilviką. Jis man lopydavo kelnes, kai gyvenau dar Spensil Hile.

Staiga jis pakeitė balsą ir ėmė traukti visai rimtai:

Bet dabar man nebereikia lopyt kelnių,

Kai suplyšta, nes aš žinau, ką man daryt.

Ogi nusiperku naujas,

Atvežtas iš bananų respublikos.

— Valio! — šaukiau aš, plojau rankomis ir net pamėginau sušvilpti. — Dar!

Jis atsistojo ir užtraukė antrą posmą:

O jeigu Anai suplyštų kelnės...

Jis dramatiškai ištiesė į priekį ranką.

Jai nereiktų eiti pas siuvėją Kviglį.

Nes naujų spalvingų kelnių pirktis Ji važiuotų į Monaką.

Ten ji rastų palaidinių, ir rankinių, ir karolių.

Ir dar visokių brangenybių.

Girdėjau, kad ten kainos labai geros,

Nors atsiprašau, man čia nesirimuoja.

— Bravo! — šaukiau aš. — Airiai niekada taip nepasakytų! Dar!

— Gerai. Paskutinis posmas. Liūdnasis.

Jis nunarino galvą ir uždainavo beveik pusbalsiu.

Policijos sirenos ankstų rytą

Kaukia, klykia — net baisu.

Atsibudau aš tam Niujorke savo

Ir kaip gerai, kad ne Spensil Hile aš esu.

Jis žemai nusilenkė ir nėrė į miegamąjį.

— Sugrįžk! — šaukiau jam. — Man labai patiko.

— Negalima dainuoti tokių dainų neapsivilkus suplyšusio megztinio.

Ir jis vėl pasirodė duryse, užsitempęs patį šlykščiausią džemperį, kokį man teko regėti. Tai buvo vestuvinė tetos Imeldos, mamos sesers didžiausios priešininkės, dovana. (Mama vis kartojo: „Ji žinojo, kad jis bjaurus.“) Su juo Aidanas atrodė lyg nėščias.

— Nenorėtum užsidėti? — Jis mestelėjo man tvido kepurę. (Irgi širdinga tetulės Imeldos dovana.)

— Būtinai. Dabar mano eilė.

Ir aš pagal tą pačią melodiją užtraukiau:

Tolimoj grafystėj Klero

Laukia manęs meilė didelė labai.

Bet aš jau sutikau didesnę meilę,

Kai atvykau gyventi į Niujorką.

O ta didžioji meilė mano Klere

Buvo mano pusbrolis šaunus.

Bet jei mes būtum susituokę,

Vaikai turėtų gal po dvidešimt penkis pirštus.

— Dieve mano! Tai bent trauki, — pagyrė Aidanas. — Ir rokas. Ir ritmas. Ir savas stilius. — Gestikuliuodamas rankomis ir kraipydamas kelius, kaip daro tikri reperiai, jis tęsė toliau. — Aš esu Mikis, toli nuo savo lūšnos, trankausi su draugeliais, kurie norėtų turėt namus. Taigi, kaip matot, aš toli nuo jų, užtat turiu U-zi, SUV su tamsiais langais, pro kuriuos nieko nematyt. Nesiginu, kad neturiu virtuvės, užtat turiu babkyčių, gražių mergyčių ir laukiu mėsyčių iš Baltazaro bobyčių.

Mes visą vakarą kūrėm ir dainavom posmus apie tai, kad Niujorke gyventi geriau negu Airijoj ir kad mums visai neliūdna toli nuo savo gimtųjų namų. Mūsų eilės beveik nesirimavo, bet vis tiek buvo be galo smagu. Bent jau mums abiem.

6

Prie Diego restorano iš vieno taksi lipo Leonas su Deina, o prie kito atsiskaitinėjau aš. Puikiai pasirinktas laikas. Taip visada būdavo, kai aš gyvenau su Aidanu ir mes visi keturi susitardavom susitikti.

Atrodo, jie kažko susiginčijo su savo taksistu. Jie amžinai kivirčydavosi.

— Puikiai vairuoji, vyruti, — garsiai tarė Deina, pasilenkusi prie jo langelio. — Ne-e!

Deinos skardus balsas, ji visad turi savo nuomonę ir kad ir kur eitų, traukia pašalinių dėmesį. Jos mėgstamas posakis: „Juk tai pasibaisėtina“. Tariama „Jūk tai pasibaiseeetinaaa“. Ji tai kartoja nuolat, nes mano, kad aplinkui pilna iš tiesų pasibaisėtinų dalykų. Ypač jos darbe; ji dirba vidaus apdailininke ir mano, kad visi jos klientai turi nenusakomai bjaurų skonį.

— Ei, ei, leisk man, — nelabai ryžtingai pasisiūlė Leonas.

Šalia aukštaūgės Deinos Leonas atrodė kresnas, apkūnus ir sutrikęs. O gal jis iš tiesų yra kresnas, apkūnus ir sutrikęs.

— Neduok jam arbatpinigių, Leonai, — griežtai paliepė Deina. — Leonai, nedrįsk duoti jam arbatpinigių! Jis važiavo visai ne tuo keliu!

Leonas, nekreipdamas į ją dėmesio, nervingai skaičiavo banknotus.

— Nesąmonė! — suriko Deina. — Jis nevertas tokių pinigų! — Bet jau buvo per vėlu — taksistas tvirtai suspaudė saujoj šlamančius.

— Et, mat jį galas! — Deina apsisuko ant keturių colių kulniuko ir švystelėjo jam prieš nosį stora savo žvilgančių plaukų uždanga.

Tada Leonas išvydo mane ir jo veidas nušvito:

— Ei, Ana!

Leonas su Aidanu buvo geri draugai nuo vaikystės, o kai atsiradom mudvi su Deina, irgi pritapom kuo puikiausiai, todėl visi keturi sutarėm išties šauniai. Kai Deina nerėkauja ir nespygauja, kad viskas pasibaisėtina ir bjauru, ji būna visai miela ir linksma. Savaitgaliais mes kartu važiuodavom ilsėtis, praėjusią vasarą visą savaitę viešėjom Hemptonse, o sausio mėnesį slidinėjom Jutoje.

Mes buvom įpratę kartą per savaitę susitikti ir drauge pavakarieniauti — Leonas vienas iš tų, kuriems patinka savitas maistas, todėl labai mėgsta vaikščioti po restoranus. Mūsų „arkliukas“ buvo sugalvoti vienas kitam alternatyvias asmenybes — zoologijos sodo prižiūrėtojo, popžvaigždės laureato, iliuzionisto padėjėjos ir t.t. Paskui ateidavo eilė mūsų mėgstamiausiam užsiėmimui — fantazijoms apie save. Leonas užsisvajojo, kad jo ūgis šešios pėdos ir trys coliai, tarnauja spec. padaliny ir yra Krav Maga meistras (ar kaip ten tas pavadinimas). Deina troško būti atsidavusia žmona, ištekėjusia už turtingo vyro, kurio niekada nebūna namie ir kuris jai vadovauja kaip nuolat keliaujanti kompanijos galva. Aš norėjau būti tokia kaip Ariela. Tik malonesnė. O Aidano viso gyvenimo svajonė buvo tapti beisbolo žaidėju ir įmušti tiek įvarčių, kad pasaulio pirmenybėse Bostono Red Sox taptų nugalėtoja.

Kai sugrįžau namo iš Dublino, man dėl kažkokios priežasties buvo sunkiau susitikti su Leonu nei su kitais. Aš bijojau išvysti begalinį jo sielvartą, nes toks buvo ir manasis.

Bėda ta, kad Leonas tiek troško pamatyti mane, kiek aš bijojau susitikti su juo. Jis tikriausiai ketino priimti mane kaip Aidano pakaitalą.

Aš vis vengiau susitikti su juo, bet prieš kelias savaites pasidaviau ir sutikau pasimatyti.

— Užsakysime staliuką Klintono šviežio maisto restorane, — išdidžiai pareiškė jis.

Aš pasibaisėjau. Ne nuo minties, kad reikės eiti į miestą vakarieniauti, bet kad reikės prisiminti mūsų anuos keturiese leidžiamus vakarus.

— Ar negalėčiau paprasčiausiai ateiti pas jus į namus? — paklausiau.

— Betgi mes visada einam kur nors vakarieniauti į miestą, — atsakė jis.

O aš maniau, kad aš čia viena nenoriu prisipažinti.

Jam vis dėlto teko leisti man keletą kartų nueiti pas juos į namus, palaikyti jį už rankos, kol jis išsiverks ir išpasakos prisiminimus. Deja, šįvakar, turėdami tikslą stumtis per gyvenimą toliau, nusprendėme eiti vakarieniauti į miestą. Ir tik į Diegą. Tai mažas, netoliese esantis restoranėlis, įprastinė mūsų atsarginė užeigėlė, kur lėkdavom tada, kai Manhatane kurį laiką neatsidarydavo nė vienas naujas restoranas.

— Ką man atnešei? — Deina žiūrėjo į Candy Grrrl maišelį mano rankoj.

— Naujausių dalykėlių, — ištiesiau jai ir atidaviau.

Deina pačiupinėjo kosmetiką ir ne visai nuoširdžiai padėkojo. Bėda su Candy Grrrl buvo ta, kad ši kosmetika jai nepakankamai brangi.

— Ar tau neduoda Visage kosmetikos? — paklausė ji. — Man ji patinka.

— Ar galim jau eiti į vidų? — paragino Leonas. — Aš mirštu iš bado.

— Tu amžinai alkanas.

Prie administratoriaus staliuko stovėjo pats Diegas ir baisiai apsidžiaugė mus išvydęs.

— Ei, sveikučiai! Seniai jūsų nemačiau. — lis energingai žybtelėjo akimis, nuduodamas, kad nepastebėjo mano rando. — Staliuką keturiems?

— Keturiems, — pasakė Leonas ir parodė į mūsų įprastą vietą. — Mes dažniausiai sėdim tenai.

Diegas surinko mums komplektą valgiaraščių.

— Trims, — pataisėm mudvi abi su Deina.

— Keturiems, — pakartojo Leonas. Stojo nepakeliamai sunki tyla, paskui jo veidas susiraukė. — Ko gero, tikrai trims.

— Trims? — pasitikslino Diegas.

— Trims.

Prie stalo Leonas negalėjo susivaldyti ir vis verkė.

— Atleisk man, Ana, — kartojo jis, žvelgdamas pro nuo ašarų šlapius pirštus. — Prašau man atleisti.

Diegas priėjo prie mūsų tyliai ir pagarbiai. Ramiu balsu paklausė:

— Gal atnešti ko išgerti?

— Pepsio, — šniurkštelėjo Leonas. — Su griežinėliu žaliosios citrinos, bet ne citrinos, jeigu neturit, citrinos geriau nedėkit.

— Man taurę Šardonei, — paprašė Deina.

— Man irgi.

Grįžęs su gėrimais, Diegas sumurmėjo:

— Gal jau galiu paimti valgiaraščius?

Leonas staigiu judesiu prispaudė juos ranka prie stalo.

— Mums reikia ko nors užvalgyti.

— Jo niekas nesulaikys, — pasakė Deina.

— Gerai, — nusileido Diegas. — Kai sugalvosit, šūktelkit.

Leonas įdėmiai pažiūrėjo į savo gėrimą, gurkštelėjo ir su ašarom akyse tarė:

— Taip ir žinojau. Čia ne pepsis. Čia kokakola.

— Ak, užsičiaupk. Gerk, ir viskas, — supyko Deina.

Nieko jai neatsakęs, Leonas pasiėmė valgiaraštį ir ėmė jį sklaidyti. Girdėjom, kaip jis už jo kūkčiojo.

Leonui šiaip taip pavyko susitvardyti ir užsisakyti elnienos kepsnį, bet, kreipdamasis į Diegą, vėl pratrūko:

— Tik nedėkit kapario. — Ir jau visai inkšdamas pridūrė: — Aš nega.. nega...liu valgyyyt kapaaariųųų.

— Jam nuo jų pučia vidurius, — paaiškino Deina.

— Kodėl pats nepasakai?

Kai valgiai buvo užsakyti, Leonas galėjo atsipalaiduoti ir visa siela atsiduoti ašarojimui.

— Jis buvo geriausias mano draugas, tikras draugužis, — sriūbavo jis.

— Ji gi žino, — pyko Deina. — Ji buvo už jo ištekėjusi. Ar pamiršai?

— Dovanok man, Ana, suprantu, kad ir tau nelengva...

— Nieko tokio, — nenorėjau prisidėti prie jo, nes būtų tekę rungtis tarpusavy ir žiūrėti, kas daugiau priverks. Nesuprantu, kaip man pavyko, bet aš stengiausi negalvoti, kad jis rauda dėl Aidano. Įsivaizdavau, kad verkia, ir tiek, o aš čia niekuo dėta.

— Atiduočiau viską, kad galėčiau pasukti laikrodį atgal. Kad galėčiau jį pamatyti, supranti? — Leonas klausiamai pakėlė akis į mus, jo veidas buvo šlapias nuo ašarų. — Pasikalbėti su juo.

Tai man priminė, kad reikia susirasti aiškiaregį. Gal Deina kokį pažįsta. Savo darbe ji sutinka įvairiausių žmonių.

— Ei, klausykit, — sušukau. — Ar kuris iš jūsų nepažįstat gero aiškiaregio? Na, sakykim, pakenčiamo?

Akimirksniu ašaros liovėsi tekėjusios Leono skruostais.

— Aiškiaregio? Kad pasikalbėtum su Aidanu? O, Dieve mano, tu turbūt jo iš tiesų labai pasiilgai. — Ir jis vėl pratrūko raudoti.

— Ana, aiškiaregiai — didžiausia nesąmonė! — suriko Deina. — Nesąmonė! Jie lupa pinigus ir tavim naudojasi. Tau reikia nueiti pas sielvarto psichologą.

— Aš vaikštau pas savąjį tris kartus per savaitę. — Leonas trumpam liovėsi verkęs, kad man tai pasakytų. — Sako, kad aš jau taisausi. — Toliau visą laiką, kol valgėm, jis vis raudojo ir trumpam liovėsi tik užsisakyti juodojo šokolado pyrago su vaniliniais ledais, nors mums siūlė su karameliniais. — Per daug bus pikantiška, — vos šypsodamasis paaiškino jis Diegui.

... Ji susisiekė mintimis su mano mama ir ši pasakė, kur buvo paslėpusi vestuvinį žiedą...

... man reikėjo normaliai atsisveikinti su savo broliu ir visiems laikams palikti jį ramybėje...

... buvau labai laiminga galėdama dar kartą pasikalbėti su savo vyru, nes beprotiškai jo pasiilgau...

Internete tokių padėkų ir sveikinimų buvo ištisi puslapiai.

Bet, — paklausiau Aidano, — kaip aš galiu jais tikėti? Gal aiškiaregiai patys jų prikūrė ir prirašė. Jie gal irgi tokie pat apgavikai kaip ta klastingoji Morna. Ar negalėtum atsiųsti man kokį ženklą? Gal koks drugelis galėtų nutūpti ant tinkamo varianto?

Didžiam mano nusivylimui joks drugelis neatskrido man padėti. Man reikėjo asmeninių rekomendacijų. Bet kieno jų paprašyti? Nenorėčiau, kad žmonės galvotų apie mane kaip apie kvaištelėjusią. O taip ir pagalvos. Rachelė tai tikrai. Ji, kaip ir Deina, tvirtins, kad man reikia gydytis. O Džeke pasakys, kad man reikia daugiau bendrauti su žmonėmis ir netrukus viskas susitvarkys savaime. Kita vertus, Ornestas jau seniausiai vaikšto pas psichiatrus, o šie jam vis kartoja, kad jo svajonių vyras čia pat, už kampo. Bet jie nė sykio jam neužsiminė, kad jo svajonių vyras jau yra vedęs ar turi polinkį gvelbti iš jo namų brangius puodus.

Gal žinotų kas nors iš mano darbo?.. Tynė tai tikrai ne — instinktyviai susigriebiau, kad ji tokiu atveju būtų jau seniai užsirašiusi į „nesąmonių“ kursus. Brukė pasibaisėtų — ši britų kilmės amerikietė protestantė ir jos pažįstami tokiais dalykais netiki. Jie tiki tik pačiais savimi.

Vieninteliai žmonės iš mano darbo, kurie galėtų padėti, tai merginos iš EarthSource skyriaus — Kū ar Arūn, ar kaip ten jų vardai — bet aš nebuvau linkusi susibičiuliauti su jomis per daug artimai, nes galėjau prieš savo valią būti įtraukta į Anoniminių alkoholikų draugiją.

Netekusi vilties, nutariau peržvelgti savo elektroninį paštą. Tik vienas laiškas ir tas iš Helenos.

Kam: lliuzioni5topadejeja1@yahoo.com

Nuo: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Darbas!

Ana, gavau naują darbą! Tikrą. Kriminalinį. Din-dzilin! Vakar pasiūlė.

Sėdžiu kontoroj, nieko neveikiu, kojos ant stalo, žiūriu ir galvoju, kad atrodau kaip tikra asmeninė detektyve, laukiu, kada kas atsitiks, kad nereiktų sukti galvos „dėl paslaptingojo šunėko kakių“. Ir staiga — lyg mostelėjus burtų lazdele, kaip tik taip, kaip aš ir svajojau, o gal tam turiu ypatingų galių — privažiuoja mašina, sustoja ant dvigubos geltonos juostos. Kelių eismo prižiūrėtojai kaip šunys, jie taip trokšta susikauti, štai jie jau ir čia. Paskui pastebiu, kad mašina panaši į mafijozų. Nežinau, kodėl man taip pasirodė, bet nujaučiau tai instinktyviai.

Be tamsintų langų, ant galinių stiklų rausvos rauktos užuolaidėlės, panašios į austriškas, bet gerokai mažesnės. Tragedija! Pagalvojau, Dieve šventas, o tuo tarpu iš mašinos išlipo du skustagalviai. Din-dzilin!

Su didelėm, išsipūtusiom odinėm striukėm, vidinės kišenės išpampusios, suprask — ten ginklai, bet spėju, kad tiktai pailgos bandelės su sūriu. Vis dėlto vaizdelis daug mielesnis, nei kai atvažiuoja nuskriaustos moteriškaitės su didžiulėm mašinom ir verkšlena, kad vyrai nebesutinka jų vežioti.

Abu vyrukai prieina ir vienas iš jų klausia: Ar jūs būsit Helena Volš?

Aš: Taip, ta pati.

Prisipažinsiu, turėjau paklausti: O kas čia prašo?

Bet nenorėjau praleisti tokios šaunios progos.

Dabar neturiu laiko pasakoti visko smulkiai, išgirsi vėliau. Nusikaltimai, ginklai, prievartavimai, reketas, maišai pinigų — jie prašo MANĘS, kad ateičiau į jų komandą. Būtinai aprašysiu viską, kas buvo toliau, ir atsiųsiu elektroniniu paštu, šimtąkart geriau nei tas pašvinkęs scenarijus. Gerokai įdomiau. Lauk ilgo ir jaudinančio laiško.

Man visa tai pasirodė per daug pramanyta. Vėl sugrįžau prie internetinės naršyklės ir tokių temų kaip „Kalbėjimasis su mirusiomis sielomis“ ir „Aiškiaregiai, kurie neapgaudinėja“. Staiga atkasiau aukso gyslą.

Spiritualistinio bendravimo bažnyčia

Atsidariau puslapį — pasirodo, tai tikra, teisėtai egzistuojanti bažnyčia, kur tikima, kad galima susisiekti su mirusiaisiais.

Netikėjau savo akimis!

Niujorko apygardoje buvo net keli jos padaliniai. Daugiausia valstijos šiaurėje arba tolimesniuose miesto rajonuose, bet viena buvo ir Manhatane, Dešimtojoje ir Keturiasdešimt penktojoje gatvėje. Pagal tinklalapio informaciją, sekmadieniais lygiai antrą valandą ten vyksta apeigos.

Žvilgtelėjau į savo laikrodį: ketvirtis trečios. Ne, ne, ne! Šios savaitės apeigas jau būsiu pražiopsojus. Iš nusivylimo norėjau staugti kaip žvėris, bet tai būtų davę pretekstą Ornestui suprasti, kad aš namie, ir atlėkti manęs kniurčyti. Todėl ėmiau giliai kvėpuoti ir raminti save, kad būtinai nueisiu ten kitą savaitę.

Įsižiebus vilčiai, kad galėsiu pasikalbėti su Aidanu, man pradėjo svaigti galva. Ir taip smarkiai, kad pasijutau, jog galiu žengti žingsnį į pasaulį. Pirmą kartą po jo mirties atsirado noras susitikti su žmonėmis.

Rachelė buvo išvykusi į kažkokį Plunksnelių Glostytojų susibėgimą, todėl paskambinau Džekei. Susukau jai į mobilųjį, nes ji amžinai kur nors skrajoja, bet buvau nukreipta į balso pašto dėžutę. Kaip atsarginį variantą pabandžiau jos namų telefoną, ir ji atsiliepė.

— Negaliu patikėti, kad užklupau tave namie, — tariau jai.

— Guliu lovoj. — Jos balsas buvo pakimęs.

— Sergi?

— Ne, verkiu.

— Kodėl?

— Vakar SoHo House restorane sutikau Bazą. Jis buvo su kažkokia mergina, panašia į manekenę. Norėjo man ją pristatyti, bet negalėjo prisiminti mano vardo.

— Na jau taip ir negalėjo, — bandžiau paguosti. — Tai tipiškas Bazo juokelis. Jis tiesiog norėjo iš tavęs pasityčioti.

— Sakai?

— Žinoma! Apsimetė, kad nors ir draugavot beveik metus, pasidarei jam tokia nebereikšminga, kad net pamiršo tavo vardą.

— Mat jį galas. Bet pasijutau taip šlykščiai, kad šiandien visą dieną guliu lovoj su užtrauktom užuolaidom.

— O šiandien tokia graži saulėta diena. Be reikalo lindi namie.

Ji nusijuokė:

— Toks jau mano būdas.

— Žinai, eime į parką, — pakviečiau ją.

— Ne.

— Maldauju.

— Gerai.

— Dieve, kokia tu nuostabi. Tiesiog... nepaprastai lanksti.

— Nieko panašaus. Paprasčiausiai ką tik baigiau rūkyti paskutinę cigaretę, todėl vis tiek būčiau ėjus į parduotuvę. Pasimatysim po pusvalandžio.

Pasičiupau raktus ir tuo metu suskambo telefonas. Stabtelėjau prie durų pasiklausyti, kas skambina.

— Labas, brangute, — sušneko moteriškas balsas. — Čia Diana.

Tai ponia Medoks, Aidano mama. Staiga pasijutau kalta: po laidotuvių nė sykio jai nepaskambinau. Ji irgi man nepasuko. Tikriausiai dėl tos pačios priežasties: abi neišdrįsom. Kai sėdėjau Airijoje, mama skambino jai kelis kartus ir raportavo apie mano sveikatos būklę, bet ir be niekieno paaiškinimų supratau, kad pokalbiai tarp jų būdavo nemalonūs.

— Skambinau į Airiją ir man pasakė, kad tu grįžai į Niujorką. Ar gali man paskambinti? Mums reikia pasikalbėti apie pele... pelenus. — Jos balsas nutrūko pusiau žodžio. Išgirdau, kaip ji bando susitvardyti, bet vis tiek išsprūdo keli tylūs kūkčiojimai. Paskui ji netikėtai padėjo ragelį.

Velnias, pagalvojau. Reikės būtinai paskambinti. Bet jau mieliau būčiau nusigraužus ausį.

Parkas buvo sausakimšas žmonių. Susiradau ant žolės laisvą lopinėlį ir po kelių minučių pamačiau atžirgliojančią Džekę. Ji vilkėjo labai trumpą džinsinę suknutę, šviesūs plaukai sukelti į arklio uodegą, o paraudusios akys slėpėsi už masyvių Gucci akinių. Ji atrodė įspūdingai.

— Jis siaubingas, klaikus žmogus, — tariau jai be jokios įžangos. — Nusipirko kvailą mašiną ir dar dedu galvą, kad dažosi akis.

— Bet mudu išsiskyrėm vos prieš pusę metų. Kodėl man jo taip gaila? Nors nė sykio nebuvau apie jį prisiminus.

Ji tingiai išsitiesė ant žolės, atsukusi veidą į saulę.

— Kai kitą kartą rinksiesi vaikiną, žiūrėk, nebeužkibk ant Plunksnelių Glostytojo, gerai? — perspėjau ją. — Tikras vaikinas bent jau neprašys mylėtis trise su prostitute.

— Nebegalėčiau. Apsivemsiu.

— Betgi tie visi Plunksnelių Neglostytojai... — beviltiškai pradėjau aš, — ...tokie baisūs.

Bazas nebuvo priskirtas Plunksnelių Glostytojams, bet vis tiek buvo žiaurus.

Ji gūžtelėjo pečiais.

— Ką padarysi, kad man tokie patinka. Kaip manai, ar nepabandžius užtraukti dūmo? Neužpuls manęs gryno oro patriotai? Vis dėlto imsiu ir pamėginsiu. — Ji užsidegė cigaretę, giliai užtraukė dūmo, dar giliau iškvėpė, o tada svajingai tarė: — Beje, aš daugiau vaikinų nebeturėsiu.

— Dar ir kaip turėsi.

— Man jau nebesinori, — pasakė ji. — Nors anksčiau taip nebūdavo. Anksčiau mirtinai trokšdavau susirasti vaikiną. Bet dabar nebegalėčiau leistis rūrinama. Jie visi iš pradžių būna meilūs, o kaip žinoti, kad paskui nebus subingalviai? Pažiūrėk į Bazą. Iš pradžių užvertė mane gėlėmis. Nors į turgų vežk. Kaip galėjau žinoti, kad paskui jis pasirodys besąs pats didžiausias šunsnukis pasauly?

— Betgi...

— Verčiau jau įsitaisysiu šunį. Mačiau tokius labai mielus šuniukus. Vadinasi jie Labrodūdliai. Maišyta labradorų ir pudelių veislė. Bet, Ana, kokie jie mieli padarėliai! Maži kaip pudeliukai, gauruoti ir su labradorų snukučiu. Tai puikūs miesto šunys, visi juos perka.

— Tik nepirk šuns, — perspėjau ją. — Nepamatysi, kaip kitas žingsnis bus įsitaisyti keturiasdešimt kačių. Neprarask vilties. Maldauju.

— Per vėlu. Jau praradau. Bazas per daug mane murkdė. Bijau, kad daugiau niekada nebegalėsiu pasitikėti vyrais. — Ir nutaisiusi perdėm nuoširdų balsą, pridūrė: — Jis mane sužlugdė. — Tada pradėjo juoktis. — Tik paklausyk. Kalbu visai kaip Rachelė. Et, velniop viską! Verčiau pralinksmėkim. Kai baigsiu rūkyti cigaretę, eisim nusipirkti ledų.

— Gerai.

Ji nesiliauja mane stebinusi. Jeigu aš turėčiau bent šimtąją dalį jos sugebėjimo greitai pamiršti tai, kas įvyko, būčiau visai kitas žmogus.

Parke užsibuvom tol, kol atlėgo karštis, tada patraukėm į mano butą, užsisakėm Thai maisto, žiūrėjom Moonstruck ir garsiai kartojom veikėjų žodžius.

Kaip senais gerais laikais.

Iš dalies.

8

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Darbas!

Taigi, kaip jau minėjau, įeina į kontorą du augaloti skustagalviai ir vienas iš jų klausia: Ar jūs būsite Helena Volš?

Aš: Taip, ta pati.

(Ana, turiu tave perspėti, kad toliau bus daug tiesioginio dialogo, gal ne visai perpasakoto žodis žodin, bet sakau tiesiai — bandysiu pakartoti kaip papūga, absoliučiai nieko nepridedama.)

Pirmas Skustagalvis: Vienas mums pažįstamas ponas norėtų su jumis pasikalbėti. Mums nurodyta nuvežti jus pas jį. Lipkite į mašiną.

Aš (žvengiu net susirietus): Nesirengiu sėsti į mašiną su pirmą kartą matomais vyrais. Ateikit šeštadienį vakare ir pabandykit savo laimę, kai būsiu įkalus šešiolika stiklinių — bet į mašiną su austriškom užuolaidom vis tiek nesėsiu. (Pameni? Aš tau jau minėjau, kad ant galinių langų buvo šlykščios rausvos rauktos užuolaidėlės.)

Pirmas Skustagalvis (numeta ant stalo pluoštą banknotų, tvarkingai suskaičiuotų ir perrištų popierine juostele, kaip daroma banke): O dabar ar eisite į mašiną?

Aš: Kiek ten yra?

Jis (pavartė akimis, nes apie sumą galima spręsti iš pluošto storio): Vienas g.

Aš: Vienas g? Norit pasakyti, tūkstantis eurų?

Jis: Taip.

Din-velnias-dzilin! Suskaičiavau ir iš tiesų ten buvo visas gabalas eurų.

Jis: Tai dabar jau galit lipti į mašiną?

Aš: Svarbu, kur važiuosim.

Jis: Pas poną Bosą.

Aš (susijaudinusi): Pas poną Bosą? Iš „Seksas ir miestas“?

Jis (vangiai): Tas sušiktas serialas tiek pridarė bėdos mafijos bosams visam pasauly! Ta pavardė turėtų kelti siaubą ir pyktį, o dabar visi tuoj pat prisimena tą išpuikėlį dabitą...

Aš (pertraukiu jį): Kuris mylisi telefonu ir turi nuosavą vynuogyną Napoje.

Antras Skustagalvis (pirmą kartą prabyla): Jis jau parduodamas.

Mudu su Pirmu Skustagalviu įsmeigiam į jį akis.

Antras Skustagalvis: Jis parduoda vynuogyną ir rengiasi sugrįžti gyventi į Manhataną, bet prieš tai dar nusipirks namą abu su Kere.

Atrodė, kad jis ims mane talžyti, jeigu jam nepritarsiu, tad beliko tik pritarti, šiaip ar taip, jis teisus.

Pirmas Skustagalvis: Bandėm prilipdyti jam keletą naujų pravardžių. Pavyzdžiui, „ponas Milžinas“, bet taip ir neprilipo. O „ponas Dičkis“ išsilaikė vos vieną dieną. Tad vėl teko grįžti prie „pono Boso“, bet kai tik imamės naujo darbo, visada tenka iš naujo išklausyti gerai pažįstamą scenarijų iš „Sekso ir miesto“. Lipkit į mašiną.

Aš: Tik tada, kai pasakysite, kur tiksliai mes važiuosim. Ir nemanykit, kad galit mane stumdyti ir raginti, nes esu už jus mažesnė. Aš moku Tae Kwan Do. (Na, buvom nuėjusios su mama į vieną treniruotę.)

Jis: O, tikrai? Kur užsiiminėjat? Viklou Stryte? Aš ten treniruoju. Keista, bet niekada ten jūsų nemačiau. Beje, dabar važiuosim į biliardinę Gardiner Stryte, kur su jumis nori pasikalbėti pats įtakingiausias Dublino nusikalstamo pasaulio žmogus.

Ar kas galėtų atsispirti tokiam kvietimui?

Lioviausi skaičiusi. Ar aš nesapnuoju? Labai panašus į trumpalaikį, neįgyvendintą Helenos scenarijų. Na, tiesą pasakius, truputį geresnis. Nusiunčiau jai atsakymą.

Kam: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Nuo: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Tema: Skiedi?

Helena, kas čia per laiškas, kurį man atsiuntei? Ar nenusiskiedi? Ar ten yra nors krislas tiesos?

Ji tuojau pat man atrašė.

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Neskiedziu!

Kaip Dievą myliu, gryna teisybė iki paskutinio žodžio.

Ką gi, pagalvojau aš, bet vis tiek negalėjau patikėti — ir skaičiau toliau.

Mašinoje sėdėjau prieky, šalia Pirmo Skustagalvio. Antram Skustagalviui teko gėdingai ropštis į galą su austriškom užuolaidėlėm.

Aš: Pirmas Skustagalvi, ar jūs turite vardą?

Pirmas Skustagalvis: Kolinas.

Aš: O antrasis?

Jis: Ne. Jam gerai ir Skustagalvis.

Aš: Kieno idėja užkabinti austriškas užuolaidėles?

Jis: Ponios Bosienės.

Aš: Tai yra ir ponia Bosienė?

Jis (dvejodamas): Gali būti ir ne viena. Dėl to šefas ir pageidauja susitikti su jumis.

O aš galvoju: et, velnias. Maniau, kad čia man bus naujos karjeros pradžia, o atrodo, kad ir vėl reikės kiurksoti šlapiuose krūmuose. Vienintelis skirtumas tas, kad dabar krūmai bus kvaišalų prekeivių ir sąvadautojų, o tai didelio džiaugsmo tikrai nekelia. Slapi krūmai visur vienodi. Bukit pasveikinti, mano ūsiukai.

Sustojam prie nutriušusios biliardinės su tragišku oranžiniu apšvietimu. Kolinas pro galines duris nuveda mane į atskirą nišą su kažkokiais oranžiniais draiskalais, tysančiais ant kėdžių. Kodėl tie mafijozai negali linksmintis padoriose vietose, tokiose kaip Ledinis Baras „Keturiuose metų laikuose“?

Nišoje sėdi mažas tvarkingas žmogeliukas ir pešioja kėdės apmušalą. Ko ne ko, bet jau ūgio tai jam tikrai stigo. Tvarkingai pakirpti šiurkštoki ūsiukai, lygiai kaip ir mano, kai būna gerai suvešėję.

Jis (pakeldamas akis): Helena Volš? Sėskitės. Gal norėtumėt ko išgerti?

Aš: O ką jūs geriate?

Jis: Pieną.

Aš: Fe. Man prašau Žiogo.

Žiogai man visai nepatinka, nekenčiu creme de menthe, tas pat, kas gerti dantų pastą, aš tiesiog norėjau pasirodyti kitokia.

Jis: Kenetai, atnešk mūsų viešniai taurę Žiogo.

Kenetas (barmenas): Taurę ko?

Ponas Bosas: Nieko. Atnešk vieną ŽIOGO. Taigi, panele Volš, einam prie reikalo. Tai, kas bus pasakyta čia, neturi išeiti už šitų sienų. Prisiekiu jums visu šimtu procentų. Aišku?

Aš: Hmmm.

Nes vos tik parlėkiau namo, iš karto papasakojau mamai, o dabar dėstau tau.

Aš (rodydama į Koliną): O jis?

Ponas Bosas: Dėl Kolino nesirūpinkit. Mudu su Kolinu neturime jokių paslapčių. Taigi, reikalas tas...

Ir tada jis nunarino galvą, užsidengė rankomis akis, lyg būtų rengęsis verkti. Aš susijaudinusi žvilgtelėjau į susirūpinusį Koliną.

Kolinas: šefe, ar kas negerai? Gal šitą reikalu pageidautumėte atlikti kitą kartą?

Ponas Bosas (garsiai šnopuodamas ir „stengdamasis susitvardyti“): Ne, ne, ne, viskas gerai. Panele Volš, norėčiau, kad žinotumėte, jog aš labai myliu savo žmoną Dėtą. Bet pastaruoju metu ji pasidarė labai... Kaip čia jums pasakius?.. Susvetimėjusi. O vienas vanagėlis man šnipštelėjo į ausį, kad ji pernelyg daug laiko skiria draugystei su Reisiu O’Greidžiu.

Man buvo sunku susikaupti, nes už nugaros girdėjau panikuojančių baro darbuotojų balsus: žiogas? Kas čia per velnias? Gal tai kokia nauja alaus rūšis? Eik į rūsį ir pasidairyk, gerai, Džeisonai?

Aš (garsiai): Klausykit, nesivarginkit. Atneškit dietinės kokakolos ir bus gerai. (Atsigręždama vėl į poną Bosą): Atsiprašau, jūs sakėte su Spydžiu Makgryviu?

Jis (raukydamasis): Spydžiu Makgryviu? Spydis Makgryvis čia niekuo dėtas. O gal? (prisimerkia) Ką gali žinoti? Iš kur tokie gandai?

Aš: Nežinau. Jūs pats minėjote.

Jis: Aš sakiau ne Spydis Makgryvis, o Keisis O’Greidis. Spydis Makgryvis dabar slapstosi Argentinoje.

Aš: Apsirikau. Tęskite.

Jis: Pastaruosius keletą metų mudu su Reisiu sutarėm gana neblogai. Jis turi savo veiklos sritį, aš — savo. Viena iš mano darbo krypčių — pasiūlyti apsaugą.

Akimirksnį kitą pagalvojau, kad jis kalba apie asmens sargybinius, paskui supratau, kad apie reketą. Keista, bet mane truputį supykino.

Jis: Taigi jūs žinote puikiai, su kokiu žmogum mes turime reikalą, panele Volš. Prisipažinsiu, nesu koks patrakėlis, kad lėkčiau į nusikaltimo vietą su pora vyrukų, apsiginklavusių metaliniais strypais, ir pulčiau aiškintis santykių su viršininkėliu. Aš esu šiuolaikiškas verslininkas. Turiu ryšių planavimo departamente, pažįstu nuosavybės teisės advokatų, bankininkų. Turiu užnugarį. Man jau iš anksto būna žinoma, kas gali nutikti, tad aš paprastai reikalą sutvarkau dar nespėjus padėti pirmos pamatų plytos. Bet per pastarąsias šešias savaites aš jau du kartus buvau susitikęs su rangovais, kad sutvarkytume mūsų įprastinį reikaliuką, o jie man atšauna, kad vieta jau užimta. Man tai pasirodė labai keista ir įdomu, panele Volš, nes apie tokius sandorius žinojo vos keletas žmonių. O ir tie dar nebuvo gavę patvirtinimo gavo parengtiems planams.

Aš: Kaip žinoti, kad informacija nenutekėjo iš paties planavimo skyriaus? Ar iš pačių rangovų?

Jis: Tokiu atveju informacija turėjo nutekėti ne vienu, o keliais kanalais. Kad ir kaip ten būtų, visi suinteresuoti asmenys turėjo (reikšminga pauzė)... būti tarpusavy susitarę. O jie išsisuko švarut švarutėliai.

Aš: Ir jūs manote, kad Peisis yra vienas iš tų, kurie... a... stoja jums skersai kelio? Kodėl būtent jis?

Jis: Nes man taip buvo pasakyta.

Aš: Tai kas čia, jūsų galva, vyksta?

Jis: Ne toks paranojiškas žmogus kaip aš pamanytų, jog Deta vagia mano mintis, perpasakoja jas Reisiui, ir jie abu drauge sąmokslauja prieš mane.

Aš: O jeigu iš tiesų taip ir yra?

Jis: Tai ne jūsų reikalas. Man reikia, kad jūs pateiktumėte konkrečių įrodymų, jog jiedu leidžia laiką drauge. Negaliu sekioti į oš, nes ji pažįsta visus mano vyrukus ir jų mašinas, štai dėl ko atsisakiau bet kokios siūlomos pagalbos ir pasikviečiau visiškai svetimą žmogų.

Aš: Iš kur sužinojote apie mane?

Įsivaizduoju esanti Dublino privačių seklių legenda.

Jis: Iš geltonųjų puslapių.

Aš (nusivylusi): O, taip.

Jis: Deta ypatinga tuo, kad turi gerą skonį ir yra elegantiška.

Pagalvojau apie austriškas užuolaidėles automobilyje. Nepasakyčiau.

Jis: Deta kilusi iš Dublino mafijozų aristokratų. Jos tėvas — Čineris Skineris.

Pasakyta taip, tarsi turėčiau būti apie jį girdėjusi.

Jis: Čineris buvo pirmasis, atvėręs Airijos duris heroinui. Mes jam liksim amžinai dėkingi. Noriu pasakyti, kad Dėtos lengvai neapmulkinsit. Ar turite ginklą?

Keista, kad ėmė ir paklausė lyg niekur nieko. Ar nederėtų kaip nors kitaip: Ar nesinešiojat? Ir pavadinti „puška“, o ne ginklu.

Aš: Neturiu.

Jis: Parūpinsim.

Galvoju: Dar pamąstysiu...

Jis (dvejodamas): Mano sąskaita.

Aš (galvoju, kad kol kas reikia su juo sutikti ir jam nusileisti): Sutinku.

Ana, kaip žinai, manęs lengvai neišgąsdinsi. Eilinis vyriškas prasimanymas, kad išluptų pinigų ir gautų geresnių darbų, bet jeigu aš iš tiesų būčiau lengvai išgąsdinama, tai tada tikrai galėjau pridėti į kelnes.

Aš: O kam man tas ginklas?

Jis: Nes kas nors gali jus nušauti.

Aš: Pavyzdžiui, kas?

Jis: Kad ir mano žmona. Ar tas prakeiktas jos draugužis Reisis O’Greidis. Arba jos draugelio mama — jos tai tikrai reikėtų pasisaugoti. Tesė O’Greidė. Niekad neprašauna pro šalį.

Kolinas (staiga ima ir prabyla): Dublino mafijos legenda.

Ponas Bosas (raukydamasis): Kai reikės pagalbos...

Tada ponas Bosas atsistojo. Dar mažesnis nei tikėjausi. Labai trumpų kojų.

Ponas Bosas: Dabar manęs laukia žmonės. Vėliau Kolinas užveš jums reikalingus daiktus. Ginklą, pinigų, Dėtos ir Reisio nuotraukas bei visa kita. Ir dar, panele Volš. Jeigu pasišiukšlinsit, aš baisiai supyksiu. O kai paskutinį kartą mane supykdė — kada tai buvo, Kolinai? Praėjusį penktadienį? — nukryžiavau vargšelį ant štai šito biliardo stalo.

Aš: Jūs pats? Ar kas nors iš jūsų pagalbininkų?

Jis: Aš pats. Niekada neprašiau savo žmonių daryti to, ką galiu padaryti pats.

Aš: Kaip tik taip buvo parodyta filme „Fadorus nusikaltimas“. Ar negalėjote pasitelkti vaizduotės ir nukryžiuoti jį kur nors kitur? Pavyzdžiui, ant baro? Na, tiesiog, kad matytųsi jūsų stilius. Plagijavimo žmonės nemėgsta.

Jis keistai žiūrėjo į mane, ir, kaip jau sakiau, Ana, labai gerai, kad nesu lengvai išgąsdinama, nes jeigu būčiau, tai būčiau apsidirbus iki ausų.

Laiškas baigėsi šita liūdna gaida. Energingai pasivariau žemyn pažiūrėti, ar nėra tęsinio, bet jo tikrai nebuvo. Velnias. Man jis labai patiko. Kad ir kaip ji dievagojosi, jog čia nėra pramanyto nė vieno žodžio, supratau, kad nusivažiavo į lankas. Bet ji dėstė taip linksmai, drąsiai ir entuziastingai, kad aš net užsikrėčiau jos nuotaika.

9

Dar kartą pažiūrėjau į laikrodį. Prabėgo tik keturios minutės nuo paskutinio pažiūrėjimo. Negali būti! Atrodė, kad praslinko ne mažiau kaip penkiolika.

Aš myniau takelį pirmyn ir atgal, tikra šių žodžių prasme myniau takelį, nervingai jaudindamasi ir laukdama, kada ateis laikas važiuoti į Spiritualistinę bažnyčią sekmadienio apeigoms. Man prireikė didžiulių valios pastangų, kad niekam neišsiplepėčiau — nei Rachelei, nei Džekei ar Tynei su Deina. Vien tik iš baimės, kad jos mane išvadins sektante, tylėjau kaip žemė.

Myniau kelius iš svetainės į miegamąjį ir atgal, prisiekinėdama Dievui, į kurį jau seniai nebetikėjau. Jeigu šiandien man apsireikš Aidanas ir aš su juo pasikalbėsiu, pažadu... pažadu... Ką aš pažadu? Kad vėl pradėsiu tavim tikėti. Juk garbingiau ir būti negali, tiesa?

Matai? Tariau Aidanui. Matai, ką aš prižadėjau? Matai, kokių aš imuosi įsipareigojimų? Tad verčiau jau imk ir pasirodyk.

Išėjau iš namų gerokai anksčiau negu reikėjo, metro nuvažiavau iki Keturiasdešimt antrosios ir Septintosios gatvių, pavaikščiojau po miestą, perėjau Septintąją, Aštuntąją, Devintąją aveniu. Širdis daužėsi iš susijaudinimo.

Kuo arčiau ėjau prie Hadsono, tuo peizažas darėsi blankesnis, sandėliškesnis ir žuvėdriškesnis. Šita miesto dalis, palyginti su Penktąja aveniu, buvo kaip kitas pasaulis. Pastatai čia daug žemesni ir labiau susispaudę, susigrūdę prie kelkraščio, tarsi bijotų, kad į juos neatsitrenktų mašina. Čia visada būna šalčiau, oras kitoks, gerokai žvarbesnis.

Kuo toliau ėjau į vakarus, tuo stipriau širdyje augo nerimas. Iš kur čia gali būti bažnyčia? Ką man daryti? Paklausiau Aidano. Eiti toliau? Kai suradau pastatą, pasijutau dar blogiau — į bažnyčią jis net iš tolo nebuvo panašus. Greičiau jau suremontuotas sandėlis. Ir dar ne per geriausiai suremontuotas. Tikriausiai būsiu padariusi nedovanotiną klaidą.

Tačiau vestibiulyje ant sienos kabantis užrašas skelbė, kad Spiritualistinio bendravimo bažnyčia yra penktame aukšte.

Vadinasi, iš tiesų tokia yra.

Skubėdami į liftą pro mane pralėkė keletas žmonių ir aš, staiga apimta laimės, nubėgau paskui juos ir įsispraudžiau į kabiną. Ten buvo trys moterys, beveik tokio paties amžiaus kaip aš, ir jos atrodė visiškai normaliai: viena rankoje laikė rankinę, kuri, dedu galvą, buvo Mare o Jacobs’o. O paskui pastebėjau, kad kitos moters nagai buvo nulakuoti — aš net aiktelėjau — Candy Grrrl Čik-čika-čika (šviesiai geltonu) laku. Tik pamanykit, kai pasauly šitiek visokiausių nagų lako rūšių! Ką tai reiškia? Aš tai priėmiau kaip Ženklą.

— Kuris aukštas? — paklausė Mare o Jacobs’o rankinė. Ji stovėjo arčiausiai prie mygtukų.

— Penktas, — atsakiau.

— Kaip ir mūsų. — Ji nusišypsojo.

Aš jai irgi nusišypsojau.

Tikriausiai sekmadienio popietę kalbėtis su mirusiais yra daug paprasčiau, nei aš įsivaizdavau.

Išėjusi iš lifto nusekiau paskui trijulę plikų grindų koridoriumi ir patekau į kambarį, kuriame buvo dar keletas moterų. Jos ėmė sveikintis viena su kita, o prie manęs priėjo egzotiškai išsipuošusi būtybė. Jos plaukai buvo juodi ir ilgi, pečiai nuogi, ilgas raukiniuotas sijonas (akimirksnį mane užplūdo jaunystės prisiminimai) ir daugybė filigraninių aukso papuošalų ant kaklo, juosmens, riešų, rankų virš alkūnių ir pirštų.

— Labas, — pasisveikino ji. — Į pilvo šokius?

— Atsiprašau, nesupratau?

— Atėjote mokytis pilvo šokio?

Ir tik tada aš pastebėjau, kad ir kitos kambaryje buvusios moterys apsirengusios ilgais, pažeminto juosmens sijonais, trumpomis palaidinėmis ir lengvomis basutėmis, o trys mano lifto draugės irgi jau nėrėsi iš savo įprastinių drabužių ir segėsi raukiniuotus apdarus.

— Ne, aš atėjau į Spiritualistinio bendravimo bažnyčią.

Čia tai buvo neįtikėtinas dėmesio atitraukimas, kokio dar niekada gyvenime neteko regėti kalbantis su žmonėmis. Visa patalpa vienu metu sudzilingavo, ir visos moterys atsisuko pasižiūrėti į mane.

— Ne čia, — tarė mokytoja. — Tikriausiai toliau koridoriumi.

Lydima netikrais auksais apsikarsčiusių merginų žvilgsnių išėjau iš kambario. Koridoriuje pasižiūrėjau į numerį ant durų. Čia buvo 506, o pokalbiai su mirusiaisiais turi vykti 514.

Patraukiau koridorium toliau, pro įvairias patalpas iš abiejų pusių. Viename kambaryje keletas pagyvenusių moterų traukė „Jeigu aš būčiau turtinga“, kitame keturiese buvo apsėdę kažką panašaus į rankraštį, dar kitame kažkoks vyras sodriu baritonu dainavo apie vėjų talžomą miestą, o kitas jam pritarė barškindamas išklerusiu pianinu.

Visas aukštas aidėjo nuo mėgėjų saviveiklininkų.

Aš tikriausiai atėjau ne tuo adresu. Iš kur čia gali būti bažnyčia? Dar kartą žvilgtelėjau į popieriuką. Ten aiškiai parašyta 514 kambarys, ir toks kambarys iš tiesų buvo. Pačiam koridoriaus gale. Į bažnyčią, tiesa, jis visai nepanašus: tuščia patalpa su nešluotomis grindimis ir ratu sustatytom dešimt ar vienuolika paprasčiausių kėdžių.

Smarkiai dvejodama pagalvojau, ar nevertėtų apsisukti ir išeiti. Juk tai beprotybė.

Bet viltis paėmė viršų. Mat manyje kovėsi ir viltis, ir nusivylimas. Baisiai skubėjau, todėl atėjau per anksti. Pernelyg anksti. O kad jau sukoriau tokį kelią, tai pasiliksiu ir pažiūrėsiu, kas dar ateis.

Atsisėdau ant suolo koridoriuje ir, kad greičiau bėgtų laikas, stebėjau, kas vyksta priešais mane esančioje patalpoje.

Aštuoni augaloti žaliūkai — sustoję dviem eilėmis po keturis — trypė kojomis ant plikų grindų ir dainavo, kad nušluos nuo žemės paviršiaus kažkokį žmogų, o gerokai senesnis už juos vyras garsiai šūkavo jiems šokio judesius.

— Apsisukt, dabar šimis, įtūpstas, apsisukt. Šypsomės, vaikinai, šypsomės! Dėl Dievo meilės, šypsokitės. Ir apsisukt, ir šimis, ir... gerai, išjunkit muziką. Užteks, užteks. — Iškleręs pianinas pagaliau nutilo.

— Brendonai, — irzliai sušuko pagyvenęs vyras. — Branguti, kas čia daros su tavo šimiu? Man reikia šitaip... — jis pasilenkė į priekį ir labai grakščiai ėmė purtyti pečius. — O ne taip... — jis nerangiai kilnojo vieną petį paskui kitą, tarsi skintųsi kelią minioje.

— Atsiprašau, Klodai, — tarė vienas iš vyrukų, aiškiai tas blogasis šimio šokėjas Brendonas.

— Man reikia štai taip, — griežtai pareiškė Klodas ir ėmė dar kartą rodyti judesius: strakaliojo ant pirštų galų, sukosi ratu ant vienos kojos, šokinėjo ir darė špagatą ore, ir vis su ta baisia dirbtine šypsena veide. Pabaigęs kukliai ir nuolankiai iki pat žemės nusilenkė, išmetęs į šonus rankas, lyg lėktuvo sparnus...

— Atsiprašau, — išgirdau kažkieno balsą, — gal jūs į spiritizmo seansą?

Impulsyviai grįžtelėjau atgal. Į mane žiūrėjo jaunas vaikinas, vos perkopęs dvi dešimtis. Pamačiau, kaip jis įdėmiai nužvelgė mano randą, bet neparodė jokio pasibjaurėjimo.

— Taip, — nedrąsiai atsakiau aš.

— Puiku! Man visada malonu išvysti naują veidą! Aš Nikolas.

— Ana.

Jis man ištiesė ranką, o atsižvelgdama į jo jaunystę ir į antakį įvertą auskarą, aš suabejojau, ar jis tikisi normalaus pasisveikinimo, ar sudėtingos jaunimo mėgstamos judesių kombinacijos, bet, kaip netrukus pamačiau, jis man nuoširdžiai ištiesė penkis.

— Tuoj ateis ir kiti.

Nikolas buvo aukštas, liesas ir raumeningas — džinsai kabojo kaip ant pagalio — juodų, aukštyn sušukuotų ir sulipusių plaukų, raudonais krepšinio bateliais ir medvilniniais marškinėliais su užrašu „Nebijok. Tik nieko nebijok“. Ant riešo kabojo susipynusios kelios pintos apyrankės, ant pirštų mūvėjo mažiausiai tris masyvius sidabrinius žiedus, o ant rankos žemiau peties turėjo išsipiešęs tatuiruotę, iš karto ją pastebėjau, nes tai buvo vienas iš tuo metu populiariausių piešinių — sanskrito simbolis, reiškiantis kažką panašaus į „Pasaulis yra meilė“ ar „Meilė yra atsakymas“.

Jis atrodė visiškai normalus, bet Niujorkas kaip tik tuo ir ypatingas: beprotybė čia reiškiasi įvairiausiomis formomis ir mastais. Čia ypač populiarūs užsimaskavę pakvaišėliai. Kitose vietose jiems lengviau — gatvėse visa gerkle rėkauja ant nematomų priešų, eina į vaistinę pirktis Bonjelos, o kai apsivelka Napoleono kostiumą, tai jau nieku gyvu neapsiriksi.

Nikolas linktelėjo South Pacific vaikinams, besimokantiems naujų žingsnelių.

— Populiarumas brangiai kainuoja, — tarė jis. — Čia jie ir pradeda kloti pinigėlius.

Jis atrodė visiškai normalus. Kalbėjo visiškai normaliai. Ir staiga aš pati sau uždaviau klausimą. O kodėl jis turėtų būti nenormalus? Aš irgi atėjau čia, bet nesu nenormali, tiesiog prislėgta skausmo ir nusivylimo.

Dabar, kai pagaliau atėjo dar kažkas, aš pradėjau godžiai pešti atsakymus.

— Nikolai, ar jūs jau čia... buvot ir... anksčiau?

— Taip.

— O tas žmogus, kuris susisiekia su sielomis...

— Leislė.

— ... Leislė. Ar ji tikrai susisiekia su... — man nesinorėjo tarti žodžio „mirusieji“, — ...dvasių pasauliu?

— Taip. — Atrodo, jį tai nustebino. — Ji tikrai su jais susisiekia.

— Ji perduoda informaciją iš žmonių... iš ano pasaulio?

— Taip, ji iš tiesų turi šitą Dievo dovaną. Prieš dvejus metus mirė mano tėvas ir su Leisies pagalba man per šiuos dvejus metus pavyko su tėvu pakalbėti daugiau nei per visą mano gyvenimą. Dabar, kai jis miręs, mes sutariame daug geriau.

Nei iš šio nei iš to iš nekantrumo man pasidarė bloga.

— Mano vyras numirė, — burbtelėjau aš. — Labai norėčiau su juo pasikalbėti.

— Ir pasikalbėsit, — linktelėjo Nikolas. — Tačiau, kaip žinot, Leislė nėra telefono operatorė. Jeigu žmogus nenori būti pasiekiamas, tai ji ir nelaksto paskui jį kaip šuo.

— Buvau nuėjusi pas kitą moterį, — kalbėjau greitai, net nesustodama. — Ji prisistatė kaip aiškiaregė, bet iš tiesų buvo eilinė apgavikė. Sakė, kad man uždėtas prakeiksmas, ir už tūkstantį dolerių galėtų jį panaikinti.

— O, Dieve, su tokiais reikia labai atsargiai. — Jis liūdnai palingavo galvą. — Kiek pasauly visokių sukčių, kurie tik ir naudojasi silpnais žmonėmis. Leislė iš mūsų ima tiek, kad susimokėtų už patalpų nuomą. O štai ir ji pati.

Leislė buvo maža, kreivų kojų moteriškaitė, ėjo apsikrovusi pirkinių maišais. Viename pamačiau kyšantį pakelį šaldytos lazanijos. Maišelis iš vidaus buvo šlapias nuo susikondensavusios rasos. Garbanoti plaukai nesušukuoti, iš temos: kai cheminis jau nebelaiko.

Nikolas pristatė mane jai:

— Čia Ana. Jos vyras iškeliavo Anapilin.

Leislė tuojau pat numetė ant žemės maišus ir tvirtai apkabino mane savo glėbyje, prispausdama mano galvą sau prie kaklo taip stipriai, kad teko kvėpuoti pro nepajudinamai storą plaukų šydą.

— Viskas bus gerai, širdele.

— Ačiū, — burbtelėjau aš su pilna burna plaukų ir vos sulaikydama ašaras nuo jos nuoširdumo.

Paleidusi mane tarė:

— O štai ir Makenzė.

Aš išvydau merginą, žingsniuojančią koridorium taip, lyg būtų ėjusi podiumu. Park aveniu princesė, puriais besiplaikstančiais plaukais, su mažu Dioro rankinuku, ir tokiom aukštom basutėm, kad eilinė moteris išsisuktų (ar pasitemptų) koją — nežinau, kas blogiau.

— Ji irgi pas mus?

— Ateina čia kiekvieną savaitę.

Su tokia išvaizda jai ir Niujorkas turėtų būt per prastas. Ją reikėtų apgyvendinti kokiam kolonijinio stiliaus dvare Hemptonse ir palikti ten iki rugsėjo. Mano nuotaika pasitaisė. Makenzė galėtų už pinigus įsitaisyti patį geriausią pasaulyje aiškiaregį, o ji štai pasirinko vaikščioti čia. Viskas turėtų būti gerai.

Makenzei už nugaros žirgliojo dramblotas aštuonių pėdų devynių colių [* Apie 2,67 m] milžinas su laidojimo biuro darbuotojo kostiumu ir pažaliavusiu veidu.

— Čia Nemirtingasis Fredas, — sušnibždėjo Nikolas. — Eime, padėsi mums paruošti kambarį.

Kai pradėjo rinktis žmonės, Leislė jau buvo uždėjusi bauginančios styginių instrumentų muzikos ir uždegusi žvakes.

Atėjo apskritaveidė, senamadiškos išvaizdos jauna mergina, gal jaunesnė net už mane, bet atrodė visiškai nusivylusi gyvenimu; kažkoks pagyvenęs džentelmenas, žemas, kresnas ir su dažytais plaukais. Dar keletas vyresnio amžiaus moteriškių su nerviniais tikais ir elastiniais diržais suveržtais juosmenimis. Atkreipkite dėmesį — viena iš jų avėjo labai keistom basutėm: atrodė, kad jos padarytos iš automobilio padangos. Kuo ilgiau žiūrėjau į tas moteriškes, tuo labiau man jos patiko. Ne dėl drabužių, patys suprantat — darbe tokių nesąmonių man buvo per akis — tiesiog man jos buvo labai įdomios.

Kai į kambarį įėjo dar vienas vyras, Nikolas čiupo mane už rankos ir tarė:

— Čia Mičas. Jo žmona pasimirė. Jus abu turėtų sieti daug bendrų dalykų. Eime, supažindinsiu tave su juo.

Ir nusitempė mane per kambarį.

— Mičai, susipažink, čia Ana. Jos vyras mirė — kada? Prieš kelis mėnesius? Ją apkvailino kažkokia apsišaukėlė aiškiaregė, pareiškusi, jog ant jos užleistas prakeiksmas. Manau, kad tu galėtum jai padėti. Papasakok jai apie Neris Heming.

Mudu su Miču pažiūrėjom vienas kitam į akis ir aš pasijutau taip, lyg būčiau atsirėmusi į elektrinę tvorą. Tarp mūsų kažkas sukibirkščiavo. Jis viską suprato, vienintelis iš visų čia esančių, įskaičiau tai iš jo akių, tarsi būčiau pažvelgusi į tuščią, apleistą sielą ir atpažinusi tai, ką esu jau mačiusi.

10

Visi susėdo ir susikibo už rankų su šalia sėdinčiais žmonėmis; man pavyko įsisprausti tarp moters su padanginėm basutėm ir vyruko su dažytais plaukais. Džiaugiausi, kad nereikia kibtis už rankų su Nemirtinguoju Fredu. Suskaičiavau dvylika žmonių kartu su Leisle. Tamsiame kambaryje mirksint žvakėms ir fone sklindant tyliems violončelės garsams, nuotaika buvo visai pakenčiama. Kaip tik labai tinkama ir patogi vieta mirusiųjų sieloms pasirodyti.

Leislė padarė nedidelę įžangą, pristatė mane, pakalbėjo apie gilų kvėpavimą ir susikaupimą bei tikėjimą, kad „Dvasia“ pasakys kiekvienam tai, ko jis trokšta. Paskui mums buvo leista nebesilaikyti už rankų.

Stojo tyla. Ji tęsėsi ilgai. Labai ilgai. Baisiai ilgai. Mane ėmė graužti nusivylimas. Kada gi pagaliau prasidės ta suknista ceremonija? Atmerkusi vieną akį vogčiom nužvelgiau mūsų būrelį, žvakių šviesoje mirgančius veidus.

Mičas stebėjo mane; mūsų akys susitiko ir žvilgsniai susidūrė ore. Aš vėl greitai užsimerkiau. Kai Leislė pagaliau prabilo, aš net pašokau iš vietos.

— Regiu aukštą vyrą. — Mano akys staiga plačiai atsimerkė ir aš norėjau kaip mokyklinukė pakelti ranką. Tai man! Tai man!

— Labai aukštą, plačiapetį, tamsiaplaukį žmogų. — Man širdis apmirė. Ne man.

— Panašu į mano mamą, — lėtai gargaliuojančiu balsu prabilo Nemirtingasis Fredas.

Leislė mikliai pasitaisė:

— Atsiprašau, Fredai, taip, tai tavo mama.

— Lyg iš plytų suręsta troba, — toliau gargaliavo Fredas. — Galėtų kautis su sunkiasvoriais.

— Ji manęs prašo tau pasakyti, kad būtum atsargesnis metro. Ji sako, kad esi išsiblaškęs ir gali paslysti.

Po nedidelės pauzės Fredas paklausė:

— Ir viskas?

— Viskas.

— Ačiū, mama.

— Dabar matau Nikolo tėtį. — Leislė atsisuko į Nikolą. — Jis man sako... Atleiskite, bet čia tikrai jo žodžiai, o ne mano — jis sako, kad ant tavęs siunta.

— Ir kas čia naujo? — šyptelėjo Nikolas.

— Kažkas atsitiko darbe. Prie to tu irgi esi prisidėjęs?

Nikolas linktelėjo.

— Tėtis sako, kad tu kaltini kitą vaikiną, nors turėtum susitaikyti su tuo, jog pats esi kaltas dėl to, kas įvyko.

Nikolas ištiesė kojas, iškėlė virš galvos rankas, paskui susimąstęs pasikasė krūtinę.

— Taip, ko gero, jis teisus. Šmikis. Ačiū, tėve.

Vėl stojo tyla, paskui kažkas apsireiškė padanginių basučių moteriškei, vardu Barba, kuriai buvo liepta į savo dietos valgiaraštį įtraukti rapsų aliejaus.

— Aš jau įtraukiau, — įsižeidusi atkirto Barba.

— Reiktų vartoti dar daugiau, — suskubo paraginti Leislė.

— Gerai.

Kitai pagyvenusiai moteriai jos velionis vyras liepė „gerai pagalvoti prieš ką nors darant“; tai senamadiškai mergaičiukei mama sakė, kad reikalai susitvarkys ir vėl viskas bus gerai; Chuanui, tam dažytam vyrukui, buvo liepta gyventi nūdiena; o Mičo žmona pasidžiaugė, kad šią savaitę regėjo jį dažniau besišypsantį.

Kažkokios bereikšmės, sunkiai spiritistinėms priskirtinos banalybės. Teikiantys paguodos, bet toli gražu ne „iš anapus“ atėję žodžiai.

Visa tai didžiausia nesąmonė, su kartėliu pagalvojau sau, ir kaip tik tuo metu Leislė prabilo į mane:

— Ana, kai ką turiu ir tau.

Mane nudegino sensacingas jausmas; kažkaip staiga supykino, suvimdė, ėmiau bėgioti po kambarį. Ačiū, Aidanai, ačiū, ačiū.

— Tai moteris. — Et, velnias. — Senyva moteris. Ji su manim kalba labai garsiai. — Atrodė, Leislė kažko nusiminė. — Beveik rėkia. Ji beldžia lazda į grindis, kad jos klausytų.

Jėzau Kristau! Panašu į senelę Magair. Ji taip darydavo, kai viešėdama pas mus užsimanydavo į tualetą — pradėdavo belsti lazda į savo kambario grindis, kad kas nors nueitų pas ją ir padėtų susitvarkyti, o mes tuo metu apačioje dažydavom šiaudelius. Aš jos baisiai bijojau. Mes visi jos bijojom. Ypač jeigu ilgesnį laiką nenueidavo į tualetą dideliam reikalui.

Leislė tęsė:

— Ji kalba apie tavo šunį.

Kurį laiką negalėjau pratarti nė žodžio, paskui išveblenau:

— Aš neturiu šuns. Turiu tik žaislinį, ne gyvą.

— Tu mąstai apie šuns įsigijimą.

— Aš? Tikrai ne.

Tuo tarpu susijaudinusi plonu balseliu prabilo Makenzė: — Aš turiu šunį. Čia turbūt man.

— Ką gi, — Leislė pasisuko į Makenzę. — Man dvasia sako, kad jam reikia daugiau judėti. Jis pradėjo tukti.

— Betgi aš jį vedu į lauką kiekvieną dieną. Na, ne aš pati, o mano šuns vedžiotojas. Niekada nepakęsčiau namuose nutukusio šuns.

Leislė susimąsčiusi apžvelgė kambarį.

— Ar dar kas nors turi riebų šunį?

Niekas neatsiliepė.

Kažkokia velniava, pagalvojau aš. Didžiulė, nesuvokiama nesąmonė.

Staiga plačiai atsilapojo durys, plykstelėjo šviesa, mes krūptelėjom ir į kambarį įlėkė keturi ar penki apkūnūs berniokai, visa gerkle traukdami: „Oook-la-hoooma! Kurgi!.. Oi, atsiprašau! — Keista, bet jie visi atrodė kaip vienas. Nuotaika jau buvo sugadinta, o aš netgi pasijutau kvailai.

— Laikas baigėsi, — pasakė Leislė ir susirinkusieji ėmė mesti į dubenį suglamžytus dolerius, stotis nuo kėdžių ir užpūtinėti žvakes.

11

Koridoriuje pasijutau sugniuždyta nusivylimo ir negalėjau to nuslėpti.

— Na ir kaip? — paklausė Nikolas.

Aš kategoriškai pasukiojau galvą iš vieno šono į kitą. Ne.

— Ne, — liūdnai sutiko ir jis. — Matau, kad tu ne šito tikėjaisi.

Leislė bėgte išlėkė iš patalpos ir čiupo mane už rankos:

— Atleisk man, širdele. Aš labai norėjau, kad tu išgirstum ką nors malonaus, betgi tokių dalykų valdyti aš nepajėgi.

— O jeigu mes pamėgintume... Norėjau pasakyti, ar negalima būtų su jumis susitarti susitikti asmeniškai? — Galbūt jeigu aplink Leislę nesiburtų kitų žmonių mirusieji ir nekuždėtų jai į ausį apie rapsų aliejų ir panašius dalykus, tai gal Aidanas surastų progą prasibrauti ir prabilti į mane.

Deja, mano giliam liūdesiui, Leislė papurtė galvą:

— Aš nedirbu vienas su vienu. Man reikalinga grupės energija. — Už tai aš ją gerbiu. Bemaž pradėjau pasitikėti. — Bet kartais aš gaunu informacijos tada, kai mažiausiai jos tikiuosi. Pavyzdžiui, kai žiūriu laidą „Tramdykite savo entuziazmą“. Jeigu ką nors sužinosiu dėl tavęs, būtinai pranešiu.

— Ačiū.

Man pristigo žodžių pasakyti jai dar ką nors, bet staiga be jokio įspėjimo jos kūnas sustingo, akys pradėjo blizgėti.

— O, Dieve, kažką tau turiu. Paklausyk, ar patiks?

Man pradėjo linkti keliai.

— Aš regiu mažą šviesiaplaukį berniuką, — tarė ji. — Su kepure. Tai tavo sūnus? Ne, ne, ne sūnus... o gal sūnėnas, tiesa?

— Mano sūnėnas Džei Džei. Bet jis gyvas.

— Žinau, bet jis tau labai svarbus.

Ačiū už naujieną, bet aš ją jau žinau.

— Jis tau bus dar svarbesnis.

Ką tai reiškia? Kad Megė numirs, o aš turėsiu ištekėti už Garvo ir tapti Džei Džei ir Holės pamote?

— Dovanok man, širdele, bet aš nežinau, ką tai reiškia, aš tiesiog perduodu tau informaciją. — Ir nuėjo sau koridorium nešina lazanija ir krypuodama nuo vienos kojos ant kitos, tarsi būtų mėgdžiojusi siūbuojančią Čarlio Čaplino eiseną.

— Apie ką čia jinai? — paklausė Nikolas.

— Apie mano sūnėną, — atsakiau.

— Ne apie velionį vyrą?

— Ne.

— Gerai, eime, pasikviesim Mičą.

Mičas buvo įsitraukęs į karštą pokalbį su Barba, ta padanginių basučių moteriške. Atrodė ji jėgiškai, turint omeny, kad jau buvo gerokai įsibėgėjusi į septintą dešimtį; be to, nežiūrint keistų jos basučių, per petį permetamas jos krepšys, atrodo, buvo išsiuvinėtas magnetofono garso juostelėmis.

— Mičas turi papasakoti tau apie Neris Heming, — priminė Nikolas. — Ją dažnai rodo per televiziją, o sykį ji net padėjo policijai surasti nužudytos mergaitės lavoną. Ji tokia profesionalė, kad moka kalbėti net Mičo žmonos balsu. Mičai! — pašaukė jis. — Mičai, ateik čionai.

— Nueik ir pasikalbėk su jais, — labai rimtu balsu paliepė Barba. — Aš išeisiu laukan surūkyti cigaretės. Kas galėjo pamanyti? Judėjime už pilietines žmogaus teises aš žygiavau šalia Dr. Kingo. Narsiai koviausi už teisybę per moterų revoliuciją. O pažvelk į mane dabar: turiu slapstytis tarpuvartėse it kokia nusmurgėlė, kad galėčiau surūkyti cigaretę. Kada mano vežimas pradėjo riedėti atgal? — Ir ji garsiai nusikvatojo. — Che che che. Pasimatysim po savaitės.

Mičas priėjo prie mūsų.

— Nagi, — ėmė raginti mane Nikolas. — Klok dabar jam viską.

Aš nurijau seilę.

— Mano vyras žuvo ir aš atėjau šiandien čia tikėdamasi su juo susisiekti. Norėjau su juo pasikalbėti. Sužinoti, kur jis yra. — Man išdžiūvo gerklė. — Pasiklausti, kaip sekasi.

Mičas mane puikiai suprato — aš tą mačiau.

— Aš jai papasakojau, kad tu vaikščiojai pas Neris Heming, — įsiterpė Nikolas. — Kad ji susisiekė su tavo žmona ir kad net prakalbo jos balsu, tiesa?

Mičas vos vos šyptelėjo iš tokio Nikolo entuziazmo.

— Ji nekalbėjo žmonos balsu, bet, taip, man pavyko pasikalbėti su Triše. Teko apsilankyti pas keletą aiškiaregių, bet man padėjo tik Neris.

Gerklė visai išdžiūvo, o širdis pašėlusiai ėmė daužytis krūtinėje.

— Ar turite jos telefono numerį?

— Žinoma. — Jis išsitraukė delninį kompiuteriuką. — Bet ji labai užimta. Jums, ko gero, teks laukti pasiutiškai ilgai, kol būsit priimta.

— Nieko tokio, palauksiu.

— Ir dar nemažai kainuos. Neišvirskit iš kojų — du tūkstančius dolerių už pusvalandį.

Mane apėmė šokas: du tūkstančiai dolerių — tai velniškai nemaži pinigai. Mano finansai neatlaikys. Aidanas nebuvo apsidraudęs mirties atveju, — žinoma, nebuvau ir aš, — nes nė vienas iš mūsų nesirengėme mirti, be to, nuoma už mūsų butuką buvo tokia grobikiškai didelė, kad mokėti už save ir už Aidaną man atsiėjo praktiškai visą mano atlyginimą. Mes dar taupėme pinigus nuosavam namui įsigyti, bet tie pinigai buvo padėti kažkokion sąskaiton, kurios negalima bus uždaryti dar vienerius metus. Taigi aš gyvenau iš savo kredito kortelių ir visais įmanomais būdais stengiausi ignoruoti augančias skolas. Tačiau aš tik apsidžiaugiau, kad dar giliau įbrisiu į skolas per tą Neris Heming — man buvo nusispjaut, kiek tai kainuos.

Mičas sumišęs spoksojo į savo kompiuteriuką:

— Nerandu. Dedu galvą, kad turėjau įsirašęs. Amžinai ką nors prarandu... Ką nors ištrinu.

Lygiai kaip ir aš. Kaip dažnai būdavau šimtu procentų tikra, kad nešiojuosi daiktą rankinėje, o staiga pamatau, kad jo neturiu. Mane pervėrė dar viena nuojauta, kad tarp manęs ir Mičo yra kažkas bendra.

— Galėsiu jums tą numerį surasti, — tarė jis. — Jis turėtų būti pas mane namie. Ar gerai, jeigu atnešiu jums jį kitą savaitę?

— O gal jūs galite paimti mano telefono numerį? Kai surasite, man paskambinsite.

— Gerai. — Jis paėmė mano vizitinę.

— Ar galiu dar paklausti? Kodėl jūs vaikštote čia, kai jau buvot susitikęs su tokia profesionale?

Jis ilgai žiūrėjo į tolį ir galvojo.

— Po to, kai pasikalbėjau su Triše per Neris, man pavyko išjudinti savo gyvenimą. Na, nežinau, man patinka čia būti. Leislė irgi savotiškai sumani. Ji neatkasa aukso gyslos kiekvieną savaitę, bet jos sugebėjimai gana neblogi. Ir žmonės čia mane supranta — visi kiti mano pažįstami ir artimieji mano, kad aš jau seniai turėjau viską pamiršti. O čia atėjęs galiu pasijusti savimi. — Jis įsikišo mano kortelę į piniginę. — Paskambinsiu.

— Malonėkit, — paprašiau jo.

Nes aš čia daugiau nebeateisiu.

12

Bet vėliau, kai parėjau namo, pagalvojau, kad galbūt Leislė iš tiesų ką nors užkabino. Ta dvasinė „persona“, tas „balsas“, kad ir kaip jį pavadintume, iš tiesų šiek tiek priminė senelę Magair. O paskui kažkokia sąsaja su šunim. Suprantama, nuskambėjo gana kvailai, ką čia ir kalbėti, kad mano šuo (net neegzistuojantis) pradeda priaugti svorio. Bet esmė ta, kad senelė Magair iš tiesų augino kurtus.

Sklandė gandai, kad ji net su jais miegodavo. Miegodavo, iš tiesų miegodavo, jeigu suprantat, ką turiu omeny. Nors kai dabar gerai pagalvoju, tai prisimenu, kad man tai sakė Helena ir nuo to laiko niekas iš patikimesnių šaltinių šito fakto nepatvirtino.

Kai nuvažiuodavom paviešėti pas senelę Magair ir vos tik aš iškeldavau koją iš mašinos, ji imdavo raginti:

— Pulk, Gari, pulk, Martinai (vardai paimti iš Gario Adamso ir Martino MakGineso)! — Ir du pailgi išstypę šunėkai galvotrūkčiais puldavo iš namo ir priremdavo mane prie sienos, apkabindavo didžiulėmis letenomis iš abiejų galvos pusių ir taip smarkiai lodavo, kad, rodės, plyš ausų būgneliai.

O senelė Magair tada alpdavo iš juoko.

— Tik neparodyk, kad jų bijai, — švokšdavo ji ir taip garsiai juokdavosi, kad net imdavo baksnoti lazda į žemę. — Jie moka užuosti baimę. Jie moka užuosti tavo baimę.

Visi sakydavo, kad senelė Magair tikra „asmenybė“, bet žmonės taip kalbėdavo tik dėl to, kad ji neužsiundydavo jų šunimis. Jeigu būtų nors sykį bent vieną užsiundžius, tai taip nebūtų kalbėję.

O kodėl dar Leislė paminėjo mano šviesiaplaukį sūnėną su kepure? Ne kiekvienas turi tokį sūnėną. Širdyje sutvinkčiojo nerimas ir aš pradėjau galvoti apie Džei Džei. Gal Leislė bandė mane perspėti? Gal kas nors Džei Džei atsitiko? Mane taip pradėjo kamuoti nerimas, kad galiausiai neliko nieko kito, kaip tik imti ir paskambinus išsiaiškinti, ar Džei Džei viskas gerai; nors tuo metu Airijoje buvo pirma valanda nakties.

Ragelį pakėlė Garvas.

Aš tyliai paklausiau:

— Prižadinau iš miego, ar ne?

Jis taip pat tyliai atsakė:

— Taip.

— Prašau man atleisti, Garvai, bet ar negalėtum padaryti man mažos paslaugėlės? Ar negalėtum pažiūrėti, ar Džei Džei viskas gerai?

— Kaip suprasti — gerai?

— Na, kad jis gyvas, kvėpuoja.

— Gerai. Palauk.

Jeigu Aidanas ir nebūtų žuvęs, Garvas vis tiek būtų iš manęs nepasišaipęs. Šiuo atžvilgiu jis šaunuolis.

Jis padėjo ragelį ir aš išgirdau tylų Megės balsą:

— Kas ten?

— Ana. Ji prašo, kad pažiūrėčiau, kaip laikosi Džei Džei.

— O kam?

— Šiaip sau.

Garvas grįžo prie telefono po trisdešimties sekundžių.

— Jam viskas gerai.

— Atleisk, kad prižadinau.

— Nieko tokio.

Pasijutau kvailokai ir padėjau ragelį. Tai tiek iš tos Leisies naudos.

Vos tik padėjau ragelį, mane apėmė siaubingas noras pasikalbėti su Aidanu.

Skubiai barškindama klaviatūrą surinkau internete Neris Heming pavardę. Ji turėjo savo svetainę, kurioje mirgėjo šimtai dėkingiausių atsiliepimų. Čia dar buvo ir smulkūs komentarai apie tris jos knygas — aš net nežinojau, kad ji yra parašiusi ir knygų; norėjau tuoj pat lėkti į artimiausią Barnes&Noble knygyną — ir informacija apie arėjantį jos turnė po dvidešimt septynis Amerikos miestus: ji ketina surengti susitikimus su tūkstantinėmis auditorijomis Klyvlende, Ohajuj, Portlende ir Oregone, bet, giliam mano nusiminimui, į Niujorką atvykti nesirengė.

Artimiausias miestas — Raleigh, Šiaurės Karolinos valstijoje. Nuvažiuosiu tenai, pagalvojau, staiga apimta didžiulio ryžto. Susikombinuosiu laisvadienį ir nuskrisiu. Bet paskui pamačiau, kad jau nebėra vietų, ir tada mane užliejo dar viena nusivylimo banga.

Man reikėjo susitarti su ja dėl asmeninio susitikimo, bet kad ir kiek maigiau įvairiausias nuorodas jos svetainėje, pamačiau, kad per internetą su ja susisiekti man nepavyks. Man būtinai reikėjo gauti tą telefono numerį iš Mičo.

13

Mėginau prisiminti, ar kada nors mudu su Aidanu buvom susivaidiję. Juk turėjom kažkaip susibarti. Nederėtų pasiduoti pagundai padaryti iš jo šventąjį vien dėl to, kad jis žuvo. Man buvo labai svarbu prisiminti jį tokį, koks jis iš tiesų buvo. Bet aš negalėjau atgaivinti atmintyje jokių reikšmingesnių plykstelėjimų — nė vieno kibirkščiuojančio pasižodžiavimo ar virtuvės rakandų svaidymo.

Žinoma, nesutarimų tarp mūsų būdavo: kartais mane suimdavo pavydo priepuoliai dėl Džeinės, o bet kokia užuomina apie Šeiną visai dienai užsiūdavo jam burną ir sugadindavo nuotaiką.

Prisimenu vieną rytą, kai abu ruošėmės į darbą, ir jam niekaip nesisekė susišukuoti plaukų.

— Jie manęs visiškai neklauso, — skundėsi jis, bandydamas priploti prie galvos nepaklusnų kuokštą.

— Na ir kas čia tokio, — tariau aš. — Su pašiauštu kuodu atrodai dar mielesnis.

Trumpam jis nudžiugo, bet paskui tarė:

— Turi omeny — mielesnis airiška prasme, ar ne? Kaip šunytis? Ne amerikoniška?

— Mielesnis man reiškia gražesnis, patrauklesnis.

— Nenoriu būti nei gražus, nei patrauklus. Norėčiau atrodyti šauniai, kaip Džordžas Klūnis.

Jis nutrenkė plaukų vaško tūbelę ant lentynos su didesne jėga negu buvo būtina, o aš susierzinau ir apkaltinau jį tuščiadvasiškumu. Jis man atkirto, kad atrodyti panašiai kaip Džordžas Klūnis nėra tuščiadvasiškumas, o visai normalus dalykas. Aš pasakiau:

— Tu taip manai?

Jis atšovė:

— Taip!

Toliau mes savo nuostatas patvirtinom nejaukia tyla. Vis dėlto buvo ankstyvas rytas, iš vakaro mudu ilgai vakarojom, vėlai nuėjom miegoti, anksti kėlėmės, nenorėjom eiti į darbą, todėl esant tokioms aplinkybėms nieko nuostabaus, kad taip pasikalbėjome.

Buvo dar ir kitų dalykų — jį siutindavo, kai aš imdavau žaisti su savo gyvaplaukiais ant vidinės blauzdų dalies. Man tai labai patikdavo: suimi pirštais ir peši — suprantama, kitam atrodo šlykščiai, bet man nebuvo nieko maloniau, o jis sakydavo:

— Ana, susimildama. Nekenčiu, kai tu taip darai.

Aš atsakydavau:

— Atsiprašau. — Ir apsimesdavau, kad nebepešioju, bet pakišusi rankas po pagalvėle ar žurnalu vis tiek toliau krapštinėdavausi.

Po kiek laiko jis vėl tardavo:

— Aš gi matau, kad tu pešioji.

O aš irzliai atšaudavau:

— Negaliu susivaldyti! Tai mano... mano pomėgis, mano hobis. Man tai padeda atsipalaiduoti.

— Gal geriau išgerk taurę vyno? — pasiūlydavo jis, o aš supykusi išlėkdavau į miegamąjį, čiupdavau telefoną ir imdavau kokiai nors draugei lieti savo širdgėlą. Po kurio laiko vėl grįždavau į kambarį puikiausios nuotaikos ir mes vėl būdavom geriausi draugai.

Kitą kartą rudenį mudu važiavom į Vermontą pasigrožėti rudenėjančia gamta ir aš nusprendžiau, kad jis per daug fotografuoja. Man pasirodė, kad jis pasirengęs nufotografuoti visus iki vieno suknistus valstijos medžių lapus, ir kai kiekvieną kartą nuspausdavo mygtuką ir pasigirsdavo dūzgiantis aparato spragtelėjimas, aš piktai sugrieždavau dantimis.

Bet, nepaisant mūsų skirtenybių, šitie pasibarimai nebuvo baisūs, nes pats didžiausias barnis buvo kilęs irgi dėl visai kvailo dalyko: mudu aptarinėjom kurortines vietas ir aš pasakiau, kad lauko dušai man nėra pirmos svarbos būtinybė. Jis paklausė kodėl, ir aš papasakojau nuotykį, kaip kartą Klara keliavo po Botsvaną ir, grįžusi iš safari stovyklos, nusprendė palįsti po lauko dušu. Staiga ji pamatė, kad į ją vėpso babuinas ir iš visų jėgų drožia savo pimpalą.

— Nieko panašaus nebuvo, — tarė Aidanas. — Ji prisigalvoja.

— Ot ir ne, — užprotestavau aš. — Jeigu Klara sako, kad taip buvo, vadinasi, taip ir buvo. Ji ne Helena.

(Tiesą pasakius, aš irgi nebuvau visiškai tikra, kad taip iš tiesų buvo. Klarai pramanyti istorijas irgi nebuvo naujiena.)

— Joks babuinas šitaip nereaguos matydamas moterį, — tvirtino Aidanas. — Taip galėtų atsitikti tik jeigu jis žiūrėtų į babuino patelę.

— Babuinų patelės po dušu nesiprausia.

— Tu juk žinai, ką turiu omeny.

Paskui mūsų pokalbis nusirito iki tokio lygio: „Nori pasakyti, kad babuinui mano sesuo nė kiek nepatiko?“ Tiesą sakant, mes buvome po sunkios ir įtemptos darbo savaitės, abu velniškai pavargę ir todėl susikirsti galėjome dėl menkiausių niekų.

Vis dėlto, kalbant atvirai, tai nebuvo jau taip baisu.

Kad jau prakalbom apie seseris, tai iš Helenos gavau dar vieną laišką apie jos darbą.

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Laimmga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Darbas!

Skustagalvis Kolinas atvežė man ginklą — sunkų, nuostabų. Įsivaizduok, aš turiu ginklą!

Noriu užduot jam šimtus klausimų. Svarbiausias: Kokia to pono Boso pavardė? (Nepamiršk, kad aš ir vėl kartoju viską žodis į žodį.)

Kolinas: Haris Giljamas.

Aš: Ar jūs iš tiesų manote, kad tarp ponios Bosienės irto Reisio O’Greidžio kas nors vyksta?

Kolinas: Taip. Greičiausiai. Ir jeigu tai tiesa, Haris baisiai supyks. Jis dėl Dėtos eina iš proto. Deta Bosienė — tikra ledi, ir Haris visados manė, kad jis jai per prastas. Šiaip ar taip, varom.

Aš: Kur?

Jis: Į šaudyklą.

Aš: O ko?

Jis: Kad pasimokytum šaudyti.

Aš: Ar tai labai sunku? Nusitaikai į kokį daiktą ir nuspaudi gaiduką.

Jis (labai tingiai): Važiuojam, sakau.

Nuvažiavom į kažkokį keistą bunkerį Dublino kalvose, pilną murzinų, prisimerkusių vyriokų, kurie, galima pamanyti, savo namų kiemuose vadovavo ištisai atsargos kariuomenei.

Man sekėsi visai neblogai. Keletą kartų pataikiau į taikinį. (Tik gaila, kad taikinys buvo ne mano — cha cha cha.) Velniškai skauda petį. Niekas nesakė, kad šaudyti žmones skauda. Žinoma, skauda tik tam, kurį pašauna! (Cha cha cha.)

P. S. Nesijaudink. Žinau, kad mirtis tau dabar kelia šiurpą, bet aš pažadu: a) nesileisiu nušaunama, b) nieko nenušausiu.

Jos šnekos apie ginklus man kėlė nerimą, tad šiek tiek palengvėjo nuo duoto pažado. Kol perskaičiau paskutinę eilutę.

P. S. S. Nebent nudėsiu kokį blogiuką.

Vis dėlto mane tai prajuokino. Tikriausiai neverta per daug imti į širdį. Vienas Dievas težino, kiek čia priskiesta. O gal iš viso prifantazuota.

14

Pirmadienio rytas. O tai reiškia — rytinis pirmadienio pasitarimas. Štai ateina Franklinas, ploja delnais ir buria ratelin savo merginas.

Einant į posėdžių kambarį Tynė įsikibo man į parankę. Šiandien ji atrodė bemaž normaliai: laisvo kirpimo Barbarella stiliaus suknutė ir ilgi, pilkai sidabriniai iki kelių suvarstomi batai. Deja, tikrąjį jos keistumą vis dėlto išdavė sidabro spalvos riedlentininko alkūnsargiai ir antkeliai.

— Į priekį žengte marš! — sukomandavo ji. — Tuojau patirsite begalinį pažeminimą!

— Ir būsite suniekinti savo kolegų akyse, — užbaigiau aš.

— Bei sumenkinti savo blogybių.

Mums lengva juoktis, nes abiem neblogai sekėsi.

Man pavyko išpešti reklaminio ploto laikraščiuose. Nieko per daug išpūsto, bet kiekvieną pirmadienio rytą po savaitgalio į susirinkimą atsinešdavau parodyti po porą iškarpėlių. Tikriausiai grožio skilčių redaktorės manęs pagailėdavo dėl randuoto veido ir žuvusio vyro. Bet, žinokit, aš tikrai nesinaudojau savo nelaime ir subjaurotu veidu, nes bet koks panašus veiksmas galėjo būti traktuojamas kaip Candy Grrrl papirkinėjimas.

Paprastai, kai tik baigiasi rytinis pirmadienio pasitarimas, aš pajuntu, kad savaitė turėtų prabėgti puikiai. Bet šiandien yra kitaip. Šiandien išaušo nulinė Akių Kapitono diena. Šiandien bus surinkti šimtas penkiasdešimt pristatomųjų Akių Kapitono kosmetikos krepšelių ir paruošti kitai dienai išvežioti po visas žurnalų ir laikraščių redakcijas. Labai svarbu tinkamai parinkti laiką: jų negalima išvežioti nei šiandien, nei poryt. Tai būtina padaryti tik rytoj. Kodėl? Nes Loryna norėjo išbandyti naują partizaninio karo taktiką. Užuot elgęsi taip, kaip paprastai prieš kiekvieną naujo produkto pristatymą — gerokai iš anksto išdaliję informaciją grožio leidinių redaktorėms, mes nusprendėme pasielgti priešingai. Ji labai kruopščiai apskaičiavo ir suplanavo laiką, kad kiekvieno svarbesnio grožio leidinio redaktorės stalą Akių Kapitono krepšelis pasiektų prieš pat naujo leidinio atidavimą į spaudą. Slapta mintis buvo visiškai apstulbinti redaktores kosmetikos naujove ir šviežiena, kad jos pamanytų, jog joms į rankas pakliuvęs visiškai naujas produktas, ir todėl jos privalančios kuo skubiausiai skirti mums plotelį. Prisipažinsiu, labai rizikingas žaidimas, bet Loryna reikalavo jį būtinai išbandyti.

Galėjo iš tiesų pavykti, nes koncepcija visiškai nauja — vienetapė akių priežiūros priemonė. Trys skirtingi produktai, iš kurių kiekvienas atskirai sustiprina kitų dviejų produktų poveikį (bent jau taip buvo teigiama). Pirmasis „Susikrauk lagaminus“ (vėsinamoji želė paakiams, paburkimams ir maišeliams po akimis naikinti), „Praskaidrink savo gyvenimą“ (lengvas maskuojamasis pieštukas juodiems ratilams po akimis paslėpti) ir „Išlygink raizgalus“ (lengvas kremas nuo raukšlių).

Bet viena nedidelė problemėlė: produktų trio dar nebuvo atkeliavęs iš gamintojo Indianapolyje. Siunta dar tik kažkur kelyje. Ak, ji būtinai atkeliaus. Turi atvežti apie vienuoliktą valandą. Bet vienuolikta valanda atėjo ir praėjo. Loryna, pagauta isterijos, puolė skambinti ir gavo patikinimą, kad mašina jau Pensilvanijoje ir apie pirmą valandą turėtų būti pas mus. Prabėgo pirma, ir antra, paskui atėjo ir praėjo trečia ir ketvirta. Tikriausiai sunkvežimio vairuotojas, įvažiavęs į Manhataną, pasiklydo.

— Prakeiktas stuobrys! — plyšavo Loryna. — Suknista nesąmonė! — Staiga ji nutėškė ragelį ir pažiūrėjo į mane. Galima sakyti, kalčiausia čia buvau aš. Mūsų likimas pakibo ant plauko, nes aš pasielgiau taip nutrūktgalviškai ir pakliuvau į avariją, o paskui du mėnesius neatėjau į darbą.

Jau buvo gerokai po penkių, kai į posėdžių kambarį buvo atvilktos didžiulės kartoninės dėžės. Niekas nedrįso pažvelgti kolegoms į akis, nes visų galvose kirbėjo pati mintis: „Kas sutiks pasilikti iki vėlumos — iki gūdžios vėlumos — ir viską sudėlioti?“

Brukė turėjo eiti į labdaros renginį ir kažką gelbėti: banginius, Veneciją, trikojus dramblius. Tynei vakarinės paskaitos (be to, čia ne jos darbas), o Loryna, ko gero, greičiau sutiks sušveisti vakarienę iš trijų patiekalų.

Taigi turėjau pasilikti aš. Viena.

Visi buvo taip įpratę prie mano naktinių užsisėdėjimų darbe, kad niekam nekilo jokių klausimų apie mano planus vakarui, bet ir nutik tu man šitaip, aš buvau susitarus susitikti su Rachele. Savaitgalį man buvo pavykę nuo jos išsisukti motyvuojant tuo, kad turiu daug darbo, o dabar mane iš tiesų spaudė darbas — vargšelė, pati prisišaukiau bėdą.

— Ar niekas neprieštaraus, jei aš trumpam skambtelsiu? Turiu pranešti seseriai, kad neateisiu.

Mano balsas nuskambėjo taip sarkastiškai, kad visi nustebę net susižvalgė. Kartkartėmis mano ausis pasiekdavo netikėti kolegų pykčio protrūkiai, tokie pagiežingi, kad mane net nudegindavo, ir tada aš tiesiog likdavau be žado.

— Aa, ne, nieko tokio. Skambink, — atsakė Loryna.

Tynė padėjo man atplėšti dėžes ir išpilti produktus ant didžiulio posėdžių stalo, o Brukė, kad jai Dievas už tai atsidėkotų, jau buvo sudėjusi šimtą penkiasdešimt informacinių lapelių į šimtą penkiasdešimt iš anksto paruoštų vokų, nors beveik visą popietę jos nebuvo darbe, nes jos teta Ženevjeva (iš esmės ji nebuvo jos tikroji teta, o tik viena iš mamos pačių turtingiausių draugių) viešėjo mieste ir buvo surengusi privačius pietus uždaroje Pierre restorano salėje.

Visi greitai išsilakstė. Pastate pasidarė tylu, girdėjosi tik kompiuterių gaudesys. Apžvelgiau ant stalo gulinčius daiktus ir mane persmelkė savigaila.

Kertu lažybų, kad ir tau baisiai nepatinka tai, kaip su manim elgiamasi.

Pradėjau nuo to, kad pirmiausia išklojau vokų vidų sidabrinės folijos plėvele. Tai užtruko iki devintos valandos. Dėl savo nagų sugaišau ilgiau, nei būčiau užtrukusi paprastai. Paskui pasidariau kaip žmogus-konvejeris. Vienam stalo gale ant folija iškloto voko užklijuoju atspausdintą kortelę, tada einu prie vienos krūvelės ir paimu mėginėlį „Susikrauk lagaminą“, iš kitos „Praskaidrink sau gyvenimą“, o iš trečios — „Išlygink raizginius“. Sumetu viską į voką, pasemiu saujelę mažyčių sidabrinių žvaigždučių, užberiu jas ant viršaus, užklijuoju voką, pastatau į kampą ir vėl pradedu nuo pradžios.

Netrukus pagavau darbo ritmą. Kortelė, imu imu imu, sumetu, žvaigždutės, užklijuoju, pastatau. Kortelė, imu imu imu, sumetu, žvaigždutės, užklijuoju, pastatau. Kortelė, imu imu imu, sumetu, žvaigždutės, užklijuoju, pastatau. Kortelė, imu imu imu, sumetu, žvaigždutės, užklijuoju, pastatau.

Darbas buvo žiauriai nuobodus ir aš tik gerokai vėliau pastebėjau, kad pradėjau verkti. Žinokit, aš ne tai kad verkiau, mano veidu tiesiog sruvo ašaros. Be jokių valios pastangų ašaros kaip pupos riedėjo per skruostus; aš nei kūkčiojau, nei sriūbavau, nei trūkčiojau pečiais, viskas vyko labai ramiai. Visą laiką, kol dirbau, verkiau, bet jokios didesnės žalos, išskyrus tą, kad nuo ašarų susiliejo užrašas ant Femmes adresų kortelės, nebuvo padaryta.

Pabaigiau kažkur apie vidurnaktį, bet visi šimtas penkiasdešimt vokų, išrikiuotų ant stalo, jau laukė rytinio kurjerio.

Taksi vairuotojas, gabenęs mane namo, buvo maloniai pakvaišęs. Jis buvo su vešliais ūsais ir garbanotais plaukais, apie kuriuos visą kelią man ir tauškė. Sakė, kad jis kaip Samsonas: jo visa galia slypi plaukuose, o jo „moterys“ jį vis ragina nusikirpti, nes nori, kad jis būtų „silpnas“. Pagal kvaištelėjusių taksi vairuotojų skalę jam daviau septynis balus iš dešimties, gal net septynis su puse. Jaučiau, kad jį man bus atsiuntęs Aidanas: vėlus metas, atidirbau šešiolika valandų per dieną, todėl šitaip norėjo mane pralinksminti.

15

Dar vienas elektroninis laiškas iš Helenos.

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Darbas!

Pirmoji ponios Bosienės sekimo diena. Tūnau Įlindusi į krūmus vidiniame jos didžiulio atokaus namo kieme Stilorgane, nukreipusi žiūronus į jos miegamąjį.

Jai apie penkiasdešimt, apvalaina, su didžiuliais papais, gilia iškirpte, šviesūs garbanoti plaukai iki pečių, suraizgomi naujausiom Carmen kaitinamom žnyplėm.

Apsiavusi aukštakulniais, užsisegusi kreminės spalvos megztą (būklė?) sijoną su švarkeliu. Ant užpakalio neįžiūriu jokių apvalumų ar gelbėjimosi ratų, net ir su maksimaliai pritrauktu vaizdu. Tikriausiai susiveržus metaliniu korsetu. Atrodo kaip gerokai senstelėjusi televizijos diktorė.

Be dešimt dešimtą ji užsivelka paltą. Rengiasi kažkur eiti. Praeina pro mašiną, didžiulį sidabrinį bymerį (mašina be jokio asmeniškumo) ir pasuka į bažnyčią. Eina klausytis mišių! Atsisėdu galiniuose klauptuose ir džiaugiuosi, kad nereikia tūnoti krūmuose.

Paskui ji nueina į spaudos kioską, nusiperka Herald, Take a Break, dvi dešimtis Benson & Hedges ir pakelį mėtinių ledinukų (ypač stiprių). Tada vėl grįžta namo ir aš tęsiu stebėjimą iš gyvatvorės krūmų. Užsikaičia arbatinį, pasitaiso arbatos, atsisėda prie televizoriaus, rūko ir spokso į sieną. Pirma valanda.

Ji pasikelia ir aš pagalvoju: dėl Dievo meilės, eime kur nors į lauką. Bet ji išsiverda dubenėlį sultinio su skrebučiu, vėl grįžta prie televizoriaus, atsisėda, rūko ir spokso į sieną. Apie ketvirtą valandą pasikelia ir aš pagalvoju: „Ei, ei, na va, eisime.“ Bet ji niekur neina, o pradeda siurbti kambarius. Varo iš širdies. Ar matei ką nors kvailesnio?

Atslūgus siurbimo įkarščiui, grįžta į virtuvę, užkaičia virdulį, išsiverda arbatos ir vėl sėdi ir spokso į tuščią erdvę. Dieve šventas, tikiuosi, rytoj gal bus įdomiau.

Ir elektroninis laiškas iš mamos.

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Volsai1@eircom.net

Tema: Organizuotas nusikaltimas!

Brangioji Ana,

Mus ištiko bėda. Helenai jau nusispjaut į mūsų šeimos „rūpestį“ (t. y. į šuns kakojimą). Ji visa galva įnikusi į savo naują darbą. Dabar ji žiūri į mus iš aukšto, nes susidėjo su garsiais mafijozais. Jeigu būčiau žinojusi, kad tiek sukišus už jūsų mokslus, mano jauniausia duktė nusiris iki tokio lygio, niekada nebūčiau leidusi jūsų mokytis. Toks nedėkingas vaikas kerta per širdį skaudžiau ir už gyvatės geluonį. Ji sako, kad ta moteriškė, kurią ji stebi, ta mafijozų vadeivos bobikė, jau pagyvenusi, o rengiasi kaip lėlytė. Ar tai tiesa? Kad jos namuose švaru kaip bažnyčioj. Ir kad ji pati tvarko ir valo savo namus. Ar gali taip būti, ar tik Helena nori mane paerzinti?

Norėjau pasinaudoti jos fotoaparatu, bet jis skaitmeninis, ir nei aš, nei tavo tėtis nemokam juo naudotis. Kaip mes dabar prikirpsim tą moteriškę su įkalčiais? Ji pirmadienį ir vėl buvo atėjusi, vėl ėmėsi savo senųjų triukų. Jeigu kalbėsies su Helena, ar negalėtum paprašyti jos, kad mums padėtų? Suprantu, kad esi „palūžusi“, bet tavęs ji tikrai paklausys.

Tave mylinti mama

16

Raudona dėmė mane užklupo staiga ir nepasiruošusią. Kraujas. Menstruacijos. Pirmosios po avarijos.

Net nepastebėjau, kad kelis mėnesius nesirgau; dėl to nė kiek nesijaudinau, nes pasąmonėje žinojau, kad taip dažnai atsitinka dėl patirto šoko ar išgyvento siaubo. Tačiau nė akimirką nedvejojau, kad galiu būti nėščia, bet dabar, užėjus kitai sielvarto bangai, supratau, kad netekau dar vienos dalelės Aidano. Aš niekada nebeturėsiu tavo kūdikio. Be reikalo mudu atidėliojom. Reikėjo iš karto pasirūpinti pasidaryti vaikelį. Betgi juk mes nieko nežinojom.

Mes netgi apie tai kalbėjomės. Vieną rytą tuoj po vestuvių aš rengiausi į darbą, o Aidanas tebegulėjo lovoje, plika krūtine, atmetęs už galvos rankas.

— Ana, — tarė jis, — dedasi kažkokie keisti dalykai.

— O kas? Gal pas kaimynus ant stogo nusileido ateiviai?

— Ne, tu paklausyk. Kai man sukako treji metukai, aš įsivaizdavau, kad Bostono Red Sox bus mano gyvenimo meilė. Bet taip jau seniai nebėra. Žinoma, dabar mano gyvenimo meilė esi tu. Bet, ko gero, man jie vis tiek rūpi, patinka, bet jie jau nebėra didžioji mano gyvenimo meilė. — Visa tai jis kalbėjo gulėdamas lovoje, rimtu, iškalbingu balsu, žiūrėdamas į lubas. — Iki to laiko aš niekada nenorėjau turėti vaikų. O dabar noriu. Su tavim. Norėčiau turėti miniatiūrinę tavo versiją.

— O aš norėčiau susilaukti miniatiūrinės tavo versijos. Bet, Aidanai, gal pamiršai, kad mano šeima pakvaišusi, ir vieną dieną koks ne visai sveiko proto genas gali imti ir parodyti savo nagučius?

— Tai gerai, būtų visai smagu. Be to, mums reikia pagalvoti ir apie Doglį. Dogliui reikia vaikų, su kuriais galėtų žaisti. — lis pakilo nuo pagalvės ir atsirėmė ant alkūnės. — Aš kalbu visai rimtai.

— Apie Doglį?

— Ne, apie tai, kad mums reikia vaiko. Ir kuo greičiau. Ką tu manai?

Pagalvojau, kad būtų visai malonu.

— Bet tik ne dabar. Gal kiek vėliau. Truputėlį vėliau. Na, sakykim, už poros metų. Kai turėsim normalesnius namus.

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Volsai1@eircom.net

Tema: Ilgiau taip tęstis nebegali

Brangioji Ana,

Tikiuosi, laikaisi puikiai. Nežinau, ar tau nuo to bus geriau ar blogiau, bet aš pasakysiu, kad pas mus reikalai einasi prastai. Šįryt aš vėl radau prie mūsų vartelių prikrautą šuns tortą. Atrodo, kad gyventume kažkieno apsiausty. Laimei, šįkart tavo tėtis į jį neįsistojo, užtat įsistojo pienininkas ir baisiai pasiuto, todėl mūsų santykiai su juo dar labiau pašlijo, nes ir anksčiau nebuvo geri, kai ta kvailė Helena privertė mus laikytis dietos, kuri truko vos penkias minutes, nes staiga pamatė, kad ledai irgi yra pieno produktas. Sunku buvo įkalbinti jį vėl pradėti vaikščioti pas mus.

Tave mylinti mama

17

Visą savaitę vaikščiojau lyg ant adatų laukdama, kada paskambins man Mičas ir pasakys Neris Heming telefono numerį, bet dienos bėgo, o jis neskambino. Taigi aš sukūriau planą: jeigu jis nepaskambins iki sekmadienio, teks pačiai ten eiti. Šitaip man atslūgo panika ir nebesijaučiau tokia bejėgė. Paskui prisiminiau, kad šitas savaitgalis bus šventinis — Liepos 4-oji, ir kas, jeigu jis išvažiuos ir neateis? Tad mane vėl apėmė panika ir galutinai apleido jėgos.

Darbe savaitė irgi buvo nesėkminga. Vaikščiojau pasiutiškai irzli ir pikta, ir nors oficialiai buvo kalbama, kad mano skaudamas kelis spėriai gyja, aš vis tiek judėjau nerangiai, tarsi viena mano kūno pusė būtų sunkesnė už kitą. Nuolat į ką nors atsitrenkdavau; ant Lorynos stalo apverčiau puodelį su kava ir ši išsiliejo jai į stalčių, per brifingą netyčia apverčiau pastatomą lentą ir ji griūdama kampu kirto Franklinui į tarpkojį. Kiaušiukai nesmarkiai nukentėjo, bet jis vis tiek ilgokai šoko aplink stalą kadrilį ir garsiai laidė gerklę.

Tačiau šie incidentai buvo tik juokas, palyginti su Akių Kapitono nelaime: kadangi aš tada daug verkiau ir nuo ašarų išsiliejusio Femme žurnalo adreso beveik nebuvo galima įskaityti, tai kurjeris tą laišką grąžino mums į kontorą antradienio rytą, taigi mes pražiopsojom reklaminį plotelį jų leidinyje. Loryna tąsyk iš pykčio kietai suspaudė lūpas ir pratylėjo. Bet paskui kiekvieną rytą, vos tik spėdavau iškelti koją iš lifto ir žengti žingsnį ant mūsų kilimo, per visą koridorių nuaidėdavo šaižus jos spiegimas:

— Ar žinai, koks didelis yra Femme tiražas? Ar bent nutuoki, kiek moterų jį SKAITO?

Paskui savo plonu balsu prisidėdavo ir Franklinas:

— Žmogus būtų niekas, jei ne jo kiaušiai!

Penktadienio vakarą, atėjusi į spaudos kioską prie savo namų nusipirkti atsargų šio vakaro verkimui, pagaliau supratau, ko aš tokia irzli: ogi visa degiau. Mažoj krautuvytėj buvo tvanku kaip orkaitėj.

— Čia baisiai karšta, — tariau greta stovėjusiam vyrui.

Atsakymo nesitikėjau, nes pagalvojau, kad tas vyras angliškai nekalba, bet jis atsakė:

— Karšta! Taip! Šitiek dienų svilina kaip pragare!

Šitiek dienų? Ką jis čia kalba?

— Kada... prasidėjo šita karščio banga?

— A?

— Kada? Kurią dieną prasidėjo šitas karštis?

— Ketvirtadienį.

— Ketvirtadienį? — Na, ne taip jau ir seniai.

— Antradienį.

— Antradienį? — Pasakyta gerokai su nerimu.

— Sekmadienį.

— Tik ne sekmadienį.

— Kažkurią kitą dieną. Nežinau jos pavadinimo.

Sutrikusi aš lėtai pėdinau namo, nešina krepšeliu su saldainiais. Šitas karštis mane varė iš proto. Aš buvau taip užsisklendusi savyje, kad jeigu ir jaučiau karštį, tai nepakankamai gerai.

Mane ėmė graužti didžiulis susirūpinimas: visą savaitę, kol buvau atitrūkusi nuo pasaulio ir karščiausiu oru dėvėjau netinkamus drabužius, ar aš kartais... nedvokiau?

***

Po trijų priverstinio miego valandų atsibudau šeštadienio rytą su šlapiais nuo prakaito plaukais. Velnias. Vadinasi, teisybė: mus iš tiesų užgriuvo didžiulė karščio banga. Ir dar vasarą. Mane apėmė panika.

Nenoriu, kad dabar būtų vasara. Vasarą aš būsiu labai toli nuo tos dienos, kai tu žuvai.

Anksčiau maniau, kad prabėgs daug laiko ir aš galėsiu galvoti apie jį be jokio širdies skausmo, bet dabar, atėjus liepai, aš troškau, kad vėl būtų vasaris ir kad jis niekada nesibaigtų.

Žmonės sako, kad laikas užgydo visas žaizdas. Bet aš nenorėjau, kad mano žaizdos užgytų, nes, kai jos užgis, aš jį pamiršiu visiems laikams.

Suglebusi nuo begalinio karščio, nebegalėjau net pajudėti. Reikėjo atnešti ir įjungti oro kondicionierių, bet tas daiktas per daug didelis, beveik sulig televizorium. Rudenį Aidanas buvo jį nuėmęs ir padėjęs svetainėje ant viršutinės lentynos. Mano kūną nutvilkė siaubas: Tavęs nėra ir niekas man jo nenuims.

Šie trumpi akimirksniai, kada aš šimtadalį sekundės pamiršdavau, jog jo nebėra gyvo, sukeldavo siaubingų padarinių, nes tuomet aš turėdavau vėl prisiminti viską nuo pradžių. Kiekvieną kartą šokas man kirsdavo iš peties.

Kada visa tai praeis? Ar kada nors apskritai tai praeis? Bandžiau galvoti apie žmones, kuriems irgi buvo tekę išgyventi siaubą — holokausto didvyrius, prievartos aukas, žmones, netekusius visų savo artimųjų. Daugelis jų atsigavo ir toliau gyveno, rodos, visai normalų gyvenimą. Kažkuriuo metu jie nustodavo jausti išgyvenę baisų košmarą.

Prislėgta nepakeliamo karščio ir sielvarto, skaičiuodama lėtai slenkančias minutes, galiausiai aš tariau jam: Turbūt mane iš kojų verčia ne tiek sielvartas, kiek karštis. Taigi prisiverčiau atsikelti ir susirasti oro kondicionierių, jis buvo padėtas ant aukščiausios lentynos mūsų svetainėje. Net ir atsistojusi ant kėdės aš jo nepasiekiau, o jeigu būčiau ir pasiekusi, vis tiek nebūčiau nukėlusi, nes jis man per sunkus.

Reikia paprašyti Ornesto, kad padėtų nuimti. Žinojau, kad jis namie, nes pastarąsias dešimt minučių girdėjau jį mokantis visa gerkle dainuoti „Deimantai amžini“.

Jis atidarė duris, apsimovęs aukso spalvos brokatiniais šortais ir gėlėtomis kojinėmis.

— Gražiai atrodai, — pagyriau jį.

— Užeik, — pakvietė jis. — Padainuosim.

Aš papurčiau galvą:

— Man reikia vyro.

Ornestas išpūtė akis.

— O kur mes tokį rasim, mieloji?

— Teks tau juo pabūti.

— Kad nežinau, — tarė jis neryžtingai. — O ką tam „vyrui“ reikės daryti?

— Nuimti nuo viršutinės lentynos oro kondicionierių ir nunešti ant palangės.

— Žinai ką? Verčiau paprašykim, kad šitą darbą padarytų Buba iš viršaus.

— Buba?

— Ar kaip ten jis vardu. Jis didelis ir stiprus. Tik neskoningai rengiasi. Jam nesvarbu, jeigu ir suprakaituos dirbdamas. Eime. — Ornestas nusivedė mane į viršų ir pasibeldė į duris su dešimtu numeriu.

Pasigirdo įtarus balsas:

— Kas ten?

Mudu su Ornestu susižvalgėm ir netyčia pradėjom krizenti.

— Čia Ana, — sušukau aš, gniauždama juoką. — Ana iš šešto buto. — Ir niuktelėjusi paraginau Ornestą.

— Ir Ornestas iš aštunto.

— Ko jums reikia? Norit pakviesti mane į vakarėlį sode? — Ištarta su kietu kaimišku akcentu. Niujorkietiškas humoras. Mums tai buvo pretekstas dar labiau pratrūkti kvatotis.

— Ne, pone, — atsakiau aš. — Norėjau paprašyti jūsų padėti man nukelti oro kondicionierių.

Durys prasivėrė ir ant slenksčio pasirodė apdribęs kokių penkiasdešimties su viršum seniokas.

— Reikia raumenų pagalbos?

— O, taip.

— Seniai moteriškės manęs šito prašė. Tuoj pasiimsiu raktus.

Mes visi trys nužygiavom laiptais žemyn į mano butą, kur aš parodžiau jam ant lentynos gulintį oro kondicionierių.

— Nieko čia sunkaus, — tarė Buba.

— Aš jums padėsiu, — pasisiūlė Ornestas.

— Reikia čia kam tavo pagalbos, vaikeli. — Pasakyta buvo nepiktai.

Buba pasilypėjo ant kėdės, kurią Ornestas laikė labai rūpestingai, kad nepaslystų. Dar jis be paliovos žarstė padrąsinamuosius šūksnius: „Štai taip... Na va... dar truputį... Dar dar dar toliau.“

Taigi kondicionierius buvo nukeltas nuo Lentynos, nuneštas ant palangės, įjungtas ir — o stebukle! — į kambarį pliūptelėjo šalto oro gūsis. Kokia palaima!

Nuoširdžiai padėkojau vyrukui už pagalbą ir paklausiau:

— Gal norėtumėt alaus, pone?

— Eugenijus, — jis ištiesė man ranką.

— Ana.

— Mielai išlenkčiau butelį gero alaus.

Laimei, kaip tik vieną turėjau. Vieną. Vienintelį. Vienas Dievas žino, kiek ilgai jis ten išstovėjo.

Atsirėmęs į virtuvės barą ir maukdamas, be abejonės, seniai iš vartojimui skirto laiko išėjusį alų, Eugenijus paklausė:

— Kas nutiko tam vyrui, kuris čia gyveno? Išsikraustė ar dar kaip?

Stojo nejauki tyla. Mudu su Ornestu susižvalgėm.

— Ne, — tariau aš. — Jis buvo mano vyras.

Nutilau. Negalėjau prisiversti ištarti žodžio iš „M“ raidės: man tai buvo tabu. Visi reiškė man užuojautą dėl įvykusios „tragedijos“ ar didžiulės „netekties“, bet niekas nedrįso garsiai ištarti žodžio „mirtis“, o tai man gana dažnai sužadindavo norą sušukti: „Juk žinot, kad Aidanas mirė. Jis miręs. Miręs, miręs, miręs, miręs, miręs. MIRĘS. Na štai, matot? Paprastas žodis ir nereikia jo bijoti!“ Bet aš taip nieko ir nepasakydavau. Juk jie nekalti. Niekas mūsų nemoko, kaip susidoroti su mirtimi, nors su ja susiduria kiekvienas, ir vis dėlto tai vienintelis dalykas mūsų gyvenime, nuo kurio visi esam priklausomi.

Giliai atsikvėpiau ir išspjoviau į vidurį kambario žodį iš „M“ raidės:

— Jis mirė.

— Oi, atleisk man, vaike, — sutriko Eugenijus. — Mano žmona irgi mirė. Jau beveik penkeri metai kaip esu našlys.

O, Dieve mano. Niekada apie tai anksčiau nepagalvojau.

— Aš irgi našlė. — Ir pradėjau juoktis.

Kad ir kaip būtų keista, tada pirmą kartą ištariau šitą žodį, kad apibūdinčiau savo dabartinę padėtį. Aš įsivaizdavau, kad našlė — tai susenus, suskretus bobšė, vilkinti juodą mantiliją. Mane su tokio tipo našlėm siejo vienintelis dalykas — mantilija, bet maniškė, deja, buvo rausva.

Aš taip ilgai kvatojau, kol skruostais ėmė srūti ašaros. Bet mano juokas buvo kitoks, ir abu vyrai žiūrėjo į mane su siaubu.

Eugenijus apkabino ir prisispaudė mane prie savęs, tada Ornestas suėmė mus abu į glėbį ir keistai, geranoriškai spustelėjo.

— Nieko, praeis, — bandė mane nuraminti Eugenijus. — Tikrai praeis, pati pamatysi.

18

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Darbas!

Net gėda ir pasakoti, Ana! Stebėti Dėtą Bosienę — pats nuobodžiausias darbas pasauly! Pagal jos rutiną galima tikslinti laikrodžius. Kiekvieną rytą be dešimt minučių dešimtą ji eina į bažnyčią, į mišias. Kiekvieną suknistą rytą. Negaliu patikėti — iš mafijozų dinastijos, iki kaklo .įklimpusi į reketą ir dar dievaižin ką, o kiekvieną rytą eina klausytis mišių. Paskui užsuka į spaudos kioską, nusiperka dvidešimt Benson & Hedges ir kitokio šlamšto. Kartais visą pakuotę kokakolos kubelių, kartais naują Hellol, o sykį net visą maišelį siaurų gumyčių. Tada pareina namo, užsikaičia arbatinį, išsiverda arbatos ir sėdi prie televizoriaus, rūko ir spokso į tuščią erdvę.

Vieną rytą po mišių ji nuėjo į spaudos kioską IR vaistinę, kur nusipirko pleistro nuospaudoms. Pamaniau, kad iš laimės numirsiu.

O vieną popietę sėdo į bymerį ir išvažiavo, o aš meldžiau Dievą, kad sugalvotų susitikti su Reisiu O’Greidžiu. Bet ji nuvažiavo pas pedikiūrininkę. Veikiausiai turi problemų dėl nuospaudų: paskui vėl namai, arbatinis, arbata, rūkymas, spoksojimas į niekur.

Dar kitą dieną išėjo pasivaikščioti po prieplauką. Nors ir su nuospaudom, bet skuta greitai. Nuėjusi iki prieplaukos galo atsisėdo ant suolo, surūkė cigaretę, paspoksojo į tol] ir grįžo atgal. Nors kai kas tai gali palaikyti bloga lemiančiu ženklu.

Atrodo, jai neblogai sekasi lošti kortomis, gali lengvai tave apšauti. Jai aplink burną šimtai vos įžiūrimų raukšlyčių, tikriausiai nuo cizų. Vis ryškina ir ryškina lūpas kontūriniu pieštuku. Labai patinka saulė, tad žvilgsnis kietas ir rūstus. Bet suprask mane teisingai, ji gan patraukli, atsižvelgiant į jos amžių ir visa kita.

Turiu ją sekti tik dienos metu. Haris dirba nuo devynių iki penkių, nuo pirmadienio iki penktadienio. Sako, nėra prasmės būti mafijozu, jeigu negali nusistatyti savo darbo valandų. Kaimynai mano, kad jis verčiasi sendaikčių prekyba. Taigi nors nuobodybė ir tragiška, bet bent jau vakarai ir savaitgaliai lieka laisvi.

P S. Kaip tau sekasi? Turiu tau linksmą mintį — džiaukis, kad Aidanas neišlėkė su kita moterim. Man tai jau verčiau žmogus tegu miršta, negu iškrečia kokią kiaulystę. Žinok, jeigu man kas nors pašiukšlintų, nudėčiau vietoj, tad rezultatas vis tiek būtų toks pats.

Jeigu iš kieno kito lūpų, tai būtų nuskambėję beširdiškai, betgi čia rašė Helena. Reikia priimti kaip nuoširdžią užuojautą.

19

Iki sekmadienio ryto iš Mičo negavau jokios žinutės, todėl neišvengiamai buvau priversta pati eiti į spiritualistų bažnyčią. Aš ir vėl nuėjau ten gerokai per anksti, bet jau radau ant suolo belaukiančias dvi merginas. Jų nebuvo praėjusią savaitę, tad atsisėdau greta ir nedrąsiai nusišypsojau. Kitoj koridoriaus pusėj South Pacific vyrukai mokėsi savo judesių.

Staiga iš mūsų patalpos pasipūtęs kaip gaidys ištipeno — nesurasi geresnio žodžio kaip tik ištipeno — kažkoks kresnas, bet gan išvaizdus vaikinas ir kreipėsi į arčiausiai durų sėdėjusią merginą:

— Aš Merilas Dando, režisierius. Turit nuotraukas?

Aktoriūkštės! Nieko bendra su baugiąja mūsų kompanija.

Ačiū Dievui, kad neprasižiojau.

Mergina padavė jam didelį rudą voką, Merilas nusivedė ją į kambarį, išgirdau pogarsiai kalbant, paskui ji išėjo pro duris, bet jau be savo nuotraukų. Tada buvo pakviesta antroji mergina.

Pažiūrėjau į savo laikrodį. Ilgoji rodyklė jau greitai bus ant dvylikos. Netrukus pradės rinktis mūsiškiai. Man užgniaužė kvapą, kai pagalvojau apie baisiausią dalyką: o jeigu šiandien Mičas neateis? Jeigu aš taip ir negausiu Neris Heming telefono numerio? Bet man nereikėjo apie tai galvoti. Jis turi ateiti. Aš privalau gauti tą numerį.

Pro duris išėjo kita aktorytė ir pradingo koridoriaus gilumoje.

— Na, ką gi! — Dručkis Merilas bedė savo rodomuosius pirštus į mane ir pasukiojo, tarsi būtų norėjęs išgręžti manyje skylę. — Jūs paskutinioji. — Jis dar kartą greitom nužvelgė mane nuo galvos iki kojų ir paklausė:

— O kur nuotraukos?

— Neturiu.

Jis sunkiai atsiduso:

— Ar niekas neliepė jums atsinešti?

— Ne-e. — Nes tikrai niekas neliepė.

— Kas jūsų veidui?

— Automobilio avarija.

Jis giliai įtraukė oro.

— Ką gi. Vis tiek eime į perklausą.

Įvyko kažkoks nesusipratimas: prieš savo valią aš buvau palaikyta aktore.

Mane nusivedė į kambarį, Merilas padavė scenarijų, ir aš pagalvojau: „O kodėl gi ne? Juk šitaip lengviau, nei pulti aiškintis.“

Greitai perbėgau akimis tekstą; atrodo, kažkokia sentimentali pietietiška melodrama pagal Tenesio Viljamso „Saulė niekada nepatekės“.

Kambaryje už pastolinio stalo sėdėjo dar du barzdoti vyrukai. Merilas pristatė juos kaip prodiuserį ir meninės dalies režisierių.

— Taigi, — prabilo jis, — trumpa turinio santrauka. Dvi seserys leidžiasi ieškoti laimės, jų tėvas neseniai iškeliavo pas Abraomą ir paliko jas iki kaklo paskendusias skolose. Joms reikia vyro, kad vestų vieną iš seserų ir ištrauktų iš skolų liūno. Bet panelė Martinė, tikra gražuolė, juodai įnikusi į taurelę. Jūs būsit panelė Martinė, o aš Edna, negražioji vyresnioji sesuo. Mes juk čia tik vaidinam, ar ne?

Ednai ir man teko įsitaisyti ant „prieangio laiptelių“, padarytų iš dviejų apverstų dėžių, ir vėduotis nuo begalinio karščio. Kadangi diena buvo išties velniškai karšta, tai padaryti nebuvo sunku.

Pirmoji scena

Uždanga pakyla, ant purvinų plantatoriaus namo prieangio laiptelių sėdi dvi jaunos moterys.

Viena iš jų — Martinė — nuvytusi, nelaiminga gražuolė, siurbčioja iš savo taurės ir spokso į tolį, antroji — Edna — vyresnė ir gerokai vyriškesnė. Vėlyva popietė.

EDNA: Kaip suprantu, Teiloras daugiau čia nebeužsuka.

Martinė atsigręžia į ją ir nužvelgia pasiruošusiu gintis žvilgsniu.

MARTINĖ: Aš esu moteris, kuri buvo mokoma tinkamo bendravimo meno su klientais vyrais.

Edna ima nervingai grąžyti rankas.

EDNA: Tu išties žaviai elgiesi su savo klientais, mieloji sese, nepaprastai žaviai. Bet klientai čia jau nebeateina. Ir jeigu mes kuo skubiau nesutaisysim namo stogo, tai šita griuvena netrukus nudardės mums ant galvų kaip Dievo kerštas.

Martinė dar kartą gurkšteli iš savo taurės. MARTINĖ: Dieve šventas, na ir karštis. Galėčiau kristi prieangy ant grindų ir išmiegoti iki pat Aukščiausiojo Teismo dienos.

Edna piktai pažiūri į Martinės taurę.

MARTINĖ: O, varge, ko čia taip į mane spoksai?

EDNA: Tu dieną naktį mauki mūsų vargšo tėvelio ruginukę.

Mano sesuo — alkoholikė!

MARTINĖ: Jokia aš tau ne alkoholikė! (nusišluosto smilkinius balta dabitiška nosinaite) Aš tik pavargus, labai pavargus, velniškai pavargus.

Perskaičiau Martinės žodžius ir pagalvojau, kad man visai neblogai sekėsi. Ypač tas sakinys, kur ji sako „velniškai pavargus“.

— Nuostabu. — Merilas atrodė nustebęs. — Taip, išties nuostabu.

— Labai gerai, — pritarė barzdotieji vyrukai.

— Kaip mes galėtume vėliau su jumis susisiekti?

Padaviau Merilui savo Candy Grrrl vizitinę kortelę.

— Puiki vizitinė! Ką gi, metas skirstytis. Šutvė durnelių kiekvieną sekmadienį čia renkasi seansui. Jeigu norit pasižiūrėti, ką jie čia daro, galit pasilikti. Tuoj pradės rinktis.

Mano veidas užsiplieskė raudoniu, bet aš nieko jam neatsakiau.

Kaip ir praėjusią savaitę pirmasis pasirodė Nikolas. Šiandien ant jo marškinėlių buvo užrašyta „Mirtis prieš nuplėšiant garbę“.

— Tu vėl atėjai. Kaip gerai!

Aš buvau taip susijaudinusi, kad nedrįsau jam aiškinti, jog tik gavusi iš Mičo telefono numerį iš karto dingsiu.

— Ar Mičas ateina kiekvieną sekmadienį? — paklausiau jo.

— Dažniausiai. Mes visi dažniausiai ateinam čia kiekvieną sekmadienį.

Kadangi mes buvom vienu du, pasinaudojau proga patenkinti savo smalsumą.

— Prašau pasakyti, ko čia vaikšto Makenzė? Su kuo ji nori užmegzti ryšį?

— Ji nori surasti dingusį testamentą, pagal kurį jų šeimynėlė būtų aprūpinta iki gyvos galvos. Laikas spaudžia, o ji jau pradėjo parceliuoti paskutiniąją dešimtį savo milijonų.

— Netikiu, ką sakai.

— Kuo netiki?

— Nė vienu tavo žodžiu.

— Be reikalo. Imk ir patikėk. Bus smagu. — Jis šyptelėjo. — Pažvelk į mane. Aš tikiu keisčiausiais dalykais ir man labai smagu.

— Pavyzdžiui, kuo?

— Ogi beveik viskuo. Akupunktūra, kvapų terapija, ateivių pagrobimais — čia tik A dalis. Valstybinio masto nusikaltimų slėpimu, meditacijos galia; tikiu, kad Elvis gyvas ir dirba Šiaurės Dakotoje Taco Bell bare. Kas tik tau šaus į galvą, tuo ir tikiu. Pamėgink, pamatysi.

— O... reinkarnacija?

— Taip.

— JFK nužudė CŽV?

— Taip.

— Piramides pastatė ateiviai iš kitų pasaulių?

— Taip.

Jis aistringai sekė mane akimis, pasiruošęs išsinerti iš kailio, kad tik galėtų dar kartą pasakyti „taip“, bet koridorium mūsų link jau pėdino Leislė. Mane išvydęs jos veidas nušvito lyg Times aikštė.

— Ana, kaip džiugu, kad atėjai! — Ji prisispaudė mane prie savo netikusios cheminės ševeliūros. — Nuoširdžiai tikiu, kad šią savaitę tu sulauksi geresnių žinių.

Paskui atėjo Stefi, ta senamadiška mergaičiukė, droviai nusišypsojo ir pasidžiaugė, kad jai smagu mane matyti; tą patį padarė ir Karmela, viena iš tų vyresniųjų, guminiais diržais liemenis susiveržusių moteriškių. Paskui pasirodė žavingoji Makenzė. Net Nemirtingasis Fredas pasidžiaugė mano pasirodymu.

Pajutau, kaip mano širdį užplūdo didžiulė šiluma ir dėkingumas jiems visiems... bet kurgi Mičas?

Koridorium mūsų link artėjo visas būrys: dažytasis Chuanas, niūrioji senė Barba, dar kelios guminių juosmenų moteriškės — atėjo visi, išskyrus Mičą.

Kambarys buvo paruoštas, žybčiojo uždegtos žvakės, mes visi rinkomės vietas ant ratu sustatytų kėdžių, o jo vis dar nebuvo. Aš jau norėjau pasiklausti Nikolo, ar jis kartais neturi Mičo telefono numerio, kai staiga atsidarė kambario durys.

Tai jis.

— Pačiu laiku, — tarė Leislė.

— Atsiprašau, pavėlavau.

Jis greitu žvilgsniu ratu apibėgo susirinkusiuosius ir jo akys apsistojo ties manim.

— Ana, dovanok, kad nepaskambinau. Pamečiau tavo vizitinę kortelę. Baisus išsiblaškėlis, — tarė jis. — Užtat turiu jos numerį.

Jis man padavė skiautelę balto popieriaus, aš ją išlanksčiau ir įsmeigiau akis į užrašytą telefono numerį. Dešimt stebuklingų skaičiukų, kurie nuves mane pas Aidaną. Puiku, dabar jau galiu eiti!

Bet pasilikau ten, kur sėdėjau. Žmonės man buvo tokie mieli, kad būtų buvę nepadoru juos palikti. Kad jau atėjau čia ir mano ausyse skambėjo dusulinga violončelės melodija, ėmiau puoselėti viltį, jog galbūt kas nors atsitiks. O jeigu šiandien bus kaip tik ta diena, kai tu sumanysi susisiekti su manim, o aš būsiu išėjusi pas pedikiūrininkę?

20

Pirmoji žinutė buvo skirta Mičui.

— Regiu Trišę, — užmerktomis akimis prabilo Leislė. — Šiandien ji atrodo kaip angelas. Tokia gražutė; gaila, kad tu jos nematai. Mičai, ji manęs prašo tau pasakyti, kad viskas susitvarkys. Sako, kad ji visada bus su tavim, bet tu privalai kabintis į gyvenimą.

Mičas sėdėjo niūrus kaip nė vienas iš mūsų.

— Kaip?

— Tai įvyks savaime, jeigu tu tik to nori.

— Ką gi, deja, aš visai to nenoriu, — atkirto Mičas. — Triše, — tęsė jis, ir mes net apstulbom išgirdę jį kreipiantis į ją vardu. — Aš nesirengiu kabintis į gyvenimą, nes nenoriu gyventi be tavęs.

Stojo nejauki tyla ir mes pradėjom muistytis ant savo kėdžių. Po kiek laiko Leislė vėl prakalbo.

— Barba, kas yra Fėbė?

— Fėbė? — gergždžiančiu balsu sušuko Barba. — Ir pamanyk tu man! Ji buvo viena iš mano meilužių. Mes bendrai dalijomės vienu vyru, garsiu dailininku, iš kuklumo neminėsiu jo pavardės ir taip toliau ir panašiai. Ji buvo už jo ištekėjusi, aš su juo mylėjausi, paskui mes abi jį palikom ir abidvi sumetėm skudurus. Neilgam. Che che che. Na, tai kas yra, Febe?

— Tau tai nepatiks.

— Iš kur žinot?

— Ką gi, klausyk, — atsiduso Leislė. — Apgailestauju, Barba, bet Fėbė prašo tau pasakyti, kad — cituoju jos žodžius — „Jis tavęs niekada nemylėjo. Tu jam buvai reikalinga tik dėl sekso.“

— Tik dėl sekso? Kaip tai — tik „dėl sekso“? Seksas ir yra svarbiausia!

— Važiuojam toliau, — paskubino Leislė.

Nesąmonė, pagalvojau aš. Plūdimasis iš ano pasaulio. Kokio velnio aš čia atsitrenkiau. Esu normali ir sveiko proto, o šitie nevispročiai...

Tada Leislė tarė:

— Regiu vyrą. — Man širdis vos neišlėkė pro burną. Ji greitai vėl sugrįžo į savo vietą ir pasakė: — Jo vardas Freizeris. Ar kam nors įdomu?

— Man! — suriko Makenzė.

Leislė kalbėjo toliau:

— Makenze, čia tau. Sako, jis tavo dėdė.

— Prodėdė. Jėga! Tai kur tas pradingęs testamentas, prodėde Freizeri?

Leislė palaukė, o paskui tarė:

— Jis sako, kad nėra jokio dingusio testamento.

— Bet juk turi būti!

Leislė papurtė galvą.

— Jis visiškai tuo tikras.

— Jeigu nėra testamento, kaip aš tada prasimanysiu pinigų?

— Jis liepia susirasti darbą. — Leislė nutyla ir klausosi, ką jai kužda tolimas balsas. — Arba ištekėti už turtingo vyro. Koks akiplėšiškumas! — pridūrė Leislė.

Įdegusį Makenzės veidą užliejo raudonis:

— Pasakyk jam nuo manęs, kad jis yra prasigėręs šiknius ir nieko neišmano. Surask man protetę Moragą! Ji tai tikrai žinos.

Leislė ir toliau sėdėjo užsimerkusi.

— Prašau man surasti protetę Moragą! — įsakė Makenzė, tarsi Leislė būtų jos asmeninė sekretorė.

Man labai pagailo Leisies — ji turinti perduoti tokius dalykus, kurie žmonėms nepatinką, ir dar prisiimti kaltę, nors tie pareiškimai ateiną iš svetimų lūpų.

— Jis pradingo, — tarė Leislė. — Ir kol kas aš nieko nematau.

— Nesąmonių nesąmonė! — šaukė Makenzė. Dar kelias minutes ji pūškavo ir dejavo, kad dabar turėtų sėdėti kur nors Hemptonse — taip ir žinojau! — o štai tūno čia ir stengiasi padėti savo šeimai.

— Ššššš, — nuramino ją dažytasis Chuanas. — Truputėlį pagarbiau.

Makenzė užsidengė ranka burną.

— Atsiprašau. — Paskui beveik visai pašnibždom pridūrė: — Prašau man atleisti, Leisle.

Leislė sėdėjo labai ramiai. Jau seniai ji nebuvo atsimerkusi.

— Ana, — lėtai prabilo ji. — Kažkas nori tau kažką pasakyti.

Akimirksniu mano kaktą išpylė prakaitas.

— Kažkoks vyras.

Užsimerkiau ir kietai suspaudžiau kumščius. Dieve, maldauju, prašau... Dieve...

— Bet tai ne tavo vyras. Tavo senelis.

Ir vėl tie senoliai!

— Sako, kad jo vardas Mikas..

O, tu šūde! Aš neturiu jokio senelio, vardu Mikas. Betgi pala, pala, pamaniau aš, gal tai mamos tėtušis, tas nedorėlis senelės Magair sutuoktinis? Kuo jis ten buvo vardu? Aš jo neprisiminiau, nes...

— ...tu jo nepažinojai. Jis mirė vos tik tau gimus. Jis taip sako.

Man ant rankų pasišiaušė visi gyvaplaukiai, o per nugarą nubėgo šiurpuliukai.

— Tikrai taip. O, Dieve mano. Ar jis sutiko Aidaną? Ten aukštai? Kur jie dabar?

Leislė suraukė antakius, pirštais suspaudė smilkinius.

— Apgailestauju, Ana, čia dar kažkas beldžiasi. Moteris. Aš jo nebegirdžiu.

Norėjau šokti nuo savo kėdės, čiupti jai už galvos ir surikti: „Sugrąžink jį, dėl Dievo meilės! Sužinok apie Aidaną. Maldauju!“

— Atleisk man, Ana, bet jis dingo. Regiu moterį su lazdele, tą pačią pikčiurną iš praėjusios savaitės, kuri kalbėjo apie tavo šunį.

Senelė Magair? Neturėjau jokio noro kalbėtis su ta sena ragana. Tikriausiai ji ir išgąsdino senelį Miką, kad šis pabėgo. Nė nepajutau, kaip žodžiai lyg žvirbliai išlėkė man iš burnos:

— Pasiųsk ją į visas keturias puses!

Leislė krūptelėjo, paskui dar kartą.

— Ji nori tau kažką pasakyti.

— Ir ką gi?

— Ji sako: „Drožk pati į visas keturias puses!“

Man atėmė žadą.

— O, varge. — Leisies balsas buvo liūdnas.

Nuotaika kambaryje akivaizdžiai sugedo.

— Atsiprašau, — prabilo Leislė. — Šiandien seansas labai keistas. Paprastai čia vyrauja draugiška, miela atmosfera. O šiandien čia apstu blogos energijos. Gal baigiam?

Mes nusprendėme tęsti, bet likusios žinutės — iš Nikolo tėčio, Stefi mamos ir Frenės vyro — buvo nediskutuotinos.

Netrukus laikas baigėsi, Oklahomos berniukams reikėjo atlaisvinti kambarį, ir aš, išmovusi į koridorių, prirėmiau prie sienos Mičą.

— Labai ačiū už šitą, — parodžiau popieriaus lapelį. — Ar galėčiau... Ar galėtumėt papasakoti apie savo susitikimus su Neris? Kas jus įtikino, kad ji neapgaudinėja?

— Buvo keletas visiškai asmeninių dalykų, apie kuriuos nežinojo niekas, tik mudu. Mes su Triše turėjom viens kitam sugalvoję vardus. — Jis nusišypsojo truputėlį sutrikęs. — O Neris man juos pasakė.

Man tai nuskambėjo įtikinamai.

— Ar Trišė nesakė, kur ji dabar? — Man labai rūpi sužinoti, kur dabar Aidanas.

— Aš jos paklausiau, bet ji atsakė negalinti apibūdinti tos vietos man suprantamais žodžiais. Sako, nesvarbu, kur ji dabar yra, nes daug svarbiau žinoti, kas ji dabar. Kad ji visada su manim. Paklausiau, ar jai nebaisu, ir ji atsakė, kad ne. Sako, liūdna dėl manęs, bet ji laiminga ten, kur dabar yra. Sako, ji žino, kad man sunku, bet liepė liautis galvojus apie ją kaip apie nutrūkusią gyvybę. Jos gyvenimas baigęsis.

— O kas Trišei... nutiko?

— Kaip ji numirė? Nuo aneurizmos [* Aneurizma - arterijos spindžio išsiplėtimas (med.)]. Vieną penktadienio vakarą kaip įprastai grįžo iš darbo — ji buvo anglų kalbos mokytoja. Apie septintą valandą, sako, pradėjo svaigti galva ir ėmė pykinti. Aštuntą ji jau buvo komos būsenos, o pusę dviejų nakties gulėjo reanimacijoj, nebegyva. — Jis nutilo. Nieko keisto, kad mane su Miču siejo tokie apčiuopiami saitai.

— Niekas jai nieko nebūtų galėjęs padaryti. Nes to negalima buvo pastebėti jokiais tyrimais. Aš iki šios dienos negaliu patikėti. — Jis atrodė sugniuždytas. — Viskas įvyko taip staiga. Taip greitai, kad negali net patikėti, supranti?

Aš supratau.

— Kada tai įvyko?

— Prieš dešimt mėnesių. Antradienį sukaks lygiai dešimt mėnesių. Et, tiek to. — Jis persimetė ant kito peties medžiaginį krepšį. — Einu į sporto salę.

Panašu, kad jis gana dažnai lankėsi sporto salėje. Ant jo pečių linijos ir viršutinės kūno dalies matėsi raumenų kauburiai, tarsi būtų kilnojęs svarsčius. Gal jis šitaip stengiasi įveikti savo negandą.

— Linkiu sėkmės su Neris, — palinkėjo man. — Pasimatysim po savaitės.

21

Vos tik parlėkusi namo iš karto puoliau skambinti Neris Heming gautu telefono numeriu. Bet atsakiklyje palikta žinutė pranešė, kad jų darbo laikas yra nuo devintos iki šeštos nuo pirmadienio iki penktadienio. Iš visų jėgų tėškiau ragelį ir, apimta karštligiško įsiūčio priepuolio, surikau:

— Ak, Aidanai!

Iš akių pasipylė upeliai ašarų, ėmė tampyti nusivylimo konvulsijos, smaugė bejėgiškumas ir baisus, siaubingas poreikis.

Po kelių minučių nusišluosčiau nuo veido ašaras ir nuolankiai tariau:

— Atsiprašau.

Kartojau atsiprašymo žodžius kiekvienai bute stovinčiai Aidano nuotraukai. Juk ne jo kaltė, kad sekmadieniais Neris Heming kontora nedirba. Be to, šis savaitgalis šventinis, tad veikiausiai jie nedirbs dar ir rytoj.

Nusprendžiau, kad paskambinsiu antradienį ryte iš savo darbo. Taip bijojau pamesti telefono numerį, kad užrašiau jį net keliose pačiose netikėčiausiose vietose, jeigu kartais kas sumanytų įsilaužti į mano butą ir nugvelbti visus Neris Heming telefono numerius įsivedžiau į delninį kompiuterį, užsirašiau ant vaistų recepto ir įmečiau į niekalų stalčių, ant vidinės knygos „Tu niekada nebegrįši“ viršelio dalies (Niekada nebegrįši? Na, mes dar pažiūrėsime, panelyte.) ir dar išskaptavau jį ant plastikinio ledų indelio (nes rašiklis ant šaltos tarsi vaškiniu paviršiumi dėžutės nenorėjo rašyti) ir sugrūdau atgal į šaldiklį.

Kas dabar?

Nusprendžiau suimti save į rankas ir paskambinti Aidano tėvams; kol nebuvau namie, man skambino Diana. Kažkaip — nesuvokiu, kaip tai galėjo atsitikti, nes aš visiškai šito netroškau — tapo įprotis jai kiekvieną savaitgalį man paskambinti. Surinkau numerį, suraukiau antakius ir ėmiau mintyse be paliovos kartoti žodžius: O, kad neatsilieptų, kad neatsilieptų, Dieve, kad tik neatsilieptų. Bet — bac — Diana pakėlė ragelį ir atsiduso:

— O, Ana.

— Kaip laikotės, Diana?

— Labai blogai, Ana. Netgi labai prastai. Vis galvoju apie Padėkos dieną.

— Betgi dar tik liepa.

— Nenoriu šiemet švęsti Padėkos dienos. Norėčiau kur nors išlėkti, išvažiuoti atostogauti viena ten, kur Padėkos diena nešvenčiama. Tai šeimos šventė. Ir aš to neištversiu.

Ji pradėjo tyliai verkti.

— Netekti vaiko yra pats didžiausias skausmas. Tu ką nors dar sutiksi, Ana, o man vaiko jau niekas nebesugrąžins.

Šitai kartodavosi kiekvieną sykį, kai ji man paskambindavo. Ji imdavo nenumaldomai sielvartauti: kas turi didesnę teisę jaustis labiau sužlugdyta — mama ar žmona?

— Aš nieko nebesutiksiu, — atsakiau.

— O galėtum, Ana, aš tau sakau, tikrai galėtum.

— Kaip laikosi ponas Medoksas? — Negaliu prisiversti vadinti jo vardu.

— Tvardosi savo įprastiniu būdu. Paskendęs darbuose. Mane emociškai daugiau palaiko trejų metų mažylis. — Ji kažkaip bauginamai garsiai nusijuokė. — Žinai, man jau viskas nusibodo.

Buvau visiškai tikra, ką toliau išgirsiu iš Dianos. Seną nesibaigiančią dainelę. Ji pasitrauks į moterų prieglaudą, kur visos bėgioja taip, kaip Dievas sukūrė, išsitepliojusios mėlynais dažais ir garbindamos moterų Deivę bei besidžiaugdamos savo papais, kurių speneliai beveik siekia bambas. Kai jos nešoka vidury laukų pilnatyje, koneveikia savo vyrus. Ji, grįžusi namo į Bostoną, nebesistengsianti slėpti žilų plaukų ir nebevirsianti ponui Medoksui pietų. Galbūt ji net nusipirksianti Harley su visa apranga ir dalyvausianti Gėjų parade kaip viena iš „Lesbietės ant motociklų“ judėjimo dalyvių.

— Man jau laikas bėgti, Diana. Likit sveika. Apie pelenus pakalbėsim kitą kartą. — Mes taip šito reikalo ir neaptarėm.

— Gerai, — tarė ji liūdnai. — Tiek to.

Atsikratyta iki kito savaitgalio! Net ant širdies lengviau! Pasijutusi laisva ir geresnės nuotaikos, susukau mamai; reikėjo sužinoti, ar turėjau prosenelį Miką. O jeigu paaiškės, kad turėjau? Negi tada reikš, kad Leislė — tikra aiškiaregė? Žinojau, kad ji perduoda žinutes kitiems — betgi ji žinojo visų jų gyvenimo istorijas, žinojo, ką kiekvienas nori išgirsti.

Tačiau apie mane ji nežinojo beveik nieko. Manot, labai sunku rasti Airijoj šeimą, kurioje nebūtų vyro, vardu Mikas? Pabandykit atspėti. Bet kad man nebuvo tekę su juo pasimatyti — tai jau aišku.

Mama pakėlė ragelį ir dusliai ištarė:

— Klausau.

— Čia aš, Ana.

— Ana, vaikeli! Kas atsitiko?

— Nieko. Tik noriu paplepėti.

— Paplepėti?

— Taip. O kas čia blogo?

— Ogi tas, kad visi žino, jog sekmadienio vakarais tokiu metu mes žiūrime „Midsomerio žmogžudystes“. Tada mums ničniekas neskambina.

— Atleisk, nežinojau. Gerai, tada paskambinsiu vėliau.

— Et, tiek to, nepadėk ragelio. Šitą seriją vis tiek jau esam matę.

— Tada gerai. Ar pažinojai senelės Magair vyrą?

Pauzė.

— Turi omeny mano tėvą?

— Taip! Atsiprašau, mama, jį. Kuo jis buvo vardu? Gal Maiklas ar Mikas?

Dar viena pauzė.

— O kam tau prireikė? Ką čia sumanei?

— Nieko. Mikas? Taip ar ne?

— Taip, — nenoriai atsakė ji.

Man nudiegė pakaušį. O, Dievulėliau šventas! Leislė iš tiesų kažką raukia.

— Aš jo taip ir nepažinojau? Jis mirė, kai tik gimiau?

— Kai tau buvo du mėnesiai.

Mano kūną nudilgė tarsi elektra. Aišku, čia ne koks atsitiktinis Leisies spėliojimas. Bet jeigu ji iš tiesų kalbasi su mirusiaisiais, kodėl tada neiškvietė Aidano?

— Kas tau daros? — įtariai paklausė mama.

— Nieko.

— Sakyk, kas yra? — Šįkart jau garsiau.

— NIEKO!

22

Gudriai pamelavus — Rachelei pasakiau, kad viešėsiu pas Tynę, Tynei — kad praleisiu dieną pas Džekę, o Džekei — kad važiuosiu pas Rachelę — man pavyko išvengti dalyvavimo net keliuose šventiniuose vakarėliuose ant stogo, kur bus ant grotelių kepama mėsa ir stebimi fejerverkai visą pirmadienį. Taigi su malonumu pasirinkau likti namie, įsitaisiau priešais kondicionierių ir žiūrėjau kartojamas Dukes of Hazzard, Quantum Leap bei MASH serijas.

Man patiko — tiesiog dievinau — tūnoti savo bute. Čia aš jaučiausi arčiausiai jo. Dievas matė, kokį pragarą ir kančias mums teko pereiti, kad jį gautume. Suprantu, kad būtų banalu pasakoti, kaip sunku Manhatane susirasti pusiau padorų butą, bet šita banalybė yra gryniausia tiesa. „Didelis, šviesus ir erdvus butas“ — šventasis Gralis, bet už kiekvieną papildomą grindų lentą ar lango centimetrą tekdavo kloti milžiniškus pinigus. Daugiausia visos žmonių paieškos baigdavosi pasitenkinus „ankšta, niūria lindyne, už keliasdešimt mylių nuo artimiausio metro“.

Po sužieduotuvių mudu su Aidanu iš karto ėmėme ieškotis buto, nors tai atrodė beveik nerealu. Kai kelias savaites mūsų reikalai nepajudėjo iš vietos, vieną vakarą eidami pro nekilnojamojo turto agentūros langus pamatėme skelbimą: „Šviesus ir erdvus butas palėpėje“. Ir rajonas pagal mūsų norus, o svarbiausia — už mums įkandamą rentos mokestį.

Apsidžiaugę, kad čia pats likimas mums siūlo progą, susitarėme dėl apžiūrėjimo jau kitą dieną. Na va, kaip paprasta, pagalvojom. Pagaliau turėsime savo kampą! Mes tuo buvome tokie tikri, kad paruošėm pinigus už du pirmuosius mėnesius. Kas pasakys, kad mes nenuovokūs?

— Mes būsime kaip visos normalios poros, — džiaugiausi aš, kai įsėdom į metro. — Turėsim puikų butą, kviesimės draugų vakarienei, o savaitgaliais antikvarinsimės. (Aš nelabai supratau, ką reiškia „antikvarintis“, bet čia visi tai darė.)

Deja, kai atvykom prie buto, pamatėm, kad jo apžiūrėti susirinkusios dar devynios porelės. Butukas buvo toks mažas, kad mes visi dvidešimt galvų vos sutilpom, piktai stumdėmės ir grumdėmės, maigėmės eilėse pasižiūrėti, kaip įrengtos spintos ar dušas, o nekilnojamojo turto agentas stovėjo ir su šypsena stebėjo mus. Galiausiai suplojęs delnais paprašė mūsų dėmesio.

— Ar visi spėjot apžiūrėti?

Visi choru atsakė „taip“.

— Visiems patiko, tiesa?

Dar vienas padrikas pritarimo šūksnis.

— Gerai, o dabar paklausykit. Jūs visi esat nuostabūs žmonės. Aš dabar važiuoju į kontorą, o kuri porelė pirmoji ateis pas mane su trijų mėnesių renta, tai ir atiteks butas.

Visi sustingo it musę kandę. Negi tas vyrukas kalba rimtai? O gal tikrai rimtai: ta porelė, kuri nurungs savo konkurentus ir pirmoji įveiks keturiasdešimt septynis kvartalus namų per trumpiausią laiką, ir gaus butą.

Tai buvo tarsi realybės šou ir tarpduryje, kas pirmas išeis, jau grūdosi trys ar keturi vaikinai.

Mudu su Aidanu žiūrėjom viens į kitą su siaubu akyse: juk tai pasibaisėtina! Per akimirksnį suvokiau, kas tuoj įvyks: Aidanas puls į besigrumiančiųjų spūstį. Žinojau, kad jam šis darbas ne prie širdies, bet jis buvo pasirengęs tai padaryti dėl manęs. Kol jis nespėjo išlėkti pro duris, įrėmiau jam į krūtinę savo delną ir sulaikiau. Vos krutindama lūpas ir akies mirktelėjimu parodydama į beužverdančias grumtynes, tariau jam:

— Aš mielai sutikčiau gyventi ir Bronkse.

Jis mane gerai suprato. Lygiai taip pat tyliai atsakė:

— Supratau, leitenante.

Butas jau buvo ištuštėjęs. Likom tik mudu ir nekilnojamojo turto agentas. Kiti jau beviltiškai stabdė taksi ar galvotrūkčiais lėkė laiptais žemyn į metro, pasiruošę nušluoti pakely pasimaišiusius bilietų automatus arba lėkti — lėkti savom kojom — visus keturiasdešimt septynis kvartalus.

— Išeisim lėėė-tai, — paliepiau Aidanui.

— Supratau.

Agentas pastebėjo, kaip mes vangiai išeiname. Jis įdėmiai dėbtelėjo į mus, trumpam atplėšęs akis nuo to, ką darė su savo dokumentų lagaminėliu. Vėliau mes nusprendėm, kad jis turbūt juo prisidengęs mankštino savo pimpį.

— Ei, mielieji! Verčiau paskubėkit. Ar jums nereikia šito buto?

Aidanas pažiūrėjo į jį ir liūdnai, tarsi jam būtų gaila to vyruko, atsakė:

— Ne taip baisiai, kaip atrodo, bičiuli.

Išėjus į gatvę ėmiau gailėtis dėl tokios principingos mūsų pozicijos. Tik dabar supratau, kad mes likom be buto. (Savo galvoje aš jau buvau persikrausčiusi ir apsigyvenusi jame bei nusipirkusi augalą.)

Aidanas suspaudė man ranką.

— Mažute, matau, kad tu sukrėsta, bet mes ką nors sugalvosim. Rasim kitą butą.

— Žinoma.

Man buvo keistai malonu suvokti, kad Aidano ir mano interesai buvo visiškai vienodi, kad mes abu vienodi.

— Nei tu, nei aš Dievo neapdovanoti žudikišku instinktu, — tariau jam.

Atrodė, lyg aš būčiau jam sudavus. Jis net susigūžė.

— Atleisk man, mieloji.

— Ne, neatsiprašinėk. Man tai baisiai nepatinka. Nevalia būti antrarūšiais. O žmonės su žudikišku instinktu visados yra savotiški. Nervuoti, nemoka atsipalaiduoti.

— Taip, ir dar pastebėjai? Jie per daug greitai valgo.

— Jie lekia tuoktis tik per teniso varžybų pertraukas.

— Jie turi nervinį įprotį kas keturias minutes apsikeisti vizitinėmis kortelėmis.

— O skyrybas pripažįsta tik elektroniniu būdu.

— Mes juk nenorim tokie būti, tiesa?

Bet mums vis tiek reikėjo kur nors gyventi.

— Turim geriau pagalvoti, — tariau aš.

— Ne, mes turim pasukti smegenines visai rimtai. Aš turiu planą.

Jis paaiškino: kitą kartą, kai ta pati nekilnojamojo turto agentūra surengs buto, kuris mums pagal kišenę, apžiūrėjimą, mes eisim pasirengę: su trijų mėnesių rentos mokesčiu kišenėje ir gatvėje laukiančiu automobiliu.

— Pasistengsime, kad agentas mus pastebėtų, ypač mane.

O kai jau pamatysim, kad nebetoli tas laikas, kai jis ims burti mus į ratą, aš apsimesiu, kad man kažkas skambina, ir išeisiu atsiliepti. Peržengęs slenkstį lėksiu gatvėn, sėsiu į mašiną ir dumsiu jo kontoron. Tikėkimės, jis nepastebės, kad manęs nėra.

— Bet kai jis pasieks savo kontorą, tu jau būsi tenai, o aš dar pakely, — tariau jam. — Ar mums nebūtina pasirodyti kartu? Ar tai neprieštarauja taisyklėms?

— Tas taisykles jis pats ir sugalvojo, už jų nesilaikymą niekas mūsų į kalėjimą nesodins. Gerai, aš dar galvoju, galvoju... Sugalvojau! — Ir jis spragtelėjo pirštais. — Kai aš būsiu jo kontoroj, pasakysiu, kad tu negalėjai atvykti kartu su manim, nes esi medicinos seselė ir turėjai padėti kažkokiam vyrui, kurį ištiko širdies priepuolis išėjus iš Macy parduotuvės. Imsiu jam taip ir pasakysiu. Priremsim tą vyruką prie sienos ir jis atiduos mums butą.

— Bijau, kad tau neatbustų žudikiškas instinktas, — sunerimusi pasakiau jam.

— Na, tik šį kartą. Pažiūrėsim, ar pavyks.

Keista, bet mums pavyko.

Nors ir nevisiškai taip, kaip mes tikėjomės. Agentas Aidanui tarė:

— Suprantu, kad apgaudinėjat. Kad meluojat. Bet man patinka, kad su kiaušiais. Imkit sau butą.

— Pasijutau lyg susitepęs, — jau po visko pasakojo Aidanas. — Nešvarus, supranti? „Man patinka, kad su kiaušiais.“ Nusiritau iki jo lygio.

— Taip, taip, iš tiesų labai baisu, — sutikau aš. — Bet mes užtat turim butą! Turėsim kur gyventi! Nesikrimsk.

23

— Neris Heming kabinetas.

— O, Dieve šventas, negaliu patikėti, kad pagaliau pavyko prisiskambinti! — Buvau tokia susijaudinusi, kad negalėjau užsičiaupti. — Sėdžiu darbe ir jau kelias valandas jums skambinu ir vis išgirstu atsakiklį, o kai tik laikrodis išmušė devynias, išgirdau užimtumo signalą ir linija buvo užimta gal, nežinau, ištisą amžinybę. Man jau taip nusibodo maigyti numerio kartojimo mygtuką, kad kai jūs atsiliepėte, aš iš nuostabos vos nenumečiau ragelio...

— Ar negalėtumėte prisistatyti, mieloji?

— Ana Volš.

Supratau, kad prisigalvoju nesąmonių, bet aš įsivaizdavau, jog, išgirdusi mano pavardę, ji sušuks: „O, taip, Ana Volš.“ — Paskui ims vartyti šūsnį popierių ant stalo su įvairiausiais pranešimais iš numirusiųjų ir galiausiai pasakys: „Taip, jums iš tiesų yra žinutė iš kažkokio vyro, vardu Aidanas Medoksas. Jis prašo per mane jūsų atsiprašyti, kad žuvo taip staiga ir netikėtai, tačiau vis tiek laikosi netoli jūsų ir nori su jumis pasikalbėti.“

— A-n-a V-o-l-š, — barškėjo klaviatūros raidės, kol ji rinko mano pavardę.

— Jūs ne Neris, tiesa?

— Ne, aš jos asistentė. Ir ničnieko neišmanau apie aiškiaregystę. Jūsų telefono numeris ir elektroninis paštas?

Padiktavau, ko prašė, paskui ji man garsiai perskaitė, ką užrašė, ir tarė:

— Puiku, mes jums paskambinsime. — Bet aš nenorėjau, kad pokalbis nutrūktų. Man reikėjo daugiau.

— Matot, mano vyras žuvo. — Mano skruostais pradėjo srūti ašaros ir aš nunarinau galvą, kad nepamatytų Loryna.

— Taip, mieloji, aš žinau.

— Ar jūs tikrai manote, kad Neris pavyks užmegzti su juo kontaktą?

— Aš gi sakiau, mieloji, mes būtinai paskambinsime.

— Taip, bet...

— Malonu buvo su jumis pabendrauti.

Ir ji padėjo ragelį, o čia jau pasirodė Franklinas, plodamas delnais ir burdamas ratelin savo merginas rytiniam pirmadienio pasitarimui (RPP), nors šiandien buvo antradienis.

Man ir toliau puikiai sekėsi pešti reklaminį plotą leidiniuose. Tad mane truputį sukrėtė Arielos žodžiai, kai ji prabilo nuo savo stalo galo:

— Kas tau atsitiko, Ana?

Mėšlas. Įsivaizdavau, kad po radaru nepakliūsiu: dirbau efektyviai, bet tikrai ne taip efektyviai, kad susilaukčiau Arielos dėmesio.

Tačiau viršvalandinis darbas, kuriam aš negailėjau jėgų, atsipirko su kaupu ir aš išdrįsau pateikti padorų atsakymą:

— Šiuo metu aš dirbu prie gana didelio projekto, pagal kurį Candy Grrrl keliaus į Superšeštadienio renginį Hemptonse.

Superšeštadienis buvo aukštos klasės, vien garsenybių remiamas labdaros renginys. Jį buvo pradėję organizuoti dizaineriai, tokie kaip Dona Karan, bandomųjų gaminių išpardavimui, bet per pastarąjį dešimtmetį jis išaugo į vieną didžiausių ir garbingiausių Hemptonso metinių renginių. Visuomenės atstovai (o čia buvo Hemptonso visuomenė, todėl tikrai rinktinė) klojo už bilietą didelius pinigus — labai didelius, net po keliolika šimtų dolerių, — bet jeigu jau čia pakliuvai, tai dizainerių sukurtus drabužius galėjai nusipirkti beveik pusvelčiui; čia dalyvių laukė dovanos, vaišės, daiktinės loterijos ir puikiausi dovanų krepšiai išeinant.

— Šiemet mūsų stendas dukart didesnis už pernykštį, dalinsime Candy Grrrl paplūdimio krepšius, o svarbiausia — man pavyko prikalbinti Kandisę ateiti ir padirbėti visažiste. Vien tik jos pasirodymas bus didelis masalas.

Kad ir kokia gudri buvo, Ariela nesurado prie ko prisikabinti ar sukritikuoti, tad nusigręžė į Vendel.

— Tu irgi dalyvausi Superšeštadienio renginyje, tiesa? Ar atsivesi kokį pasaulinio garso artistą?

— Žadėjo dalyvauti Dr. De Grūtas, — atsakė Vendel.

Dr. De Grūtas buvo Visage odos priežiūros kosmetikos kūrėjas. Keistesnės išvaizdos žmogaus aš dar nebuvau regėjusi. Iš tiesų jis visiems kėlė siaubą, todėl, be abejonės, visą darbą tempdavosi į namus. Mes spėjom, kad jis išbandydavo ant savęs chemines šveitimo priemones ir restileno injekcijas. Gal net atlikdavo nesudėtingas chirurgines operacijas sau prieš veidrodį. Jis buvo išsipustęs, pasitempęs, šaltas kaip ledas ir išsiblaškęs. Aš žinojau, kad kalbėtis su manim tokiu subjaurotu veidu nebuvo labai malonu, bet tie, kas susidūrė akis į akį su juo, daugiau jau niekada gyvenime nebevartodavo Visage.

— Operos fantomas? — paklausė Ariela. — Paprašyk, kad ant galvos užsimautų popierinį maišą.

Vendel paklusniai linktelėjo galvą.

— Sutarta.

Atrodo, Ariela išsisėmė. Nebuvo ant ko rėkti; šiandien mes visi pasirodėm per daug produktyvūs.

— Eikite, — linktelėjo ji mūsų komandai. — Drožkit. Nešdinkitės lauk. Aš turiu darbo.

Sugrįžusi prie darbo stalo radau atsakiklyje paliktą žinutę.

— Sveiki! Čia Merilas Dando iš Merilo Dando kino studijos! Sekmadienį jūs dalyvavot atrankoje į mūsų filmą „Saulė niekada nepatekės“ ir mums patiko jūsų vaidinama Martinė.

Man siūlo vaidmenį!

— Šiek tiek trūksta, kad galėtume pasiūlyti jums tą vaidmenį. Mums pasirodė, kad jūs nepakankamai aiškiai atskleidėte Martinės sielvartą.

Man atvipo lūpa. Ir išdrįsk tu man! Jeigu kas ir išmano apie sielvartą, tai tikrai ne geriau už mane. Bet juk tai nieko bendra neturi su mano sielvarto kokybe; paprasčiausiai taip išėjo dėl to, kad mano veide siaubingas randas.

— Mes ketinam pasirinkti kitą aktorę, bet jeigu su ja nieko neišeis, tai vėl susisieksime su jumis.

To vaidmens aš visai netroškau, bet jų kritika dėl mano sielvarto ir užuojauta mano veidui sugadino nuotaiką visai dienai. Tačiau grįžusi namo radau elektroninį laišką, ir visai netikėtai pro debesis išlindo saulė.

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Aiskiaregystes_centras@yahoo.com

Tema: Neris Heming

Mes užregistravom jūsų prašymą dėl individualaus pokalbio su Neris Heming. Dėl pernelyg užimtos dienotvarkės išankstinių užrašymų pas ponią Heming jau turime keliems mėnesiams į priekį. Kai tik atsiras laisva vieta, jūs būsite informuota apie galimybę organizuoti pusės valandos pokalbį telefonu. Pusės valandos kaina — 2500 dolerių. Galima atsiskaityti ir kredito kortelėmis.

Velniai rautų, kaip viskas pabrango nuo tada, kai su ja bendravo Mičas. Bet man nesvarbu. Be galo apsidžiaugiau, kad apskritai man pranešė. Gaila, kad negaliu tuojau pat su ja pakalbėti.

Kam: Aiskiaregystes_centras@yahoo.com

Nuo: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Tema: Laukti kelis menesius?

Kiek mėnesių gali užtrukti tie „keli“?

Noriu pasakyti, kad „keli mėnesiai“ labai nekonkretus terminas. Man reikia susiplanuoti laiką, noriu žinoti, kada pradėti skaičiuoti dienas, kai galėsiu pasikalbėti su jumis.

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Aiskiaregystes_centras@yahoo.com

Tema: Laukti kelis menesius?

Paprastai laukiama apie dešimt dvylika savaičių, bet tai ne taisyklė, tik praktika tokia. Turėkite šitai omeny, jei imsitės kokių nors teisinių veiksmų.

Ką? Ar žmonės duoda ją į teismą, jeigu neįvyksta pokalbis sutartu laiku? Bet aš žinojau, kokia mano beviltiška padėtis; puikiai suprantu žmones, kurie netenka galvos, kai sutartą dieną būna pasirengę pokalbiui su savo mylimiausiais artimaisiais, o jis ima ir neįvyksta.

Dar buvo prisegtas priedas su įvairiausiom sąlygom, los buvo išdėstytos sudėtingiausia teisine terminologija, bet esmė buvo ta, kad jeigu jūs neišgirsite iš Neris to, ko tikėjotės, ji už tai neatsako; ir nors ji pati dėl savų priežasčių turi teisę atšaukti susitikimą, jeigu jūs neatsiliepsite sutartu laiku, pinigai atgal nebus grąžinami.

Kitas laiškas buvo iš Helenos.

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Nuobodybe

Rutinos lūžis! Deta su savo beasmeniu bymeriu nuvažiavo į Donibruką į kažkokią tragišką drabužių parduotuvę. Žinai gi tokias — mažutės krautuvytės ypač turtingoms bobšėms. Su egzotiškais pavadinimais „Monika“ ar „Lukrecija“ ir su šešiolikos vienetų asortimentu bei tragiškai nusenusiomis pardavėjomis, kurios plyšauja: „Šituos naujausius daikčiukus ką tik gavom iš Italijos. Nuostaaaaaabūs, ar ne? O šita geltona jums, Anete, tinka! Labai išryškina jūsų dantis.“

Į vidų neužėjau, pasitryniau lauke lyg kokia benamė, nes: a) per mažai vietos ir Deta būtų mane pastebėjusi, b) jei peržengusi tokių parduotuvių slenkstį bandysi išeiti nieko nepirkusi, tai tau gali koks snaiperis paleisti kulką į nugarą.

24

Penktadienis, liepos devintoji, mano gimtadienis. Šiandien man sukanka trisdešimt treji. Negana ir taip jau nemalonaus įvykio, vakare, užuot ramiai sėdėjusi namie ir davusi valią ašaroms, buvau priversta eiti iš namų linksmintis.

Rachelė pasirūpino, kad pirmasis mano gimtadienis be Aidano būtų mielas ir malonus: puikus restoranas, daug malonių dovanų ir mielų, mane mylinčių žmonių. Bus tikras košmaras.

Maldavau ją persigalvoti. Aš jai priminiau, kad man labai sunku išbūti viešuose renginiuose, o tokiame, kur aš turėčiau būti dėmesio centre, man bus nepakenčiama, bet ji buvo neperkalbama.

Namo iš darbo grįžau vėlai. Turėjau dešimt minučių, kol atvažiuos Džeke manęs pasiimti, bet aš nesiskubinau rengtis. Nežinojau net nuo ko pradėti. Nuo dantų — nusprendžiau. Išsivalysiu dantis. Bet kai paėmiau į ranką dantų šepetėlį, mane pervėrė aštrus skausmas, lyg elektros srovė būtų perbėgus ranka, per šonkaulius ir žemyn abiejų kojų nervais. Mane tebekamavo artritinio/reumatinio pobūdžio skausmai, bet pastarosiomis dienomis prie jų prisidėjo dar ir dilginantys elektros srovės nukrėtimai. Gydytojas jau nebe pirmą kartą pareiškė, kad tai „normalu“, nes tai esanti sielos gijimo proceso dalis.

Suskambo durų skambutis. Atėjo per anksti. „Eina švilpt!“ — sviedžiau į kriauklę dantų šepetėlį.

Džeke nužvelgė mane ir tarė:

— Ką gi, puiku. Tu jau pasirengus.

Tiesą pasakius, aš buvau su darbiniais drabužiais (rausvu balerinos tipo sijonu, rožiniu švarkeliu, tinklinėm kojinėm ir gėlytėm siuvinėtais balerinos bateliais), o kadangi mano darbiniai drabužiai buvo labiau panašūs į paprastų žmonių vakarėlių aprangą, tai nusprendžiau, kad bus gerai ir taip.

Kol taksi grūdosi penktadienio vakaro mašinų spūstyje, aš galvojau tik apie Aidaną. Važiuoju susitikti su tavim. Tu šįvakar būsi tenai, atvažiuosi po darbo tiesiai į restoraną. Vilkėsi savo mėlynąjį kostiumą ir būsi be kaklaraiščio, o kai ateisim mudvi su Džeke, tu man mirktelsi duodamas suprasti, kad privalau elgtis mandagiai ir pirmiausia pasisveikinti su svečiais, kad mums nevalia tuojau pat pulti vienas kitam į glėbį. Tačiau mirktelėjimu tu man pasakysi viską. Jis paprasčiausiai reikš: Palauk, kol parsivešiu tave namo...

— A?

Džeke kažko manęs paklausė.

— Neblogas apsauginis kremas nuo saulės, — pakartojo ji. — Faktorius 20, o gal ir daugiau. Ar negalėtum man dar vieno nugvelbti?

— Žinoma, kodėl gi ne. Jeigu tik patinka.

Tada pamėginau vėl sugrįžti prie savo minčių. Mes mandagiai kalbėsimės su svečiais, bet tu pradžiuginsi mane kokiu nors nepastebimai intymiu veiksmu, padarysi ką nors tokio, ką suprasiu tik aš viena — galbūt praeidamas pro mane nykščiu nubrėši ratą ant mano delno arba...

Džeke vėl man kažką pasakė ir mane akimirksniu perliejo nepasitenkinimo banga. Man taip patiko gyventi su savo pačios mintimis, kad ištverti kitų žmonių draugiją darėsi vis sunkiau ir sunkiau. Galvoju sau apie širdžiai malonius dalykus, o jie ima ir įtraukia mane į savo realybę, į tą, kurioje Aidanas nebegyvena.

— Atsiprašau, ką tu sakei?

— Jau atvažiavom, — pakartojo ji.

— Tikrai, jau atvažiavom, — nustebusi atsakiau jai.

Prisispaudusi Džekei prie šono, lyg iš kalėjimo paleista nuteistoji, įžengiau į La Vie en Seine restoraną, kur manęs jau laukė minia susirinkusiųjų: Rachelė, Lukas, Džojis, Gazas, Šeikas, Tynė, Leonas, Deina, Deinos sesuo Natali, senas Aidano kambario draugas Martis ir Nelas, ačiū Dievui, be savo keistosios draugės. Jie visi stovėjo ratu, iš aukštų taurių siurbčiojo šampaną, o kai pamatė mane, truputėlį nuščiuvo, nudavė lyg niekur nieko, tik kažkas linksmai šūktelėjo:

— Štai ir jubiliatė!

Man buvo paduota taurė su šampanu, kurį norėjau išmaukti vienu gurkšniu, bet tos taurės tokios siauros, kad turėjau atlošti galvą, o taurės kraštai įsirėžė man į veidą ir paliko apskritą žymę ant nosies ir skruostų.

Visi šypsojosi ir žiūrėjo į mane — žmonės visada būna arba per daug linksmi, arba pernelyg rimti, normalių pasitaiko nedaug. Aš nesugalvojau, ką jiems pasakyti. Čia buvo blogiau, gerokai blogiau, nei tikėjausi. Pasijutau taip, lyg stovėčiau ant Žemės rutulio ašies, o visas pasaulis ir žmonės skrietų aplink mane.

— Eime sėstis prie stalo, — pakvietė Rachelė.

Susėdus už stalo man ėmė gelti žandus nuo per prievartą spaudžiamos šypsenos. Pasičiupau antrą taurę šampano — nežinau, gal kieno nugertą, bet tiesiog nesusilaikiau — ir mauktelėjau tiek, kiek leido taurė vienu užsivertimu. Iki šiolei bandžiau susilaikyti nuo stipresnių gėrimų, nes bijojau įjunkti. Atrodo, nesuklydau.

Nusišluosčiusi nuo smakro lipnius šampano purslelius pamačiau, kad man prie šono kantriai stovi padavėjas ir laukia, kada galės paduoti valgiaraštį.

— O, Dieve, atsiprašau. Ačiū, — sumurmėjau aš ir pagalvojau: „Elkis normaliai. Elkis normaliai.“

Džeke pradėjo man pasakoti, kaip yra sunku surasti Labrodūdlio šuniuką, nes jų pasiūla yra labai maža, juos pardavinėja nelegaliai, kai kada šuniukus net pavagia iš šeimininkų ir parduoda. Bandžiau įdėmiai jos klausytis, bet kitapus stalo priešais Džekę buvo įsitaisęs Džojis ir smagiai dainavo „Miesto mergaitę“ pakeisdamas dainos žodžius šmaikščiais ir pašaipiais žodžiais apie Džekę:

— Svajonių mergaitė susitikinėja tik su turtingais ir garsiais, ji norėtų gyventi Trampo daugiaaukštyje, kad susidraugautų su Donaldu...

Jis elgėsi labai nemaloniai, bet nieko čia keista — jis labai stengėsi ir nėrėsi iš kailio. Paprastai niekas taip lengvai nepriversdavo Džojo dainuoti. O paskui aš supratau — varge tu mano — jis gi meilinasi Džekei.

Kada tai prasidėjo?

Džeke nudavė jį ignoruojanti, bet mano nervų receptoriai buvo tokie atviri ir pažeidžiami, kad neištvėriau ir paprašiau:

— Džoji, ar negalėtum liautis?

— Kas?.. A, atsiprašau.

Man neblogai sekėsi bendrauti — visi man buvo malonūs. Sunku pasakyti, kiek ilgai tai tęsis, tad turėjau išnaudoti progą.

— Nepatinka mano balsas, ką? — tarė Džojis. — Nuo vaikystės bebalsis kaip žuvis. Žmonių klausia, kokių galių norėtų turėti. Dauguma atsako, kad norėtų būti nematomi, o aš norėčiau išmokti dainuoti.

Mano dėmesį patraukė jauna žavi moteris prie gretimo staliuko. Ji buvo labai niujorkietiškos išvaizdos — elegantiška ir patraukli, su blizgančiais puriais plaukais. Moteris šypsojosi ir energingai kalbėjosi su niūrios išvaizdos vyru, žaismingai gestikuliavo manikiūro išdailintomis rankomis, pabrėždama savo žodžius. Mačiau, kaip kilnojosi jos krūtinė, kai ji įkvėpdavo oro. Dar kartą. Ir dar. Ir dar. Ir dar. Ir dar. Ir dar. Kvėpuoja. Ji gyva. Bet vieną dieną ir ji nebekvėpuos. Vieną dieną jai kas nors nutiks ir jos krūtinė nebesikilnos. Ji bus nebegyva. Mąsčiau apie gyvybinius procesus, vykstančius po žmogaus oda, apie širdies plakimą ir plaučių susitraukimą, apie kraujo pulsavimą ir apie tai, kas verčia širdį plakti ir sustoti...

Palengva pamačiau, kad visi įdėmiai žiūri į mane.

— Ar tu gerai jautiesi, Ana? — paklausė Rachelė.

— ...a...

— Tu taip spoksai į tą moterį.

O, varge tu mano. Aš nebekontroliuoju savęs. Ką jai atsakyti?

— Taip... Mąstau, ar ji neprisišvirkštus botokso.

Visi pasisuko į moterį.

— Aišku, kad prisišvirkštus.

Tada aš pasijutau nelaiminga. Ne dėl to, kad buvau visiškai tikra, jog ta moteris nenaudojo botokso, nes ir taip buvo gyvybinga, o kad nesugebėjau išsisukti nepastebėta.

Gazas spustelėjo man petį.

— Įkalk stipresnio gėrimo. — Aš nusprendžiau taip ir padaryti. Ko nors labai stipraus. Kai man atnešė martinio, Gazas padrąsinamai tarė: — Viskas gerai. Tau puikiai sekasi.

— Žinai ką, Gazai? — Gurkštelėjau iš savo taurės ir mano kūną užliejo šiluma. — Bijau, kad nelabai gerai. Man toks... jausmas... lyg žiūrėčiau į pasaulį pro ne tą teleskopo galą. Ar tau niekada neteko šitaip jaustis? Ne, neatsakyk; tu toks mandagus, kad paprasčiausiai imsi ir pasakysi, jog teko. Nori, pasakysiu, koks apima jausmas? Labai dažnai, ir ne tik šįvakar, nors šiandien man irgi labai blogai, atrodo, kad mano lęšiai taip sureguliuoti, jog visi žmonės matyti gerokai toliau nei iš tikrųjų yra. Supranti, ką noriu pasakyti? — Dar kartą nurijau didelį gurkšnį martinio. — Pusėtinai normaliai jaučiuosi tik darbe, bet ne todėl, kad ten būčiau savimi, o kad turiu vaidinti savo vaidmenį. Ar nori, kad papasakočiau, ką galvojau žiūrėdama į tą žavią moterį? Aš mąsčiau, kad vieną dieną mes visi mirsime, Gazai. Ji, aš, Rachelė, Lukas, tu, Gazai, taip taip, ir tu, Gazai. Aš tavęs neišskiriu, Gazai, pats žinai, kaip tu man patinki, bet aš tik noriu pasakyti, kad vieną dieną ir tu mirsi. Ir tai gali atsitikti nebūtinai po keturiasdešimties metų ar kiek tu pats sau skirtum. Gazai, gali imti ir užgesti štai taip, — norėjau spragtelti pirštais, bet neišėjo. Ar jau pasigėriau? — Nenorėčiau pasirodyti piktybiška, Gazai, sakydama, kad gali kristi negyvas bet kurią minutę, bet tai tiesa. Pažiūrėk, Aidanas buvo net porą metų jaunesnis už tave ir jau nebegyvas. Jeigu mirė jis, tai galim mirti bet kuris iš mūsų, įskaitant ir tave. Aš tikrai nenoriu pasirodyti piktybiška, Gazai.

Blankiai prisimenu jo prislėgtą veidą, nes vis variau ir variau savo giesmelę. Stebėjau save iš šalies, tarsi būčiau atsiplėšus nuomavo kūno, bet negalėjau prisiversti sustoti.

— Man trisdešimt treji, Gazai, šiandien sukako trisdešimt treji, mano vyras miręs, todėl išgersiu dar vieną martinio, nes jeigu dabar negalėsi išgerti martinio, kai nebėra tavo vyro, tai kada begalėsi?

Dar kurį laiką variau šia gaida. Beveik nepastebėjau, kaip Gazas susižvalgė su Rachele, ir atkutau tik tada, kai Rachelė pakilo nuo stalo ir perdėm linksmai tarė:

— Ana, ateinu pas tave paplepėti. Visą vakarą neturėjau progos dorai šnektelti.

Aš supratau, kad svečiai bemaž vieni kitų prašė išgelbėti nuo kančios sėdėti šalia manęs.

— Labai tavęs atsiprašau, Gazai, — sučiupau jam už rankos. — Niekaip negaliu susivaldyti.

— Ei, būta čia ko atsiprašinėti! — Jis švelniai pakštelėjo man į viršugalvį, ir vos ne bėgte spruko šalin. Po kelių sekundžių jis jau sėdėjo prie baro ir vienu mauku stengėsi nuryti gintaro spalvos skystį. Tuščia taurė stuktelėjo į poliruotą medinį stalviršį, jis kažką skubiai pasakė barmenui, į taurę vėl buvo pripilta gintarinės spalvos skysčio ir vienu mauku jis vėl nutekėjo jo gerkle.

Nors niekas nesakė, bet aš žinojau, kad tas gintarinis skystis buvo Jack Daniel viskis.

25

Šeštadienio rytą atsibudau kamuojama baisiausių pagirių. Krėtė drebulys, norėjosi verkti ir visur košmariškai skaudėjo. Artritiniai/reumatiniai skausmai buvo kur kas aštresni nei anksčiau, o vedantys elektros srovės dūriai daige taip baisiai, kad, rodės, diegė visi mano kaulai.

Nuo troškulio liežuvis buvo pastiręs kaip kuolas.

Įpratimas blogiau už prigimimą. Norėjau niuktelti Aidanui į pašonę ir paprašyti: „Jeigu atsikelsi ir atneši buteliuką dietinės kokakolos, būsiu tau draugė visą gyvenimą.“

Galvoje šmėžavo vakarykštės dienos prisiminimai — matau, kaip verčiu svečius imtis už galvos ir skaityti ilgiausius monologus apie nemirtingumą — ir net susigūžiau iš mirtinos gėdos.

Netrukus mano gėdą atmiešė atvirumas. Buvau sakius Rachelei, kad man sunku tarp žmonių; aš ją įspėjau. Bet nugalėjo gėda, nes šalia nebuvo nieko, kas paliudytų, jog vakar nenusilakiau kaip kiaulė ir neapsijuokiau...

Po pagirių jis man būdavo geras ir dėmesingas.

— Kaip gaila, kad tavęs nėra šalia, — ištariau tuščiai erdvei. — Labai tavęs pasiilgau. Labai labai labai labai labai labai pasiilgau.

Per visą laiką po jo mirties aš dar niekada nesijaučiau tokia vieniša kaip dabar, o šitos dienos, bet lygiai prieš metus, prisiminimai buvo tiesiog nepakeliamai sunkūs.

Kelios savaitės prieš gimtadienį jis manęs paklausė, kaip norėčiau jį atšvęsti, ir aš atsakiau:

— Išvažiuojam kur nors. Padaryk man staigmeną. Bet nuvežk į tokią vietą, kuri nebūtų susijusi su kosmetika. Ar antikvariatais.

— Tau nepatinka antikvariatai?

Jis labai nustebo, bet turėjo tam teisę. Aš jį priverčiau iš eilės du sekmadienius trintis po antikvarines užmiesčio parduotuves, kuriose buvo pilna tokių pačių porelių kaip mes.

— Aš stengiausi, — nunarinau galvą. — Aš labai stengiausi, bet man vis tiek labiau patinka nauji šiuolaikiniai baldai, o ne tie seni dvokiantys ir kinivarpų sugriaužti trantai. Ir dar štai kas, — pridūriau aš: — Nenorėčiau važiuoti per daug toli nuo Niujorko. Negaliu pakęsti penktadienio vakaro automobilių spūsčių.

— Įsakymas priimtas. Pasirengęs jį vykdyti.

Po kelių savaičių mano gimtadienio vakarą jis pasitiko mane po darbo su limuzinu (paprastu, o ne pailgintu, ačiū Dievui) ir taip aktyviai laikė paslaptyje mūsų maršrutą, kad net užrišo man akis. Mes važiavom, rodos, ištisą amžinybę, ir aš pagalvojau, kad jau turėtume būti Nju Džersyje. Staiga mane apėmė didžiulė baimė, kad jis gali vežtis mane į Atlantik Sitį, ir aš pradėjau gniaužyti jam ranką.

— Jau beveik atvažiavom, mieloji.

Kai jis nurišo man raištį, pamačiau, kad mes tebesam Niujorke, o tiksliau — maždaug už dvidešimties kvartalų nuo mūsų namų. Prie modernaus SoHo viešbučio durų, kuriame yra gydomųjų vonių dienos centras ir restoranas su išankstine trijų mėnesių vietų rezervacija, išskyrus viešbučio svečiams, nes jiems nereikia laukti eilės. Maždaug prieš keturis mėnesius aš čia buvau surengusi naujų kosmetikos gaminių pristatymą ir namo grįžau beprotiškai sužavėta šio viešbučio grožio. Baisiai norėjau jame pagyventi, bet ko ten trenktis, kai pačios namai vos už penkių minučių kelio.

Buvau taip priblokšta, kad vos išlipau iš mašinos.

— Niekur labiau dabar nenorėčiau būti pasauly, kaip tiktai čia! — pasakiau jam. — Tik dabar supratau, kaip baisiai troškau čia pakliūti.

— Puiku. Malonu tai girdėti. — Jo balsas buvo ramus, bet atrodė, kad tuoj sprogs iš pasididžiavimo.

Mes pavakarieniavom nuostabiam restorane, paskui dvi dienas iš eilės prasivoliojom lovoj ir tik porą kartų išlindom iš mielų Frette patalų, kad trumpam nubėgtume pasižvalgyti po Prados parduotuves. (Aš nusprendžiau praleisti vonių procedūras, nes pabijojau, kad ten ims brukti man kosmetikos priemones.) Buvo iš tiesų kaip pasakoj.

O pažiūrėkit į mus dabar...

Kad ir kokia girta vakar buvau, vis tiek pasigavau svečių nuotaiką už stalo. Šiandien ji atrodo kaip niekad prastai, turbūt pagalvojo mano draugai. Gal net dar blogiau. Keista būtų manyti, jog po penkių mėnesių ji bent kiek atsigaus...

O gal po penkių mėnesių man iš tiesų jau reikėjo šiek tiek suimti save į rankas? Leonas pastebimai pasitaisė. Dabar jis buvo gerokai linksmesnis ir jau nebeverkė būdamas mano draugijoj. Betgi nereikia pamiršti, kad jis dar turėjo Deiną, jis juk ne viską prarado.

Prieš akis iškilo kitas vakarykštis prisiminimas: aš kalbuosi su Šeiku apie artėjantį gitaristų čempionatą.

— Dalyvauk, — raginau jį. — Dalyvauk ir nieko negalvok. Varyk, kiek tik turi energijos, Šeikai. Nes rytoj jau gali būti nebegyvas. O gal net ir šį vakarą.

Jis ir jo gaurai linkčiojo į mano žodžių ritmą, bet kai tik užsiminiau apie galimą mirtį, jis akivaizdžiai susigūžė.

Rachelė neatsitraukdama ragino mane bendrauti su žmonėmis, kol aš galutinai nesugadinau svečiams nuotaikos. Bet aš įtariau, kad visiems įvariau truputį panikos, nes kai po vakarienės visi stovėjom lauke ir svarstėm, kur pasiduoti toliau, gerokai apgirtę Tikrieji Vyrukai kumščiavosi ore ir neaiškiai burbuliavo, kad dar anksti traukti namo ir kad jie eis žaisti žodžių loto iki pat aušros. Net ir pedantiškasis neūžauga Leonas atlošęs galvą bliovė prieš mėnulį. Visi jie buvo pagauti pašėlusios naktinio siautulio ir „griebk gyvenimą už kiaušių“ nuotaikos.

— Aš juos išgąsdinau, — tariau sau garsiai. — Aidanai, aš juos išgąsdinau. — Ir staiga man pasidarė juokinga — raminamai smagu. Mudu abu ėjom išvien. — Mes abu juos išgąsdinom.

Dievas žino, ką jie nusprendė veikti toliau: aš jau nebepasilikau jų laukti. Su pilnomis rankomis gražiai įpakuotų kvepiančių žvakių — visi aliai vieno atėję svečiai atnešė man dovanų po žvakę — aš tyliai pasišalinau, džiaugdamasi proga ir būdama dėkinga likimui, kad man pavyko išvengti aikštingos „žiūrėkit, nelaiminga moteriškė jau išeina“ scenos.

Kol kas buvo per anksti skambinti vakarykštiems svečiams ir klausinėti, kaip viskas baigėsi, tad aš vėl nuėjau miegoti — retas, labai retas atvejis (reikėtų dažniau praktikuoti tokias pagirias), — o kai atsibudau, pasijutau daug geriau. Įsijungiau kompiuterį. Buvo atėjęs laiškas iš mamos.

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Volsai1@eircom.net

Tema: Su gimtadieniu!

Brangioji Ana,

Tikiuosi, laikaisi puikiai ir sėkmingai atšventei savo gimtadienį. Prisimenu, kai man buvo trisdešimt treji. Visai kitas žmogus, sakė man svečiai. Gaila, kad tavęs čia nėra. Tavo garbei valgėm tortą. Šokoladinį Viktorijos sluoksniuotį. Pas mus buvo labdaringas išpardavimas Protestantų bažnyčios remonto darbų fondui kaupti, ir nors aš šiaip jų neremiu, bet negaliu paneigti, kad tortus kepti jie tikrai moka.

Tave mylinti mama

P. S. Jeigu pamatysi Rachelę, pasakyk, kad nė viena iš mano seserų — nė VIENA — nėra girdėjusios apie užkandines cukrines pupas.

P. P. S. Ar tiesa, kad Džojis meilinasi Džekei? Vienas mažas paukštukas (Lukas) man pašnibždėjo, kad vakar per tavo gimtadienį įvyko nedidelis „incidentas“. Ar teisybė, kad Džojis nukniso vieną Džekės A raidę ir įsikišo į kelnių praskiepą ir jai pasakė, kad jeigu nori pasiimti, tai žino, kur ieškoti? Nežinau, gal tik Lukas iš manęs šaiposi.

P. P. P. S. Ar tą raidę jis susikišo po džinsais ar net po trumpikėm? Nes jeigu po trumpikėm, tai, tikiuosi, tą raidę paskui ji gerai numazgojo, nes toj vietoj gera dirva veistis mikrobams. Nežinai, ką galima pasigauti. Juolab iš Džojo. Jis gi laksto kaip pasiutęs.

O, varge tu mano. Aidanai, ką mes pražiopsojom.

Kurį laiką sėdėjau ir spoksojau į ekraną, o paskui paskambinau Rachelei.

— Mama atsiuntė elektroninį laišką.

— Tikrai? Jeigu ten rašoma apie užkandines cukrines pupas...

— Ne, apie Džojį ir...

— Jėzau, jis buvo nepakenčiamas. Visą laiką rašė ant lentos tokius žodžius kaip „seksas“ ir „karštas“, o paskui reikšmingai svilino akimis į Džekę. Nuo kada jis pradėjo jai simpatizuoti?

— Nežinau. Net neįtariau. Man labai keista. Mama sako, kad jis įsikišo Džekės A raidę sau už trumpikių.

— Ne, nieko panašaus.

— Tai kodėl ji rašo?..

— Ten buvo raidė J. O tai net aštuoniais punktais blogiau.

— Ir kas nutiko?

— Pasakė, kad jeigu nori atsiimti, tai žino, kur jos ieškoti. Taigi ji pasiraitojo rankovę ir išsižvejojo iš jo kelnių.

Kam: Volsai1@eircom.net

Nuo: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Tema: Loto raide kelnese?

Ne, Džojis visai nenukniso Džekės A raidės, nesusikišo į kelnes ir nesakė, kad jeigu nori atsiimti, tai žino, kur jos ieškoti. Jis nukniso jos raidę J, susikišo į kelnes ir pasakė, kad jeigu nori ją susigrąžinti, tai žino, kur ieškoti.

Su meile Ana

P. S. Susikišo už trumpikių, o ne už džinsų.

P. P. S. Ji tą raidę tikrai išsitraukė.

P. P. P. S. Nežinau tik, ar nuplovė.

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Volsail@eircom.net

Tema: Loto raide kelnese?

Tavo tėtis supyko. Netyčia perskaitė tavo paskutinį laišką, manydamas, kad jis skirtas jam. (Nors kas gi jam rašo laiškus?) Sako, niekada nebeišdrįs pažiūrėti Džekei į akis. Jis ir taip lyg nesavas — toks bjaurus oras, o dar tie dalykai su šunimi.

Tave mylinti mama

P. S. Tai ji tikrai įkišo ranką jam į kelnes ir ištraukė raidę? Na, ji iš tiesų yra kietesnė nei atrodo. Aš irgi taip padaryčiau, nes „ankstesniame gyvenime“ aš dalydavau žmonėms kalakutų kogalvius, bet ne visiems jie patikdavo.

P. P. S. Sugalvojau kalambūrą. Džeke lošė loto Džojo kelnėse.

Pasiėmiau telefoną. Reikia būtinai pasikalbėti su Džeke. Neįtikėtina — ji ir Džojis? Bet atsiliepė autoatsakiklis. Kokia neviltis!

— Kur tu? Miegi su Džojų? Galvą dedu, kad ne! Paskambink!

Tokią pačią žinutę palikau ir jos mobiliajame ir ėmiau vaikščioti po kambarį kramtydama nagus ir šitaip stumdama laiką. Staiga padariau atradimą — aš jau turiu dešimt nagų graužti. Kažkaip, kai tiek ilgai nekreipiau į juos dėmesio, nė nepastebėjau, kaip ataugo du sužaloti nagai.

Pagaliau penkios minutės po penktos Džeke pati paskambino.

— Kur tu? — paklausiau jos.

— Lovoj. — Jos balsas buvo mieguistai seksualus.

— Kieno?

— Savo.

— Tu viena?

Ji nusijuokė, paskui atsakė:

— Taip.

— Tikrai?

— Tikrai.

— Ar visą naktį buvai viena?

— Taip.

— Ir visą dieną?

— Taip.

Atsargiai paklausiau:

— Ar vakar buvo smagu?

— Taip.

O paskui jau visiškai atsainiai dar kartą paklausiau:

— Ar niekada nepagalvojai, kad Džojis truputėlį panašus į Džoną Bon Džovį?

Į tai ji atsakė arklišku juoku, o žodžiais, kad ir kaip būtų keista, nepasakė nieko.

— Tuoj atvažiuosiu pas tave, — tarė ji.

Ji atvyko mūvėdama baltais nukirptais džinsais (Donna Karan) ir siaurais baltais marškinėliais (Armani), demonstruodama ilgas įdegusias rankas ir kojas bei per petį persimetusi blizgančio metalo spalvos Balenciaga rankinuką, kuris kainavo beveik visą mėnesinį mano buto nuomos mokestį (kažkokio dėkingo kliento dovana). Plaukai susivėlę, su lovos šukuosena, ir, kaip man pasirodė, nebuvo nusivaliusi vakarykščio makiažo. Nors šiaip atrodė pusėtinai. Blakstienų tušas ir šešėliai buvo truputį nutekėję, bet taip, kad akys atrodė didelės ir gundančios. Jos išvaizda man priminė, jei taip galima pasakyti, labai seksualią lyginimo lentą. (Atremtą į sieną.)

Aš jai viską pasakiau. Net ir apie lyginimo lentą. Nes jeigu nebūčiau prabilusi aš, ji pati būtų išsiplepėjusi.

Į mano pagyrimus ji tik truktelėjo pečiais.

— Su drabužiais aš atrodau pusėtinai, bet pamatytų mane kas pirmą kartą su liemenėle ir kelnaitėm, tai išsigąstų kaip reikiant.

— O kas ruošiasi tave pamatyti su liemenėle ir kelnaitėm pirmą kartą?

— Niekas.

— Visiškai niekas?

— Ne.

— Gerai, eime suvalgyt picos.

— Puiki mintis. — Šiek tiek dvejonių. — Bet pirmiausia man reikia užbėgti pas Rachelę su Luku. Vakar ten kai ką palikau.

Prirėmiau ją žvilgsniu.

— Ir ką gi? Savo sveiką protą?

— Ne. — Ji truputį suirzo. — Savo mobilųjį.

Aš burbtelėjau atsiprašymą.

Bet kai atvykom pas Rachelę su Luku be jokio skambučio ar perspėjimo, kaip manote, kas drybsojo ant jų sofos ir su batais spardė plytų sieną? Ogi Džojis.

— Ar žinojai, kad jis ten bus? — paklausiau Džekės.

— Ne.

Išvydęs Džekę, Džojis atsisėdo tiesiai ir nervingai ėmė glostytis plaukus, bandydamas pasigražinti išvaizdą.

— Ei, Džeke! Tu vakar palikai mobilųjį. Aš tau skambinau. Ar gavai mano žinutę? Sakiau, jeigu nori, galiu užvežti.

Aš pažvelgiau į Džekę. Vadinasi, ji vis tik žinojo, kad jis čia. Bet į mane ji nepažiūrėjo.

— Štai jis. — Džojis pašoko ant kojų ir nuėmė nuo lentynos.

Man buvo įdomu stebėti jį, besistengiantį būti mandagiu.

— Ačiū. — Džeke paėmė telefoną beveik nepažvelgusi į Džojį. — Mudvi su Ana einam valgyti picos. Kas norit, galit prisidėti.

— O po picos ar galėsime pažaisti žodžių loto? — paklausiau aš.

Vos tik ištariau žodį „loto“, įvyko keistas dalykas, tarsi pro kambarį būtų praūžęs uraganas. Tarp Džekės ir Džojo plykstelėjo kibirkštis, tikrų tikriausia kibirkštis.

— Šįvakar jokių loto, — pareiškė Rachelė, užtemdydama džiugią nuotaiką. — Man reikia išsimiegoti.

Namo abi su Džeke važiavom vienu taksi. Sėdėjom ir tylėjom. Galiausiai ji prabilo:

— Nagi, varyk. Žinau, kad nori kažką pasakyti.

— Ar galiu tavęs paklausti? Mama sakė, kad tu buvai įkišus jam į kelnes ranką, norėdama išsitraukti loto raidę...

— Dieve aukštielninkas! — Ji rankomis užsidengė veidą. — Iš kur motulė Volš šitą žino?

— Manau, kad jai pasakė Lukas. Bet nieko tokio, ji ir taip viską suuodžia. Aš tik norėjau paklausti, ar buvo malonu?

Ji truputį pagalvojo.

— Net labai.

— Net labai? Ir kaip tas „labai“?

— Na, tiesiog labai, ir tiek.

— Ar jis buvo minkštas... na, pati supranti...

— Kai tik įkišau, buvo minkštas, bet kai jau traukiau, kietas. Ilgokai neradau tos raidės.

Staiga ji mestelėjo man šelmišką šypsenėlę.

— Norėtum svajot apie tai ir svajot, — tariau aš.

— Ką tai reiškia?

— Bėda su kitais vyrais yra ta, kad visada viskas prasideda maloniai, o kai atsiduri po antklode, jie pasirodo besą tikri gyvuliai. O su Džojų bent žinai, ko tikėtis. Jis šlykštus subingalvis ir jam nereikia apsimetinėti geručiu.

Džeke susimąstė, paskui tarė:

— Žinai, Ana, man tavo rekomendacijų nereikia.

26

— Aidanai? Spiritualistų bažnyčia? Ar man šiandien ten eiti?

Joks balsas man nieko neatsakė. Nieko neįvyko. Jis ir toliau šypsojosi man iš nuotraukos, įamžinusios prieš daug laiko užfiksuotą momentą.

— Ką gi, — tariau aš. — Susitarkim šitaip. — Išplėšiau iš žurnalo vieną puslapį ir suglamžiau. — Dabar aš mesiu šitą popieriaus gniužulą į šiukšlių dėžę ir, jeigu nepataikysiu, liksiu namie. Jeigu pataikysiu, eisiu į bažnyčią.

Užsimerkiau ir mečiau, o atsimerkusi pamačiau, kad mano suglamžytas lapas guli ant šiukšliadėžės dugno.

— Aišku, — tariau aš. — Atrodo, tu nori, kad aš eičiau.

Pirmiausia turėjau atsiprašyti Rachelės, nes kol oras vis dar buvo karštas ir tvankus, ji norėjo eiti į pliažą. Aš jai pasakiau, kad rengiuosi praleisti dieną gydomųjų vonių centre. Į tai ji reagavo gana palankiai.

— Bet kitą kartą įspėk mane ar Džekę iš anksto, kad galėtume eiti kartu su tavim.

— Gerai jau, gerai. — Pasižadėjau ir atsidusau, kad pavyko atsikabinti nuo kabliuko.

Koridoriuje jau laukė Nikolas. Šią savaitę ant jo marškinėlių buvo užrašyta „Mano palydovas — šuo“. Jis sėdėjo ir skaitė knygą „Sirijaus paslaptis“, o aš apsižioplinusi ėmiau ir paklausiau, apie ką ji.

— Prieš penkis tūkstančius metų į Žemę atkeliavo ateiviai-amfibijos ir atskleidė Vakarų Afrikos Dogono genties vyrams visatos paslaptis, be to, papasakojo ir apie Sirijaus žvaigždę palydovę, kurios masė yra tokia tanki, kad ji beveik nematoma...

— Ačiū! Užteks! Sakyk, ar tu tiki, kad princesė Diana dirba degalinėje Niu Meksike?

— Taip. Ir dar aš tikiu, kad ją nužudė karališkoji šeima. Štai kaip aš viskuo tikiu. Tikiu viskuo, kas pakliūva.

— Ruzveltas iš anksto žinojo apie Pearl Harboro baigtį, bet vis tiek leido klostytis įvykiams, nes norėjo, kad Amerika stotų į karą. Ar taip?

— Taip.

— Nusileidimas Mėnulyje buvo suklastotas?

— Taip.

Mūsų link jau drimblino Nemirtingasis Fredas — visi merdėjo nuo karščio, o jis vilkėjo juodą kostiumą ir nė lašo prakaito. Po jo atėjo Barba.

— Iš kur šitoks karštis? — paklausė ji.

Klestelėjusi ant suolo šalia manęs išskėstomis šlaunimis, pakėlė sijono apačią ir ėmė energingai juo vėduotis.

— Tegu truputį mesteli vėsesnio oro. — O paskui pridūrė: — Tokią dieną net apatinių kelnaičių galima nesimauti.

O, Dieve. Negi ji nori pasakyti, kad atėjo be apatinių kelnaičių? Man ėmė svaigti galva: štai prie ko privedė Aidano mirtis — aš turiu trintis su šitais nevispročiais.

Bet ar iš tiesų jie tokie keistuoliai ar nevispročiai (na, neskaitant Nemirtingojo Fredo, kuris, kaip sau nori, tikrai buvo keistas)? O gal jie tiesiog palūžę? Ar viską pastatę ant kortos, kaip Makenzė?

— Tik nesakyk vyrams. — Barba man mirktelėjo akį ir parodė į sijono apačią. — Jeigu sužinos, kad aš su plika šikna, kils didelis vajus.

Kadangi čia „vyrai“ buvo tik Nikolas ir Nemirtingasis Fredas, tai aš dėl vajaus suabejojau, bet vis tiek nieko nepasakiau.

Jos suknelė buvo visa susagstoma per priekį, o nuo klubų žiojėjo praskiepas. Nenorėjau į ją žiūrėti, iš visų jėgų stengiausi nusukti akis į šalį, bet čia buvo kaip su Luku ir jo klynu — potraukis per daug stiprus. Visiškai prieš savo valią vogčiomis žvilgtelėjau į jos gaktą.

— Barba, — kreipiausi į ją truputį per garsiai ir tvirtai įrėmiau žvilgsnį jai į veidą, — kokie vėjai tave čia atpučia kiekvieną sekmadienį?

— Ogi tie, kad visi man įdomūs žmonės jau išmirė. Vieni perdozavo kvaišalų, kiti nusižudė, trečius nužudė, et, nė neišvardysi. — Ji kalbėjo taip, tarsi žmonės šiais laikais nemokėtų padoriai numirti. — O aš neįstengiu susimokėti net už porą sekundžių Neris Heming laiko.

— Norėtum su ja pasikalbėti?

— O, taip. Ji tikra profė. — Mano širdis uždainavo. Jeigu jau Barba, ta garsiagerklė niurzglė, sako, kad Neris Heming — tikra profė, tai tuomet ji iš tiesų tokia ir yra. — Jeigu kas ir gali susisiekti su tavo vyru, tai tik Neris Heming.

— Ar kalbėjaisi su ja? — Atėjo Mičas.

— Su jos administratore. Sakė, kad galėsiu su ja pasikalbėti maždaug po dešimties dvylikos savaičių.

— Oho. Tai puiku.

Visi pripažino, kad tai fantastiška. Jų palinkėjimai ir susižavėjimas buvo tokie šilti ir nuoširdūs, kad aš net pamiršau, jog tai, dėl ko mes džiaugėmės, buvo iš tiesų nepaprasta.

Suėjom į patalpą ir Leislė pradėjo seansą. Makenzei apsireiškė protetė Morag ir dar kartą išporino, jog nėra jokio testamento. Nikolo tėvas davė patarimų dėl darbo — atrodo, jis toks mielas, geras. Toks rūpestingas. Dažyto Chuano žmona liepė jam sveikiau maitintis. Karmelos vyras patarė pagalvoti, ar nereikėtų įrengti naujos krosnelės, nes senoji nebepatikima.

Paskui Leislė tarė:

— Barba, kažkas nori kalbėti su tavim. Ar tai negalėtų būti... Atrodo, kad lyg ir... — regis, ji mažumėlę sutriko, — Volfmanas?

— Volfmanas? Oi, Volfgangas! Mano vyras. Vienas iš buvusių vyrų. Ko jis nori? Vėl ko nors prašinės?

— Jis sako... Ar tau nors kiek aišku? Sako, kol kas neparduok paveikslo. Vėliau jo kaina smarkiai šoktels.

— Jis man tą kartoja jau daug metų, — bambėjo Barba. — Bet man reikia iš kažko gyventi, supranti?

Valanda ėjo į pabaigą, o man niekas taip ir neapsireiškė, bet, būdama smarkiai susijaudinusi dėl susitikimo su Neris Heming, tiesiog nekreipiau į tai per daug dėmesio.

Atsisveikinau su visais ir patraukiau prie lifto, prisidėdama prie grupelės pilvo šokėjų, bet kažkas už nugaros šūktelėjo mano vardą. Atsisukusi pamačiau Mičą.

— Ei, Ana, ar kur nors labai skubi?

Aš papurčiau galvą.

— Norėtum ko nors?

— Pavyzdžiui, ko?

— Nežinau. Kad ir išgerti kavos?

— Kavos gerti nenoriu, — atsakiau jam. Mane nuo jos jau buvo pradėję pykinti. Bijau, kad reikės pradėti gerti žolelių arbatą (mudu su Aidanu sakydavom „žolynų arbata“) ir galbūt tapti viena iš tų ramių žmogelių, kurie vaikšto prisipumpavę pipirmėčių ar ramunėlių užpilo.

Mičo veidas nė kiek nepasikeitė. Geriausiu atveju jo akys būna kaip viską praradusio žmogaus. Jeigu tu atsisakai eiti su juo gerti kavos, jam tai nė motais.

— Eime verčiau į zoologijos sodą. — Pati nesuprantu, kodėl taip pasakiau.

— Į zoologijos sodą?

— Taip.

— Ten, kur gyvena žvėrys?

— Taip. Jis yra Centriniame Parke.

— Gerai.

Zoologijos sode buvo pilna žmonių, rankomis vienas kitą apsivijusių įsimylėjusių porelių ir triukšmingų šeimų su vežimėliais, pypliais ir ledais. Mudu su Miču, vaikščiojantys sužeistieji, niekuo iš jų neišsiskyrėm, nes tik prisikišęs labai arti būtum pastebėjęs, kad mes kažkuo skiriamės.

Pradėjome nuo atogrąžų miškų gyvūnijos, kur buvo daugiausia beždžionių, primatų ar kaip ten jų mokslinis pavadinimas. Jų čia knibždėjo gyvas velnias — besisūpuojančių ant medžių šakų, kutinėjančių viena kitą ir liūdnai spoksančių į tolį. Jų buvo tiek daug, kad sunku ir atsirinkti, kurios tau įdomios, tačiau mano dėmesį patraukė beždžionės su raudonais plikais užpakaliais, kuriuos jos vizgino žmonėms prieš akis.

— Atrodo, lyg būtų nusiskutusios užpakalius, — tarė Mičas.

— Arba joms būtų atlikta braziliška užpakalio depiliacija. — Pažiūrėjau į jį, ar nereikia paaiškinti, kas ta braziliška depiliacija, bet jis, regis, susigaudę.

Mums bežiūrint viena raudonšiknė beždžionė liuoktelėjo nuo šakos, o paskui ją dar dvi ir ėmė visa gerkle spiegiančiais balsais krykštauti, o žiūrovams tai baisiai patiko. Jie puolė su fotoaparatais prie voljero ir aš buvau atskirta nuo Mičo. Pradėjusi dairytis ir ieškoti jo akimis supratau, kad neįsidėmėjau, kaip jis atrodo.

— Aš čia, — išgirdau jo balsą ir atsisukusi susidūriau akimis su jo giliu niūriu žvilgsniu. Pamėginau įsidėmėti vieną kitą jo išvaizdos detalę, kad ateity turėčiau kuo pasiremti: jo plaukai buvo labai trumpi ir jis vilkėjo tamsiai mėlynus medvilninius marškinėlius — reiktų nepamiršti, kad visą laiką jis jų nevilkės — be to, jis buvo truputėlį už mane vyresnis, turbūt ėjo į pabaigą ketvirtą dešimtį.

— Eime toliau? — paklausė jis.

Aš pritariau. Nemokėjau susikaupti ir ilgai į ką nors žiūrėti. Netrukus atsidūrėme Poliariniame rate.

— Trišei patikdavo poliarinės meškos, — tarė jis, — nors aš jai sakydavau, kad tai labai klastingi gyvūnai. — Jis ilgai žiūrėjo į meškas. — O atrodo visai mielos. Koks tavo mylimiausias gyvūnas?

Jis užklupo mane nepasiruošusią; aš net pati nežinojau, ar turiu kokį mėgstamą gyvūną.

— Pingvinai, — atsakiau. Bus gerai. — Nelengva jų dalia. Būti pingvinu turbūt labai sunku — negali nei skraidyti, nei vaikščioti normaliai.

— Užtat jie moka plaukti.

— O, taip. Žinai, aš visai apie tai pamiršau.

— Koks buvo mylimiausias Aidano gyvūnas?

— Dramblys. Bet čia dramblių nėra. Jeigu nori pamatyti dramblius, reikia važiuoti į Bronkso zoologijos sodą.

Atėjom prie jūrų liūtų baseino prieš pat prasidedant gyvūnų šėrimui. Čia jau nekantriai lūkuriavo didžiulė žmonių minia, daugiausia šeimos su vaikais, visi įsitempę ir susijaudinę.

Kai trys vyrai su guminiais batais ir raudonais neperšlampamais apsiaustais pasirodė nešini kibirais su žuvimi, žmonės pradėjo kone isteriškai šaukti.

— Žiūrėkit, ateina! Žiūrėkit, ateina!

Kūnai prisiplojo prie barjero, ore ėmė spragsėti šimtai fotoaparatų, o tėčiai puolė sodinti ant pečių savo atžalas, kad geriau matytų.

— Štai vienas! Štai vienas!

Iš vandens išniro žvilgantis, pilkai juodas padaras, čiupo savo žuvį ir tėškėsi ant pilvo atgal į baseiną, į šalis paskleisdamas dvi didžiules vandens purslų bangas. Minia aiktelėjo: „Oho!“ Vaikai ėmė klykti, fotoaparatai vėl sublyksėjo, ant žemės ėmė kristi tirpstantys pamiršti ledai, o mudu su Miču stebėjom visa tai pasyviai, tarsi dvi iš kartono iškirptos lėlės.

— Štai dar vienas! Štai dar vienas! Mama, žiūrėk, ana dar vienas!

Antrasis jūrų liūtas buvo gerokai didesnis už pirmąjį, o kai jis tėkštelėjo visu kūnu atgal į vandenį, liko išmaudyta pusė minios. Bet niekam tai nė motais. Taip turėjo būti.

Mes palaukėm, kol savo žuvį sušveitė ketvirtasis jūrų liūtas, o tada Mičas pažiūrėjo į mane ir paklausė:

— Einam toliau?

— Žinoma.

Mes nuėjom tolyn nuo žmonių, kurie be žado spoksojo į gyvūnus.

— Kas toliau? — paklausė jis.

Aš atsiverčiau žemėlapį. Velnias. Pingvinai. Teks apsimesti, kad einu dėl jų iš proto, kad man malonu juos matyti, nes jie yra mano mylimiausi gyvūnai ir 1.1.

Džiaugiausi jais kaip tik galėjau, paskui Mičas pasiūlė eiti toliau. Mes kalbėjom labai mažai. Man su juo nebuvo nemalonu ir aš apie jį nežinojau beveik nieko, išskyrus tik tai, kad jo žmona mirusi.

— Ar tu turi darbą? — paklausiau. Išsprūdo kažkaip.

— Taip, — atsakė jis.

Mes ėjom toliau. Daugiau jis nieko nekalbėjo. Po ilgokos pauzės staiga sustojo. Ir nusijuokė.

— O, Dieve šventas! Reikėjo man iš karto tau pasakyti. Turbūt dėl to ir paklausei. Norėjai sužinoti, ar aš negyvenu iš socialinės pašalpos?

— Ne, ne, ne, — suskubau užginčyti. — jeigu nenori, gali...

— Kodėl gi, noriu. Tai normalus klausimas. Visi žmonės šito klausinėja. Nieko keisto, kad niekas nebekviečia manęs iškilmingų pietų. Aš toks išsiblaškėlis.

— Nieko panašaus, — nuraminau jį. — Aš irgi pamiršau, kad pingvinai moka plaukti.

— Aš projektuoju ir įrenginėju namų pramogų sistemas. Jeigu nori, galiu papasakoti ir plačiau. Tai su technika susiję dalykai.

— Ne, nereikia, ačiū. Aš vis tiek nesugebėsiu taip ilgai dėmesingai klausytis, kad suprasčiau. Ei, mes praėjom vidutinio klimato juostą — sniego beždžiones, raudonąsias pandas, drugelius ir antis.

— Antis?

— Taip, antis. Negalim taip pro jas praeiti. Eime atgal.

Mes truputėlį sugrįžom atgal, pusiau su džiaugsmu pasigrožėjom vidutinio klimato juostos gyvūnais, priėmėm vieningą sprendimą neužsukti į jauniklių sodą ir netrukus vėl atsidūrėm mums pažįstamoj aplinkoj; sugrįžom ten, iš kur ir pradėjom. Apėjom vieną didelį ratą.

— Ar jau viskas? — paklausė Mičas. — Apžiūrėjom? — Tarsi tai būtų kokia pareiga.

— Atrodo, taip.

— Gerai, tada aš varau į sporto salę. — Jis pasitaisė ant peties krepšį ir patraukė prie išėjimo. — Pasimatom kitą sekmadienį?

— Gerai.

Palaukiau, kol jis išnyks man iš akių. Praleidus su juo keletą valandų, mane apėmė netikro atsisveikinimo sindromo baimė: tai yra, kai ne visai geram pažįstamam gana šiltai pasakai viso gero, gal net atsibučiuoji, paskui visai netikėtai po kelių minučių susitinki jį autobusų stotelėj, metro vagone ar net toje pačioje gatvėje bandydama susistabdyti taksi. Nežinau kodėl, bet man visada tokiu atveju būna bjauru, nes prieš kelias minutes įvykęs ilgas ir malonus pokalbis staiga pašvinksta, nuotaika sugenda, atsiranda įtampa, o tu stovi, žiūri į bėgius ir meldi Dievą, kad greičiau tas prakeiktas traukinys atvažiuotų.

Tada, kai privažiuoja traukinys, taksi ar autobusas, tu dar kartą atsisveikini ir bandai nusijuokti sakydama: „Tai dar kartą viso geriausio.“ Bet tau jau nebe taip malonu kaip aną kartą, ir tu pradedi galvoti, ar vėl pasibučiuoti, o kai pasibučiuoji, tas bučinys išeina nenatūralus, dirbtinis, o jeigu nepasibučiuoji, atrodo, kad išsiskirta ne visai draugiškai. Kaip ir suflė, sėkmingas atsisveikinimas gali būti atliktas tik vieną kartą. Gero atsisveikinimo pašildyti negalima.

Kol stovėjau ir laukiau, kada bus visiškai saugu išeiti, žiūrėjau į paprastus žmones, plūstančius į žvėryną, ir mąsčiau apie Mičą. Koks jis buvo iki nelaimės? Arba koks jis bus ateity? Žinojau, kad šiuo metu jis netikras; dabar mačiau tik jo sielvartą. Kaip ir savo. Šiuo metu aš nebuvau ta tikroji Ana.

Man toptelėjo viena mintis: gal aš jau niekada nebebūsiu ta tikroji aš, nes viskas galėtų grįžti į senąsias vėžes tik tada, jeigu Aidanas būtų gyvas, bet šito jau niekada nebebus. Negi taip ir reikės visą gyvenimą stumtis užgniaužus kvapą ir laukti, kada pasaulis pasitaisys?

Pažvelgiau į laikroduką. Jau dešimt minučių, kai išsiskyriau su Miču. Prisiverčiau suskaičiuoti iki šešiasdešimties ir pajutau, kad galiu pamėginti savo laimę. Gatvėje kelis kartus vogčiom apsidairiau, bet jo Niekur nesimatė. Susistabdžiau taksi, o kai parvažiavau namo į savo butą, pasijutau visai gerai. Štai ir prabėgo didžioji mano sekmadienio dalis.

27

Prieš grįždama prie savo darbo stalo, dar trumpam užbėgau į moterų tualetą ir aptikau ten vieną merginą, pasilenkusią virš kriauklės ir raudančią krokodilo ašarom. Nieko nuostabaus, kad pirmadienio rytą kas nors graudžiai rauda, nes paprastai visos tualeto kabinos tokiu metu būna užimtos vemiančių, kadangi dauguma merginų rytiniam pirmadienio pasitarimui nebūna pakankamai atsinešusios išspausdintos reklaminės medžiagos. Bet šįkart aš labai nustebau, kad ta verkiančioji buvo Brukė Edison. (Ji buvo apsivilkusi elegantišką rausvai pilkos spalvos lininį kostiumėlį, o aš atėjau į darbą su vyšniniu šeštojo dešimtmečio laikų kostiumėliu: laivelio formos apykaklės švarkeliu ir pieštuko formos sijonu, rožytėmis raštuotomis kojinėmis iki kirkšnių, rausvom atvirapirštėm basutėm su dirželiu ant kulno ir dviaukščio namo formos rankinuku.)

— Brukę! Kas atsitiko?

Negalėjau patikėti, kad ji taip rauda. Maniau, kad britų kilmės amerikiečiams rodyti savo jausmus buvo tiesiog uždrausta.

— Ak, Ana... — kūkčiojo ji. — Susivaidijau su savo tėčiu.

O, varge tu mano! Brukė Edison vaidijasi su savo tėčiu? Prisipažinsiu, mane tai truputį intrigavo. Net lengviau pasidarė, kai pamačiau, kad ir kiti žmonės turi problemų. Gal Brukė iš esmės yra daug paprastesnė nei aš maniau.

— Pamačiau tokią Givenchy suknelę, — tęsė ji.

— Couture ar gatavai siūtą?

— Auuu. — Atrodė, kad ji mano klausimo nesuprato. — Turbūt Couture. Ir... ir...

— Ir jis nenorėjo tau jos pirkti? — pagelbėjau jai ir savo dviejų aukštų namo formos rankinuke suradau pakelį vienkartinių nosinaičių. Jos buvo su muštais batų raštais, ir tai mane smarkiai šokiravo. Keistenybių pasaulis iš tiesų buvo mane smarkiai užvaldęs.

— Ne, — atrėžė ji, išpūsdama akis. — O, ne. Esmė ta, kad tėtis norėjo man ją nupirkti dovanų, o aš jos nenoriu, nes mano spinta ir taip užgrūsta brangiom suknelėm.

Žiūrėjau į ją ir jaučiau, kaip mane apleidžia jėgos.

— Pasakiau jam, kad pasauly tiek daug skurstančių žmonių, o dar viena nauja suknelė man visai nereikalinga. Bet jis nesupranta, kas blogo, kad nori regėti savo mergaitę pasipuošusią. — Jai iš akių pasipylė naujas pliūpsnis ašarų. — Mano tėtis yra man pats geriausias draugas, supranti?

Nevisiškai, bet vis tiek linktelėjau.

— Todėl būna baisu, kai mes nesutariam.

— Na, man jau metas, — tariau jai. — Nosinaites pasilik. Pagalvojau, kad turtingi žmonės iš tiesų labai skiriasi. Jie tokie keisti.

Nuskubėjau į mūsų kontorą, nekantraudama kuo greičiau pasidalyti savo patyrimu su Tynė.

Tą patį vakarą gavau laišką iš Helenos.

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Nuobodybe

Dar viena naujiena mano kasdienybėje! Deta valgė pietus restorane su draugėmis: trimis kitomis moterimis, beveik tokio paties amžiaus kaip ir ji, gal irgi ištekėjusiomis už mafijos bosų. Chanel rankinukai, tragiškai gražūs, su auksinėm grandinėlėm. Griūk negyvas. Ir vėl turėjau mindžikuoti gatvėje kaip kokia benamė ir spoksoti pro langus. Šįkart kažkas iš manęs panoro nusipirkti metadono. Deja, Reisio O’Greidžio nė ženklo, šnipinėjimo sumetimais užėjau į vidų, neva į tualetą (nepamiršk, kad mūsų darbe rauni į tualetą kiekvienai progai pasitaikius), o jos visos keturios sėdi paskendusios gardžiausių kvepalų jūroj, prisilakusios kaip kiaulės ir karksi apie savo vyrus. Man įeinant viena iš jų — įdubusiom akim, tamsiaplaukė, su nagais kaip Fredžio Kriugerio — kad suriks: „Tamsoj jis net savo šiknos nesugraibo!“

Man išeinant jau kita, veidelis primena satsumą [* Satsuma - mandarinų, auginamų Japonijoje, rūšis] (plokščias, oranžinis, poros kaip bičių korys), aiškina: „Tai aš jam ir sakau, kad gali ant manęs joti, bet aš einu miegot.“

Visos klykia iš juoko, bet Deta ne. Ji nerūko, nes čia neleidžiama. Atrodo, jeigu leistų, tai iš karto užsirūkytų, šypsosi bukai ir spokso į tolį. Porą žvilgsnių į mobiliaką — gal kartais kas įdomaus nuo Hario Boso — bet iš kur ten bus? Dieve, kaip pasiutiškai nuobodu, bet žinai, ką tau pasakysiu, Ana? Man moka velniškai didelius pinigus.

Kitas laiškas iš mamos.

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Volsai1@eircom.net

Tema: Paskutines naujienos

Nieko naujo neįvyko. Jokių stulbinančių naujienų. Helena visą laiką tūno pono Boso patvory. Mes ir toliau drebiami šuns tortais, du kartus per savaitę. Šeštadienį važiuosiu į Noką, jau seniai nebuvau bažnyčioj, todėl jaučiu poreikį ten apsilankyti, nes esu persisunkusi į mane nukreipto „pykčio“. Skausmingąją rožinio dalį skirsiu tau,

Ana. Tegu Viešpats suteikia tau ramybės ir palaimos tavo sunkiame kelyje.

Tave mylinti mama

P. S. Ar Džeke dar nieko nepasakojo apie Boną Fon Džodį?

P. P. S. Gal galėtum pasakyti Rachelei, kad jeigu ji nori pasirinkti kreminę spalvą, tai tegu ir renkasi. Čia juk jos vestuvės. Tik aš manau, kad kreminė spalva vestuvinei suknelei truputį „murzinoka“. Na, čia tik „aš“ taip manau.

— Labas, Ana. — Kažkas man buvo palikęs telefono žinutę. — Čia Kevinas. Atvykau darbo reikalais.

Aidano brolis. Man širdis nusirito į kulnis.

Vargšas Kevinas. Man jis patiko, bet negalėjau pažiūrėti jam į akis. Ką mes galim vienas kitam pasakyti? „Apgailestauju, kad žuvo tavo brolis“ ar „Ačiū, apgailestauju ir aš dėl tavo vyro mirties“?

Man buvo labai sunku kiekvieną savaitgalį kalbėtis telefonu su ponia Medoks, tai ką jau kalbėti apie ištisą vakarą, kurį turėčiau praleisti su Kevinu.

— Aš čia būsiu iki savaitgalio, apsistojau W viešbutyje, — tęsė jis. — Gal galėtume drauge pavakarieniauti? Paskambink.

Bejėgiškai pažvelgiau į autoatsakiklį. Atleisk man, Aidanai, suprantu, kad jis tavo brolis, bet aš pabūsiu nemandagi ir jam neatsakysiu.

Kam: iliuzioni6topadejeja1@yahoo.com

Nuo: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Naujienos

Šiandien mane Kolinas vežė automobiliu su užleistomis užuolaidėlėmis į susitikimą su Hariu Bosu.

Aš (Hariui): Jau kelias savaites seku Dėtą, bet ji nė sykio nebuvo susitikusi su Keisiu O’Greidžiu.

Jis: Ir?

Aš: Norėčiau pasitelkti pasiklausymo aparatūrą ir prijungti prie jos telefonų. Man reikia kaip nors prieiti prie jos mobiliojo telefono ir poros mėnesių jos telefono sąskaitų.

Jis (pasijutęs nejaukiai): Kažkaip negerai. Panašu į įsiveržimą į jos privatumą.

Aš (galvodama, kas per nesąmonė): Jūs man mokate pinigus už sekimą dieną ir naktį, už tai, kad pranešu jums, kada ji prisidega cigaretę...

Jis (gerokai sukrutęs): Ką -ji vėl pradėjo rūkyti?

Aš: Pradėjo? Ji niekada nesiliauna.

Jis: O sako, kad metė. Turėtų mesti dėl aukšto kraujospūdžio. Kiek ji surūko?

Aš: Mažiausiai dvidešimt per dieną. Kiekvieną rytą po Mišių nusiperka pakeli 5U dvidešimt cigarečių, bet namie gal turi sukaupus ir daugiau.

Jis (akivaizdžiai palūžęs): Matai, ji man meluoja. Bet prie jos telefonų nelįsk. Stebėk ją toliau.

Dieve, Ana, ta nuobodybė mane pribaigs.

Staiga man toptelėjo mintis.

Kam: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Nuo: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Tema: Kolinas

Helena, kaip atrodo Kolinas?

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Kolinas

Didelis, dramblotas, tamsiaplaukis, seksualus. Visai neblogas. Labiausiai patinka tada, kai už džinsų užsikiša pistoletą. Įsivaizduok gašlų pilvuką ir atvipusį juosmenį, kur galima užkišti ranką. Ir, žinoma, siekti žemyn...

Matot, skirtumas tarp manęs ir Helenos yra tas, kad aš, pamačiusi, jog jis, užsikišęs už juosmens pistoletą, pagalvočiau, kad gali netyčia paleisti kulką sau į kiaušius.

Kitas tavo klausimas būtų, ar aš jam simpatizuoju. Taip. Bet kartais jis pradeda kalbėti, kad nori mesti mafiją ir pradėti gyventi dorai, o aš tada pagalvoju, kad jis skiedžia nesąmones. Kas geriau: seksualus gyvulys ar nusipeizėjęs mulkis? Dar nenusprendžiau.

28

— Rachele, tu privalai nueiti į pliažą, — kalbėjau aš. — Nes jeigu negausi pakankamai saulės spindulių ir neįdegsi, gali tave užpulti depresija, „nuvažiuoti stogas“ ir vėl apimti potraukis kvaišalams, kaip švelniai sako Helena.

— Taip, bet... — Rachelės balsas skambėjo beviltiškai.

— O aš negaliu eiti į pliažą dėl savo rando, — atsakiau jai, nepakęsdama jokių argumentų.

— Atleisk man, — kaltu balsu atsiprašė Rachelė.

— Nieko tokio, viskas gerai.

Taip ir buvo. Aš labai norėjau eiti į spiritualistų bažnyčią. Gana greitai ji tapo mano sekmadieninės rutinos dalimi. Man patiko ją lankantys žmonės; labai mieli ir malonūs ir jiems aš nebuvau „Ana su savo nelaime“ — na, gal ir buvau, nes jie visi yra turėję savų nelaimių. Aš niekuo nuo jų nesiskyriau.

Deja, niekam nieko apie tai nesakiau, juolab Rachelei su Džeke, nes jos tikrai manęs nesuprastų. Gal net bandytų mane sulaikyti. Laimei, su Rachele man nebuvo vargo dėl užsitęsusių karščių, o Džekės darbas buvo toks nenormuotas, kad nesunku buvo atsikratyti ir jos. Kai dėl Leono ir Deinos, tai jie norėdavo susitikti su manim tik vakarais, kad galėtume nueiti kur nors visi pavakarieniauti.

Visa šutvė jau buvo susirinkusi ir sėdėjo vienoje eilėje koridoriuje ant suolų.

Nikolas pamatė mane.

— Jėga! Štai ir panelė Ana. — Šiandien ant jo marškinėlių buvo užrašyta: „Vinona yra nekalta“.

Mičas sėdėjo atsilošęs į sieną ir turėjo pasilenkti į priekį, kad mane pamatytų.

— Sveika, pupa. — Jis ištiesė koją ir pirštų galais prisilietė prie manęs. — Kaip prabėgo savaitė?

— Et, žinai gi. O kaip tavo?

— Kaip ir visad.

Susėdome į savo vietas ant ratu sustatytų kėdžių, pasigirdo violončelės melodija ir keletas mūsiškių gavo žinučių iš savųjų, bet man nebuvo nieko.

Po kiek laiko Leislė lėtai tarė:

— Ana... aš vėl regiu tą šviesiaplaukį berniuką. Matau jo inicialą Dž.

— Nes jo vardas yra Džei Džei.

— Jis rimtai nori su tavim pasikalbėti.

— Betgi jis gyvas! Jis gali man paskambinti, kada tik panorėjęs!

Paskui aš įvariau Leislę į kampą.

— Kodėl aš gaunu žinutes iš sūnėno, kuris yra gyvas ir sveikas? Arba iš tos baisuoklės senelės, o iš Aidano ne?

— Šito aš tau atsakyti negaliu, Ana. — Jos akys po susivėlusių plaukų kuokštu švietė nuoširdumu.

— Ar kartais neturi praeiti koks laiko tarpas, po kurio neseniai miręs žmogus gali pradėti užmegzti ryšį?

— Ne, apie tai nieko nežinau, — atsakė ji.

— Ar nebandei EBK? — sugriaudėjo Barba. — Elektroninę balso komandą?

— Kas tai yra?

— Mirusiųjų balso įrašymas.

— Turbūt juokauji.

— Visai ne! — Visi kiti apie EBK jau žinojo. Pasigirdo iš karto net keli balsai. — Visai neblogas pasiūlymas, Ana. Vertėtų pamėginti.

Netvirtu balsu paklausiau:

— O kaip tai daroma?

— Su paprasčiausiu juostiniu magnetofonu, — paaiškino Barba. — Paimi naują garsajuostę, nustatai įrašymui, išeini iš kambario, grįžti po valandos ir išklausai tau skirtas žinutes!

— Reikia, kad kambaryje būtų labai tylu, — patikslino Leislė.

— Niujorko centre bus sunku, — pasakė Nikolas.

— Ir pozityvaus, linksmo bei geranoriško nusiteikimo, — vėl Leisies balsas.

— Tai irgi labai sunku.

— Turi būti atliekama mėnulio pilnaties naktį iš karto saulei nusileidus, — įsiterpė Makenzė.

— Pageidautina per audrą, — vėl Nikolas, — dėl didesnio gravitacinio efekto.

— Nikolai, aš nenusiteikusi klausytis tavo keistų prasimanymų.

— Ne, — pasigirdo iš karto net keli balsai. — Tai visai ne jo keisti prasimanymai!

— O kas yra keistas prasimanymas? — išgirdau klausiant Karmelą.

— Šitam dalykui paaiškinti yra mokslinis pagrindas, — pasakė Nikolas. — Mirusieji skleidžia eterinio ilgio bangas, kurios girdimos gerokai didesniu dažniu nei mūsų. Štai todėl mes galime jas girdėti juostelėje, bet kai jie prabyla tiesiai į mus, mes jų negirdime.

Paklausiau:

— Ar tu jau išbandei?

— Žinoma.

— Ir su tavim kalbėjosi tavo tėtis?

— Be abejo. Nors man buvo labai sunku suprasti jo žodžius. Kartais klausantis gali tekti didesniu greičiu pasukti juostelę ar gerokai sulėtinti.

— Taip, kartais jie kalba labai greitai, — įsiterpė Barba. — O kartais iš viso labai lėtai. Klausytis reikia gerai įtempus ausis.

— Atsiųsiu tau reikalingus nurodymus elektroniniu paštu, — pasisiūlė Nikolas.

Aš paklausiau Mičo:

— O tu ar bandei?

— Ne, bet tik dėl to, kad kalbėjausi su Triše per Neris Heming.

— Kada bus kita mėnulio pilnatis? — paklausė Makenzė.

— Ką tik pasibaigė, — atsakė Nikolas.

— Oi, kaip gaila, — visi kartu nusiminė.

— Niekis, kita bus greičiau nei už keturių savaičių. Galėsi pamėginti.

— Gerai, ačiū. Tai iki kito sekmadienio.

Nusisukusi pradėjau eiti spėliodama, ar Mičas seks iš paskos.

Jis pasivijo mane prie lifto.

— Ei, Ana, ar labai kur nors skubi?

— Ne.

— Nori ką nors nuveikti?

— Pavyzdžiui, ką? — Man buvo įdomu sužinoti, ką jis turi sumanęs.

— Gal tada į MOMA?

Kodėl gi ne? Niujorke aš jau gyvenau trejus metus, o ten dar nebuvau buvusi.

Buvimas su Miču turėjo daugiau pranašumų už buvimą vienai. Pavyzdžiui, aš nebūtinai turėjau jam visą laiką šypsotis, nors jam galbūt ir nemalonu matyti mano tikrąjį veidą, bet iš esmės aš nesijaučiau vieniša. Mes pogreičiai vaikščiojom nuo vieno paveikslo prie kito ir beveik nesikalbėjom. Kartais net atsidurdavom skirtingose salėse, bet vis tiek buvom susieti nematoma gija.

Kai viską apžiūrėjom, Mičas dirstelėjo į savo laikrodį.

— Tu tik pagalvok! — Jis atrodė toks patenkintas, kad net nusišypsojo. — Užtrukom dvi valandas. Diena eina į pabaigą. Geros tau savaitės, Ana. Pasimatysim kitą sekmadienį.

***

— Ana, pakelk ragelį. Aš žinau, kad tu namie. Esu prie tavo namo ir man būtinai reikia su tavim pasikalbėti.

Tai Džeke. Paėmiau ragelį.

— Kas yra?

— Įleisk.

Atrakinau duris ir išgirdau, kaip ji kaukši laiptais į viršų. Po kelių sekundžių įgriuvo į kambarį keturių galūnių kratinys, o veidas lyg išprotėjusios.

— Ar kas numirė? — Pastaruoju metu man tai kėlė didžiausią rūpestį.

Ji sustojo kaip stabo ištikta.

— A... ne. — Veidas pasikeitė. — Ne, aš atlėkiau... dėl visai... paprastų dalykų.

Staiga ji manim pasidygėjo. Kad ir kas nutiktų, kiekvienas įvykis jai atrodė milžiniškas, o aš jį sumenkindavau iki eilinės smulkmenos, nes mano vyras žuvo ir nieko už tai reikšmingesnio nebėra.

— Atleisk, Džeke. Atsiprašau. Užeik, prisėsk...

— Ne, tai man reikia atsiprašyti, kad tave taip išgąsdinau.

— Na va, abi atsiprašėm. Tai pasakok, kas nutiko.

Ji atsisėdo ant sofos, truputį palinkusi į priekį, rankomis atsirėmė į šlaunis ir gražiai suglaudė kelius. Atrodė lygiai kaip Pixaro stalinė lempa. Jeigu dar pradėtų strikinėti po kambarį, tai net ir pati jos mamytė negalėtų atskirti savo tikrosios dukters.

Gana ilgokai ji spoksojo priešais save ir tylėjo.

Pagaliau prašneko. Vienas žodis:

— Džojis.

Na, bent jau bus ką pasakyti mamai.

— Arba kaip aš jį vadinu, — tęsė ji, — Bjaurusis Džojis. — Ji sunkiai atsiduso. — Aš ką tik buvau pas jį bute.

— Ką ten veikei?

— Žaidėm raidžių loto.

Sekmadienio vakarą žaidė loto! Man truputį dilgtelėjo širdį, kad nepakvietė manęs. Bet ar galima juos kaltinti? Jie ir taip rausta iš gėdos, kai mane pasikviečia, ir dar turi nuolaidžiauti.

— Aš į jį net nežiūrėjau, tik vienu akies krašteliu slapčia žvilgtelėjau ir staiga pamačiau, kad jis... jis labai panašus... — Ji nutilo, graudžiai ir trūkčiodama atsiduso, o tada išpyškino:

— Į Džoną Bon Džovį!

Susigėdusi užsidengė rankomis veidą.

— Viskas gerai, nesigėdyk, — nuraminau ją. — Kalbėk toliau. Į Džoną Bon Džovį.

— Suprantu, ką tai reiškia, — tęsė ji. — Mačiau, kas atsitinka kitoms moterims. Vieną minutę, žiūrėk, jos sako, kad jis truputėlį panašus į Džoną Bon Džovį, bet anksčiau šito nepastebėjusios, o kitą jau ima suprasti, kad jis joms patinka. Aš nenoriu, kad jis man patiktų, man jis atrodo tikras kvailys. Ir nė trupučio negražus, supranti? Bjaurus.

— Tau ir nebūtina, kad jis patiktų. Tiesiog nuspręsk, kad nepatinka.

— Ar tai taip paprasta?

— Žinoma!

Na, galbūt.

— Mama?

— Kuri čia iš jūsų?

— Ana.

Aiktelėjimas.

— Turi naujienų apie Džekę ir Džojį?

— Galima sakyti, taip! Dėl to ir skambinu.

— Tada varyk!

— Ji mano, kad jis panašus į Džoną Bon Džovį.

— Tuomet viskas. Žaidimas baigtas.

— Nieko panašaus. Džeke nudrėbta iš kietesnio molio.

— Jo meilė greit rūdija.

— Ko gero, taip.

— Čia tokia daina, — sušnypštė ji. — Tikrų Vyrukų. Atlieka Guns and Leopards ar kaip ten jie vadinasi. Norėjau pajuokauti.

— Atsiprašau, — tariau jai. — Atsiprašau.

— Ar jinai jau įsitaisė šunį? Tą labrodūdlioką?

— Ne. — Sakė, lengviau būtų nusipirkti branduolinę galvutę. O iš kur mama sužinojo apie šunį?

— Ir gerai, nes dabar, kai ji susižavėjo Džojų, vargšeliui padarėliui būtų skiriama per mažai dėmesio.

— Nesusižavėjo.

— Susižavėjo, tik pati to nepripažįsta.

29

Po kelių vakarų visiškai atsitiktinai — bet tas atsitiktinumas buvo akivaizdžiai nulemtas, juolab kad aš vis daugiau ir daugiau laiko žiūrėdavau spiritistų kanalą — per televiziją pamačiau Neris Heming! Tai buvo ne kokia nors jos programos televizinė versija, o speciali pusės valandos pažintinė apybraižinė laida. Per televiziją, bet na ir kas? Veikiausiai jau bebaigianti ketvirtą dešimtį, su pečius siekiančiomis vešliomis garbanomis ir mėlyna palaida suknute, ji sėdėjo susirangiusi krėsle ir kalbėjo su nematomu laidos vedėju.

— Aš jau seniai galiu girdėti ir matyti „kito pasaulio“ žmones, — švelniu balsu pasakojo ji. — Visada turėdavau draugų, kurių paprasti žmonės nemato. Ir dar galėdavau numatyti įvykius, kurie būtinai ir nutikdavo, suprantat? Mama baisiai ant manęs pykdavo.

— Bet kažkas privertė jūsų mamą pakeisti savo nuomonę? — pasufleravo nematomas pašnekovas. — Ar galėtumėte mums apie tai papasakoti?

Neris užsimerkė lyg norėdami’ prisiminti.

— Buvo eilinis rytas. Ką tik buvau išėjusi iš dušo ir šluosčiausi rankšluosčiu, kai... man sunku tai apibūdinti, nes akyse ėmė viskas plaukti ir aš, rodos, ištrūkau iš savo vonios kambario. Atsidūriau kažkokioj kitoj vietoj. Atviram lauke, netoli greitkelio. Pajutau po kojomis karštą orą. Maždaug už trisdešimties pėdų nuo manęs liepsnojo didžiulis sunkvežimis, o nuo jo tvoskė siaubingas karštis. Jaučiau benzino kvapą ir dar kažką, kažką labai negero. Liepsnose skendėjo dar keletas automobilių, o baisiausia buvo tai, kad ant kelio tysojo žmonių kūnai. Deja, aš nesupratau, kokios jie būklės, bet tai buvo baisu. Ir staiga aš vėl atsidūriau savo vonioje, stovėjau ir šluosčiausi rankšluosčiu. Nesupratau, kas man darėsi. Pamaniau, kad maišosi protas. Nepaprastai išsigandau. Pasikviečiau mamą ir papasakojau, kas man nutiko. Ji smarkiai sunerimo.

— Nenorėjo manimi patikėti?

— Nieku gyvu! Manė, kad man varžteliai atsisuko. Norėjo nutempti į ligoninę. Tą dieną nenuėjau į darbą. Man pasidarė baisiai silpna ir aš vėl kritau į lovą. Tą pačią dieną vakare įsijungiau televizorių. Naujienų kanalu pranešinėjo apie ką tik įvykusią baisią avariją magistraliniame kelyje, kurią aš buvau regėjusi tiksliai iki smulkmenų. Sprogo chemikalus vežęs sunkvežimis, užsiliepsnojo greta važiavusios mašinos, žuvo keletas žmonių... Negalėjau patikėti savo akimis. Tada iš tiesų pagalvojau, ar tik man nepasimaišė protas.

— Bet juk ne?

Neris papurtė galvą.

— Ne. Staiga suskambo telefonas. Tai buvo mano mama ir ji tarė: „Neris, mums reikia pasikalbėti.“

Visa tai aš jau žinojau, buvau skaičiusi knygose, bet man buvo malonu išgirsti iš jos pačios lūpų.

Aš dar žinojau, kas buvo vėliau. Jos mama nusprendė niekada daugiau nebevadinti jos nevisprote ir ėmėsi organizuoti jai susitikimus su žmonėmis. Dabar jai dirbo visa šeima. Tėtis plušėjo jos vairuotoju, jaunesnioji sesuo priiminėjo užsakymus ir pardavinėjo bilietus, o jos buvęs vyras, nors jai ir nedirbo, buvo padavęs ją į teismą ir iškėlęs milijoninį ieškinį, tad jai reikėjo suktis.

— Žmonės man pasakoja, kad labai norėtų būti aiškiaregiais, — tęsė Neris. — Bet, žinote, tai labai sunkus darbas. Aš tai vadinu palaimingu prakeiksmu.

Paskui ekrane pasirodė ištrauka iš vienos jos tiesioginio eterio laidos. Neris stovi didžiulėje scenoje, visiškai viena ir tokia mažučiukė.

— Aš turiu... Turiu kai ką pasakyti... Ar šį vakarą tarp mūsų yra moteris, vardu Vanesa?

Filmavimo kamera nubėgo žiūrovų eilėmis, kol galiausiai beveik pačiam salės gale ranką pakėlė stambaus sudėjimo moteris, o paskui atsistojo. Ji be garso kažką pasakė, ir Neris šūktelėjo:

— Palaukite, kol jums paduos mikrofoną. — Tarp eilių jau skubėjo mergina su mikrofonu. Kai moteriai į rankas buvo paduotas mikrofonas, Neris tarė: — Ar galite pasisakyti savo vardą? Jūs Vanesa, taip?

— Aš esu Vanesa.

— Vanesa, su jumis nori pasilabinti Skotis. Ar jums tai ką nors sako?

Vanesos skruostais ėmė riedėti ašaros ir ji kažką burbtelėjo.

— Prašau pakartoti.

— Jis buvo mano sūnus.

— Teisingai, brangioji, ir dar jis nori jums pasakyti, kad nė kiek nekentėjo. — Neris prisidėjo prie ausies ranką ir tęsė toliau: — Jis prašo manęs jums pasakyti, kad jūs buvote teisi dėl dviračio. Ar ką nors supratot?

— Taip. — Vanesa stovėjo nuleidusi galvą. — Aš jam sakydavau, kad jis laksto su juo per greitai.

— Na, dabar ir jis tą žino. Jis prašo perduoti tokius žodžius: „Mama, tu buvai teisi. Tavo žodis paskutinis.“

Kažkodėl Vanesa pro ašaras nusišypsojo.

— Ar viskas gerai, mieloji? — paklausė Neris.

— Taip, ačiū jums, ačiū. — Ir Vanesa atsisėdo.

— Tai jums ačiū už tai, kad pasidalijot savo patirtimi. Ar negalėtumėte atiduoti mikrofono tai...

Vanesa laikė įsikirtusi abiem rankomis į mikrofoną ir nenorėjo jo paleisti.

Kamera vėl grįžo prie Neris, sėdinčios krėsle, o ji kalbėjo toliau.

— Žmonės, ateinantys į mano seansus, tikisi ką nors išgirsti iš savo artimųjų, kurie neseniai iškeliavo Anapilin. Šie žmonės išgyvena didžiulį psichologinį skausmą ir aš privalau jiems padėti. Bet kartais, — čia ji staiga nusijuokė, — kai net keletas atkaklių dvasių vienu metu bando man ką nors pasakyti, privalau jas sutramdyti, ir tada sakau: „Nusiraminkit, mielieji. Stokit į eilę ir kalbėkit po vieną.“

Sėdėjau lyg pakerėta. Ji kalbėjo taip paprastai, taip įtikinamai. Mane sujaudino jos nuoširdumas. Jeigu kas ir galėtų mane suvesti su Aidanu, tai tik ši moteris.

Filmavimo kamera vėl nukrypo į tiesioginio eterio seansą. Ji vilkėjo kitą suknelę, tad buvo aišku, kad iš kito renginio. Nuo scenos ji kalbėjo:

— Turiu naujienų vyrui, vardu Rėjus. — Akimis ji pradėjo bėgioti po salę. — Ar yra Rėjus? Nagi, Rėjau, atsiliepkit, aš žinau, kad esate čia.

Ant kojų pakilo aukštas stambus vyras. Jis vilkėjo didžiuliais languotais marškiniais, o jam ant galvos styrojo kaimiškai sušukuotas ir plaukų geliu sulipdytas ežiukas. Jis atrodė įsižeidęs.

— Ar jūs būsit Rėjus?

Jis linktelėjo ir nenoriai paėmė mikrofoną iš merginos rankų.

— Rėjau, — juokėsi Neris, — man balsas kužda, kad jūs netikit jokiais aiškiaregystės ženklais. Ar tikrai taip yra?

Rėjus kažką pasakė, bet mes neišgirdom.

— Kalbėkit į mikrofoną, Rėjau.

Rėjus palinko į priekį ir labai aiškiai, lyg būtų davęs priesaiką žmogžudystės bylos teisme, pradėjo kalbėti:

— Taip, ponia, aš tikrai netikiu.

— Jūs nenorėjote šįvakar ateiti čia, tiesa?

— Taip, ponia, nenorėjau.

— Bet jūs vis tiek atėjot, nes buvot paprašytas palaikyti kompaniją, tiesa?

— Taip, ponia. Lynei, savo žmonai.

Filmavimo kamera nukrypo į šalia jo sėdinčią moterį, smulkią, susitraukusią būtybę su sutaršytų šviesių plaukų kuodu ant viršugalvio, lyg valgomos cukraus vatos gumulu. Veikiausiai Lynė.

— Jūs žinote, kas man visa tai pasakoja? — paklausė Neris.

— Ne, ponia.

— Ogi jūsų mama.

Rėjus nieko neatsakė, bet jo veidas apsiniaukė — ženklas, kad prasčiokas juodnugaris jurgis bando sulaikyti emocijas.

— Ji sunkiai iškeliavo į aną pasaulį, tiesa? — švelniai kalbino jį Neris.

— Taip, ponia. Ji sirgo vėžiu. Ją kankino baisūs skausmai.

— Bet dabar jai nieko neskauda. Ten, kur dabar ji yra, geriau negu „gavus morfijaus“. Ji prašo mane tai jums pasakyti. Ir dar ji nori, kad aš jums pasakyčiau, jog ji jus myli, kad jūs esat puikus žmogus, Rėjau.

Sudiržusiais Rėjaus skruostais riedėjo ašaros. Mums buvo parodyta dar keletas verkiančių žmonių.

— Ačiū, ponia, — kimiai padėkojo Rėjus ir atsisėdo į vietą, o aplink jį sėdintys žmonės tapšnojo jam per nugarą ir spaudė penkis.

Toliau buvo parodytas vaizdelis, kur žmonės plūdo iš salės į drabužinę ir kalbėjo:

— Drąsiai prisipažinsiu, kad iki šiolei šia moterim netikėjau. Dabar galiu pasakyti, kad smarkiai klydau.

Toliau pasigirdo aižus, garsus niujorkietiškas akcentas:

— Neįtikėtina! Sakau jums tiesiai — neįtikėtina!

Kažkas sušuko:

— Fantastika!

Po to dar kažkas:

— Su manim kalbėjosi mano vyras. Labai džiaugiuosi, kad jam viskas gerai. Ačiū jums, Neris Heming.

Aš taip susijaudinau, kad, rodos, pakilo kūno temperatūra. Aš su ja viena galėsiu kalbėtis ištisą pusvalandį! Visą pusvalandį kalbėsiuosi su Aidanu!

30

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Savaite pragaro

Dieve, Ana. Katastrofiška savaitė. Praėjusį šeštadienį mama buvo nuvažiavus į Uoką, parvežė Evian butelį švęsto vandens ir pastatė virtuvėje. Sekmadienio rytą mane baisiai troškino, nes iš vakaro buvau truputėlį padauginusi, todėl išlenkiau jį visą, nė nepajutusi, koks jis bjaurus ir kad jame kažkas plaukioja. Po poros valandų griūnu laiptais žemyn ieškoti kibiro. Vėmiau, net ant sienų tiško. Vos nenumiriau. Skrandis tuščias, tampausi, vemiu tulžimi ir taip toliau. Tragedija. Baisiau už bet kokias pagirias. Guliu vonioj ant grindų, raitausi susiėmus už pilvo, meldžiu Dievą, kad palengvintų mano kančias.

Pirmadienio rytą dar vemiu be perstojo. Nieku gyvu nebūčiau galėjus išsėdėti dešimt valandų prie Dėtos tvoros. Atėjo gydytojas ir pasakė, kad esu siaubingai apsinuodijusi ir galuosiuos dar keturias penkis dienas. Paskambinau Kolinui ir papasakojau savo liūdną istoriją. Jis nusijuokė ir tarė: „Pasakysiu Hariui, bet žinau, kad jam tai nepatiks.“

Po poros sekundžių paskambina pats Haris, staugia ant manęs visa gerkle, aiškina, „kokius pinigus man moka avansu“ (iš tiesų) ir kas bus, jeigu kaip tik šiandien Deta nuspręs susitikti su Reisiu O’Greidžiu kokiam nors viešbučio numery, o aš nebūsiu tenai ir negalėsiu įrašyti jų pokalbio, ir tai jį baisiai užsiutins, o aš juk žinau, kas atsitinka žmonėms, kurie jį smarkiai užsiutina. (Prikala vinimis prie biliardo stalo, jeigu kartais pamiršai.) Aš jam sakau: „Palaukit minutėlę.“ Nuėjau, nusivėmiau, sugrįžau ir tada sakau, kad ką nors sugalvosiu.

Ką man daryti? Turėjau pasiųsti mamą. Šiaip ar taip, ji baisiai troško pamatyti Dėtos drabužius ir jos namą. Taigi ji išeina apsiginklavusi žiūronais, sumuštiniais ir vienkartiniu puodeliu kavos, jeigu staiga imtų ir išalktų, ir ką manai — didžiausias kiaulystės dėsnis — ketvirtadienį Deta viešai susitiko su Reisiu O’Greidžiu. (Gal ir be reikalo maniau, kad Haris Bosas — išprotėjęs paranoikas.) Jiedu susitiko Bolsbridžo restorane, geresnio tikrai jau nebepasirinksi. Netgi išdrįso atsisėsti prie lango.

Mama su mobiliuoju telefonu padarė krūvas nuotraukų, o kai grįžo, sukrovėm jas į kompiuterį ir tada pamatėm, kad mama nemoka naudotis telefono fotoaparatu. Ji laikė telefoną ne iš tos pusės, todėl mes išvydom krūvas puikių nuotraukų iš arti su jos sijonu, rankove ir puse veido.

Liūdna, tragiškai sunki akimirka. Išties pamaniau, kad išaušo nukryžiavimo diena. Jau galvojau apie bėgimą į užsienį, paskui sakau: „Et, velniai nematė, negi nukryžiavimas toks baisus?“ Paskambinau Kolinui, jis nuvežė mane pas Harį, o jis tai priėmė visiškai ramiai. Giliai atsiduso ir ilgai žiūrėjo į savo stiklinę pieno, tada tarė: „Tokie dalykai nutinka ir pačiose sumaniausiose organizacijose. Toliau tęsk stebėjimą.“

Bet prisipažinsiu tau, Ana, man jau nusibodo. Darbas per daug nuobodus, neskaitant tų akimirkų, kai imi bijoti, kad gali tave nukryžiuoti ant biliardo stalo. Viena, kas tame darbe įdomu, tai Kolinas.

Taigi pasakiau Hariui, remdamasi mamos pasakojimu, kad Deta tikrai buvo susitikusi su Reisiu. Ar negalit pats pasikalbėti su Deta? O jis sako: „Jūs išprotėjot? Ar turit įkalčių?

Niekas nekelia scenų turėdamas tik pusiau iškeptų argumentų. Nedarysiu nieko tol, kol neturėsiu tvirtų įrodymų.“

Vėliau man Kolinas pasakojo, kad Haris nieko nenori pripažinti. Jam niekada nebus gana jokių įrodymų. Kitaip tariant, turėsiu dirbti šitą suknistą darbą iki termino pabaigos.

Mama pareikalavo sumokėti už savaitės triūsą. Dar aš jai turėjau prižadėti, kad sėdėdama namie seksiu tą moterį su šunim ir padarysiu kelias nuotraukas.

Dar gavau laišką ir iš mamos.

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Volsai1@eircom.net

Tema: Nukryziavimas

Brangioji Ana,

Tikiuosi, laikaisi normaliai. Man buvo siaubinga savaitė. Helena išmaukė mano švęstą vandenį iš Noko, o aš jį buvau prižadėjusi Nualai Frymen. Ši baisiausiai įtūžo, kai papasakojau, kas atsitiko. Ar galima ant jos pykti? Ji man buvo labai miela, nes parvežė piratinę DVD plokštelę The Passion of the Christ, kai buvo išvažiavusi į Madžiagorį (ar kaip ten tiksliai jo pavadinimas). Klausiu iš smalsumo: ar nežinai, kodėl filmo pavadinime tiek daug artikelių the?) Beje, Helena taip sirgo, kad net mirtim vadavos. Aš jai pasiūliau paskambinti šefui ir pasakyti, kad susirgo, bet ji pradėjo ant manęs staugti, atseit negalima sirgti, kai dirbi nusikalstamo pasaulio vadeivai. Sako, teks man ją pavaduoti. Matai, kai tik jai blogai, tai lekia prašyti pagalbos pas mane. Man jau jos ir taip per akis, bet pažadėjau pasekti Dėtą, jeigu ji, kai truputį pagerės, sutiks padaryti keletą nuotraukų su ta moterim ir šunim. Nepamiršk, kad ji tvirtai laikosi duoto žodžio.

Įsivaizdavau, kad Deta Bosienė bus neskoninga gangsterio meilužė, o jos namai — prieglauda nakčiai. O iš tiesų jos namučiai skoningai įrengti, jos drabužiai brangiausi ir prabangiausi, užtenka tik akį užmesti. Nenoriu prisipažinti, bet ta žaliaakė pabaisa visą laiką mane sekė. Aš nufotografavau Reisį O’Greidį laikydama telefoną ne ta puse, ir Helena baisiai pasiuto, ėmė šaukti, kad ponas Bosas ją dabar nukryžiuos arba jai teks bėgti iš šalies. Bet paskui nusiramino, liepė viską pamiršti (riebiai nusikeikė) ir išgėrė vaistų. Tėtis sako, kad ji labai drąsi ir jis ja didžiuojąsis. O aš manau, kad ją reiktų uždaryti į psichiatrinę, kad nukryžiavimas tai ne juokas, mūsų Viešpats pats jo bijojo, paskui paskambinau Klarai ir paprašiau, kad paieškotų Londone kokio patikimo beprotnamio. Bet Klara nesutiko, sako, Helena bandys užmegzti ryšius su Adamu, o tada jau tikrai jai „stogas nuvažiuos“.

Taigi Helena nuvažiavo susitikti su ponu Bosu, bet jis jos nenukryžiavo, tad aš manau, kad viskas gerai, kas gerai baigiasi. Bet po tų fiasko su ta moteriške ir švęstu vandeniu iš Noko aš jaučiuosi kaip nesava. Nors aš pridariau krūvas nuotraukų, Helena numetė man tik kelis apgailėtinus grašius, taigi dabar gydausi ir bandau pasikelti nuotaiką.

Tave mylinti Mama

P. S. Ar yra kas nors naujo apie Džekę su Džojų? Niekada nepagalvočiau, kad iš jų išeitų padori porelė, betgi susigyvena net ir patys keisčiausi žmonės.

31

Mudu su Miču kantriai stovėjome eilėje, o aš nužiūrinėjau merginą, prie vartų imančią pinigus. Ji buvo apsirengusi kaip balerina, su motociklininko batais ir šeštojo dešimtmečio stiliaus į šonus siaurėjančiais, netikrais deimantais puoštais akiniais. Jos apranga mane net nupurtė. Vėl prisiminiau darbą.

Kiekvieną sekmadienį mes su Miču pakaitomis siūlydavom, kur galėtume nueiti. Šį savaitgalį buvo mano eilė ir aš sugalvojau ypatingą dalyką: viktoriną Vašingtono aikštėje, mano gyvenamojo rajono parke. Ji skirta labdarai — surinkti pinigų kvėpavimo aparatui ar invalido vežimėliui ar dar kam (man buvo sunku tiksliai pasakyti kam), kurio negali įsigyti kažkoks neįgalus žmogus, nes draudimas jam nebeapmoka.

Šiandieninis užsiėmimas buvo ganėtinai nevykęs. Mičas nieko neišgirdo iš Trišės, man irgi niekas nieko nepasakė, net ir senelė Magair, o Makenzė iš viso neatėjo. Gal ji nusprendė daugiau čia nebesilankyti, o verčiau išvažiuoti į Hemptonsą, kur jai ir derėjo būti, ir susirasti turtingą vyrą, kurį jai rekomendavo įsitaisyti prodėdė Freizeris.

— Toliau! — šūktelėjo netikrais deirpentais puoštų akinių savininkė.

Mudu su Miču žengėme į priekį.

— Štai, prašom.. — Ji tekštelėjo delnu lipdukus mums ant krūtinių ir padavė anketas. — Jūs būsit aštuonioliktoj komandoj. Kur jūsų partneriai?

Mūsų partneriai? Mudu su Miču susižvalgėm. Ką jai pasakyti?

— Dar du žmonės. — Toliau kamantinėjo ji. — Su jumis turi būti dar du žmonės.

— Aš... a... — Kilstelėjau galvą į Mičą. Jis išsižiojęs žiūrėjo į mane.

Sutrikusi nuo tokios mūsų reakcijos mergina gailestingu balsu tarė:

— Komandoje turi būti keturi žmonės. O aš matau tik du.

— O, taip! Dieve mano! Teisingai! Bet mes būsim tik dviese.

— Vis tiek dvidešimt dolerių. Čia labdara.

— Be abejo. — Padaviau jai banknotą.

— Jūs turėtumėt daugiau šansų laimėti, jei būtumėt keturiese.

— Gryna teisybė, — pritarė jai Mičas.

Mes prasibrovėme pro laimingas čiauškančias grupeles žmonių, susėdusių saulėkaitoje ant žolės, ir patys susiradome, kur prisiglausti. Tada aš pažvelgiau į Mičą.

— Jau norėjau pasakyti, kad jų nėra gyvų.

— Aš irgi.

— Gali įsivaizduoti? „Kur jūsų partneriai?“ „Jų nebėra gyvų.“ — Kartojau savo žodžius ir man iš gerklės išsiveržė džiaugsmo protrūkis. — „Kur jūsų partneriai?“ „Jų nebėra gyvų.“

Aš taip smarkiai juokiausi, kad net ėmiau voliotis ant žemės. Juokiausi taip ilgai ir nuoširdžiai, kad kažkoks pašalietis paklausė:

— Ar jai viskas gerai?

Tada aš pamėginau susivaldyti ir nusiraminti.

— Mičai, prašau man atleisti, — atsiprašiau jo ir pagaliau atsisėdau ant žolės šluostydamasi nuo veido ir smilkinių džiaugsmo ašaras. — Prašau man atleisti. Suprantu, kad nė kiek nejuokinga, bet aš...

— Nieko tokio. — Jis patapšnojo man per nugarą ir mano veidas vėl pasidarė normalios išvaizdos, bet kartkartėmis aš vis tiek dar pagalvodavau: „Jų jau nebėra gyvų“ ir mano pečiai vėl imdavo trūkčioti.

Mičas pažiūrėjo į savo laikrodį:

— Tuoj turi prasidėti. — Visai kaip aš. Pastebėjau, kad ir jis negali pakęsti nė minutės, kai nieko neveikiama.

Sulig jo žodžiais pasirodė vyras su ryškiu spalvotu kostiumu ir mikrofonu rankoje bei popieriaus lapu kitoje, kuriame, panašu, buvo klausimų sąrašas. Visi sukluso.

— Atrodo, tuoj prasidės viktorina, — tarė Mičas.

Jau norėjau pasakyti „Puiku“, bet mano ausis pasiekė šaižus riksmas.

— Ei, Ana, čia tu?

Jėzau aukštielninkas! Apsidairiau. Tai buvo Ornestas su dar dviem Linksmaisiais Vyrukais, kuriuos teko matyti bėginėjant aukštyn žemyn laiptais į jo butą, ir dailusis Eugenijus, padėjęs man nukelti oro kondicionierių. Eugenijus, apsivilkęs didokais nelygintais marškiniais, reikšmingai pažiūrėjo į Mičą, pabaksnojo nykščiais orą ir keliskart padrąsinamai linktelėjo. O, ne! Jis pagalvojo, kad aš su Miču...

Ornestas jau stojosi ant kojų. Jis rengėsi eiti prie mūsų. Aš su pasibaisėjimu žiūrėjau į jį. Kokia aš kvaila! Reikėjo juk pagalvoti, kad čia galiu sutikti pažįstamų žmonių. Betgi ar aš turiu ką slėpti? Tarp manęs ir Mičo nieko nebuvo, bet žmonės gali neteisingai mus suprasti...

— Ponios ir ponai. — Per mikrofoną nugriaudėjo ryškaus kostiumo savininko balsas. — Ar pasirengę pamankštinti smegenis? — Jis ėmė sukioti mikrofono stovą.

— Ornestai, grįžk pas mus, — pašaukė jį Linksmieji Vyrukai. — Jau pradeda. Galėsi su ja pasikalbėti ir vėliau.

Grįžk pas juos, pagalvojau. Grįžk pas juos.

Akimirksnį jis stabtelėjo, lyg sukaustytas neryžtingumo, o paskui, didžiam mano džiaugsmui, apsisuko ir sugrįžo pas bičiulius.

— Kas jis toks? — paklausė Mičas.

— Kaimynas iš viršaus.

— Pirmas klausimas, — pradėjo ryškaus kostiumo savininkas. — Kas pasakė: „Kai tik išgirstu žodį kultūra, man norisi griebti už pistoleto“?

— Tu žinai? — paklausė Mičas.

— Ne. O tu?

— Aš irgi ne.

Mudu sėdėjom ir bejėgiškai žiūrėjom vienas į kitą, o aplink mus sėdėjusios komandos iš keturių žmonių puolė energingai diskutuoti.

— Geringas, — burbtelėjau Mičui. — Hermanas Geringas.

— Iš kur žinai?

— Nugirdau iš jų, — bedžiau žvilgsniu į mūsų kaimynus.

— Nuostabu. Užrašyk.

— Antras klausimas! Kas filmo „Pusryčiai pas Tifanį“ režisierius?

— Ar žinai? — paklausiau Mičo.

— Ne. O tu?

— Aš irgi ne, — atsakiau suirzusi. — Labai jau sunkūs klausimai.

— Ta mergina prie vartų buvo teisi, — liūdnai tarė Mičas. — Turėtume daugiau šansų, jei būtume keturiese.

Mudu sėdėjom ir tylėjom, vieninteliai parke žmonės, kurie tarpusavy nesikalbėjo. Bet mes neturėjom ką ir pasakyti, jeigu atsakymo nežinojau nei aš, nei Mičas, tai apie ką čia ir diskutuoti. Užtat mes begėdiškai sukom ausis į kaimynines grupeles.

— Bleikas Edvardsas, — tyliai tarė Mičas. — Kas galėjo žinoti?

Mergina iš kitos komandos grįžtelėjo mūsų pusėn ir piktai pašnairavo. Ji išgirdo Mičo žodžius. Paskui kažką pasakė savo komandos draugams ir šie nemaloniai nužvelgė mus, o paskui susispietė į uždaresnį ratą ir gerokai pritildė balsus. Mudu su Miču smarkiai susigėdom.

— Labai jau nemandagu iš jų pusės, — tarė jis.

— Žinoma. Juk tai dėl labdaros.

Negalėdami nuklausyti kaimyninių komandų atsakymų, pasijutome atsidūrę keblioje padėtyje, nors kartais ir patys žinojom vieną kitą atsakymą.

— Kas yra girnelė?

— Virtuvinis rakandas? — paklausė Mičas — Gal ja išgrandomi tešlos likučiai iš dubens?

— Tu painioji su mentele. Girnelė yra kelio sąnario dalis, — džiugiai paaiškinau jam. — Kai pati turi sužeistą kelio girnelę, tai lengva prisiminti, kas tai yra.

— Kas yra Butano sostinė?

Visi nepatenkinti pradėjo burbėti, kad nežino net kur tas Butanas apskritai yra, o ką jau kalbėti apie jo sostinę, bet Mičas apsidžiaugė:

— Timpų.

— Tikrai?

— Taip.

— Iš kur žinai?

— Mudu su Triše važiavom ten praleisti savo medaus mėnesio.

Atsakymų į kitus šešis klausimus nežinojom nei jis, nei aš. Tada ryškusis kostiumas paklausė:

— Bostono Red Sox savininkas pardavė Beibą Rūtą, kad galėtų finansuoti vieną Brodvėjaus miuziklą. Koks to miuziklo pavadinimas?

Mičas bejėgiškai kilstelėjo pečius.

— Aš sergu už jankius.

— Nieko tokio, — džiugiu balsu sušnibždėjau jam. — Aš žinau. Tai „Ne, ne, Nanete“.

— Kaip tu?..

— Aidanas yra Red Sox gerbėjas.

Ne. Kažką ne taip pasakiau. Aidanas buvo Red Sox gerbėjas. Nuo šoko aš vos nenualpau. Pasijutau, lyg būčiau išlėkusi į kitą gyvenimą ir iš šalies stebėjusi save, sėdinčią parke. Ką aš čia veikiu? Kas tas su manim esantis vyras?

Kol buvo suvedinėjami viktorinos rezultatai, vyko daiktinė loterija. Visus prizus buvo įsteigę vietos verslininkai. Aš išlošiau maišelį vinių (visokio ilgio) ir dvi dešimtis pėdų virvės. Tai prizas, kurį įsteigė „Hektoro ūkinių prekių parduotuvė“. Mičas laimėjo nemokamą auskaro įvėrimą (pasirenkant pačiam norimą kūno vietą) kūno meno salone „Tatuiruotės ir sraigteliai“, esančiame Vienuoliktojoje ir Trečiojoje gatvėse.

Netrukus perskaitė viktorinos rezultatus. Aštuoniolikta komanda (Mičas ir aš) atsakė labai blogai, mes buvom maždaug penkti nuo apačios, bet per daug nesikrimtom. Mes čia praleidom beveik visą sekmadienio popietę, o tai ir buvo svarbiausia.

— Na va, — Mičas atsistojo ant kojų ir užsimetė ant peties niekur nepaliekamo sportinio krepšio diržą. — Ačiū už kompaniją. Varysiu dabar į sporto salę. Iki pasimatymo kitą savaitę.

— Gerai, iki pasimatymo. — Apsidžiaugiau, kad galiu atsisveikinti. Norėjau, kad jis kuo greičiau pasišalintų iš parko, kol neprisistatė Ornestas.

Išsiskyrėm pačiu laiku. Ornestas pristraksėjo visas švytintis iš laimės. Bet ir buvo dėl ko: jo komanda buvo ketvirta, o jis pats daiktinėje loterijoje išlošė nemokamą sausą drabužių valymą ištisus metus.

— O, jo jau nebėra! Ei, Ana, kas tas vyyyruuukas, kur su tavim buvo? Kas tas gražuolis aistruolis?

— Ogi visiškas niekas.

— Na jau, tik ne niekas. Kai kas labai svarbus.

— Nieko panašaus. Jis našlys, kaip ir Eugenijus.

— Ei, pupa uoga, su Eugenijum jo nelygink. Mačiau, kokie jo pečiai. Jis daug sportuoja?

Nenorom turėjau linktelti.

— Prašau, Ornestai, — visai nenorėjau, kad apie Mičą sužinotų Rachelė, Džeke ar dar kas. Dar pagalvos, kad tarp mūsų koks nors romanas, o tai būtų toli nuo tiesos. — lis neteko žmonos. Mes tik...

— ...guodžiate vienas kitą. Suprantama. — Iš jo lūpų tai nuskambėjo šlykščiai.

Vienintelė paguoda iš Mičo buvo ta, kad jis suprato, kaip aš jaučiuosi. Krūtinėje užvirė toks pyktis, kad net gerklė išdžiūvo. Aš užstaugiau ant Ornesto, bet tik pusbalsiu, nes buvom tarp žmonių:

— Kaip tu drįsti?!

Veidas užsiplieskė raudoniu, akys išsprogo. Jis išsigandęs atšoko atgal per didelį žingsnį.

— Aš myliu Aidaną, — švokščiau iš pykčio. — Be jo aš jaučiuosi sugniužusi. Niekada negalėčiau susidėti su kitu vyru. Niekada.

32

Naujoji Candy Grrrl valiklių serija buvo pavadinta „Švaru ir gražu“, o man šovė puiki mintis reklaminiam straipsniukui — parašysiu pristatymą iš dvylikos etapų. Bet sugalvojau tik pirmą:

1) Mes prisipažįstam, kad buvom bejėgiai prieš alkoholį, kad tapome nebe savo gyvenimo šeimininkai.

Vėliau pakeičiau į:

1) Mes prisipažįstam, kad buvom bejėgiai įveikti riebiąją zoną, kad mūsų oda tapo nebereguliuojama.

Buvau visiškai patenkinta, bet stumtis toliau man dar reikėjo sugalvoti vienuolika etapų. Paskambinau Rachelei, bet neradau namie, todėl labai nenoriai kreipiausi pagalbos į Kū/Aron iš EarthSource. Ji atidarė savo darbo stalo stalčių ir padavė man nedidelį bukletėlį.

— Viską rasi pirmam puslapy!

— Man reikia tik reklaminiam straipsniukui, — skubiai paaiškinau.

— Žinoma, — atsakė ji. Bet vos tik aš spėjau pasišalinti nuo jos stalo, ji nulėkė pas vieną iš savo kolegių, ir man suspaudė širdį nuo jų prislopintų šnekų bei vylingų žvilgsnių. Velnias. Kaip kvailai pasielgiau. Pasiutiškai kvailai. Ir vėl išjudinau tą širšių lizdą. Dabar pagalvos, kad aš prisipažįstu esanti alkoholikė.

Tada man paskambino Rachelė ir, kai papasakojau, ko buvau jai skambinusiai tarė:

— Visiškai netinka dvylika etapų kosmetikai reklamuoti.

— Kosmetiniams valikliams, — pataisiau ją.

— Tebūnie.

Ji numetė ragelį. Atgal prie darbo.

Impulsyviai paskambinau Džekei.

— Kaip reikalai su Bjauriuoju Džojų? — paklausiau.

— O, puikiai, puikiai. Galiu drąsiai žiūrėti į jį, sutikti, kad jis iš tiesų panašus į Džoną Bon Džovį, bet man tai nieko nereiškia. Man jis nė trupučio nepatinka.

— Ačiū Dievui! — Staiga mane užplūdo šilti jausmai ir aš baisiai panūdau pasimatyti su ja. — Ar nenorėtum ką nors vėliau nuveikti drauge? — paklausiau. — Pažiūrėti vaizdajuostę ar dar ką?

— Šįvakar negaliu.

Laukiau, kada paaiškins, kodėl negali. Kai nepasakė, paklausiau pati:

— Ką veiksi?

— Lošiu pokerį.

— Pokerį?

— Taip.

— Kur?

— Pas Gazą.

— Namie pas Gazą? Turi omeny — pas Gazą ir Džojį?

Ji šykščiai atsakė „taip“, nes puikiai žinojo, kad Gazas gyvena kartu su Džojų.

— O ar galima ir man ateiti? — paklausiau.

Pamaniau, kad ji apsidžiaugs. Ištisus mėnesius niuksino mane eiti pasižmonėti.

Deja, reikalas tas, kad Gazo nebuvo namie. Tik Džojis, ir jis visai neapsidžiaugė mane išvydęs. Na, jis niekada nesidžiaugdavo. Bet šįkart jo nepasitenkinimas buvo kitoks.

— Kur Gazas? — paklausiau.

— Nėra.

Pažvelgiau į Džekę, bet ji nusuko akis į šalį.

— Kaip čia gražu, — pagyriau. — Nuostabios žvakės. Atrodo, kvapioji kananga. Labai jausminga. O kaip vadinasi šitos gėlės?

— Rojaus paukščiai, — burbtelėjo Džojis.

— Nepakartojama. Ar galiu paimti vieną braškę?

Bjauri pauzė.

— Vaišinkis.

— Gardumėlis! Tokia prisirpus ir sultinga. Paragauk, Džeke. Eikš, suvalgydinsiu tau vieną. O kam šitas šalikėlis, Džoji? Ar tik ne raištis akims?

Jis leido suprasti, kad nė velnio nenutuokia.

— Žinot, aš jau lėksiu, — tariau jiems.

— Pasilik, — paprašė Džeke. Ji pažiūrėjo į Džojį. — Mes tik ruošiamės lošti pokerį.

— Tikrai, pabūk dar, — beveik nuoširdžiai pakvietė ir Džojis.

— Maldauju, pasilik, — tęsė Džeke. — Man iš tiesų, Ana, labai malonu matyti tave vėl atsigavusią.

— Tu tikrai... taip manai?

— Žinoma.

— Gal ir pasiliksiu. O šiaip — ar galima lošti pokerį dviese?

— Na, dabar mes jau trise, — gižiai ištarė Džojis.

— Teisybė. Nors gal jūs labai nesupyktumėt, jeigu pokerio neloštume, ką? — paklausiau aš. — Man tiesiog kai kas neaišku. Jeigu nerūkai, tai nesi tikras pokerio lošėjas. Visas jo žavesys, kai gali prisimerkti. Geriau pažaiskim kokį rimtesnį žaidimą. Sumeskim ramį.

Po ilgokos pauzės Džojis tarė:

— Tuomet tebūnie ramis.

Susėdom už apskrito stalo ir Džojis išdalijo mums po septynias kortas. Palenkiau galvą ir atidžiai įsižiūrėjau į savąsias. Paskui paklausiau:

— Ar negalėtume uždegti šviesos? Aš neįžiūriu savo kortų.

Aštriais, staigiais judesiais Džojis pašoko, piktai skėlė delnu per jungiklį ir vėl sudribo ant kėdės.

— Ačiū, — burbtelėjau jam. Ryškioje elektros šviesoje visos gėlės, žvakės, braškės ir saldainiai staiga pasirodė lyg susigėdę.

— Tikriausiai norėtum, kad ir muziką išjungčiau, kad galėtum susikaupti, — pridūrė jis.

— Ne. Man patinka Ravelio „Bolero“.

Aš visai nenorėjau griauti viliojimo scenos, bet nė nenumaniau, kad būsiu nepageidaujama. Džeke lyg ir minėjo, kad bus ir Gazas. Be to, abu su Džojų prašė mane pasilikti, nors giliai širdyje nė vienas šito gal ir nenorėjo.

Pakėliau akis nuo puikiai išdalytų kortų ir sugavau Džojį, atvirai spoksantį į Džekę. Jis atrodė kaip katinas su siūlų kamuoliu — sėdėjo it apžavėtas. O ją perkąsti buvo sunkiau; ji nespoksojo taip atvirai į jį, nors irgi buvo kaip nesava. Jos dėmesys taip pat nebuvo sutelktas į kortas, todėl aš vis išlošdavau.

— Ramis! — linksmai surikau pirmuosius kelis kartus. Paskui man pasidarė nesmagu, o galiausiai ir nusibodo.

Vakaras nenusisekė, todėl pasisėdėjimą teko užbaigti anksti.

— Bent jau Gazas galės anksčiau pareiti namo iš ten, kur Džojis buvo jį ištrenkęs, — pasakiau Džekei, kai abi laukėme lifto.

— Mes tik draugai, — lyg gindamasi tarė ji.

* * *

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Puiki zinia

Dvi savaitės kaip be Dėtos Bosienės, ačiū tau Viešpatie. Ji išvažiuoja į Marbelą kartu su savo draugužėm (bendra jų amžių suma trys tūkstančiai ir septyneri metai, jeigu tai ta pati draugužių kompanija, su kuriom ji tada pietavo). Haris: Nemanykit, kad galėsit važiuoti paskui ją į dviejų savaičių apmokamą poilsinę kelionę prie jūros.

Aš: Galima pamanyti, kad mirštu iš noro lindėti toj tinginių irštvoj.

Jis (įsižeidęs): Kodėl? Kas ten blogo?

Aš: Pilna besišlaistančių nusikaltėlių su auksinėm grandinėm, įsigytom už nelegaliai gautas pajamas. Kosta dėl Tragedija.

Jis: Niekada nemaniau, kad vidutiniokai šitaip apibūdina Marbelą. Galvodavau, kad kalba iš pavydo. Detai ten labai patinka.

Neskiesk. (Nors garsiai to nepasakiau.)

Jis: Bet nemanykit, kad jūsų darbas baigtas. Sekite Peisį O’Greidį. Žiūrėkit, kad jis nepabėgtų iš šalies.

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Volsai1@eircom.net

Tema: Nuotraukos!

Brangioji Ana,

Tikiuosi, tau viskas gerai ir atleisk už tai, kad anam laiške prirašiau nesąmonių. Na, pagaliau mes turime tos moters ir jos šuns Zojo nuotraukas! Helena tikra šaunuolė. Pasislėpė už gyvatvorės ir išpyškino visą juostelę. Net norėjo sušukti: „Įkliuvot, moteriške!“, bet aš ją sulaikiau.

Slaptumas bus mūsų sąjungininkas. Kitą sekmadienį geriausias nuotraukas nusinešiu į bažnyčią ir paklausinėsiu, ar kas nepažįsta tos moters ir šuns Zojo. Tepadeda Dievas vargšeliui Zojui, jis niekuo dėtas, nes šunys juk nesupranta, kas gerai, o kas blogai. Žmonės turi sąžinę ir tuo jie skiriasi nuo gyvūnų. Nors Helena teigia, kad gyvūnai negali vaikščioti ant aukštų kulniukų. Kad ir kaip ten būtų, visas šis reikalas mane pribloškė. Aišku kaip dieną, kad ta moteris nešioja akmenį užanty.

Tave mylinti Mama

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Reisis O’Greidis

Reisis O’Greidis gyvena Paikyje, prabangiame rajone. Nustebau. Maniau, kad visi mafijos karaliūkščiai bazuojasi vienas arti kito, kad kas dieną galėtų lakstyti vieni pas kitus, skolintis šovinių tūtų ar trumpam išlėkti į parduotuvę, paprašę kaimyno, kad prižiūrėtų paimtą įkaitą, ir t. t. Reisis — labai jau mėgstantis privatumą — turi didelį namą, nemažą kiemą, elektra valdomus vartus, aukštą tvorą su stebėjimo kamerom.

Pasistačiau mašiną gatvėje, bet visą dieną niekas iš jo namo nei išėjo, nei įėjo. Net paštininkas neužėjo. Nuobodybė neišpasakyta. Iš rimtųjų susirūpinau, kad Reisis irgi galėjo išvažiuoti į Marbelą, o tada teks lėkti ir man. Paskui apie penktą atsidarė kiemo vartai ir pro juos išėjo Reisis. Atrodė gražiai. Įdegęs, šviesiai mėlynų akių, išsipustęs. Deja, apsiavęs tragiškais musmirių spalvos batais, apsirengęs marškiniais be apykaklės, iš po kurių kyšojo auksinė grandinėlė. Panašus į futbolo komandos savininką, bet atrodė daug geriau už poną Bosą.

Rankoje nešėsi krepšį. Buvau tikra, kad ten pjūklai, replės ir kiti kankinimo įrankiai, bet jis patraukė į sporto salę. Pasekiau paskui jį (pėsčiomis) iki Kilinio pilies sporto klubo, bet manęs į vidų neįleido, nes nesu jų klubo narė. Tada pasisakiau, kad noriu ja tapti, ir paprašiau surengti man ekskursiją po patalpas. Gerai, sako jie, ir kai man parodė sporto salę, pamačiau ten Reisį. Jo mėlynos gyslotos kojos mikliai darbavosi ant mynimo laiptelių. Nekaltas avinėlis.

Išėjo dar labai negreitai. Nusekiau atgal paskui jį, dar gerą valandą prasėdėjau mašinoj, o tada pagalvojau: „Velnio aš čia tūnau! Šį vakarą jie tikrai nebevažiuos į Marbelą. Varau namo.“

33

Traukinyje mudu su Miču sėdėjom suglaudę pečius ir tylomis lingavom į šonus. Mes grįžom iš Konio salos atrakcionų parko, kur gana niūriai važinėjomės linksmaisiais kalniukais. Bet tiek to. Mes ten patraukėme ne linksmintis, o tiesiog praleisti laiką.

Traukinys padarė staigų posūkį ir mes abu vos neišgriuvom iš savo vietų. Kai vėl atsisėdom tiesiai, aš staiga paklausiau:

— O koks tu buvai anksčiau?

— Anksčiau?..

— Taip, koks tu buvai kaip žmogus?

— O koks aš esu dabar?

— Labai tylus. Mažai kalbi.

— Turbūt buvau didesnis plepys. — Jis galvojo: — Taip, pokalbiai, diskusijos. Tada aš turėjau savo nuomonę, mėgau pasisakyti. Gan dažnai. — Paskui tarsi nustebęs pridūrė: — Apie dienos naujienas, kino filmus, ką tik nori.

— Ar šypsodavaisi?

— O dabar aš nesišypsau? Gerai jau. Taip, šypsodavausi. Ir juokdavausi. O kokia tu buvai?

— Nežinau. Linksmesnė. Giedresnės nuotaikos. Pilna vilčių. Nieko nebijojau. Man patikdavo bendrauti su žmonėmis...

Mudu atsidusom ir vėl nutilom.

Galiausiai aš prakalbau:

— Kaip manai, ar mes kada nors vėl būsime tokie, kokie buvom anksčiau?

Jis kurį laiką mąstė.

— Aš nenorėčiau. Tada atrodytų, kad Trišės mano gyvenime iš viso nebuvo.

— Suprantu, ką nori pasakyti. Bet, Mičai, negi mes visą gyvenimą ir liksime tokie?

— Kokie?

— Kaip... vaiduokliai. Tarsi irgi būtume numirę, tik kažkas pamiršo mums tai pasakyti.

— Manau, kad pasitaisysim. — Patylėjęs pridūrė: — Pasitaisysim, bet jau būsim kitokie.

— Iš kur žinai? Jis šyptelėjo.

— Žinau, ir tiek.

— Aišku.

— Ar pastebėjai, kad aš ką tik nusišypsojau?

— Tikrai? Pakartok.

Jis susikaupė ir išspaudė labai giedrą šypseną.

— Na, kaip dabar?

— Kaip tikras loterijos vedantysis. Laimės rato.

— Praktika. Man dar jos trūksta.

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Volsai1@eircom.net

Tema: Paskutines naujienos

Niekas bažnyčioje iš nuotraukos neatpažino moters. Nusinešiu į golfą ir bridžą, o jeigu ir ten nieko nepešiu, tada teks skambinti į nacionalinį radiją ir televiziją ir pasiklausti, ar negalėtų parodyti per kriminalinę laidą. Ar dienos kriminalus. O gal kriminalinius nusikaltimus. Ar kaip ten šiais laikais vadinasi tos laidos. O, yra dar viena laida — „Žmogžudysčių skyrius“. Gal dar kokias žinai? Helena tai vadina „kaimynų skundimu“. Ponia Bosienė grįžta iš Marbelos ir nuo rytdienos ryto Helena vėl pradeda sėdėti jos patvory.

Tave mylinti Mama

34

— Šiam vakarui pasirengta? — paklausė Nikolas. — Šiąnakt pilnatis?

— Taip, — atsakiau jam tyliai, spausdama prie veido telefono ragelį. Sėdėjau darbe ir nors nebuvo panašu, kad kas nors galėtų numanyti, jog ketinu vakare įrašinėti savo mirusio vyro balsą, vis tiek nenorėjau rizikuoti.

— Ar turi įrašinėjantį magnetofoną?

— Turiu. — Specialiai tam nusipirkau.

— Ir žinai, kad galima pradėti tik saulei nusileidus?

— Taip. Aš viską žinau. — Nikolas man buvo atsiuntęs visą pluoštą informacijos apie elektroninį balso įrašinėjimą. Mano nuostabai, kai kurios mokslo studijos žiūrėjo į tai visai rimtai.

— Žinai, įsikirsk dar vieną dalyką!

— Kokį?

— Pagal orų prognozę šiandien net aštuoniasdešimt procentų tikimybė, kad po pietų gali kilti audra. O tai smarkiai padidina šansus, kad Aidanas gali norėti pasikalbėti su tavim.

— Taip manai? — Iš džiaugsmo aš taip susijaudinau, kad net vidurius suspaudė.

— Taip, tikrai. Sėkmės tau ir paskambink.

Buvau susijaudinusi ir nenustygau vietoje. Negalėjau dirbti, o tik vaikščiojau po kabinetą ir spoksojau pro langus. Gerokai po pietų dangus staiga nuraudo ir apsiniaukė, lauke pasidarė tvanku ir tylu.

Tynė pakėlė galvą nuo savo stalo.

— Atrodo, panašu į audrą su perkūnija.

Aš taip susijaudinau, kad teko net atsisėsti.

Dangus vis niaukėsi, o aš vis laukiau ir vyliausi, o kai virš Manhatano sudundėjo pirmieji griaustinio aidai, aš su palengvėjimu atsidusau. Po kelių sekundžių dangų perskrodė žaibas ir tada atsivėrė tikras pragaras. Klausydamasi virš miesto it iš kibiro pliaupiančio lietaus šniokštimo, jaučiau, kaip virpa visas mano kūnas, net lūpos tirtėjo. Kai suskambo telefonas, vos galėjau pratarti žodį.

— Candy Grrrl reklamos skyrius. Ana Volš klauso.

Vėl skambino Nikolas.

— Ar gali patikėti? — šaukė jis.

— Pilnatis ir dar liūtis su perkūnija, — santūriai atsakiau jam. — Kai galėjo tikėtis, kad pratrūks ir viena, ir kita?

— Tiesą pasakius, tu turi daugiau šansų, nei galėjai tikėtis, — tarė jis. — Juk žinai, kad pilnatis sukelia didelius potvynius.

— Baik! Gana! Tu mane pribaigsi.

— Atsiprašau.

Kitas skambutis buvo iš Mičo.

— Linkiu šįvakar sėkmės.

— Ar gali patikėti, kad šįvakar bus ir viena, ir kita? — paklausiau jo.

— Ne. Tai turi būti geras ženklas. Jeigu norėsi pakalbėti, skambtelk vėliau.

Visi taksi ir automobilių paslaugų centrai mieste buvo iš anksto užsakyti, tad bėgdama iš metro iki savo namų sušlapau iki siūlo galo. Didelė rankinė ant galvos nė kiek nepagelbėjo nuo smarkaus lietaus. Bet aš nė trupučio nesijaudinau. Man buvo smagu. Vaikščiojau po kambarį šluostydamasi galvą rankšluosčiu ir galvojau, kada oficialiai laikoma, kad jau saulė „nusileido“.

Kai pratrūko liūtis, diena virto naktimi, bet aš bijojau, kad tamsa už lango tikriausiai dar nereiškia, jog saulė jau nusileido. Galbūt ji išsigando perkūnijos ir žaibų ir pasislėpė, bet tikrai dar nenusileido.

Nelabai supratau, kiek buvo tiesos, bet Nikolo atsiųsti nurodymai buvo labai konkretūs — įrašinėti galima pradėti tik saulei nusileidus — tad aš negalėjau leisti sau kvailioti, nes tai reikštų, kad teks laukti dar keturias savaites iki naujos pilnaties.

Laukimas, kada galėsiu pasikalbėti su Aidanu, mane varė iš proto, bet aš vis tiek prisiverčiau ištempti iki dešimtos valandos vakaro; normaliu oru saulė tokiu metu jau tikrai būna nusileidusi.

Nusinešiau magnetofoną į miegamąjį. Ten buvo gerokai tyliau nei svetainėje, kurios langai išeina į gatvę. Perkūnijos trenksmai jau buvo nurimę, bet lietus iš dangaus vis dar pliaupė.

Pasitikrindama, ar viskas gerai veikia, porą kartų įrašiau savo balsą:

— Tikrinu, vienas, du. — Pasijutau lyg gastroliuojančios muzikantų grupės administratorė, betgi aš turėjau tai padaryti. Be to, kalbėjau normaliu balsu, o ne „Digrinu, fienas, dūū“. Paskui giliai atsikvėpiau ir tariau į mikrofoną. — Aidanai, labai prašau, pasikalbėk su manim. Aš dabar... trumpam iš kambario išeisiu, o kai grįšiu, labai norėčiau, kad tu būtum palikęs man kokią nors žinutę.

Tada ant pirštų galų ištipenau iš kambario ir atsisėdau svetainėje, ėmiau sūpuoti koją ant kojos ir žiūrėti į laikrodį. Pasėdėsiu valandą.

Kai prabėgo valanda, nutipenau atgal į kambarį; juostelė buvo pasibaigusi. Atsukau atgal ir nuspaudžiau Play, visą laiką mintyse kartodama: „Aidanai, Aidanai, maldauju, būk palikęs man žinutę. Aidanai, labai prašau.“

Net stryktelėjau, kai juostelės pradžioje išgirdau savo pačios balsą, bet paskui nebuvo jokio garso. Įtempiau klausą ir bandžiau ką nors išgirsti, bet mano ausyse tik spengė tyla.

Staiga iš juostelės pasigirdo aukštas garsas, labai silpnas, bet tikrai girdimas. Net susigūžiau iš išgąsčio. O, Dieve mano, Dieve! Negi tai Aidanas? Kodėl jis šaukia?

Mano širdis krūtinėje mušė kaip greitojo traukinio ratai. Prikišau ausį prie garsiakalbio; iš ten sklido dar kažkokie garsai. Kažkoks nelabai suprantamas murmesys, bet aiškiai žmogaus balsas. Supratau vieną žodį „žmonės“, o paskui vaiduoklišką „ūūūūūūū“.

Negalėjau patikėti. Tai iš tiesų atsitiko, tikrai įvyko, bet ar aš tam pasirengusi? Ausyse garsiai tvinkčiojo, delnai sudrėko, o ant pakaušio ėmė daigyti plaukų maišelius. Aidanas su manim susisiekė. Dabar man reikėjo tik gerai įtempti klausą ir pamėginti išgirsti, ką jis norėjo man pasakyti. Ačiū tau, mielasis. Ak, ačiū, ačiū, ačiū. Balsas buvo gerokai plonesnis nei Aidano; man sakė, kad taip gali nutikti, tada tik reikia sulėtinti juostelės sukimąsi, kad geriau girdėtųsi. Tačiau man vis tiek buvo labai sunku suprasti, kas sakoma, todėl vėl paleidau normaliu greičiu; visi mano kūno raumenys įsitempė, nes aš labai troškau ką nors išgirsti. Tai šen, tai ten pasigirsdavo vienas kitas garsas ar žodis, bet staiga lyg iš giedro dangaus aš sudėliojau visą sakinį. Be jokios abejonės, supratau, kas buvo pasakyta. Kiekvieną žodį girdėjau kuo aiškiausiai.

Aš išgirdau:

— Sušlapauuu iki siūūūlo galo!

Tai Ornestas. Iš viršaus. Jis dainavo „Vai, kaip lyja, žmonės“.

Kai tik supratau, iš kur šitie garsai ir žodžiai, visi kiti neaiškūs murmesiai įgavo naują prasmę.

— Aleliūūūjaaaa, kaip smarkiai lyyyyja! Lia-lia-lia-lia.

Kurį laiką nieko nejaučiau. Absoliučiai nieko.

Sėdėjau tamsiame kambaryje nežinia kiek laiko, paskui nuėjau į svetainę ir automatiškai įsijungiau televizorių.

Kam: Aiskiaregystes_Centras@yahoo.com

Nuo: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Tema: Neris Heming

Liepos 6 dieną susisiekiau su jumis, kad galėčiau pasikalbėti su savo velioniu vyru Aidanu. Jūs patvirtinote, jog man bus skirtas susitikimas su Neris Heming po dešimties dvylikos savaičių. Jau prabėgo penkios savaitės ir aš norėčiau pasiklausti, ar negalima kaip nors atkelti mūsų susitikimo į ankstesnę datą? Arba gal galėtumėte pasakyti, kada tiksliai numatomas susitikimas, tada man būtų lengviau laukti.

Iš anksto dėkoju jums už pagalbą Ana Volš

Impulsyviai dar brūkštelėjau

P. S. Atsiprašau, kad taip įkyriai jus trukdau. Suprantu, kad Neris labai užsiėmusi ir neturi laiko, bet aš esu visiškoj nevilty.

Kitą dieną sulaukiau tokio atsakymo:

Kam: lliuzionistopadejejal@yahoo.com

Nuo: Aiskiaregystes_Centras@yahoo.com

Tema: Neris Heming

Atkelti jūsų susitikimo į ankstesnę datą nėra galimybės. Šiuo metu negalim ir patvirtinti tikslios jūsų susitikimo datos. Jums bus pranešta maždaug likus dviem savaitėms iki susitikimo. Ačiū jums, kad domitės.

Neris Heming.

Iš nusivylimo netekusi žado spoksojau į ekraną. Norėjosi šaukti, bet kokia iš to nauda.

— Sugalvojam šeštadienio vakarą veikti ką nors įdomaus, — pasiūlė Džeke.

— Kaip? Ar jau nebebus iš anksto numatytų dviejų asmenų pokerio turnyrų?

— Liaukis, — suprunkštė ji.

— Tu suprunkštei.

— Ne, nesuprunkščiau.

Paskui ji pagalvojo ir tarė:

— Velnias. Tiek to, vis tiek veikiam ką nors įdomaus šeštadienio vakarą.

— Negaliu. Turiu dalyvauti šeštadienio superrenginyje Hemptonse.

— Oi! Kaip tau pasisekė, panelyte.

Visi taip atšaudavo, kai išgirsdavo, kur rengiuosi važiuoti.

— Prisigraibysi pigių dizainerių drabužių! — dėstė Džeke. — Nemokamos dovanos! O paskui vakarėliai!

Bet aš ten važiuosiu dirbti. Dirbti. O kai dirbi, tai beveik nieko nematai.

36

Penktadienio pavakarės prieblandoje mudvi su Tynė yrėmės Long Ailendo greitkeliu didžiausioj mašinų spūstyje. Mūsų automobilis buvo sausakimšai prigrūstas dėžių su kosmetikos produktais — bagažinėje, ant grindų ir net mums ant kelių. Mes turėjome pačios vežtis visus daiktus, nes jeigu būtume patikėjusios kurjeriams, tai labai didelė tikimybė, kad jie nebūtų atkeliavę laiku. (O jeigu būtume išsiuntusios viena diena anksčiau, tai didelė tikimybė, kad juos būtų išgraibstę.) Bet mes nesiskundėme: bent jau nereikėjo kaip pernai kratytis maršrutiniu taksi.

Nepamirškite, kad kvėpuoti milijonų automobilių išmetamomis dujomis irgi nebuvo didelis malonumas, nes teko nuleisti vieną langą, kad galėtume iškišti tris milžiniškus Candy Grrrl plakatų rulonus, kurie netilpo į automobilio saloną.

— Kol nuvažiuosim į vietą, tai tikrai pasigausim plaučių vėžį, — pasakė Tynė. — Ar teko kada regėti rūkalių plaučius?

— Ne.

— O, tai bent! — ir ji taip išraiškingai pasakojo apie plaučius, kad net stingo kraujas, kol vairuotojas, stambaus sudėjimo vyrukas su nuo rūkymo pageltusiais pirštais, nebeištvėrė ir tarė:

— Ar neužsičiaupsit? Man jau bloga.

Kai atvykom į Uosto užeigą, jau buvo gerokai po devynių. Pirmiausia turėjom pasirūpinti Kandisės ir Džordžo numeriais, apžiūrėti, ar ten pakankamai gražu, ar jau laukia atvykstančių svečių šampanas, krepšeliai su vaisiais, egzotiškų gėlių puokštės ir rankų darbo šokoladiniai saldainiai. Pakedenom keletą pagalvėlių, suglostėm lovos užtiesalą, kad viskas būtų be priekaištų, o paskui mudvi su Tynė užkandom naktipiečių ir sugulėm ant savo siaurų lovučių kelioms valandoms saldaus miego.

Kitos dienos rytą prieš septynias mes jau buvom parodų centre. Lankytojams durys bus atvertos tik devintą, bet iki to mums dar reikėjo suruošti Candy Grrrl produktų miniparduotuvę.

Tuoj po pusės aštuonių atlėkė Brukė; ji jau nuo trečiadienio viešėjo kažkur netoli nuo čia, savo tėvų rezidencijoje.

— Ei, sveikutės! — pasilabino ji. — Kuo galėčiau padėti?

Kad ir kaip keista, ji iš tiesų norėjo mums padėti. Po kelių sekundžių ji jau kabarojosi ant sudedamųjų kopėtėlių ir kabino didžiulius, nuo lubų nuleidžiamus medžiaginius plakatus. Paskui ji sumąstė, kaip sutvirtinti atskiras juodo lakuoto ekspozicinio staliuko dalis, kad išeitų vientisas paviršius. Sakykit ką norit apie turčius su išskirtinėmis teisėmis, bet Brukė yra nepaprastai praktiška ir paslaugi.

O mes tuo tarpu su Tynė pakavom vieną po kitos produktų dėžes. Ruošėmės reklamuoti naują kremų nuo saulės liniją, pavadintą „Apsauginė raketė1’. Ji buvo supilstyta į (netikro) stiklo buteliukus su (netikro) raižyto stiklo kamšteliais, kaip senovinių kvepalų buteliukai. Kremų asortimentas buvo vien rožinių atspalvių: aukščiausio laipsnio — trisdešimties — apsauginis kremas nuo saulės buvo ryškiai vyšninės spalvos, o silpnėjant faktoriui, spalva šviesėjo iki švelnesnių tonų, kol paties mažiausio laipsnio — keturių — spalva buvo tik vos rausva. Sugalvota fantastiškai.

Mes turėjome pasirūpinę Candy Grrrl marškinėlių ir paplūdimio krepšių dovanoms, nesuskaičiuojamą galybę trijų dydžių krepšių su kosmetikos rinkiniais, o dar ir visą didžiausią rinkinį kosmetikos priemonių, su kuriomis turės dirbti Kandisė.

Kai į ekspozicinio stendo skyles jau buvom bekišančios paskutinius lūpų blizgiklius, atvyko Loryna.

— Labas, — tarė ji, o akys taip ir bėgiojo ieškodamos, ką galima būtų sukritikuoti. Nusivylusi, kad nesurado pagrindo priekaištams, nukreipė dėmesį į publiką ir ėmė ryti ją akimis lyg išbadėjęs plėšrūnas. — Aš eisiu truputį...

— Eik, eik, — tyliai sumurmėjo Tynė, kai ji pasišalino. — Eik ir susirask kokį garsų užpakalį, kurį galėtum palaižyti.

Tai išgirdusi, Brukė net sužviegė iš juoko.

— Merginos, kokios jūs juokingos!

Dešimtą valandą jau nebuvo net kur kojos pastatyti. Visi labai domėjosi „Apsaugine rakete“, bet pagrindinis klausimas buvo:

— Ar nuo šito kremo mano oda neparaus?

— Oi, ne, — kartojom ir kartojom be paliovos. — Pasitepus ant odos, spalva išnyksta.

— Pasitepus ant odos, spalva išnyksta.

— Pasitepus ant odos, spalva išnyksta.

— Pasitepus ant odos, spalva išnyksta.

Retkarčiais nugirsdavom kokį snobišką balsą:

— O, Brukę, labutis! Tu čia dirbi?! Kaip nuostabu! Kaip tavo mamytė?

Prekyba paplūdimio dovanų krepšeliais ėjo kaip iš pypkės (to nepasakysi apie marškinėlius, bet tiek to), ir mes visos trys negailėjom lankytojams nedidelių konsultacijų: apie odos tipus, mėgstamas spalvas ir 1.1., o paskui brukom susidomėjusioms moterims trijų dydžių krepšius su kosmetika.

Mes šypsojomės, šypsojomės ir šypsojomės, ir man jau buvo beatsirandąs įkyrus geliantis skausmas veide, ten, kur susijungia žandikauliai.

— Pieno rūgšties sankaupa, — aiškino Tynė. — Taip atsitinka, kai pervargsta raumuo.

Nė nepajutau, kaip pralėkė laikas, bet čia sušuko Tynė:

— Velnias! Jau beveik dvylika. O kur eilė moterų, išprotėjusių dėl susitikimo su Kandise?

Kandisė turėjo pasirodyti lygiai pusiaudienį. Mes buvome išreklamavusios ją vietos leidiniuose, o kas penkiolika minučių apie tai buvo pranešinėjama per garsiakalbius, bet kol kas neatėjo nė viena klientė.

— Reikia kaip nors pradėti raginti žmones, — susirūpino Tynė. Jai patiko žodis „raginti“. — Jeigu nenusidrieks ilga eilė, mūsų užpakaliai susilauks spyrių.

— Gerai, pradedam raginti, — bet šie žodžiai užstrigo man gerklėje, nes minios šurmulį nustelbė šaižus riksmas. Atrodo, tarytum suspiegė mažas vaikas.

Mes visos trys susižvalgėm. Kas čia dabar?

— Man atrodo, atvyko dr. De Grūtas, — paaiškino Tynė.

37

Sugrįžo Loryna.

— Apsimeta, kad Kandisė su Džordžu pamanytų, jog trynėsi čia visą rytą, — tyliai sušnibždėjo Tynė.

— Na, kas čia naujo? — paklausė Loryna, neramiai žvalgydamasi aplinkui. Paėmusi buteliuką apsauginio kremo, paklausė, lyg pirmą kartą matytų šį daiktą. — O ar nuo jo žmonės nepasidarys rausvi?

Visos trys — aš, Brukė ir Tynė — vienu balsu suskandavom:

— Pasitepus ant odos, spalva išnyksta.

— Jėzau, ko čia dabar ant manęs šaukiat! — įsižeidė ji. — O, dievulėliau! — Ji tik dabar pastebėjo, kad nėra moterų eilės. — O kur žmonės?

— Mes tuoj visus sukviesim.

— Nesirūpinkit. Jos jau ateina.

Pakėliau akis. Prie stendo artinosi keturios moterys. Bet instinktyviai nujaučiau, kad jos eina dėl Candy Grrrl makiažo. Visos buvo su nuostabiai dailiais skruostikauliais, trumpai kirptais plaukais ir vilkėjo pastelinių spalvų bei akmens ir smėlio atspalvių drabužiais. Jos atrodė lyg ką tik nužengusios iš Ralfo Loreno reklaminio plakato ir galėjo būti Brukęs mama, dvi vyresnės jos seserys bei Brukęs brolienė.

Paskui minioje aš pamačiau pažįstamą veidą, bet keletą akimirkų negalėjau prisiminti, kur jį buvau mačiusi ir iš kur pažinojau. Paskui toptelėjo: juk tai Makenzė! Apsirengusi šviesiais blukintais džinsais ir baltais vyriškais marškiniais, kurie taip smarkiai skyrėsi nuo jos spalvingų drabužių, vilkimų sekmadieniais, kai eidavo į spiritualistų bažnyčią. Čia tikrai ji. Nebuvau jos mačiusi jau bemaž tris ar keturias savaites.

— Ana! — sušuko ji. — Kaip nuostabiai atrodai! Čia tiek rausvos spalvos.

Keista, aš jos beveik nepažinojau, o ji elgėsi kaip mano seniai matyta sesuo. Puoliau jai į glėbį ir mudvi karštai apsikabinom.

Žinoma, būdama didžiulė snobė, Makenzė pažinojo visas Edisonų moteris, tad tuojau pat pasipylė bučiniai ir klausimai apie tėvelius ir dėdes.

— Iš kur jūs viena kitą pažįstat? — paklausė Loryna, įtariai išvertusi akis ir spoksodama tai į mane, tai į Makenzę.

Makenzė akimis pasiuntė man įspėjamai maldaujamąjį signalą. Nesakyk joms. Prašau, tik nieko joms nepasakok.

Nebijok, pasiunčiau jai atgal. Tylėsiu kaip žuvis.

Nuo užgaulių klausimų „Iš kur mes viena kitą pažįstam, Ana?“ „Nežinau, Makenze, iš tiesų, iš kur mes viena kitą pažįstam, a?“ mus išgelbėjo atvykusi karalienė Kandisė ir karalius Džordžas.

Kandisė, apsirengusi nuo galvos iki kojų juodai, pamanė, jog Edisonų moterys ir Makenzė priklausė publikai, kuri laukė, kad ji jas išgražintų.

— Na, sveikos, — ji net vos vos šyptelėjo. — Gal tuomet ir pradedam. — Ji išsirinko vyriausiąją moterį ir ištiesė jai ranką. — Kandisė Bigli.

— Marta Edison.

— Na, Marta, ar nenorėtum atsisėsti ir pasigražinti? — Kandisė parodė į rausvai sidabrinę aukštą vinilinę kėdę. — O jūs, moterys, turėsite truputėlį palaukti.

— Pasigražinti? — Ponia Edison įsižeidė. — Aš savo odą lepinu tik muilu ir vandeniu.

Sutrikusi Kandisė pažvelgė į vieną Edison seserį, paskui į kitą, tada į brolienę ir tik dabar pastebėjo, kad jos visos buvo gyvos Martos klonės.

— Tik muilu ir vandeniu, — lyg papūgos pakartojo visos trys ir žengė atatupstos. — Tikrai taip, tik muilu ir vandeniu. Iki, Brukę, pasimatysim briedžių gelbėjimo iškyloje.

— Makenze, — linksmai prabilau aš, — gal tu norėtum?

— O kodėl gi ne? — Ji paslaugiai užsilipo ant kėdės ir prisistatė Kandisei: — Makenzė Makintair Hamilton.

Džordžas tarė Kandisei:

— Ką gi, merginos, matau, kad jūs kimbat į darbą, tad aš eisiu pasižmonėti.

Mudvi su Tynė greitai pasikeitėm nebyliais žvilgsniais, kurie reiškė „varo laižyti Donai Karan užpakalio“. Brukė sugavo mūsų žvilgsnį ir pratrūko nesuvaldomai krizenti:

— Ak, jūs, merginos!

— Nutilk, — sušnypštė Loryna. — Ir pradėk burti žmones.

Bet, pasirodo, to padaryti buvo neįmanoma. Didžiulė dalis žioplinėtojų buvo sumaniusi dalyvauti iškyloje „Gelbėkime briedžius“, tad jiems darytis makiažą visai nerūpėjo, jie mielai paimdavo dovanojamus Candy Grrrl paplūdimio krepšius ir kosmetikos mėginius, bet „sėstis ant kėdės“ atsisakydavo.

Kandisė kaip galima ilgiau stengėsi užtempti Makenzės makiažą, bet galiausiai ši nusliuogė nuo kėdės ir aš prirėmiau ją prie sienos.

— Ar greitai pasimatysim? — paklausiau beveik nejudindama lūpų.

Ji papurtė galvą.

— Bijau, kad ne, — labai tyliai pasakė. — Aš ieškau naujų variantų.

— Pasukai turtingo vyro paieškos keliu?

— Taip. Bet labai jūsų pasiilgau. Kaip Nikolas?

— A... neblogai.

— Kas buvo užrašyta ant jo marškinėlių aną savaitę?

— „Džimis Karteris bus prezidentas“.

Ji garsiai nusijuokė:

— Seniena. Dieve, koks jis žavingas. Ir toks mielas. Ar čia tik man atrodo, ar jis iš tiesų... aistringas?

— Ne manęs reiktų šito klausti.

— Žinoma. Atsiprašau. — Ji liūdnai atsiduso. — Perduok Nikolui labų dienų. Ir visiems perduok nuo manęs linkėjimų.

Ji išėjo, o aš toliau kviečiau žmones prie stendo. Bet niekas nesiryžo, o tai jau buvo blogai. Ir staiga aš išgirdau:

— Visiškai mečiau Candy Grrrl, kai pamėginau jų dieninį kremą. — Ir, o siaubų siaube, šitą išgirdo ir Kandisė.

Ji sviedė žemėn ponio ašutų skaistalų šepetėlį ir tarė:

— Aš galiu kur kas geriau leisti laiką, negu čia užsiimti su šitais šikniais! Mano metinė apyvarta trisdešimt keturi milijonai dolerių.

Išsigandau, kad klientai apskritai išsibėgios. Susirūpinusi dairiausi Džordžo, bet jis kažkur lakstė, prisikabinęs prie kokio pusiau garsaus pasturgalio. Loryna, žinoma, irgi buvo kažkur dingusi.

— Aš noriu ledų, — aikštingai pareiškė Kandisė.

— A... gerai. Tuoj nubėgsiu ir atnešiu. Su tavim pabus Tynė su Brukę.

— Apgailestauju, bet man jau reikia eiti, — pareiškė Brukę. — Pasisiūliau pardavinėti daiktinės loterijos bilietus iškyloje „Gelbėkime briedžius“.

— Ką gi, ačiū, Brukę, šiandien tu darbavaisi kaip tikra žvaigždė. Iki pirmadienio.

— Trečiadienio, — pataisė ji mane. — Aš grįšiu tik trečiadienį.

— Teisingai, iki trečiadienio.

Nėriau į minią, trokšdama kuo greičiau parnešti ledų.

Grįžau po penkiolikos kankinamai ilgų minučių, užtat triumfuodama nešiau rankoje Eskimo, Dove ir dar trijų rūšių ledus. Teks padengti išlaidas pačiai.

Niurzgėdama Kandisė išsirinko Eskimo ledus ir sudribo aukštoje kėdėje, ant krūtinės žemai nunarinusi galvą. Ji buvo panaši į lietuje kiurksantį orangutaną.

Kaip tik šiuo momentu į stendą nusprendė užsukti Ariela, nes savaitgalį viešėjo pas savo draugus Yst Hemptonse. Vaizdelis buvo nekoks. Laimei, Ariela neturėjo laiko pabūti ilgiau. Ji skubėjo į labdaringus pietus, skirtus šiauriniams elniams gelbėti.

— Ar čia ne tas pats renginys, kur bus gelbėjami briedžiai? — paklausė Tynė.

— Visiškai kitas, — atrėžė ji.

Ir tada visi pasišalino, likom tik mudvi su Tynė.

— Kas ten darosi su tais briedžiais? — paklausė Tynė. — Aš net nežinojau, kad jie nyksta. Gal šiaurės elniai?

Aš truktelėjau pečiais.

— Nežinau. Greičiausiai jau neberanda, ką reikėtų gelbėti.

38

— Ana, čia aš, tavo mama. Skubus reikalas...

Čiupau telefoną. Kažkas kažkam atsitiko. Tėčiui? Džei Džei?

— Kas yra? Koks reikalas? — paklausiau.

— Kas ten darosi tarp Džekės ir Džojo?

Turėjau palaukti, kol sunormalės širdies ritmas.

— Ir dėl to skambini? Dėl Džekės ir Džojo?

— Taip. Kas ten tarp jų daros?

— Pati žinai. Ji jam patinka, jis jai irgi.

— Ne! Ji su juo permiegojo. Savaitgalį, kai tu buvai išvykus į Hemptonsą.

Ji man nieko nesakė. Tyliu balsu tariau:

— Aš nieko nežinojau.

Apsimetusi linksma mama suskubo aiškinti:

— Žinoma, juk dabar tik pirmadienio rytas. Bet ji tau pati pasakys. Beje, vienas Dievas žino, kam dar neteko miegoti su Džojų.

— Ogi man.

— Man irgi. — Ji sunkiai atsiduso. — O visos kitos jau suspėjo. Ar tai vienos nakties įvykis?

— Iš kur, po galais, man žinoti?

— Ne, aš tik pajuokavau. Išbuvo visą naktį? Ar Džojis gali tiek ilgai tverti? — nerimo mama.

— Geras. — Paskui pridūriau: — Na, niekuo negaliu tau padėti. Aš tikrai nežinau, kas ten tarp jų dedas. Paklausk Rachelės.

— Negaliu. Mes nesikalbam.

— Tai dėl ko dabar?

— Dėl kvietimų. Aš noriu gražių sidabrinių pasvirusių raidžių ant balto popieriaus.

— O ko nori ji?

— Išraitytų, išrangytų pagaliukų ir kriauklyčių ant austo papiruso ir panašiai. Ar negalėtum su ja šnektelti?

— Ne.

Mamos laido gale stojo pribloškianti tyla, tada man teko paaiškinti:

— Aš neseniai patyriau didžiulę netektį, ar pamiršai?

— Atleisk, pupyte. Dovanok man. Netyčia supainiojau tave su Klara.

Kai ji padėjo ragelį, aš ėmiau svarstyti, iš kur ji žino apie Džekę. Spėjau, kad iš Luko.

Tuojau pat paskambinau Džekei, bet ji nekėlė nė vieno iš dviejų savo telefonų. Palikau žinutes, kad tuojau pat man atskambintų, ir išėjau į darbą, iš smalsumo nenustygdama vietoje.

Ji nepaskambino visą rytą. Paskambinau per pietus, bet vis tiek nesulaukiau jokio atsakymo. Apie vidudienį jau rengiausi dar kartą jai susukti, kai virš mano stalo parimo šešėlis. Atėjo Franklinas. Labai tyliai jis man tarė:

— Ariela tave kviečia.

— O ko?

— Eime.

— Kur?

— Į jos kabinetą.

O, varge, dabar mane išmes. Išmes ir nepasigailės.

Et, tiek to.

Franklinas įvedė mane į kabinetą ir aš smarkiai nustebau išvydusi ten dar keletą žmonių: Vendel iš Visage, kitų septynių prekių grupių koordinatorę Merę Džein ir Lois, Merės Džein pagalbininkę. Lois dirbo su Essence, viena ir vertingesnių ir rafinuotesnių mūsų kosmetikos rūšių, šiek tiek geresne už EarthSource.

Ar čia bus sprendžiamas grupinis atleidimas iš darbo?

Aplink Arielos stalą pusračiu buvo sustatytos penkios kėdės.

— Sėskitės, — dono Korleonės balsu paragino ji. — Taigi gera žinia ta, kad jūs dar neatleidžiamos iš darbo. Kol kas.

Mes visi dirbtinai garsiai ir pratisai nusijuokėm.

— Nusiraminkit, vaikai. Nieko čia juokingo. Pirmiausia turite žinoti, kad bus kalbama visiškai konfidencialiai. Tai, ką išgirsite šiandien čia, neturi būti diskutuojama ar aptarinėjama už šio kambario sienų nei dabar, nei vėliau ir nei su absoliučiai niekuo. Aišku?

Aišku. Bet mane tai sudomino. Juo labiau kad mes buvom toks visiškai skirtingų žmonių derinys. Ką mes turime tokio, kas suburtų mus draugėn ir dar tokiam slaptam reikalui?

— Formulė 12. Teko apie tai girdėti? — paklausė Ariela.

Aš linktelėjau galvą. Šiek tiek apie ją žinojau. Ją sukūrė kažkoks keliautojas, nusidanginęs į Amazonės upės baseiną ir pasiryžęs ištyrinėti čiabuvius, jų gyvenimo stilių ir panašiai. Susižeidus tenykščiam žmogui, iš augalų, jų šaknų ir dar kokių tik nori gėrybių būdavo paruošiamas specialus tepalas. Tyrinėtojas pastebėjo, kad žaizdos juo užtepus greitai užgyja, o randų beveik nelieka. Jis ir pats pabandė pagaminti tokį tepalą, bet pavyko tik tada, kai viską darė iš eilės, t. y. perėjo dvylika etapų. Iš čia ir kilo pavadinimas.

Tepalas buvo laikomas medicininiu, todėl reikėjo gauti leidimą jo gamybai iš Maisto ir vaistų administravimo tarnybos. Bet tam reikėjo daug laiko.

Ariela pasakojo toliau:

— Taigi, ilgai ir nuobodžiai laukiant to leidimo, profesoriui Redfernui — tokia jo pavardė — šovė galvon mintis pagaminti odos priežiūros priemonę. Pasinaudojęs ta pačia formule, jis pagamino skystesnės konsistencijos dieninį kremą. — Ji ištiesė ranką su šūsnimi atšviestų dokumentų ir išdalijo mums visiems penkiems. — Bandymai davė fenomenalių rezultatų. Su niekuo nesulyginamų. Viską rasite čia.

Įdomu tai, kad pradėjusi kalbėti, Ariela greitai užmiršta dono Korleonės toną. Aišku, tai tik jos žmonių bauginimo priemonė. Beje, gana neblogai padedanti.

— Jį nupirko Devereaux. — Devereaux yra milžiniška korporacija, turinti dešimtis kosmetikos linijų. Žinoma, įskaitant ir Candy Grrrl. — Devereaux labai juo susižavėjo. Tai bus brangiausia pasaulyje kosmetikos linija. — Ji vos vos šyptelėjo ir pažvelgė kiekvienam iš mūsų į akis. — Jums kyla klausimas: o kuo mes čia dėti? Taigi įsikalkit sau į galvas: McArthur rengiasi reklamuoti jų prekes.

Ji stabtelėjo ir leido mums aiktelti ir pasidžiaugti, kaip tai nuostabu.

— Aš noriu, kad jūs visos trys, — ji bedė pirštu paeiliui į mane, Vendel ir Lois, — pateiktumėte savo pasiūlymus. Kiekviena atskirai.

Dar viena trumpa pauzė. Reikia pripažinti, tai iš tiesų buvo fantastiška. Mano pačios komercinis pasiūlymas. Visiškai naujai prekių linijai.

— Jeigu pasiūlymai bus verti dėmesio, mes pateiksime korporacijai visus tris. Jeigu jie pasirinks kurį nors vieną, galbūt tada jums teks vadovauti visai reklaminei kampanijai.

Ak! Tai būtų nuostabu! Paaukštinimas pareigose. Nors įdomu, kaip Formulės 12 mergina tada turėtų rengtis? Gal kuo nors susijusiu su Amazonės baseinu? Bet tuomet jau geriau būtų Warpo stilius negu tai.

— Kiek mums duosite laiko? — paklausė Vendel.

— Dvi savaites nuo šiandien. Pasiūlymus pateiksite man.

Dvi savaites. Ne per ilgiausiai.

— Turėtų užtekti laiko užlopyti galimas reklamos skyles. O skylių aš tikrai nenorėčiau. — Staiga Arielos balsas pritilo ir pasidarė grėsmingas. — Ir dar vienas dalykas. Tai turite atlikti laisvu nuo darbo laiku. Jūs kasdien ateinat į darbą ir visu tūkstančiu procentų atsiduodat savo pagrindinėms kosmetikos linijoms. Ateinančias porą savaičių apie asmeninį gyvenimą ir malonumus teks pamiršti.

Man pasisekė. Aš neturėjau jokio asmeninio gyvenimo.

— Ir, kaip jau minėjau, niekas apie tai neturi žinoti.

Vėl perėjo į įsakmų toną:

— Ana, Lois, Vendel, tikriausiai man nereikia jums aiškinti, kokia tai didžiulė garbė. Tiesa?

Mes energingai papurtėm galvas. Ne, tikrai nereikia.

— Ar žinote, kiek pas mane dirba žmonių?

Ne, mes nežinojom, bet nujautėm, kad gana nemažai.

— Aš su Franklinu ir Mere Džein praleidome nemažai laiko, kol išnagrinėjom visų pas mus dirbančių merginų darbą, ir iš jų visų išsirinkome jus tris.

— Ačiū, Ariela, — sumurmėjome visos vienu balsu.

— Aš jumis labai pasitikiu. — Ariela pirmą kartą šiltai nusišypsojo. — Prašau nepasišiukšlinti.

Lydėdamas mane atgal į darbo vietą, Franklinas tyliu ir reikliu balsu sukuždėjo man į ausį:

— Girdėjai, ką ji sakė? Nepasišiukšlinkit.

Mane apėmė siaubinga baimė.

Loryna pakėlė į mane akis su neslepiamu smalsumu:

— Negi išmetė iš darbo?

— Ne.

— Ak. Tai dėl ko kvietė į kabinetą?

— Dėl nieko.

— Ką nors įrašė į asmens bylą?

— Ne, nieko.

Dieve, kaip aš stengiausi laikyti paslaptį. Šiąnakt tu jau miegosi kartu su bedarbiais.

Aš jau dabar pradėjau gailėtis, kad patekau tarp išrinktųjų.

Atsiverčiau aplanką su Formulės 12 informacine medžiaga ir pradėjau skaityti. Didžiausia dalis buvo skirta moksliniams faktams apie biologines augalų savybes ir jų pritaikymo būdus. Informacija buvo labai specifinė, ir nors aš baisiai norėjau ją praleisti, negalėjau to padaryti, nes jeigu man paskirs reklaminės kampanijos organizavimą, tai mano pareiga bus supaprastinti ją iki kosmetikos žurnalų redaktorių supratimo lygio.

Į aplanką buvo įdėta ir profesoriaus Redferno nuotrauka, kurioje jis atrodė labai patrauklus ir mįslingas. Įdegęs saulėje ir su giliomis raukšlėmis palei akis, su skrybėle ir berankove chaki spalvos liemene, kuri, regis, yra neatsiejama ir privaloma tyrinėtojų aprangos dalis. O barzda? Žinoma, ir su barzda. Visai patrauklia, jeigu jums įdomu. Dėl reklamos? Galbūt. Tikriausiai jį būtų galima pristatyti kaip šių dienų Indianą Džons.

Galiausiai buvo pridėtas ir nedidelis indelis paties dieninio kremo. Šlykščiai bjaurios garstyčių spalvos su kažkokiais tamsiais krislais — labai primena tikrus vanilinius ledus. Paprastai veido kremai būna baltos arba lengvai rusvos spalvos; tačiau geltona garstyčių spalva irgi gali būti neblogas variantas, suteikiantis gaminiui daugiau „autentiškumo“.

Didžiausias trūkumas mano darbe buvo tas, kad aš lioviausi tikėjusi bet kokiais raukšlių mažinimo stebuklais. O kodėl turėčiau? Pati juos sugalvojau. Vis dėlto užtepiau ploną sluoksnelį tos geltonos garstyčių spalvos masės sau ant veido ir po kelių minučių pajutau, kaip pradėjo dilgčioti randą. Pribėgau prie veidrodžio, tikėdamasi išvysti paburkusią ir besiplečiančią raudoną dėmę, kaip būna nepavykusiuose moksliniuose eksperimentuose. Bet ne, nieko keisto neįvyko, mano veidas atrodė toks pat kaip ir anksčiau.

Prieš eidama gulti dar kartą paskambinau Džekei. Jau buvau įpratusi prie jos neatsiliepinėjimo, tad baisiai nustebau, kai ji pakėlė ragelį.

— Aaa-lioooo. — Jos balsas buvo kimus ir uždusęs.

— Čia aš. Kas ten daros tarp tavęs ir Bjauriojo Džojo?

— Mudu nuo penktadienio vakaro negalėjom išsiropšti iš lovos. Jis ką tik išėjo namo.

— Tai ar tau jis patinka?

— Ana, aš einu dėl jo iš proto.

39

Ji prisispyrusi siūlėsi palinksminti mane savo pasakojimais apie tai, koks nuostabus buvo seksas. Seksas, pagalvojau aš ir mintyse pakartojau šį žodį. Užsiimti seksu. Neįmanoma įsivaizduoti. Aš buvau visai mirus, visiškai bejausmė.

Keisčiausia tai, kad nors su mano libido ir buvo viskas baigta, labiausiai aš gailėjausi to, kad per mažai mylėjausi su Aidanu. Na, noriu pasakyti, kad mes mylėjomės gana daug, taip sakant — saikingai daug. Koks kam skirtumas. Sunku ką pasakyti tiksliai, nes dauguma žmonių paranojiškai tiki, kad visi užsiiminėja seksu nuo ryto iki vakaro, kad paprastai meluoja pasakodami, kaip dažnai mylisi, išpučia faktus, o dažniausiai tie, kuriems jie tai pasakoja, irgi jaučia poreikį meluoti, todėl būna sunku prisikasti iki tiesos.

Kad ir kaip ten būtų, mudu su Aidanu mylėdavomės du tris kartus per savaitę. Pradžioje vis dėlto būdavo du trys kartai per dieną. Suprantu, kad neribotą laiką taip tęstis negali. Juk negali žmonės amžinai plėšti viens nuo kito drabužius, kartu maudytis po dušu, glamžytis viešose vietose ar neišlipti iš lovos kiaurą parą. Juk išseksi ir nusikamuosi, drabužiai bus be sagų, o netyčia gali ir policija suimti.

Didžiam mano liūdesiui, mes niekada nesiekėm ko nors neišbandyto, mūsų meilė buvo paprasta ir neišradinga. Bet kita vertus, įmantrybės galbūt atsiranda laikui bėgant. Gal pirmiausia reikia pereiti paprastojo sekso kelią, o tik po kokių dešimties metų jau būtume pradėję klysti į šunkelius ir leidęsi į svaiginamai siautulingus mainymosi partneriais nuotykius.

Aš gailėjausi praleidusi šitokią daugybę progų — bemaž kiekvieną rytą, kai atsibusdavau šalia jo. Ruošdamasis į darbą jis marširuodavo po kambarį nuogutėlis, dar šlapias iš po dušo, su maskatuojančiu pimpuku, o aš strikinėdavau jam iš paskos ieškodama tai dezodoranto, tai plaukų šepečio, tai dar ko ir beveik nepastebėdavau jo dailaus užpakaliuko, gilių įdubimų išilgai šlaunų, bet kartkartėm vis tiek pagalvodavau: Dieve, koks jis žavus. Pasąmonėje vis sukirbėdavo mintis, kad dar nespėjau pasikalti batų pakulnių, tad teks autis kitus batus, ir tai išmušdavo iš galvos visus kitus ketinimus.

Rytais vykdavo gaudynės su laiku, bet Aidanas vis tiek sugebėdavo sugriebti mane, lekiančią pro šalį ir pusnuogę, o aš visada išsisukdavau sakydama: „Šalin, šalin, mes neturim laiko.“

Dažniausiai jis nesipriešindavo, bet vieną rytą, visai prieš savo mirtį, jis liūdnai tarė:

— Mes niekada nebesimylim rytais.

— Niekas nesimyli, — atšoviau aš. — Tik keistuoliai arba didelių kompanijų viršininkėliai su savo trofėjinėm žmonytėm ir meilužėm. O jiems moterys paklūsta tik todėl, kad jie apipila jas brangiais papuošalais. Viršininkėliams maga mylėtis rytais, nes jie gimsta su padidintu testosterono kiekiu organizme, ir jeigu jie to nepadarys, tai gresia kitos šalies antpuolis ar dar kas.

— Taip, bet...

— Eik jau, nusiramink, — įkyriai tramdžiau jį. — Mes juk negyvenam kaip filme „Mylėjimosi džiaugsmas“.

— O kas tam filme rodoma?

— Tu juk žinai. Pabrėžiamas spontaniškumas. — Trūktelėjau aukštyn sijono užtrauktuką. — Tu ruoštumeisi į darbą kaip dabar, o aš mirkčiau vonioje.

— Mes niekada nebesimaudom vonioje.

— Na ir kas. Aš laikyčiau iškėlus iš vandens koją ir viliojamai trinčiau kvepiančiu muilu kulkšnis, o tu prieš išeidamas pasilenktum manęs pabučiuoti...

— Supratau. Tu įsitrauktum mane už kaklaraiščio...

— Taigi! Į vonią.

— Vajetau! Jėga!

— Jokia čia ne jėga. Tu pradėtum karščiuotis. Imtum šaukti: Dieve šventas, čia gi mano Hugo Boso kostiumas. Ką aš dabar apsirengsiu į darbą?“ — Kalbėdama aš įnirtingai verčiau komodos stalčius ieškodama liemenėlės. Pagaliau radau.

— Žiūrėk. — Aidanas bedė pirštu į savo tarpkojį. Ten vyko kažkoks judėjimas.

Aš nekreipiau dėmesio ir tęsiau toliau.

— Tu imtum aiškinti: „Verčiau greičiau šluostykim grindis, kol neatlėkė kaimynas iš apačios ir nepradėjo skųstis, kad mes užliejom jo vonios kambarį.“

Aidanas ir toliau žiūrėjo sau į tarpkojį. Aš pasekiau jo žvilgsnį ir pamačiau tvirtą atsikišusį daikčiuką jo kelnėse. Jis skėstelėjo rankomis lyg sakydamas: „Velniai žino, mieloji“. O aš tariau jam:

— Mes turim skubėti į darbą.

— Ne. — lis atsegė man liemenėlę, kurią buvau ką tik užsisegusi. — Bet tu tokia graži. — Jis švelniai kąstelėjo man į kaklą. — Aš tavęs labai labai noriu. Paliesk. — Jis paėmė mano ranką ir net per drabužius aš pajutau jo erekciją, tokią sulinkusią ir stangrią, besiveržiančią išsivaduoti ir išsitiesti. Po mano prisilietimo daikčiukas dar labiau sukietėjo ir išsitiesė.

Staiga man irgi toptelėjo, kad būtų visai neblogai, bet paskui dar kartą jį sutramdžiau:

— Aš užsimoviau oranžines kelnaites.

Jos buvo panašios į vyriškas trumpikes. Man jos patiko, o Aidanas jų tiesiog nepakentė.

— Na ir kas, — tarė jis. — Nusimauk. Tuojau pat. — Ir jis parsigriovė mane ant lovos, užvertė aukštyn sijoną, užkišo smilius už kelnaičių gumelės ir, nutraukęs žemyn iki pat kulkšnių, visai jas numovė.

Pasilenkęs virš manęs atsirišo kaklaraištį, nutraukė užtrauktuką ir sušnibždėjo:

— Dabar aš tave išdulkinsiu. — Kai nusimovė kelnes ir savo Calvino kelnaites, iš po jų stryktelėjo stačias kaip kuolas penis. Įsirėmusi rankomis jam į krūtinę parverčiau jį ant šono; apatinės marškinių sagos buvo prasegtos, kelnės nusmauktos iki kelių, oda balta greta ryškiai mėlyno kostiumo ir tamsių gaktos plaukų kuokšto.

Jo erekcija styrojo stačia ir jis ėmė siekti manęs.

Aš užsliuogiau ant jo, staiga pasijutusi baisiai sujaudinta, ir įsitvėrusi į lovos galvūgalį pradėjau ritmingai kilnotis aukštyn ir žemyn. Kažkokia saga skaudžiai dūrė į gaktikaulį, mano krūtys malėsi jam prieš nosį. Jis gaudė dantimis spenelius, rankomis tvirtai spausdamas man klubus ir vis greičiau ir greičiau judindamas mane apie savo stiebą.

Lovos galvūgalis girgždėjo vienu ritmu su jo dūsavimais:

— Ai! Oi! Ai! — paskui: — Gana, užteks! — ir galiausiai: — Aaaaa! — O tada smarkiai sutrūkčiojo, įsirėmė į mane ir prisitraukė prie krūtinės. Jis visas drebėjo ir aikčiojo, o kai atgavo amą, tarė: — Atsiprašau, mieloji.

Aš truktelėjau pečiais:

— Žinai, ką reikia daryti.

Jis pasiguldė mane ant nugaros, pakišo po užpakaliu pagalvę, praskėtė šlaunis ir aš pakilau jo pasitikti.

40

Prisiekiu Dievu, jau kitą rytą man pasirodė, kad mano rando būklė pagerėjo. Nebuvau visai tikra, bet dėl visa ko ėmiau ir nufotografavau, jeigu Formulė 12 jau po pirmo karto gali duoti pastebimų rezultatų, tai ko galima tikėtis po poros savaičių? Mano komerciniam pasiūlymui tai turėtų praversti.

Dar gerai nežinojau, kokį pristatymo kelią pasirinksiu, bet buvo aišku, kad nenorėčiau kopijuoti Vendel ar Lois. Galėjau spėti, ką pasiūlys Vendel, nes žinojau jos stilių: Vendel negailėjo pinigų niekam, jeigu Vendel kas leistų, tai ji privačiu lėktuvu nuskraidintų į Braziliją visas kosmetikos žurnalų redaktores.

Lois buvo kiek santūresnė. Kadangi ji šiuo metu dirbo su linija, kuri truputėlį tiko ir Plunksnelių Glostytojams, tad, galimas daiktas, ji pasirinks šitą kryptį ir išreklamuos natūralias produkto sudedamąsias dalis ar panašiai.

Taigi jeigu braziliškasis ir natūralusis Formulės 12 pristatymo būdai jau išsemti, tai kas lieka man?

Niekas neatėjo į galvą, lokių įkvėpimo ženklų. Apie nieką daugiau negalėjau galvoti; tai užvaldė visą mano protą ir nepaliko nė menkiausios prošvaistės pamąstyti apie ką nors kita. Vis tiek turiu ką nors sumintyti. Privalau ką nors sugalvoti.

Ką tu manai? Paklausiau Aidano. Turi kokių minčių? Pūstelk dieviškojo įkvėpimo. Dabar, kai tavęs nebėra gyvo, gal vis tiek gali kaip nors man pasitarnauti?

Bet mano galvoje nepasigirdo jokio atsako. Žiūrėjau į mažą geltoną indelį ir mąsčiau.

Kam: HiuzionietopadejejaWyahoo.com

Nuo: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Rezultatas!

Po velniaižin kiek savaičių, kai pradėjau sekti Dėtą Bosienę, pagaliau pavyko padaryti jos ir Reisio O’Greidžio nuotrauką jo namuose. Pripleškinau krūvas nuotraukų, kol Deta kalbėjosi su juo prie jo kiemo vartų lauko telefonu, paskui įvažiavo į kiemą, pasistatė mašiną, išlipo, paspaudė durų skambutį, įėjo į vidų...

Kuo skubiausiai atsispausdinau nuotraukas. Tada paskambinau Kolinui ir liepiau mane paimti. Su Hariu susitinku tik angliškojo biliardo salėje, bet manęs ten vienos niekada neįleidžia. Tenka kęsti tragišką pažeminimą sėdint užuolaidomis užtamsintam automobily ir klausantis gatvės vaikiščių patyčių.

Kaip visada, Haris sėdi salės gilumoje ir gurkšnoja pieną. Padedu priešais jį voką su nuotraukom.

Aš: štai jums įrodymai. Sumokėkite man pinigus ir atleiskite iš šito nuobodaus darbo.

Haris (atplėšia voką ir permeta akimis nuotraukas): Darbą dar teks dirbti.

Aš: Kodėl?

Jis: Man patinka, kai jūs būnat šalia.

Aš: šit kaip?

Dedu galvą, kad jis manęs nekenčia.

Jis (liūdnai): Ne, net nežinau, kodėl taip pasakiau.

Aš: Man nuo šito darbo jau bloga. Prašau mane atleisti.

Jis: Neįmanoma. Noriu, kad dirbtumėt.

Aš: O aš noriu išeiti.

Jis: Jūs labai mylite savo mamą, tiesa?

Aš (nustebusi): Ne, nė trupučio.

Iš kur jis pešė šitą nesąmonę?

Aš: Jūs man grasinate?

Jis: Taip.

Aš: Na, tuomet teks gerokai pasistengti, nes manęs mama nepagąsdinsit.

Jis: Ką tada jūs mylite?

Aš: Nieko.

Jis: Juk vis tiek turite ką nors mylėti.

Aš: Sakau jums, aš nieko nemyliu. Mano sesuo Rachelė sako, jog aš nesveika, kad man kažko trūksta.

Jis: Ji kas — psichiatrė?

Aš: Taip. (Žinau, kad ji netikra psichiatrė, tik apsimeta tokia esanti.)

Jis: Na, tuomet ji žino. Velniai griebtų. (Susiima rankomis už galvos. Ženklas, kad mąsto. Pakelia galvą.) Man reikia svaresnių įrodymų už šituos. Man reikia įrodymų, kad jie buvo kartu, jeigu suprantat, ką turiu omeny.

Aš: Turit omeny — kaip jie viens ant kito joja?

Jis (krūpteldamas): Mano laikais moterys kalbėdavo truputį išraiškingiau. Padvigubinsiu tiek, kiek dabar moku. Ką į tai pasakysite?

Aš (beviltiškai): Ne pinigai svarbiausia. Klausykit, Hari, šitas darbas turėtų būti truputį įdomesnis. Aš prarandu norą gyventi.

Jis: Liaukitės vadinusi mane Hariu. Parodykit bent truputėlį pagarbos.

Aš: Tiesą pasakius, Hari, aš ilgai galvojau apie visą šį pono Boso reikalą. Bandžiau sugalvoti papildomų variantų. Užuot rėmęsi dydžiu, galėtume atkreipti dėmesį į kitus parametrus.

Jis: Pavyzdžiui, kokius?

Aš: Kaip jums patiktų Ponas Siaubas?

Jis (lėtai kinkuodamas galvą): Visiškai nieko.

Aš: Pamėginkit kurį laiką taip vadintis, gal prilips.

Jis: Gerai. (Kolinui) Girdėjai? Kol kas prašau kreiptis į mane Pone Siaube. Pasakyk ir visiems kitiems.

Aš (nes labai noriu greičiau atsikratyti šito darbo): Hari, jūs turite fotografinių įrodymų, kad jūsų žmona buvo su kitu nusikalstamos grupuotės vadeiva. Ko gi jiems susitikinėti, jeigu nemanytų regzti kokios kiaulystės?

Jis: Daug priežasčių. Peisio mamelė Tesė O’Greidi artimai draugavo su Dėtos tėtušiu Cineriu Skineriu. Sakykim, Deta irgi nori pratęsti draugystę.

Aš: Vadinasi, Deta su Reisiu — seni geri draugai! Kodėl turiu sekti senus draugus?

Manau, kad jam visai pasimaišė. Pasimaišė ir stogas nuvažiavo. Ir dar visi varžteliai išbyrėjo.

Jis: Ne, jie visai ne seni draugai. Jų mamelė su tėtušiu buvo seni geri draugai.

Aš: Bet vis tiek nekalta dingstis susitikinėti.

Jis (purto galvą): Ne. Nes dar yra vienas kruvinas darbelis, susijęs su ginklų kontrabanda iš Artimųjų Rytų, kur Čineris Skineris liko apmulkintas.

Kolinas: Kartu su kitais Dublino nusikalstamo pasaulio grietinėlės vyrais.

Jis (piktai žiūrėdamas į Koliną): Kai reikės tavo trigrašio, paprašysiu. (Man) Iš tiesų, didžioji dalis garsiausių Dublino žvaigždžių — Ašmenuotasis Benis, Pašeris Skustuvas, Kaulėtasis, Džimas Lyginimo Lenta — visi surinkti ir likviduoti per porą savaičių. (Atsidūsta) Geriausi iš geriausiųjų. Bet didžiausias šokas buvo Čineris Skineris. Niekas nenorėjo teptis su Čineriu rankų, bet sklido gandai, kad jį pašalino Tėsė O’Greidi. Niekam nepavyko šito įrodyti, tačiau tik Tesė O’Greidi būtų įstengusi tą padaryti.

Aš: Kada tai įvyko?

Jis: Seniausiai. Prieš dvylika? Penkiolika metų? (Žiūri į Koliną) Kolinas: šią vasarą bus keturiolika.

Aš: Vadinasi, Deta su Reisiu buvo artimi draugai, paskui pasidarė priešais, o dabar vėl gali susidraugauti?

Kad juos perkūnai!

P. S. Kai sakiau, kad nieko nemyliu, truputį sumelavau. Labai myliu tave.

P. P. S. Ir sakau tai visai ne dėl to, kad žuvo tavo vyras.

41

Niekaip negalėjau sugalvoti Formulės 12 reklaminio pristatymo. Pirmą kartą gyvenime įkvėpimas mane visiškai apleido.

Franklinas paklausė, kaip sekasi.

— Normaliai, — atsakiau jam.

— Papasakok.

— Nenorėčiau. Gal geriau nereikia. Jis dar nebaigtas, todėl nenoriu, kad pamatytum tik pusę darbo.

Staiga supykęs jis išrėžė:

— Vedžioji mane už nosies, ką?

— Ne, Franklinai. Prisiekiu. Patikėk manim, aš tavęs nenuvilsiu.

— Mes su Ariela smarkiai rizikuojam.

— Žinau. Esu jums dėkinga. Aš tikrai to verta.

Bet iš esmės nebuvau to verta.

Sekmadienį vis dar tempiau gumą, tad nuėjusi pas Leislę paprašiau draugų pagalbos.

— Jeigu kas nors kam nors šiandien apsireikš, ar negalėtumėte paklausti, ką man sugalvoti pristatymui?

— O ką jau esi sugalvojusi? — paklausė Nikolas.

— Nieko. Dar niekas neatėjo į galvą.

— Ar tai tau nieko nesako? — dar vienas klausimas.

— O ką turėtų sakyti?

— Kad nieko nereikia daryti.

— Ir išlėkti iš darbo? Vargu ar taip gerai.

— Kaip ištraukti žąsį iš ąsočio?

— Kokią žąsį?

— Tai budistų posakis. Ąsotyje įstrigo žąsis — kaip ją ištraukti?

— O kaip ji ten pirmiausia pateko? — paklausė Mičas. Nikolas nusijuokė:

— Nesvarbu. Tai kaip ją iš ten iškrapštyti?

— Sudaužyti ąsotį, — pasiūlė Mičas.

Nikolas papurtė galvą.

— Negalima. — Pažvelgė į mane. — Bus kitų pasiūlymų?

— Išrūkyti ją lauk, — tarė Barba. — Che che che.

— Pasiduodu. — Nebeištvėriau. — Pasakyk.

— Čia ne mįslė. Tiesaus atsakymo nėra.

— Ką? Tai žąsis taip ir liks ąsotyje?

— Nebūtinai. Jeigu turėsi kantrybės, palauksi, kol žąsis sublogs, o tada pati iš jo išlįs. Arba jeigu kas ją nušers, tai taip sustorės, kad nebetilps į ąsotį ir jis sutrūks. Bet daryti paprasčiausiai nereikia nieko.

— Žinai, mažyli, tu protingas ne pagal savo metus, — pagyrė Barba.

— Nežinau. Aš tikėjausi sulaukti kokio nors praktiško patarimo, — atsakiau jam.

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Volsai1@eircom.net

Tema: Rezultatas!

Brangioji Ana,

Tikiuosi, kad laikaisi puikiai. Na, mums pagaliau pavyko „iššifruoti“ tą moterį. Nusinešiau nuotraukas į golfo klubą, bet niekas jos ten nepažino. O bridže man „nusišypsojo laimė“. Ją pažino Dudė Makdevit. Įdomu tai, kad pirmiausia ji atpažino šunį Zojį. Sako: „Čia gi Zojis O’Šy, kaip mane gyvą matai.“ Kai ji ištarė Zojo vardą, pamaniau, kad nuvirsiu su visa kėde. „Taip, — surikau aš, — tai Zojis, Zojis! Kas jo šeimininkė?“ — „Nana O’Šy“, — sako ji.

Dudė man davė net jos adresą Springhil Draive. Tai nelabai toli, nors kiekvieną dieną vedžioti tokį šunį susidaro nemažas atstumas. Nežinau, ką man dabar daryti. Teks turbūt priremti ją prie tvoros. Užspęsti į kampą. Kad ir kaip ten atsitiktų, būtinai tau pranešiu.

Tave mylinti Mama

Man galvoje sukosi tik mintys apie Formulės 12 pristatymą, bet nieko konkretaus nesumąsčiau. Mano protas dar niekada nebuvo taip užblokuotas. Nors žinojau, kad jeigu bus riesta, griebsiuos ko nors panašaus į Vendel — privataus lėktuvo į Rio, prašmatnių viešbučių, pusės dienos kelionės po skurdžių rajonus, — bet man tai tikrai ne prie širdies. Būtinai turiu ką nors sugalvoti savo. Anksčiau man visada pavykdavo „ištraukti iš skrybėlės triušį“. Bet didžiam mano siaubui, niekas neatėjo į galvą, o buvo likusios tik šešios dienos...

... penkios...

... keturios...

... trys...

... dvi...

... viena...

... nė vienos...

Pristatymo įteikimo Arielai dieną apsivilkau vienintelį savo rimtą kostiumėlį, kuriuo vilkėjau tada, kai susipažinau su Aidanu ir kai jis apliejo mane kava. Gal su juo į mane pažiūrės rimčiau. Vos nenumiriau nuo šoko, kai pamačiau pernelyg išsipusčiusią Vendel.

Ji vilkėjo geltoną kostiumėlį. Geltoną. Su plunksnomis. Atrodė kaip didelis paukštis. Pristatymui tikriausiai pasirinko karnavalo temą. Paskubomis dėbtelėjau į Lois, kuri buvo apsirengusi berankovę chaki spalvos liemenę su daugybe kišenių, lygiai kaip ir profesorius Redfernas. Jos pristatymas tikriausiai pasuks garsaus tyrinėtojo keliu.

Likus penkioms minutėms iki penkių, Franklinas linktelėjo man su Vendel ir nusivedė į posėdžių kambarį. Iš priešingos pusės mūsų link jau ėjo Merė Džein ir Lois. Vendel su Lois po pažastimi nešėsi pastatomas lentas. Aš nieko neturėjau.

Visi penki susitikome prie durų, kur Franklinas su Mere Džein pasitiko vienas kitą priešiškais veidais. Aplinkui mus visi ištiesę kaklus spoksojo ir laukė; šis superkonfidencialus pristatymas buvo prasčiausiai laikomas paslaptyje įvykis.

— Prašau užeiti, — pakvietė Arielos asmeninė asistentė. — Ariela jau laukia. Aš pasaugosiu duris. — Veikiau kad nepabėgtume, negu kad niekas neužeitų, pagalvojau.

— Sėskitės, sėskitės, — paragino Ariela nuo kito stalo galo. — Nagi, nustebinkite mane.

Vendel atsistojo pirmoji ir tai, ką ji pristatė, nebuvo didelė staigmena. Ji norėjo pademonstruoti braziliškąjį Formulės 12 aspektą, nuskraidinant dvylika pačių geriausių kosmetikos leidinių redaktorių į Rio de Žaneirą Mardi Gras šventei. — Jos bus priblokštos. Nuskraidinsime jas privačiu lėktuvu. — Taip ir žinojau! Privačiu lėktuvu! Aš gi žinojau!

Ji atidengė savo pastatomąją lentą, kurioje mes išvydome nedidelio lėktuvėlio nuotrauką.

— Šis lėktuvas panašus į tą, kuriuo bus skraidinamos merginos, — pasakojo ji. — Paskui visas merginas apgyvendinsime atskiruose penkių žvaigždučių viešbučiuose. Rio juk jų gyvas velnias.

Dabar ji atvertė antrą lapą — Rio Hiltono viešbučio nuotrauką. Trečiame lape buvo įdėta didžiulio viešbučio kambario fotografija. Ketvirta irgi panaši.

— Čia matyti, kokiuose kambariuose jos bus apgyvendintos. O paskui mes jas papuošime nuostabiais karnavaliniais kostiumais.

Buvo parodyta dar keletas nuotraukų. Grakščios, įdegusios moterys su siauručiais geltonais bikiniais ir didžiulėmis, spyruokliuojančiomis plunksnų karūnomis ant galvų.

— Pabandysiu spėti, — prabilo Ariela. — Čia kostiumai, kuriais jas aprengsite.

Vendel šypsena nusidriekė iki ausų.

— Tikrai taip! Šitos kelionės jos nepamirš visą gyvenimą! Medžiaga žurnaluose bus pasakiška.

Aš padrąsinamai šypsojausi ir mintyse galvojau, kad būtų labai nepadoru priminti, jog Rio yra už kelių tūkstančių mylių nuo Amazonės baseino ir kad Mardi Gras šventė ten bus ne anksčiau kaip po pusės metų.

Antroji atsistojo Lois, ir, kaip aš ir spėjau, jos pristatymas buvo viena pompastika. Ji pasiūlė grožio leidinių redaktores — visas dvylika, kaip ir Vendel — kartu su profesorium Redfernu supažindinti su žmonėmis, kurie gamino Formulę 12.

— Nuskrisime į Rio, iš ten lengvu lėktuvėliu nuskraidinsime jas į džiungles.

Ji atidengė savo pirmąją vaizdinę priemonę: lėktuvo nuotrauką. Jis buvo labai panašus į Vendel lėktuvėlį. Matyt, tas pats; turbūt atsiuntė iš to paties vyriausybinių lėktuvų internetinio puslapio.

— Kai nusileisime džiunglėse, — mums prieš nosis buvo pakišta didžiulė nuotrauka su džiunglių vaizdu, — pusę dienos vaikštinėsime po jas. Redaktorės galės savo akimis pamatyti augalus, iš kurių pagamintas produktas. — Mums susipažinti buvo pateikta kažkokio augalo nuotrauka.

— Vaikščioti po džiungles? — nustebo Ariela. — Man kažkodėl šita mintis visai nepatinka. O jeigu įkąs anakonda ir mums užkabins teisminę bylą?

— Kraują siurbiantys parazitai. Man siaubą kelia kraują siurbiantys parazitai, — beveik sau po nosim sumurmėjo Franklinas. — Ir šikšnosparniai. Jie įsivelia į plaukus. — Ir net nusipurtė.

— Pasamdysim vedlius, — paaiškino Lois ir greitai atvertė kitą nuotrauką su pusnuogiu, besišypsančiu, juodadančiu vyru.

— Nuostabu, — vėl sumurmėjo Franklinas.

— Visiems bus parūpinta specialių drabužių. Štai tokių. — Lois parodė į savo liemenę. — Kelionė bus visiškai saugi. Bus nuostabu ir visai kitaip. Merginos išpaikintos prabangos ir patogumų, tad viskas joms jau nusibodę.

Aš su tuo sutikau.

— Jos apsidžiaugs, kad pabus džiunglėse ir liks gyvos. Mes išpusime šį reikalą ir po visko pasakysim, kad nebuvom tikri, ar jos bus tokios kietos ir ištvermingos. Be to, joms patiks, kad teko prisiliesti prie kitokios kultūros.

Visai neblogai. Iš dalies geresnis variantas nei Vendel, nors Vendel buvo saugesnis.

O tada atėjo mano eilė. Giliai įkvėpiau oro ir iškėliau nedidelį indelį, suspaudusi jį tarp nykščio ir smiliaus.

— Formulė 12. — Pasisukau su kėde, kad visi gerai matytų indelį. — Didžiausias laimėjimas odos priežiūros srityje po Creme de la Mer. Kaip geriausiai jį išreklamuoti? Tuojau jums papasakosiu. — Nutilau, pažiūrėjau visiems susirinkusiems į akis ir pareiškiau. — Ogi mes... nieko nedarysime.

Tai prikaustė jų dėmesį: aš susimoviau. Aišku kaip dieną, kad susimoviau. Franklino veide sustingo siaubas: jis iki paskutinės akimirkos leido laikyti paslaptyje mano pristatymą ir Ariela dabar jį užmuš. Be abejonės, Vendel su Lois triumfavo — pusė opozicijos jau sutriuškinta, o joms nereikėjo nė piršto pajudinti. Tuo metu, kai Ariela jau kilo nuo savo kėdės ir rengėsi mane iškoneveikti, aš vėl prasižiojau.

— Na, ne taip jau ir nieko. — Mirktelėjau akim. Ar bent pabandžiau mirktelti. Jau senokai nebuvau šito dariusi. — Mano pasiūlymas — gandonešio kampanija. Susitikusi pietauti su kokia nors redaktore, numesiu užuominą, kad tuojau turi pasirodyti naujas odos priežiūros produktas. Neregėtas negirdėtas. Kai jos pradės manęs klausinėti, griebsiuos už burnos, pasakysiu, kad tai didžiausia paslaptis, ir imsiu prašyti, kad niekam neprasitartų... Bet kai mes joms pateiksim pavyzdį, jos liks sužavėtos.

Visi įdėmiai žiūrėjo į mane.

— Augalų ir šaknų, iš kurių pagaminta Formulė 12, negalima susintetinti. Todėl produktas iš tiesų bus unikalus. Aš ketinu padovanoti vieną — vieną mažulytį indelį, sakykim, Harpers žurnalo redaktorei. Jį gaus vienintelė visose valstijose. Vienut vienutėlė. Ir aš jo nesiųsiu paštu. Neįduosiu per pasiuntinį, o įteiksiu jai pati asmeniškai. Ne jos kabinete, o kokioj neutralioj aplinkoj. Tarsi daryčiau nusikaltimą. — Dabar jie užsikabino. — Ji gaus tą indelį, jeigu pažadės reklamai visą puslapį. Jeigu ji nesutiks, eisiu pas kitą redaktorę. Sakykim, pas Vogue. Indelį reikėtų pagaminti iš kokio nors pusiau brangaus akmens — gintaro ar turmalino. Norėčiau ko nors sunkaus, dailaus ir mažo, kad tilptų man į delną. Svaraus, suprantate? Tarsi bombos su galingiausiu užtaisu.

Niekas nepratarė nė žodžio, bet Ariela ištempė kaklą. Lyg parodytų, kad pritaria.

— Ir čia dar ne viskas, — tęsiau aš. — Prašau įsidėmėti. Jokių ryšių su garsenybėm.

Franklinas išblyško. Ryšiai su garsenybėm buvo jo gyvenimo džiaugsmas.

— Niekas negaus šito kremo veltui. Jeigu užsigeis Madona, tegu perka...

— Ei, tik jau ne Madona, — užprotestavo Franklinas.

— Net ir Madona.

— Nesąmonė, — burbtelėjo jis.

— Ir jokios reklamos, — tariau. — Apie Formulę 12 turi būti perduodama iš lūpų į lūpas, kad žmonės pajustų, jog dalijasi didžiule paslaptimi. Ažiotažas turi subręsti lėtai, kad tuo metu, kai kremas pasirodys ant prekystalių kuriame nors viename dideliame Amerikos pardavimo taškų — gal Barnio ar Bergdorfo — paklausa jau bus pranokusi pasiūlą. Išankstiniai užsakymai pasipils taip, kad nespėsime gaminti. Moterys būriuosis už parduotuvių durų dar joms neatsidarius. Indeliai su Formule 12 keliaus iš rankų į rankas juodojoj rinkoj. Moterys dėl jo kraustysis iš proto. Tai bus panašu į naujojo sezono Chloc rankinukų bumą. Dešimt balų. Elitiškiausia Niujorko prekė. O tai reiškia, kad elitiškiausia prekė ir visame pasaulyje. Už jokius pinigus jos neįsigysi. Nesuveiks jokie turimi ryšiai. Tiesiog reikia laukti, kada ateis tavo eilė. Ir žmonės lauks, nes bus verta laukti.

Kita vertus, žmonės gali imti ir pamanyti: „Eina švilpt, manęs tai jau neapmulkins. Duokit man seniai išbandytą La Prairę kremą.“ Rizika didelė. Niekas negarantuoja, kad niujorkietės mesis į beprotybę. Jeigu pajus, kad jomis manipuliuojama, lazda atsisuks kitu galu. Tačiau dabar apie tai geriau neužsiminti.

— Po devynių mėnesių tą patį pakartosime ir su serumu, o po pusmečio — su makiažo pagrindu. Paskui pradėsime siūlyti akių kremą, lūpų balzamą, kūno pienelį, prausiklį ir šveičiamąją dušo želė. Visiems ateis savas laikas.

Ariela dar kartą beveik nežymiai linktelėjo. O tai bemaž prilygo užšokimui ant stalo ir surikimui: „PIRMYN, ANA!“

— Ir dar ne viskas. — Pabandžiau nutaisyti labai rimtą balsą.

Šit kaip?

— Turiu jums dar šį tą. — Nutilau ir, privertusi truputėlį palaukti, parodžiau pirštu į savo randą. — Kaip jūs jau turbūt pastebėjote, aš esu laimingoji subjauroto veido savininkė.

Palaukiau, kol jie visi sutrikę prunkštels.

— Per trumpas dvi savaites, kai pradėjau naudoti Formulę 12, pastebėjau didžiulį pagerėjimą. Prieš pradėdama naudoti šį kremą, padariau savo veido nuotrauką. — Tiesą pasakius, ji daryta tą pirmąjį vakarą, kai pasitepiau, bet tiek to. — Skirtumas akivaizdus. Aš šiuo produktu tikiu. Nuoširdžiai tikiu. — Na, turbūt reikės pamėginti. — Kai pristatinėsiu jį grožio leidinių redaktorėms, būsiu akivaizdus įrodymas, kad Formulė 12 yra fantastiškas gaminys.

— Valio! — Šiuo pasiūlymu Ariela liko apstulbinta. — O jeigu rezultatai nebus pakankamai akivaizdūs, nusiųsime tave plastinei operacijai.

42

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Laiminga-Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Sukandžiota subine!

Vakar paskambino Kolinas. Sakė turįs informacijos, kad Deta Siaubienė lankysis prabangiuose Reisio namuose Dalkyje. Apsidžiaugiau. Pasiutiškai apsidžiaugiau. Gal pagaliau atsikratysiu šito suknisto darbo. Greitai nulėkiau tenai. Betgi Reisio namas su elektroniniais vartais, aukšta tvora ir bokšteliais. Beje, kaip privatūs sekliai patenka į tokius kiemus? Gal turi kokį daikčiuką, kuriuo atrakina vartus? O gal jie laisvalaikiu užsiiminėja alpinizmu, kad užmetę virvę ant tvoros bokštelio galėtų mikliai atsidurti kieme, kol apsauga nespėjo prasižioti?

Mano visa ginkluotė — įžūlumas. Nuspaudžiau lauko telefono mygtuką, palaukiau. Po kiek laiko prikimęs moteriškas balsas klausia: „Kas ten?“

Nutaisiau nelaimingą toną: „Ponia, labai atsiprašau, kad jus trukdau, bet aš susitariau susitikti „Druidų sosto“ kavinėje, tačiau pasiklydau ir labai noriu į tualetą. Prašiausi pas dar dviejų jūsų gatvės namų šeimininkus, bet manęs neįsileido. Gal jūs galėtumėte padaryti krikščionišką paslaugą ir leisti man pasinaudoti jūsų tualetu? Nebegaliu išsėdėti mašinoje, mane taip spaudžia...

Užsičiaupiau, nes vartai jau vėrėsi! Patraukiau keliuku per kiemą lyg į patį rojų. Atsidarė lauko durys ir pro jas tvykstelėjo ryški šviesa. Viduje buvo šilta, malonu, o svarbiausia — dvelkė laukimu, Deta su Reisiu kažkur tūno inkriminuojančiose pozose. Maža moterytė prie durų — apie tris pėdas šešis colius, baisiai sena, kokių šimto ir septynerių metų. Žilų garbanotų plaukų, su akiniais, beformiu tvido sijonu ir senu nutįsusiu megztiniu, matyt, savo pačios narpliotu. Reisio O’Greidžio ekonomė?

Ji: Užeik vidun, vargšele.

Aš (su neslepiamu dėkingumu): Labai jums ačiū, ponia.

Ji: Į tualetą prašau čia.

Nuvedė mane į drabužinę apačioje, bet aš norėjau pasitrinti viršuj, kur galėčiau užklupti Dėtą su Reisiu nusikaltimo vietoje.

Aš: Ponia, labai atsiprašau, kad pasirodysiu jums tokia nedėkinga, bet aš turiu „ligą“.

Ji atšoko atatupsta.

Aš: Ne, ne, neišsigąskit. Ji neužkrečiama. Tai paprasčiausias fiziologinis sutrikimas: reikalą galiu atlikti tik tuose tualetuose, kuriais nesinaudoja kiti žmonės.

Ji (žiūrėdama į mane klausiamai): Na, šalia svečių kambario yra atskiras tualetas, kur beveik niekas neužeina. Ar jis tiks? Eime, parodysiu.

Aš: Jums gal neverta lipti laiptais su savo senom kojom. Jau ir taip pridariau jums rūpesčių. Tik parodykit, į kurią pusę man eiti.

Ji: Lipkit į patį viršų, paskui į dešinę, antros durys, (šūkteli man pavymui.) Tik nesupainiokit drabužinės durų su vonios kambario, kaip vieną vakarą buvo atsitikę Greidžiui, kai padaugino išgerti.

Nuėjau į tualetą, nes kad jau buvau vietoj, tai nusprendžiau ir pasysioti. Paskui, apsiginklavusi fotoaparatu, tyliai išslinkau ir pamėginau kyštelti nosį į kitus keturis kambarius. Bet juose nieko nebuvo. Kur, po paraliais, pasislėpė Reisis su Deta?

Ji (laukdama manęs apačioje): Ar jau susitvarkėt?

Aš: Jau.

Ji: Baisi Dievo rykštė, ar ne? Pūslė nelaiko?

Aš: Tikrai taip.

Ji: Bet labai praverčia specialios šlapimą sulaikančios kelnaitės. Gal norėtumėte pyragaičių?

Varau į virtuvę, tikrą virtuvę mėlynosios agos spalvos su šiurkščiu mediniu stalu, sausų gėlių puokštėmis, pakabintomis džiūti. Pyragaičiai klasiški. Belgiški. Iš visų pusių aplieti šokoladu. Ne tik iš vieno šono. Kai kurie net suvynioti į auksinį popieriuką.

Aš: Pyragaičiai jūsų klasiški.

Ji: Žinoma, juk reikia nors senatvėj pagyventi prabangiai, tiesa? Kuo jūs vardu, brangioji?

Aš: Helena.

Ji: Helena. O pavardė?

Aš: Helena... Aaa.

Jau norėjau sakyti Volš, bet paskui staiga persigalvojau.

Aš: Keler.

Vienintelė pavardė, kuri tuomet šovė į galvą: Helena Keler.

Ji: Helena Keler? Man ji kažkur girdėta. Ar mes kartais nebuvom susitikusios?

Aš: Abejoju.

Ji: O aš esu Tesė O’Greidi.

Jėzau šventas! Vos neužspringau. Čiagi ta garsioji Tesė

O’Greidi, pavojingiausia Dublino nusikalstamo pasaulio moteris. Vadinasi, Reisis O’Greidis gyvena su savo mamaite?

Pasistengiau mikliai atsitokėti. Nedera rodyti savo silpnumo.

Aš: Ačiū, kad leidote pasinaudoti jūsų tualetu, Tese. Jūs tikra krikščionė.

(Senoliams patinka, kai juos vadina krikščioniais.)

Aš: Jūs lyg šventas Petras kelyje į Damaską, padėjęs mūsų Viešpačiui užgesinti liepsnojantį krūmą, kad nesupleškėtų visa Biblija.

Ji: Anoks čia man vargas. Pasiimkit kelis pyragėlius į kelią. (Apžiūrėdama, kokių dar liko.) Ar mėgstat su apelsinų įdaru?

Aš: Ne. Tokių nieks nemėgsta.

Ji: O su mėtiniu?

Aš: Gerai.

Ji įbruko man į kišenę du pyragėlius su mėtiniu įdaru ir dar patapšnojo, vos nepataikiusi į pistoletą, o tada palydėjo į holą. Praeidama pro pusiau praviras duris pamačiau Reisį su Deta! Sėdėjo susiglaudę ant sofos ryškiai apšviestame kambaryje ir gėrė arbatą, kramsnojo pyragėlius (tokius pačius klasiškus, kaip ir aš valgiau virtuvėje, kaip supratau trumpam užmetusi akį) ir žiūrėjo „Mamoms tai patinka“. Tragedija! (Anglai mėgsta kartoti klasiką.)

Prie durų dar kartą padėkojau Tesei, o kai patraukiau vartų link, gana garsiu balsu ji dar man šuktelėjo: „Žiūrėkit, daugiau nebepasiklyskit...“

Staiga mane vėl apėmė keistas jausmas. Jeigu leisiuosi užvaldoma baimės, tai tik baimę ir jausiu.

Atsigręžiau atgal. Tesė tebestovėjo apšviestame hole ir nuo prieangio jos akinių stikluose kažkas blykstelėjęs privertė mane prisiminti Jozefą Mengelę.

Pasibaigus takeliui, išėjau pro vartus, ir jie už manęs pradėjo užsidaryti. Palaukiau iki paskutinio momento, paskui mikliai šmurkštelėjau atgal prie jų, numečiau ant žemės kuprinę toje vietoje, kur jie susiglaudžia, kad nukirstų elektroninį šviesos spindulį ir jie vėl atsidarytų.

Gudriai sugalvota.

Nuskuodžiau per žolę prie svetainės langų. Užuolaidos užtrauktos, bet per vidurį paliktas plyšelis — koks neapdairumas - tad puikiausiai viskas matėsi. Deta su Reisiu sėdi susiglaudę pečiais, gurkšnoja arbatą ir žiūri tą patį filmą. Na ir keistas žmonių skonis.

Padariau kelias geras nuotraukas, tada staiga už nugaros išgirdau kažkokį garsą — šuns urzgimą.

Atsisukau. Sūnys. Net du. Didžiuliai, bjaurūs padarai su pasruvusiomis akimis ir tragiškais dantimis. Kaip Klaros per pagirias. Tesė tikriausiai mane įsileisdama buvo juos uždariusi, bet dabar, kai aš „išėjau“, jie vėl ėmė patruliuoti sode. Nieko taip nekenčiu gyvenime, kaip tų prakeiktų šunų.

Jie man švelniai urzgė ir aš, nieko nelaukdama, suurzgiau jiems atgal. Na va! Nesitikėjot, prakeikti dvokiantys padarai?

Aš: Jūs — pikti šunys, bet aš turiu ginklą. Žiūrėkit.

Lėtai iš dėklo išsiėmiau pistoletą ir parodžiau jiems. Pistoletas — sakau. Labai pavojingas. Tikriausiai matėt per televizorių. Ne sykį treniravausi bunkeryje su kietais atsargos karininkais. Galėčiau į jus nusitaikyti ir patiesti vietoje. Supratot? O dabar aš lėtai atsitrauksiu, laikydama nutaikytą į jus pistoletą, o jūs liksite savo vietose ir nejudėsite. Nors sutrikę, bet paklusnūs.

Jie taip ir padarė. Sukau jiems prieš nosį pistoletą ir vis kartojau: „Pistoletas. Galiu jus nudėti. Ginklas. Labai pavojingas.“

Ir pamažėle traukiausi atgal, žingsnis po žingsnio ėjau pievele, kol pagaliau pasiekiau vartus. Ir tada padariau didžiausią klaidą: pasileidau bėgti, šunys irgi. Ei, galvojo jie, ji juk mūsų išsigando. Čiumpam ją.

Skalydami kaip pasiutę, jie pasileido per žolę manęs link ir jau buvo visai arti, kai aš pamačiau, kad vartai uždaryti, o tarp jų įstrigusi kuprinė, ir viskas perkirsta pusiau: kontūriniai akių pieštukai, lūpų blizgikliai (kaip vėliau pamačiau). Daužiau kumščiais vartus, tikėdamasi, kad jie visiškai neužsidarė, nes tada mane galutinai prikirps... tie šunys.

Per vėlu, vienas jau kibo į mane. Suvarė dantis per pusę mano užpakalio. Vartai truputėlį prasivėrė — vargšelė mano kuprinė neleido jiems visai užsitrenkti — aš nėriau pro juos, staigiai uždariau paskui save ir užtrenkiau, kad neatsidarytų.

Anapus virbų šunys ir toliau baisiai skalijo.

Aš surikau: Katras iš jūsų man perkando šikną?

Nė vienas neprisipažino, tad nusprendžiau patiesti abu, bet jau ir taip buvau prisivirus košės, tad sumojau verčiau dėti į kojas, nes O’Greidis galėjo išgirsti šunų lojimą ir išeiti į lauką pasižiūrėti. (Jeigu įstengtų atsiplėšti nuo televizoriaus ekrano.)

Taip skaudėjo šikną, kad vos galėjau atsisėsti į mašiną, betgi turėjau tai padaryti. Numyniau į Dalkį, sustojau prie kavinės ir paskambinau Kolinui.

Trumpai jam viską papasakojau.

Aš: Manęs prašau su Hariu Siaubu nesieti, bet O’Greidžiams gali kilti Įtarimas. Be to, šunys man sukandžiojo užpakalį. Bijau, kad teks siūti. Ar nežinai, kur artimiausias greitosios pagalbos punktas?

Jis: Šv. Vincento ligoninė Būterstaune. Atvažiuosiu palaikyti tau kompanijos.

Kol jis atvažiavo, aš jau buvau apžiūrėta.

Aš: Man reikia, kad susiūtų žaizdą ir suleistų vaistų nuo stabligės.

Matydamas, kad negaliu prisėsti, jis irgi visą laiką stovėjo. Solidarumas.

Aš: Jeigu mane paralyžiuos, Hariui Siaubui teks už tai sumokėti.

Jis: Neparalyžiuos tavęs.

Jis nusišypsojo ir aš staiga pagalvojau: Dieve, man jis iš tiesų patinka. Din-dzilin!

Kai man susiuvo užpakalį (aštuonios siūlės; jeigu šuo sudegtų per gaisrą, tai mano subinė galėtų pasitarnauti jo identifikacijai pagal dantų sukandimą), nuvažiavom pas Koliną į namus. Ja-hei!

Negalėjau atplėšti akių nuo ekrano: visai nejuokinga. Nieko čia linksmo, kad Helena švaistosi su pistoletu ir vaikšto su šunų sukandžiotu užpakaliu — sakykim, kad tai teisybė. O jeigu dar ir siuvo, tai visai nekas. Išsigandusi galvojau, ką daryti; bėda ta, kad Helena yra didžiausia priešgyna — jeigu liepsiu jai pasisaugoti, tai ji būtinai elgsis priešingai. Gal pasikalbėti su mama? Bet, sprendžiant iš to, kaip mama vertina jos darbą — siūlėsi paskambinti ir pranešti, kad Helena serga ir t. t. — supratau, jog ji irgi žiūri į tai ne visai rimtai. Nesugalvojusi, kaip būtų tinkamiausia pasielgti, nusprendžiau, kad kol kas nesiimsiu jokių veiksmų. Nors mane baisiai ėdė nerimas; nenorėjau, kad mano mylimiems žmonėms nutiktų kas bloga.

— Puiki naujiena! — šaukė Franklinas, apsvaigęs iš laimės. — Ariela pasirinko tavo pristatymą. Apsidraudimui pasiliksime ir Vendel, bet taviškis jai patiko labiausiai. — Ir jis prunkštelėjo. — Turiu prisipažinti... iš pradžių galvojau... o, varge tu manoji visai kuoktelėjo. Ką aš padariau! Vis dėlto tavo pristatymas nuostabus. Nepakartojamas. Mamytė labai patenkinta.

43

— Ei, Nikolai, — šūktelėjau eidama koridoriumi. — Ačiū tau už tą juokingą budistų patarimą apie žąsį. Man pavyko prasimušti.

Priėjusi arčiau, pamačiau, kaip jis iš pasididžiavimo net nuraudo.

— Tu iš tiesų nieko nedarei?

— Nevisiškai. Bet nuolat akcentavau, kad reikia nieko nedaryti.

— Oho! Jėga! Klok viską.

— Tuoj. — Bet mano dėmesį patraukė jo marškinėliai. Šiandien ant jų buvo užrašyta: „Apkiautėliai užvaldys pasaulį“. — Nikolai, man dar neteko tavęs regėti su tais pačiais marškinėliais du kartus. Kodėl tu juos keiti? Ar tu kasdien velkiesi marškinėlius vis su kitokiu užrašu, ar tai darai tik sekmadieniais?

Jis šyptelėjo.

— Žinai, reikia pamatyti mane šiokiadieniais ir įsitikinsi.

Staiga mūsų nuotaika subjuro, mes suglumom, jo šypsena pradingo, o veidą pamažėle užliejo raudonis.

— Ana, atsiprašau. — Ir jis žemai nulenkė raudoną kaip pomidoras galvą. — Norėjau su tavim paflirtuoti. Netinkamai pasielgiau.

— Tikrai? Be reikalo jaudiniesi...

— Na, juk judu su Miču...

— Ką? Su Miču? O, Dieve mano, ne, Nikolai. Tarp manęs ir Mičo nieko nėra. Tikrai nieko.

* * *

Ar tu nepyksti, kad aš taip daug laiko praleidžiu su Miču? Na, juk tu supranti, mes tik draugai, tiesa? Mes tik vienas kitam padedam.

Mane taip išmušė iš vėžių Nikolo pastaba, kad po seanso pasakiau Mičui, jog šiandien negalėsiu eiti su juo iškylauti. Man bjauriai graužė sąžinę ir aš negalėjau atsikratyti šito jausmo. Patraukiau namų kryptimi. Nors ir labai stengiausi nežiūrėti faktams į akis, vis tiek supratau, kad žmonės labai lengvai mano ir Mičo santykius supras klaidingai. Juk ne veltui taip suirzau, kai Ornestas išvydo mus abu viktorinoje. Ir kodėl nieko apie jį nepasakoju Rachelei su Džeke? Tikrąją tiesą žinojau aš ir Mičas, bet ar ją teisingai suprato Aidanas?

Aidanai, jei gali, leisk žinoti ir aš daugiau su juo nebesusitikinėsiu. Atsiųsk man kokį nors ženklą. Bet kokį. Gerai, palengvinsiu tau užduotį — aš eisiu šita gatve ir jeigu tu pyksti dėl Mičo, tai ar... tai ar negalėtum padaryti taip, kad nuo palangės man ant kelio nukristų gėlių vazonas? Nenorėčiau, kad jis krisdamas pataikytų į mane, bet jeigu tu manai, kad tai būtina...

Aš vis ėjau ir ėjau gatve, bet nieko neatsitiko, ir tada pagalvojau, kad galbūt netiksliai jam paaiškinau. Gal nereikėjo sakyti, kad nukristų gėlių vazonas, gal būtų užtekę tiesiog pasakyti, kad kas nors nukristų.

Gerai, tegu nukrinta bet kas. Nebūtinai gėlių vazonas.

Bet ir toliau niekas nenukrito nei ant manęs, nei man ant kelio, todėl visiškai suplukusi ir pavargusi susistabdžiau taksi. Jaunas vairuotojas indas kalbėjosi mobiliuoju telefonu. Pasakiau adresą, kur važiuoti, ir sudribau ant sėdynės. Staiga girdžiu:

— Tu esi bjaurus, nedoras žmogus ir aš tave nubausiu. — Taip kalbėjo vairuotojas į savo telefoną. Atsisėdau tiesiai, norėdama pasiklausyti. — Maukis kelnes, tu nedorėli, ir aš dabar tave smarkiai bausiu!

— Atsiprašau, pone, su kuo jūs čia kalbate?

Jis staigiai grįžtelėjo atgal, pridėjo pirštą prie lūpų, nė sekundei nepalikdamas be priežiūros vairo, ir toliau tęsė pokalbį:

— Dabar aš tave prilupsiu už tai, kad buvai toks negeras. Taip, aš tave prikulsiu, tu nedorėli blogieti. Atvanosiu tau užpakalį su lazda. Kad šniosiu su lazda per užpakalį, nes esi pasiutiškai blogas žmogus.

Ak, Aidanai, tu man atsiuntei ženklą. Devynių iš dešimties balų taksi vairuotojas! Vadinasi, tu dėl Mičo nepyksti!

— Smarkiai, oi kaip smarkiai aš tave prilupsiu. Pasilenk ir dabar aš skaičiuosiu kirčius. Vienas kirtis! Du kirčiai! Trys kirčiai! Keturi kirčiai! Penki kirčiai! ŠEŠI kirčiai!

Šeštas kirtis, atrodo, buvo paskutinis: iš mobiliojo telefono pasigirdo riksmas, paskui viskas nutilo ir galiausiai vairuotojas tarė:

— Ačiū, pone. Ir man buvo malonu. Paskambinkite dar kartą.

Jis išjungė telefoną ir aš, mirdama iš smalsumo, paklausiau:

— Ką visa tai reiškia?

— Aš esu sekso darbuotojas. — Pasakyta labai išdidžiai.

— Šit kaip?

— Taip. Vyrai man moka pinigus už tai, kad juos koneveikiu. Bet dar ir vairuoju taksi. Pandžabe turiu didelę šeimyną. Siunčiu jiems... — Jo žodžius nutraukė sučirškęs telefonas. Jis pasižiūrėjo, kas skambina, ir truputį tingiai atsiliepė:

— Laba diena, ponaiti Tomasai. Ką veikiate? Buvote negeras? Ar labai negeras?

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Volsai1@eircom.net

Tema: Moteris su suniu

Brangioji Ana,

Jis „apdėjo tetulytę“. (Nelabai suprantu šito pasakymo. Ar jis vulgarus? Pasakyk, nes jeigu vulgarus, tai daugiau nebekartosiu lošdama bridžą. Tiesiog sakysiu, kad jai „sekasi“, ir tiek.) Dar daugiau prikrovė kakių.

Grįždama namo, į juos įlipo Helena. Visa buvo „įsiaudrinusi“ (bjaurus žodis) po nakties su Kolinu, tai kad pasiuto. Keikėsi prie vartelių kaip mužike.

Dabar tai jau, — rėkė ji, — keliausim ieškoti tos paikos raganos!

Taigi mes iš karto nuvažiavom pas ją. Paspaudžiau durų skambutį ir Zojis pradėjo garsiai loti, paskui staiga nutilo. Ta sena boba tikriausiai pamatė mus per kokią slaptą skylučiukę ir nusprendė apsimesti, kad nieko nėra namie. Man gaila Zojo. Užrakintas, vargšelis. Su užkimšta burna. Gal su kojine ar su kaklaskare. Gali taip ir uždusti. Helena sušuko pro pašto dėžutės skylę:

— Mes dar sugrįšim, tu sena ragana. Žinok, aš esu viena geriausių Airijos privačių detektyvių.

Airijos, visos Airijos! Niekojai nesakiau, bet su Kolinu praleista naktis aiškiai trenkė jai per smegenis.

Tave mylinti Mama

44

Reikėjo pamatyti, kaip atrodo įsimylėjęs Džojis. Vakarienė buvo surengta vien tam, kad visi baisiai norėjo pamatyti nelabai suvokiamą derinį — Džekę kartu su Džojų.

Ir ne vien tik dėl paprastų įtariamųjų — Rachelės, Luko, manęs, Seiko ir 1.1., bet ir visos antros eilės gvardijos — Tikrųjų Vyrukų, kurie Džojį labai gerbė, o ką jau kalbėti apie Leoną su Deina, Nelą ir jo keistąją draugę bei keletą žmonių iš Džekės darbo. Netgi kai kas iš mano kolegių pasisiūlė ateiti: Tynė (kuri su Džojų buvo permiegojusi gana seniai) ir Brukė — Brukė Edison.

Taigi vieną šeštadienio vakarą į Haiku restoraną Žemutiniame Yst Saide sugužėjo net dvidešimt trys mūsiškiai. (Teko kelis kartus skambinti į restoraną ir keisti užsakytų vietų skaičių.)

Džojis su Džeke sėdėjo apsiviję rankomis vienas kitą vidury didžiulio stalo šoninėje nišoje, o mes stumdėmės ir grūdomės, kas įstengs atsisėsti arčiau jų. Vertingiausios vietos buvo tiesiai priešais įsimylėjėlius.

— Pažiūrėk į įsimylėjusio Džojo veidelį, — sušnibždėjo man Tynė.

Keista: Džojis nei juokėsi, nei ką; jis vis dar buvo bjauriai paniuręs, bet kai pirštu vedžiojo po Džekės veidą ar spoksojo jai į akis, jo bjaurumas buvo malonus. Netgi seksualiai patrauklus. Įdėmus, Hytklifiškas, nors plaukai ir ne tokie tamsūs. Jis gal ir būtų juodesnis, jeigu nesikepintų soliariumuose (mes visi tai žinojom, nors jis ir aršiai neigė), deja, jis buvo labai prisirišęs prie auksinės rudos spalvos.

— Turėtų išeiti į gera, — džiugiai tarė Tynė.

Taip ir buvo. Džeke su Džojų per visą vakarienę sėdėjo sukišę nosis vienas į kitą ir be paliovos kažką šnibždėjosi bei krizeno, net maitino vienas kitą.

Vienintelis šiuo reginiu nesižavėjo Gazas, nes jam ir taip kiekvieną vakarą iš labai arti tekdavo stebėti porelę savo bute. Jis trainiojosi tarp mūsų, neišleisdamas iš rankų gerokai nudrengto odinio kapšelio; aš gerai žinojau, kas jame.

— Ana, — tarė jis man, — galiu tau padėti įveikti sielvartą. Aš mokausi akupunktūros. — Ir atlapojęs savo kapšelį pažėrė ant stalo krūvą adatų. — Aš žinau, kurie taškai padės tau atsipalaiduoti.

— Labai malonu. Ačiū.

— Nori pasakyti, kad leisi man pamėginti?

— Ką? Dabar? Oi, ne, Gazai, tik ne dabar. Mes juk viešoje vietoje. Aš negaliu sėdėti restorane prismaigstyta adatų. Tegu ir Žemutiniame Yst Saide.

— O aš maniau, kad tu... Tai gal tada kitą kartą? Kada nors greitai?

— Mmmm, gal. — Girdėjau, kas buvo nutikę Lukui. Lukas jautėsi normaliai tol, kol Gazas prikalbino pasididinti endorfinų kiekį. Nespėjęs susivokti, kas nutiko, Lukas jau gulėjo vonioj ant grindų vaisiaus poza ir nežinojo, ką daryti: ar vemti, ar alpti.

— Aš dar ir taures statau, — gyrėsi Gazas. — Dar vienas kinų gydymo būdas. Pakaitinu taures ir uždedu ant nugaros. Jos ištraukia iš organizmo toksinus.

Taip, aš ir apie tai žinojau. Man teko girdėti, kad jis buvo išdėliojęs savo kaitinamas taures taip arti Rachelės ir Luko užuolaidų, jog šios net užsidegė.

— Ačiū, Gazai, bet... — parodžiau pirštu į Džekę su Džojų. — Šiuo metu aš galvoju tik apie juos.

Tiesą sakant, man pasirodė, kad jie rengėsi eiti namo.

Ir iš tikrųjų! Jiedu jau stojosi iš savo vietų, Džojis metė ant stalo porą dvidešimtinių ir, maloniai atsiprašinėdami, jie patraukė prie išėjimo.

— Varo namo mylėtis, nė nepagalvoję, kaip nepadoriai tai atrodo iš šalies, — užsisvajojusi tarė Brukė Edison. — Net pinigų nesugebėjo palikti tiek, kad užsimokėtų už savo dalį. Balandėliai taip įsimylėję, kad įsivaizduoja, jog mums bus didžiulė laimė už juos uždėti. Nors taip ir bus.

— Gražu, kad jie išeina anksti, — pasakė Tynė. — Dabar galėsime pamalti apie juos liežuviais. Tai kokia kieno nuomonė?

Reakcija buvo įvairi. Aiškiai matėsi, kad Tikrieji Vyrukai buvo sutrikę, nes Džeke neturėjo krūtinės. Nors, kita vertus, buvo blondinė.

Tačiau visi kiti liko sužavėti.

— Nuostabu, — Brukė plojo delnais, o jos akys švytėjo iš laimės. — Tikra meilė gali aplankyti kiekvieną. Ir nebūtina, kad vyras dirbtų Vol Stryte. Tegu jis būna paprastas santechnikas ar statybininkas. — Jos žvilgsnis įsmigo į Šeiką, į jo smarkiai aptemptus džinsus, į didžiulę suveltą ševeliūrą ir staiga nušvito.

45

Atkeliavo puiki žinia!

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Aiskiaregystes_Centras@yahoo.com

Tema: Neris Heming

Jūsų telefoninis interviu su Neris Heming numatytas spalio šeštą dieną, trečiadienį, pusę devynių ryto. Vėliau jums atsiųsime telefono numerį, kuriuo reikės paskambinti. Ponios Heming jums skiriamas laikas kainuos 2500 dolerių. Atsiųskite savo kredito kortelės duomenis. Dar prašome įsidėmėti, kad skambinti galima ne anksčiau kaip pusę devynių ir privalote baigti taip pat laiku.

Paskambinau Mičui ir pasakiau. Beprotiškai apsidžiaugiau. Po dviejų savaičių galėsiu pasikalbėti su Aidanu.

Nebegaliu laukti. Nebegaliu laukti. Nebegaliu laukti.

46

Franklinas pasilenkė virš mano stalo, metė slaptą žvilgsnį į Loryną ir tarė:

— Ana, pagaliau mes sulaukėme iš Devereaux datos patvirtinimo dėl Formulės 12 pristatymo.

Jis laimingas šypsojosi, o aš staiga pajutau per nugarą nubėgantį šaltą virpulį, nes supratau, kas dabar bus. Jam dar neprasižiojus, aš jau numaniau, ką tiksliai jis nori man pasakyti.

— Spalio šeštą, kitos savaitės trečiadienį, lygiai devintą.

Mano kojas pradėjo varstyti elektros šoko skausmas. Spalio šeštą, trečiadienio rytas — mano pokalbio su Neris Heming laikas. Tai buvo panašu į visatos pokštą.

Aš niekaip negalėsiu dalyvauti pristatyme. Turiu jiems tai pasakyti. Bet aš labai bijojau. Nagi, pirmyn, pasakyk.

— Apgailestauju, Franklinai. — Mano balsas virpėjo. — Aš negalėsiu dalyvauti pristatyme. Turiu suplanuotą susitikimą.

Jo akyse žybtelėjo ledo kibirkštys. Koks dar gali būti susitikimas, svarbesnis už šitą?

— Tai... dėl... sveikatos.

— Pakeisk datą. — Franklinas elgėsi taip, tarsi viskas jau būtų išspręsta.

Aš atsikrenkščiau.

— Labai svarbus.

Jis suraukė antakius, tarsi įdėmiai būtų klausęs. Iš pradžių miršta jos vyras, dabar jai reikia skubios medicininės pagalbos. Kiek dar nelaimių gali prisišaukti šita netikėlė?

— Tu mums reikalinga pristatyme, — tarė Franklinas.

— Aš galėsiu ateiti tik po pusės dešimtos.

— Tu mums reikalinga pristatyme, — pakartojo Franklinas.

— Gal net penkiolika po devynių, jeigu nebus kamščių. — Jokių šansų.

— Bijau, kad tu negirdi, ką aš tau sakau. Tu mums reikalinga pristatyme. — Po to jis nusigręžė ir nuėjo.

Negalėdama susikaupti darbui, drebančiomis rankomis atsidariau elektroninį paštą pasižiūrėti, ar neatėjo kas nors malonaus. Helenai buvo pagrasinta susidorojimu.

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Grasinimas susidoroti

O, Dieve, kiek daug visko nutiko. Šį rytą į mano kontorą atvažiavo Kolinas. Jis turėjo mane nugabenti pas Harį Siaubą, kad įteikčiau jam nuotraukas, kur Deta su Reisiu sėdi susiglaudę ant sofos, geria arbatą ir šveičia topinius pyragaičius.

Nespėjau apsižiūrėti, lyg perkūnas iš giedro dangaus pykšt! šūvis! Dar dabar nuo jo ausyse tvinkčioja. Ant stalo pažiro lango stiklai, aplink vien šukės. Kažkas norėjo mane nušauti! Na ir įžūlumas!

Kolinas (šaukia): Ant žemės!

Paskui nėrė pro duris pasižiūrėti, kas dedasi gatvėje. Bet aš išgirdau, kaip sucypė mašinos ratai, ir jis grįžo po kelių sekundžių.

Jis: Nuvažiavo. Panašu, kad galėjo būti kas nors iš Reisio vyrukų. (Atsiklaupia ant grindų, ant šukių ir apkabina mane.) Nebijok, mažyte.

Aš (atsitraukdama nuo jo. Piktai): Ką čia, po perkūnais, išdarinėji?

Jis: Raminu tave.

Aš: Stokis. Man tokie dalykai nepatinka. Nė trupučio. Ir nereikia manęs raminti.

Jis: Net puodelio arbatos nenori?

Aš: Ne, ne. Nieko.

Jergau šventas!

Pro skylę, kur ką tik buvo langas, pamačiau mamytes, apsitempusias triko kelnėmis, anoreksiškas ir su dūmų kamuoliais iš burnos kaip visa mūsų planeta griūvančias iš savo namų. Čia niekas nesnaudžia.

Mamyčių vyriausioji, vardu Žozeta: Ak, Helena, čia garbingų žmonių rajonas.

Aš: Nieko panašaus.

Ji: Gerai, tebūnie. Bet kai pusę vienuoliktos pyškina iš pistoletų, tai jau visai negerai.

Aš: Atsiprašau. Kitąsyk, kai rengsis kas nors mane nušauti, paprašysiu, kad palauktų iki pavakarių.

Ji: Taip ir padaryk. Būsi šaunuolė.

Ir jos išsiskirstė.

Aš: Dieve šventas, į mane ką tik kažkas pasikėsino.

Jis: Ne. Čia buvo tik įspėjamasis šūvis.

Aš: Kitąsyk tikrai mane nudės.

Jis: Niekas taip nedaro. Pirmiausia jie ką nors iškrės, sakykim, nugalabys tavo šunį. Tokiu atveju laikomasi griežto protokolo.

Aš: Bet aš neturiu šuns. Nekenčiu jokių gyvų padarų.

Jis: Na, tuomet gali sudeginti tavo automobilį. Juk tu dievini savo mašiną, tiesa?

Aš (linksėdama): Vadinasi, manęs dar taip greitai nenužudys?

Jis: Ne, tu turi marias laiko.

Šito jau per daug. Greitai surinkau Helenai atsakymą.

Kam: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Nuo: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Tema: Grasinimas susidoroti

Helena, man jau visai nebejuokinga. Jeigu kas iš tiesų norėjo tave nušauti — aš neįsivaizduoju, kad net ir tu galėtum juokauti dėl tokių rimtų dalykų — tuojau pat liaukis ir mesk savo darbą. Tučtuojau!

Ana

Virpančiais pirštais išsiunčiau laiškelį, o tada parašiau į Neris Heming kontorą, norėdama pasiaiškinti, ar negalėtų permesti mano susitikimo į kitą dieną. Arba dieną anksčiau. Arba tą pačią dieną, tik anksčiau. Arba vėliau. Bet kuriuo kitu laiku, išskyrus spalio šeštą, pusę devynių. Bet nieko neišėjo. Aš tuojau pat gavau greitą atsakymą, kur man pranešė, kad jeigu praleisiu šį langą, tai vėl turėsiu keliauti į eilės galą ir laukti privalomų dešimt ar dvylika savaičių, kol bus paskirtas kitas susitikimo laikas.

O aš to padaryti negalėjau! Negalėjau, ir tiek! Aš beviltiškai troškau pasikalbėti su Aidanu, taip ilgai laukiau, taip nekantravau.

O jeigu nedalyvausiu pristatyme, mane išmes iš darbo. Dėl to nėra jokių abejonių. O ar negalėčiau susirasti kito darbo? Gerai pagalvojus, gal ir ne. Juo labiau, jeigu potencialūs darbdaviai sužinos, dėl ko buvau išmesta — kad neatėjau į patį svarbiausią firmos reklaminį pristatymą. Darbas man buvo reikalingas kaip oras. Jis man buvo varomoji jėga. Jis vertė mane keltis rytais ir vijo šalin negeras mintis. Jau nekalbant apie tai, kad gaudavau atlyginimą, nes iki ausų buvau įklimpusi į skolas. Kai tik gavau žinią iš Neris Heming kontoros, iš karto į atskirą sąskaitą permečiau du su puse tūkstančio žalių; bent jau ten jų niekas nelies. O šiaip aš vos sudūriau galą su galu ir mokėjau kasmėnesines sąskaitas. Be galo stengiausi išguiti iš galvos baimę, bet mintis, kad galiu likti be darbo, ir vėl ją atgaivino. Kažkur teko skaityti, kad niujorkietis vidutiniškai kas dvi savaites gali likti be darbo. O kol aš turėjau darbą, galėjau kaip nors verstis, bet net ir pora savaičių be užmokesčio galėtų viską apversti man aukštyn kojomis. Tada tikriausiai reikėtų atsisakyti buto ir net sugrįžti į Airiją. Aš negalėjau sau to leisti, nes turėjau žūtbūt gyventi Niujorke ir būti šalia Aidano. Aš privalau dalyvauti tame reklaminiame pristatyme.

Netrukus mane apėmė pasipiktinimas: kas būtų, jeigu aš iš tiesų rimtai susirgčiau? Jeigu man pripažintų vėžį ir Devereaux pristatymo dieną man būtų paskirtas gyvybę gelbstintis chemoterapijos seansas? Ar nesielgia Franklinas truputį nehumaniškai? Ar ne perlenkiama su ta darbo etika?

Bandžiau sugalvoti kitų dilemos sprendimo variantų. Galėčiau paskambinti Neris iš savo mobilaus telefono sėdėdama kavinėje netoli darbo, ir truputis po devynių jau būčiau vietoje. Iš tiesų tai galėčiau paskambinti ir iš savo darbo vietos. Bet ne. Aš negalėčiau tada tinkamai pabendrauti su Aidanu.

Netrukus viskas atsistojo į savo vietas — aš priėmiau sprendimą. Ir visai ne dėl to, kad būčiau kuo nors suabejojusi. Pasikalbėsiu su Neris ir praleisiu pristatymą.

Patraukiau prie Franklino darbo stalo.

— Ar galiu šnektelti?

Jis šaltai linktelėjo.

— Franklinai, aš negalėsiu dalyvauti pristatyme. Bet mane galėtų kas nors pakeisti. Pavyzdžiui, Loryna.

Susierzinęs jis tarė:

— Mums reikalinga tu, nes tik tu esi su randu. O Loryna rando neturi. — Kurį laiką jis tylėjo, o aš pagalvojau, ar tik nemąsto, kaip subjauroti Lorynai veidą. Veikiausiai nusprendė, kad tai padaryti neįmanoma, nes tuojau pat paklausė:

— O kuo tu taip susirgai?

— Na, mano bėda ginekologinė. — Pamaniau, kad bus saugiau jam pasakyti šitaip, nes, šiaip ar taip, jis vyras. Kituose darbuose man tai visada padėdavo išsisukti — kai norėdavau pasiimti laisvą popietę pavaikštinėti po parduotuves, pasakydavau šefui vyrui, kad užėjo mėnesinių skausmai. Paprastai jie taip greitai manęs nepaleisdavo — veiduose ilgam sustingdavo siaubas: tik neištark žodžio „menstruacijos“. Tačiau Franklinas liuoktelėjo iš už savo stalo, čiupo mane už rankos ir nuvingiavo pro kolegų stalus.

— Kur mes lekiam?

— Pas mamytę.

Velnias, velnias, velnias, velnias.

— Ji sako, kad negalės dalyvauti pristatyme, — labai garsiai pareiškė Franklinas. — Sako, yra užsirašiusi pas gydytoją. Ir dar sako, kad bėda ginekologinė.

— Ginekologinė? — nustebo Ariela. — Nori pasidaryti abortą? — ji pažiūrėjo į mane su sunkiai slepiamu įniršiu. — Dėl kažkokio suknisto aborto tu ketini nedalyvauti Formulės 12 reklaminiame pristatyme?

— Ne. O, Dieve mano, tikrai ne. — Aš išsigandau, į kokią velniavą būsiu įsivėlusi, išsigandau jos pykčio, savo melo ir kokią košę čia užviriau.

Reikia sugalvoti dar kokią nesąmonę. Ir kuo skubiau.

— Tai dėl... gimdos kaklelio.

— Kas jam — vėžys? — ji suktelėjo galvą į mane ir gan ilgai žiūrėjo į akis. — Ar tau tikrai vėžys? — užuomina buvo aiški: jeigu man vėžys, tai ji leis nedalyvauti pristatyme. Bet daugiau nieko. Tačiau aš negalėjau prisiversti jai šito pasakyti.

— Priešvėžinė stadija, — užsikirsdama išlemenau ir vos nenumiriau iš gėdos dėl savo melo.

Prieš keletą metų Džekei buvo nustatyta priešvėžinė gimdos kaklelio stadija. Tuo metu mes visi puolėm į ašaras, nes buvom įsitikinę, kad ji mirs, bet po nedidelės operacijos, kuriai atlikti net nereikėjo vietinio nuskausminimo, ji vėl buvo sveika kaip ridikas.

Staiga Ariela nusiramino. Tapo baugiai rami. Jos balsas pasidarė panašus į užkimusio žmogaus švokštimą:

— Ana, negi aš tau buvau tokia negera?

Man pasidarė silpna.

— Žinoma, Ariela...

Bet jau niekas negalėjo jos sustabdyti. Dabar teks išklausyti visą jos litaniją.

— Argi aš tavim nesirūpinau? Argi nerengiau? Pameni, kai atstovavom Fabrice & Vivien, kol tie šmikiai nenudūmė pas kitus? Argi aš nedaviau tau į valias kosmetikos? Argi neleidau maitintis pačiuose geriausiuose miesto restoranuose? Argi nelaikiau tavo darbo vietos, kai tavo vyrelis iškeliavo pas Abraomą? Argi nepriėmiau atgal, nors tavo veidas taip sužalotas, kad ir pats dr. De Grūtas išsigąstų?

Kai ji ištarė tą prakeiktą paskutinę frazę, aš nebeištvėriau ir mintyse užbaigiau jos mintį.

Ir tu man dabar šitaip atsidėkoji?

47

Kam: lliuzioni5topadejeja1@yahoo.com

Nuo: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Pagaliau baigta!

Gerai jau, gerai. Tik nereikia perlenkti lazdos. Jeigu numirė tavo Aidanas, tai dar nereiškia, kad ir mes pakratysim kojas. Beje, parodžiau Hariui nuotraukas, kur Deta su Reisiu geria arbatą.

Jis: Ai, čia nėra jokios seksualinės traukos. Tarp jų nieko nevyksta, absoliučiai nieko. Ne, informacija turbūt atplaukė iš nepatikimų šaltinių. Kolinai, marš prie darbo. Panele Volš, galiu drąsiai sakyti, kad jūs jau laisva.

Aš: Ačiū Aukščiausiajam. Antipatija buvo abipusė. (Patinka man šitie žodžiai.) Viso geriausio, Kolinai. Malonu buvo su tavim darbuotis. Neprapulk kaip į vandenį.

Apdovanojau jį šypsena, nes jis atrodė labai nusiminęs. Taigi viskas baigta, likau nenušauta, gali nebesijaudinti, tu maža verkšlentoją.

Man buvo smagu išgirsti, kad jai nebegresia joks pavojus. (Jeigu apskritai jai toks grėsė.) Keista, bet dabar, kai viskas pasibaigė, turiu prisipažinti, kad man pasidarė įdomu, ar Deta iš tiesų perdavinėjo Reisiui šeimos paslaptis. Man buvo nesuprantama, nes tai labiau panėšėjo į muilo operą, negu į realų gyvenimą, bet, skirtingai nei muilo operose, istorija sulaukė staigios ir greitos pabaigos.

***

Per ateinančias dvi savaites mudvi su Vendel turėjom praeiti tikrą pragarą, kol iki tobulumo nušlifavom kiekvieną pristatymo žodį. Ariela su Franklinu mus egzaminavo, apsimesdami valdininkėliais iš Devereaux. Klausinėjo apie kainas, terminus, klientų parinkimą, konkurentus — viską, ko galėtume tikėtis būti paklausti. Paskui buvo atvestos kelios aukštesnio rango merginos pažiūrėti, ar nepraleidom kokių klausimų, kad neiškiltų staigmenų reklaminio pristatymo dieną.

Aš su viskuo sutikau, nors gerai žinojau, kad pristatyme nedalyvausiu.

Bet aš į jį įkinkiau Tynę; mudvi nuėjom drauge pietauti ir aš jai atvėriau savo paslaptį.

— Pristatymas bus trečiadienį. Aš negalėsiu jame dalyvauti. — Ką?

— Tu jį pristatysi. Maudysies šlovėje.

— Dievulėliau! Kaip tu gali... Ariela juk pasius iš pykčio.

— Taip, ir jai būtinai reikės, kad kas nors atliktų pristatymą. Pasirūpink, kad būtum tu. Neleisk Lorynai visko sugadinti.

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Volsail@eircom.net

Tema: Viskas išaiškinta

Brangioji Ana,

Niekada neatspėsi, kas ta Nana O’Šy. Nagi, pamėgink. Vis tiek neatspėsi. Mestelsiu užuominą. Dėl visko kaltas tavo tėtušis. Seniai turėjau tai žinoti. Nagi, pamėgink, atspėk. Dabar dar nieko nesakysiu. Noriu, kad paspėliotum. Ilgai ir nuobodžiai. Palauk, kol pati neišgirsi — savo ausimis nepatikėsi.

Tave mylinti Mama

Reklaminio pristatymo išvakarėse mudvi su Vendel buvom dar kartą priverstos atbarškinti savo žodžius. Apie pusę septynių Ariela paleido visus namo.

— Gerai, užteks, — tarė ji. — Pailsinkit galvas.

— Iki rytojaus, Ana, — reikšmingai atsisveikino Franklinas.

— Iki žavaus ir gražaus ryto, — atsakiau jam.

Aš dar nebuvau apsisprendusi, ar po pokalbio su Neris sugrįšiu į kontorą, ar apskritai čia iš viso nebeateisiu.

Dėl viso pikto pasiėmiau nuo stalo Aidano nuotrauką, įsimečiau į rankinuką ir atsisveikinau su Tyne ir Bruke.

48

Iš vakaro jaučiausi taip, lyg prieš patį svarbiausią įvykį savo gyvenime. Nieko negalėjau daryti. Buvau susijaudinusi ir sunerimusi.

Aidanai, o jeigu tu nenorėsi su manim bendrauti? Kaip aš tada ištversiu? Kaip man tada reikės tvarkytis gyvenimą?

Kai suskambo telefonas, aš net pašokau. Tai buvo Kevinas. Tegu atsiliepia autoatsakiklis.

— Ana, — tarė jis. — Man reikia su tavim pasikalbėti. Tai labai svarbu. Labai labai. Paskambink man.

Aš beveik negirdėjau, ką jis sako.

Kiek vėliau — nesuvokiau, kiek prabėgo laiko — sučirškė durų skambutis. Nekreipiau į jį dėmesio, bet jis nuaidėjo dar kartą. Kai pasigirdo trečiąkart, atsiliepiau. Kažkam baisiai reikėjo su manim pasikalbėti.

Tai buvo Džeke.

— Niekada neatspėsi, — tarė ji.

— Pasakok.

— Aš laukiuosi.

Įsmeigiau į ją akis, o ji spoksojo į mane.

— Kas? — paklausė ji.

— Kaip tai kas?

— Keistai atrodai.

Aš ir jaučiausi keistai. Man tarsi kas replėmis būtų sugniaužęs gimdą.

— Pavydi, ar ką? — paklausė ji. Štai taip, lyg niekur nieko.

— Taip, — atsakiau. Irgi lyg niekur nieko.

— Apgailestauju. O aš visai nenoriu, po perkūnais, būti nėščia. Argi ne sušiktas gyvenimas?

— Taip. Ir ar ne per greitai? Vos spėjai įsimylėti.

— Žinai, kada tai atsitiko? Ogi pirmą naktį. Pačią pirmą suknistą naktį! Kai tu buvai išvažiavusi į Hemptonsą. Gali patikėti? Plyšo sargis. Norėjau išgerti vaistų, bet mes tris dienas prasivoliojom lovoj ir aš visai apie juos pamiršau, o paskui jau buvo per vėlu. Aš nėščia tik šešta savaitė, bet gydytojai skaičiuoja nuo paskutinių mėnesinių, tad oficialiai man jau aštuonios savaitės.

— Ar apie tai žino Bjaurusis Džojis?

Ji papurtė galvą:

— Ne, nes kai jam pasakysiu, jis mane pames.

— Betgi jis dėl tavęs eina iš proto.

Ji vėl papurtė galvą.

— Dopaminas. Per tavo gimtadienį man apie jį daug aiškino Tynė — ta mergina viską žino. Kai vyrai manosi įsimylėję, tai yra dėl to, kad jų smegenys pradeda gaminti per daug dopamino. Po metų paprastai tai praeina, o tai jau daug ką paaiškina. Bet jeigu aš jam pasakysiu, kad esu nėščia, tai meilė išgaruos kaip dūmas.

— O kodėl turėtų?

— Bjaurusis Džojis nenori prisiimti atsakomybės.

— Betgi...

— Pernelyg greitai. Mes mažai dar viens kitą pažįstam. Jeigu taip būtų atsitikę po kokių šešių mėnesių, gal tada priimtume šią žinią atsargiau, o dabar viskas per greitai.

— Pasikalbėk su juo, gal viskas bus gerai.

— Galbūt.

Nors ir nelabai norėjau, bet vis tiek prisiverčiau jos paklausti:

— Tu juk turi ir kitų variantų, tiesa?

— Žinoma. Ilgai apie tai mąsčiau. — Pauzė. — Nėštumas dabar nėra tokia didelė tragedija, kokia būtų buvusi prieš penkerius ar net prieš trejus metus. Tada aš nebuvau apsidraudusi, neturėjau galvoj smegenų, ir tada tai tikrai būčiau nutraukusi nėštumą. Bet dabar... Aš turiu butą, gerai apmokamą darbą — niekas nekaltas, kad neišgaliu gyventi pagal savo pajamas — iš dalies man visai patinka mintis vienai augintis kūdikį.

— A... Džeke, vienai auginti kūdikį — tai kardinaliai pakeis gyvenimą. Čia tau ne nusipirkti labrodūdlį. Vaikas gali net sukliudyti normaliai dirbti tavo gerai apmokamą darbą. Ar tu tikrai viską gerai apgalvojai?

— O, taip. Jam teks gerokai paverkti, o aš sėdėsiu be skatiko kišenėj. — Ji nutilo. — Dar blogiau. Atrodysiu kaip nudrengtas maišas, auklė mane apvaginės, bet vis tiek bus smagu! Tikėkimės, kad gims mergaitė, nes jų drabužėliai gražesni.

O tada ji pradėjo raudoti.

— Ačiū Dievui, — tariau aš. — Pagaliau padarei pirmą normalų darbą.

Kai ji išėjo, pabandžiau užmigti, bet nepavyko. Pragulėjau pusiaumiegė, o lygiai penktą ryto pakirdau ir man visur skaudėjo labiau nei paprastai. Gal tai susiję su padidėjusiu emociniu jauduliu? Žiūrėjau į laikrodį ir skaičiavau minutes, kol išmuš pusę devynių, kai aš galėsiu pasikalbėti su Aidanu. Man ėmė mausti skrandį, pradėjo dilgčioti kūną ir darėsi silpna. Kad greičiau bėgtų laikas, atsidariau elektroninį paštą.

Kam: Hiuzioni5topadejeja1@yahoo.com

Nuo: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Visu gražumu

Nepatikėsi, kas atsitiko. Šįryt su laikraščiais gavau A4 formato voką su nuotraukomis, kur Reisis su Deta joja viens ant kito visu gražumu. Vaizduotei jau nebėra ką veikti — pimpis ir visi jos atributai kaip ant delno, tragiškas vaizdelis. Vos neapsivėmiau.

Vadinasi, jie iš tiesų tai darė. Haris buvo teisus, aš klydau. Bet kodėl man atsiuntė tas nuotraukas, kai aš jau jam nebedirbu?

Paskambinau Kolinui. Paklausiau, ką man daryti.

Peikia aptarti, pasiūlė jis. Lovoje.

Tai va, nepyk, jei taip ir padarysiu.

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Volsai1@eircom.net

Tema: Viskas isaiskinta

Brangioji Ana,

Suprantu, kad šiuo metu tavo galva užimta kitais dalykais, bet prisipažinsiu, aš truputį įsižeidžiau, kad tu neatsiuntei man savo spėjimų. Aišku, mūsų „dramos“ nėra ko lyginti su tuo, kas dedasi Niujorke, bet aš tikėjausi, kad tu ir mus palinksminsi. Tad vis dėlto pamėgink paspėlioti, kas ta Nana O’Šy. Nagi, pamėgink. Niekada neatspėsi!

Tave mylinti Mama

P. S. Jeigu neatspėsi, aš labai supyksiu.

Kad ji nuo manęs atsiknistų, brūkštelėjau bet kokį atsakymą.

Kam: Volsai1@eircom.net

Nuo: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Tema: Viskas isaiskinta

Nesugalvoju. Pasiduodu. Gal ji sena tėčio draugė?

Taip ilgai laukiau pokalbio su Aidanu, kad jau maniau, jog pusė devynių niekada nebeateis. Bet atėjo. Apsvaigusia galva pažiūrėjau į laikrodžio rodykles: jų padėtis buvo magiška; pagaliau atėjo tas ilgai lauktas laikas. Paėmiau į rankas ragelį ir sumaigiau skaičius.

Pasigirdo keturi pyptelėjimai, paskui moteriškas balsas, pasisveikinimas ir aš jau taip virpėjau iš susijaudinimo, kad vos beapverčiau liežuvį.

— Alio, ar čia Neris?

— Taaaip. — Nedrąsus balsas.

— Laba diena, čia Ana Volš. Aš skambinu jums iš Niujorko dėl kontakto.

— Ar jūs buvote iš anksto užsirašiusi? — Jos balse nuskambėjo apstulbimas.

— Taip! Taip! Aišku, kad buvau užsirašiusi. Ir pinigus jau sumokėjau. Galiu jums pasakyti vardą žmogaus, kuris jus rekomendavo.

— Oi, atleisk, mieloji. Čia dirba statybininkai. Buvau įspėjusi kontoros darbuotojus. Šiandien aš niekaip negaliu susikaupti kontaktui.

Nuo šoko man atėmė žadą. Negali būti. Ragelyje ėmė pypsėti kitas laukiantis skambutis. Nekreipiau į jį dėmesio.

— Norite pasakyti, kad nebandysite užmegzti ryšio?

— Tik ne dabar, brangioji.

— Betgi aš buvau užsirašiusi. Beviltiškai laukiau šitos dienos.

— Suprantu, širdele. Paskambink į kontorą. Tegu paskiria kitą laiką.

— Šito užrašymo aš laukiau tris mėnesius ir dabar...

— Pasakysiu, kad padarytų tau nuolaidų.

— Ar tikrai nėra jokių galimybių atlikti ką nors dabar?

— Ne, jokių. — Jos šaltas balsas taip ir liko šaltas, tik dar prisidėjo ir atšiaurumas. — Paskambink į kontorą. O dabar lik sveika.

Ir padėjo ragelį.

49

Kurį laiką spoksojau į telefoną, paskui mane apėmė įsiūtis, nusivylimas ir sudužusios vilties skausmas. Šie jausmai prasiveržė lauk vienu metu. Skirtingai nei pavieniai atsitiktiniai pykčio protrūkiai, kurie paprastai praeidavo po vieno sarkastiško sakinio, mane dabar užliejo ištisa lavina baltai karšto pykčio — ne poniai Neris, o Aidanui.

— Kodėl tu nenori su manim kalbėtis? — klykiau aš. — Kodėl tu kiekvienam žingsny mane atstumi? Aš tau suteikiu visas progas, kokias tik galiu. — Pradėjau rauti sau nuo galvos plaukus. — Ir apskritai, kodėl tu numirei? Reikėjo bent kiek pasistengti ir išgyventi, tu niekam nebereikalingas galvijau! Jeigu būtum mane iš tiesų karštai mylėjęs, būtum likęs gyvas, būtum kovojęs už savo gyvybę. O tu, paliegęs niekam nebenaudingas šmiki, ėmei ir pasidavei.

Nuspaudžiau numerio kartojimo mygtuką ir išgirdau užimtumo signalą, ir man pasidarė dar blogiau. Čia jau nebe atsitiktinumas.

— Kodėl tu su manim nekalbi? — spiegiau aš. — Per daug išsigandai, ar ne? Turėjai galimybių, galėjai likti gyvas, bet aš tau visai nerūpėjau, tu manęs nemylėjai, nes galvojai tik apie save!

Galiausiai man pristigo žodžių ir aš tiesiog spiegiau, užsidengusi rankomis veidą, draskiau gerklę, norėdama išlieti susitvenkusį pyktį.

Nebegalėjau sėdėti namie; mano butas pasirodė per ankštas užplūdusiems jausmams. Paklaikusi iš pykčio, puoliau pro duris. Lėkdama pro kompiuterį dar pastebėjau, kad man atėjo naujas laiškas. Nežinau, ko iš jo tikėjausi — gal naujos datos pokalbio su Neris paskyrimo? — tačiau jis buvo iš Helenos.

Kam: lliuzioni5topadejeja1@yahoo.com

Nuo: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Visu grazumu

Parodžiau nuotraukas Hariui. Kolinas sakė, kad jis turi teisę žinoti. Haris tiesiog palūžo. Net juokinga. Paskui tarė Kolinui: „Važiuoju į Paikį užmušti Reisio O’Greidžio. Grįšiu po poros valandų, nelygu koks bus eismas. Visus reikalus palieku tau.“

Atsidūrusi gatvėje supratau, kad neturiu kur eiti, tik į darbą. Pristatymas man nė trupučio neberūpėjo, bet, kaip visada būna tokiais atvejais, iš karto susistabdžiau taksi, gatvės buvo beveik tuščios ir degė vien žalia. Dar niekada gyvenime taip greitai nesu nuvažiavusi į darbą.

Koja už kojos ėjau nuo lifto iki savo darbo stalo, kur galvas sukišę jau stovėjo Franklinas, Tynė ir Loryna.

— ...pasiutus boba, — išgirdau Lorynos balsą. — Nereikėjo jos priimti į darbą po vyro...

Franklinas buvo baltas kaip popierius. Kai jis pasisuko atgal ir išvydo mane, aš vos nesusijuokiau iš jo fizionomijos, lis taip apsidžiaugė, kad net nebegalėjo pykti.

— Pagaliau atėjai.

— Taip. Tynė, labai atsiprašau, kad įvėliau tave į šitą velniavą.

— Nieko tokio, — atsakė ji. — Tavo pristatymas, tu ir rūpinkis. — Ir ji man švelniai pakštelėjo į skruostą. — Šaunuolė.

50

— Kol kas jų dar nėra, — uždusęs tarė Franklinas ir paėmęs mane už rankos nusivedė į posėdžių kambarį.

— Štai ji! — džiaugsmingai pristatė mane Arielai, o ši paklausė:

— Visai neblogai laikaisi, tiesa?

— Juk sakiau, kad eisiu pas gydytoją.

Mes susižvalgė: kas čia man darosi? Bet paskui mums buvo pranešta, kad Devereaux žmonės jau kyla liftu, ir mes visi užsilipdėm ant veidų laimingas šypsenas.

Pirmoji užėjo Vendel — su savo prašmatniu geltonojo paukščio kostiumu — ir pateikė gana puikų savo reklaminį pristatymą. Tada atėjo mano eilė. Stebėjau save, pristatinėjančią prekę, lyg iš šono, tarsi būčiau išsinėrusi iš savo kūno; manyje kunkuliavo adrenalinas, balsas skambėjo garsiau negu reikėjo, ir nusijuokiau aš truputį per sarkastiškai, kai parodžiau į savo veidą. Bet daugiau nieko nepageidaujamo neįvyko.

Visiškai laisvai atsakiau į visus jų vingrius klausimus — po daugybės valandų mokymosi mano kalba buvo paruošta tiesiog tobulai. Netrukus viskas baigėsi, buvo sukirsta rankomis ir jie išėjo.

Kai jiems už nugarų užsidarė lifto durys, aš išėjau iš posėdžių kambario, palikusi sumišusius Arielą su Franklinu spoksoti man įkandin.

Kai grįžau prie savo stalo, Tynė paklausė:

— Kaip sekėsi?

— Ji negalėjo susikaupti. Aplinkui lakstė statybininkai ir jai trukdė.

— Atsiprašau, nesupratau?

— A, pristatymas? Viskas gerai.

— Ar tu gerai jautiesi?

— Puikiai.

— Tai va. Tau žinutės. Skambino Džeke. Šįvakar praneš žinią Bjauriajam Džojui. Jai kas — chlamidijos?

— Ne. Pasakysiu tau, kai jau žinos Bjaurusis Džojis.

— Gerai. Paskui skambino Kevinas. Žinai gi, tas Kevinas, Aidano brolis?

Tingiai linktelėjau galvą.

— Privalai jam paskambinti. Tuojau pat. Sakė, kad nepaprastai svarbu.

— Kokio lygio tas svarbumas?

— Nieko baisaus, niekas nenumirė. Išsiklausinėjau. Tiesiog svarbu, ir tiek.

Šįryt, kai kalbėjau telefonu, irgi turbūt skambino Kevinas. Staiga pagauta smalsumo įsijungiau mobilųjį telefoną ir radau du jo praleistus skambučius.

Kodėl Kevinas taip nori, kad jam paskambinčiau? Kas čia tokio svarbaus? Ir tada aš supratau kodėl. Kevinas troško su manim pasikalbėti dėl tos pačios priežasties, dėl kurios manęs vengė Aidanas.

Šmėkliškas nerimas, kuris net kelis mėnesius kirbėjo kažkur pasąmonėje, staiga išsiveržė į pirmąjį planą.

Vyliausi, kad taip niekada neatsitiks. Netgi buvau įtikinusi save, kad tikrai šito nebus. Bet, kad ir kaip ten būtų, jis vėl atsinaujino ir aš buvau bejėgė jį sulaikyti.

Reikia pasikalbėti su Leonu.

Paskambinau jam į darbą.

— Leonai, ar galim susitikti?

— Žinoma! Ar gerai bus penktadienį? Žinau tokį naują Šri Lankos restor...

— Ne, Leonai, man reikia tuojau pat.

— Betgi dabar pusė vienuolikos. Aš dirbu.

— Ką nors sugalvok. Pasakyk, kad turi susitikimą. Suskaudo dantį. Kas nors labai svarbaus. Tik vienai valandžiukei, Leonai. Maldauju.

— O kaip Deina?

— Čia ne tas susitikimas, Leonai. Ar gali atlėkti į Domo užkandinę po dvidešimties minučių?

— Būsiu.

Aplinkui savo kolegoms pranešiau:

— Po dešimties minučių išeinu. Šiandien pietausiu anksti. Loryna nieko neatsakė. Ji nekreipė į mane dėmesio. Aš taip susidirbau prašydama leisti nedalyvauti pristatyme, kad dabar jau vis tiek mane tikriausiai atleis iš darbo.

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Volsai1@eircom.net

Tema: Viskas isaiskinta

Brangioji Ana,

Iš kur, po galais, tu žinojai? Ar spėjai aklai? O gal turi šeštą jausmą? Gal Helena tau pasakė? Taip, Naną O’Šy tavo tėvas paliko dėl manęs. Visus šiuos metus ji nešiojo širdy nuoskaudą. Jėga, ar ne? Ir kas galėjo pagalvoti, kad kažkas taip karštai myli tavo tėvą?

Viskas paaiškėjo, kai aš prispyriau tėtį kartu nueiti pas ją ir priremti prie sienos. Paskambinom į duris ir netrukus jos buvo atlapotos su didžiule jėga, o tada moteriškė pamatė tavo tėtį ir išskydo.

Sako:

— Džekai?

O jis:

— Nana?

Aš jam:

— Tu pažįsti šitą moterį?

Tėvas sako:

— Kas čia dedasi, Nana?

O ji atsako:

— Atleisk man, Džekai.

Aš tada sakau:

— Tu man dar ne taip atsiprašinėsi, prakeikta lunatike. — Bet tėvas sutramdė, sako, ša, ša. Nepykdyk jos.

Ji pasikvietė mus į vidų puodelio arbatos, tėtis pasidarė toks kalbus, atsisėdo ir kad pradėjo bendrauti, bet aš pasipūčiau ir nekalbėjau, nes nemoku taip greitai atleisti.

Taigi viskas ir išaiškėjo. Ji labai palūžo, kai tavo tėvas „nuspyrė ją į patvorį“, ir niekada jam nedovanojo. Kaip pasakytų Rachelė, „ji taip ir nebeatsitiesė“. (Koks siaubas girdėti tokius žodžius iš Rachelės. Gerai, kad vaikas baigė mokslus, bet kartais... Tiek to, atleisk, kad aš vėl „ant savo arkliuko“.)

Paklausiau tėvo, kodėl jis neprisipažino žinąs jos pavardę, bet jis atsakė, kad buvo pamiršęs. Tada aš paklausiau, kodėl Nana O’Šy tik dabar pradėjo kabinėtis prie mūsų, ir įspėjau, kad nebandytų išsisukinėti, jog ir ji nieko nežinojo. Sako, daug metų toli nuo mūsų gyvenusi. Pažiūrėjus iš arčiau, galima pamanyti, kad ji buvusi vienuolė, gal dalyvavo kokiose misijose, gal gelbėjo vargšelius afrikiečius, bet, pasirodo, nuo 1962 metų ji visą laiką gyveno Korke ir dirbo Anglijos taupomajame banke. Neseniai išėjo į pensiją ir sugrįžo į Dubliną. (Aš net apstulbau, kai sužinojau, kad ji gerokai už mane vyresnė.)

Tėtis maivėsi kiek galėjo ir staipėsi, o kai jau ėjom namo, ji tarė:

— Gal kada nors dar užbėgsi puodelio arbatos, ką, Džekai?

— Ne, — atsakiau aš. — Jokiu būdu. Eime, Džekai, namo.

Tai va ir visa istorija. O kaip laikaisi tu? Yra kas nors naujo?

Tave mylinti Mama

51

Leonas jau buvo atėjęs. Įsmukau į siaurą nišą ir, įsitaisiusi ant rudos vinilinės kėdės priešais jį, tariau:

— Leonai, suprantu, kad tau labai skaudu, tad jeigu norėsi verkti, tai nesivaržyk. Noriu tau užduoti keletą klausimų ir labai prašau atsakyti man atvirai. Net jeigu ir manysi, kad gali mane įskaudinti.

Jis noriai linktelėjo. Bet tai dar nieko nereiškia, nes jis viską darydavo su noru.

— Tą vakarą, kai žuvo, Aidanas man norėjo kažką pasakyti. Kažką labai svarbaus.

— Ką tokio?

— Aš nežinau. Jis gi žuvo, ar pamiršai?

— Atleisk, pamaniau, kad tu... Iš kur tu žinai, kad jis rengėsi tau pasakyti kažką svarbaus?

— Tamarinde jis buvo mums užsakęs staliuką.

— Ir kas čia keisto? Tamarindas — puiki vietelė eruditams ir jų bankininkams. — Tiksli citata iš Zagato.

— Leonai, man keista tai, kad mes su Aidanu vienu du beveik niekada nevakarieniaudavom. Paprastai užsisakydavom į namus arba eidavom vakarieniauti su tavim ir Deina, Rachele ir Luku ar dar kuo nors. Be to, prieš du vakarus mes jau buvom prabangiam restorane ir atšventėm Valentino dieną, pameni?

— Supratau.

— O dar anksčiau kažkas jį buvo smarkiai nuliūdinęs. Jam paskambino į mobilųjį — sakė, kad iš darbo, bet aš manau, kad ne, nes po to jis ilgai buvo susimąstęs, užsidaręs, tarsi žemė būtų slydusi iš po kojų.

— Taip gali atsitikti žmogui ir dėl darbo reikalų.

— Nežinau, Leonai, bet man rodos, kad tai buvo svarbiau už darbą. Jis užsisklendė savyje, tarsi nuo visų atsiribojo. Jis labai stengėsi, ypač Valentino dieną, betgi tokių dalykų nenuslėpsi, jie išlenda kaip yla iš maišo. Ir dar — jis buvo užsakęs staliuką Tamarindo restorane. Aš pasakiau, kad nesuprantu, kodėl mes vėl taip greitai einam vakarieniauti į restoraną, bet jis primygtinai manęs prašė, ir aš nusileidau.

— Dieve, kad Deina nors kiek būtų panaši į tave.

— Bet prisimenu, kad aš tada pagalvojau, jog jeigu jam taip svarbu eiti kur nors pasišnekėti — nes buvo aišku, kad į restoraną eisim tikrai ne tik valgyti... — aš nutilau, leisdama Leonui pabaigti mano sakinį:

— Nors ir tai būtų begalo malonu.

— Aš sutikau.

— Bet jūs restorano taip ir nepasiekėte.

— Ne. Ir aš visai apie tai pamiršau. Na, ne visai. Ne visam laikui. Bet... čia dėjosi tiek visokių dalykų. Leonai, tu gi buvai artimiausias jo draugas. Sakyk, ar Aidanas mane mylėjo?

— Dėl tavęs jis būtų palindęs po kulka. — Mirtina tyla. — Atleisk, nevykusiai pasakiau. Jis dėl tavęs buvo pamišęs. Mudu su Deina pažinojom jį, kai draugavo su Džeine, bet tavo draugystė su juo buvo kitokia. Tikra.

— Gerai, o dabar bus nemaloniausias klausimas. Pasirengęs?

Išgąstingas linktelėjimas.

— Ar prieš savo mirtį Aidanas manęs neapgaudinėjo su kita?

Leonas atrodė priblokštas:

— Nejuokauk!

— Bet iš kur tu žinai? Ar jis tau ką pasakojo?

— Visiškai nieko. Nors amžinai jautė kaltę, kurią norėjo išpažinti.

Taip, teisybė. Tik jis geriau būtų išpažinęs ją man, o ne Leonui.

— Vis tiek aš būčiau kaip nors nujautęs, — tarė Leonas. — Mes buvom kaip broliai, supranti? Jis man buvo pats geriausias draugas. — Jo balsas nutrūko. — Geresnio draugo nė su žiburiu nerasi.

Aš automatiškai įkišau ranką į rankinuką ir ištraukiau popierinę servetėlę.

Leonas užsidengė ja veidą ir užsikūkčiojo. O aš dvejojau, ar tikėti jo žodžiais. Vis tiek nusprendžiau, kad reikia. Aš juo patikėjau. Tai kas tada čia vyksta?

Kai grįžau į kontorą, savo telefono atsakiklyje radau daugybę Kevino žinučių. Paskutinioji buvo tokia: „Rytoj rytą važiuoju į Niujorką susitikti su tavim. Anksčiau negalėsiu niekaip. Ana, tai labai svarbu. Jeigu kas paskambins, kokia nors nepažįstama moteris, gink Dieve, nesikalbėk su ja. Nesileisk į kalbas su ja tol, kol aš pas tave neatlėksiu.“

O, Dieve mano. Man pradėjo virpėti keliai ir aš susmukau ant kėdės. Leonas buvo neteisus, o aš neklydau. Štai ko aš iš tikrųjų laukiau.

Man pasidarė bloga. Bet ramu. Pagaliau viskas paaiškėjo.

Galėčiau paskambinti Kevinui ir viską sužinoti iki smulkmenų, bet aš nenorėjau. Ir taip viskas aišku. Man dar norėjosi kiek ilgiau pasidžiaugti tais prisiminimais apie gyvenimą su Aidanu, kokį aš iki šiolei įsivaizdavau.

52

— Ana, Ana! — Franklino balsas sugrąžino mane į realybę. Žiūri į mane keistai.

— Pas Arielą į kabinetą. Tuojau pat.

— Gerai. — Lėtai patraukiau koridorium. Man nusispjaut.

— Uždaryk duris, — paprašė Ariela.

— Gerai.

Atsisėdau, nors Ariela ir nepasiūlė. Ji dėbtelėjo į Frankliną, stovintį man už nugaros, keistu „Kas čia dabar daros“ žvilgsniu.

Nagi, drąsiau. Vykit mane iš darbo. Pirmyn ir bus baigta.

— Taigi, — Ariela atsikrenkštė. — Ana, mes turime tau naujienų.

— Nė neabejoju.

Vėl apsikeitėme nesuprantamais žvilgsniais.

— Devereaux pasirinko mūsų pristatymą.

— O, tai nuostabu! — tariau aš per daug guviai. — Kieno — Vendel ar mano?

— Tavo.

— Betgi jūs norite mane išmesti lauk. Tai meskite.

— Mes negalim tavęs išmesti. Tu jiems labai patikai. Jų vyriausiasis, vardu Leonardas Dalis, mano, kad tu esi, cituoju jo žodžius, „puiki mergina, ir nepaprastai drąsi“. Be to, labai tinki gandų skleidimo kampanijai. Sako, kad tavim negalima netikėti.

— Kaip gaila.

— Kodėl? Tu ką — rengiesi išeiti?

Aš apie tai pagalvojau:

— Ne, jeigu jūs nenorit, kad išeičiau. Ar norit?

Nagi, prisipažinkit.

— Ne.

— Kas — ne?

— Ne, mes nenorim, kad tu išeitum.

— Dar dešimt gabalų, dvi asistentės ir juodi kostiumėliai. Norit — sutinkat, norit — ne.

Ariela nurijo seilę.

— Dėl pinigų — sutinku, dėl asistenčių — taip pat, bet dėl juodų kostiumėlių pažadėt negaliu. Formulė 12 yra braziliškos prigimties, mums reikia karnavalinių spalvų.

— Arba juodi kostiumėliai, arba aš išeinu.

— Oranžiniai.

— Juodi.

— Oranžiniai.

— Juodi.

— Gerai, juodi.

Tai buvo įdomi jėgos demonstravimo pamoka. Labiausiai pasiseka tada, kai tau mažiausiai rūpi, kad pasisektų.

— Sutarta, — tariau aš. — Likusią dienos dalį pasiimu išeiginę.

Tik grįžusi namo prisiminiau apie Heleną. Paskutinis jos laiškas truputį man varė siaubo, bet tąkart mažai kreipiau į jį dėmesio.

Kam: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Nuo: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Tema: Kaip tu?

Kas naujo?

Netrukus sulaukiau atsakymo.

Kam: lliuzioni5topadejeja1@yahoo.com

Nuo: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Akistata

Grįžusi į kontorą, po durimis radau pakištą raštelį. Jame parašyta: „Ar nori sužinoti, kas pasiuntė nudistines Reisio ir Dėtos nuotraukas? Ar nori žinoti, kaip iš tiesų yra?“

Po perkūnais, aišku, kad noriu.

Dar buvo parašyta, kad turiu ateiti juostą šįvakar lygiai dešimtą nurodytu adresu. Susiradau žemėlapyje: kažkoks sandėlis. Galiu kirsti lažybų, kad apleistas ir nebenaudojamas. Kodėl akistatai negalima pasirinkti kokio nors padoraus baro?

Įsijungiau radiją. Kaip tik pataikiau į žinias. (Beveik) Pagrindinė naujiena buvo susišaudymas Dalkyje. Penkiasdešimtmetis vyras (Haris Siaubas) kelis kartus šovė į kitą vyrą (Reisį). Pasikėsintajam pavyko išvengti kulkų, bet nors į įvykio vietą tuojau pat prisistatė policija, šaudęs vyriškis jau buvo spėjęs pabėgti. Policija įspėja gyventojus prie jo geriau nesiartinti.

Čia jau visiška nesąmonė. Jai turbūt protas pasimaišė, kad įsivėlė į tokią painiavą. Juk gali ir ją nušauti.

Kam: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Nuo: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Tema: Akistata

Helena, nieku gyvu nedrįsk eiti į tą sandėlį. Nežinai, ko gali prisidaryti. Prižadėk man, kad ten neisi. Privalai manęs klausyti ir daryti tai, ko prašau, nes mano vyras žuvo.

Ana

Kam: lliuzioni5topadejeja1@yahoo.com

Nuo: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Akistata

Tiek to, prižadu.

Kam: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Nuo: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Tema: Akistata

Puiku!

53

Nusprendžiau laukti. Iš dalies diena buvo panaši į vakarykštę, tik tada aš gyvenau laukimu ir viltimi, o dabar mane slėgė nelaimės nuojauta.

Paskambino Kevinas ir aš vėl nepakėliau ragelio. Tiesiog negalėjau prisiversti. Jis sakė, kad atskris iš Bostono lygiai septintą ryto. Rytoj aš jau viską žinosiu.

Vėliau atėjo Džeke. Ji pranešė žinią Bjauriajam Džojui. Vien tas faktas, kad atėjo pas mane į namus, nieko gero nežadėjo.

Ji papurtė galvą:

— Dopaminas išgaravo.

— Negali būti!

— Taip, jis nieko nenori girdėti.

— Dieve šventas! Tarsi jis čia niekuo nebūtų prisidėjęs! Ar labai buvo baisu?

— Nelabai. Kaip ir reikėjo tikėtis iš senojo nedopamininio Džojo.

— Vadinasi, buvo baisu.

— Taip, ko gero. Na, aš juk žinojau, kad jis neapsidžiaugs, bet vis tiek vyliausi, supranti...

Linktelėjau galvą. Aš ją supratau. Ji sukniubo ant sofos ir užsiraudojo. O aš vis kartojau, kad jis tikras subingalvis. Po kiek laiko ji pratrūko kvatotis, nors nesiliovė ir verkusi.

— Dieve, juk tai Bjaurusis Džojis, — kalbėjo ji, atgalia ranka šluostydamasi nuo skruostų ašaras. — Ką aš sau galvojau įsimylėdama jį? Ir dar sakė — neprisišauk pati bėdos. Žinai, dar ką tau pasakysiu, Ana? Tau teks būti mano gimdymo partnere. Mes drauge turėsime lankyti nėštumo paskaitas, o visi vyrai ir moterys galvos, kad mes esam lesbietės. — Ji net pasistengė žodį lesbietės ištarti su indišku akcentu.

— Tu pamišėlė, — tariau jai.

— Aš esu netikėlė, kuri negali net savo sielvarto dorai paskandinti. Uždėk Dirty Dancing, gerai? Likusius aštuonis mėnesius man tai bus vienintelė paguoda. Negalėsiu gerti, rūkyti, valgyti cukraus, pirktis gražių drabužių ir mylėtis. Su manim norės leisti laiką tik tie vyrai kuriems patinka ištvirkauti su nėščiosiomis. Lieka tik sentimentalūs filmai. Kas paliko žinutę?

Aš klūpojau ant grindų ir ieškojau kompaktinės vaizdo plokštelės.

— Kokią žinutę?

— Mirksi pranešimų lemputė.

— A, tai Kevinas. Jis rytoj atvyksta į Niujorką. — Pati nustebau, kaip ramiai tai ištariau. Negalėjau sakyti Džekei, kas atsitiko; jai ir taip jau visko buvo iki ausų.

Kai ji išėjo, nuėjau į lovą, atseit miegoti, bet prieš septynias atsikėliau jausdamasi taip, lyg ruoščiausi egzekucijai.

54

Kaip visada nusiprausiau ir apsirengiau. Burna buvo išdžiūvus lyg vata, tad išgėriau stiklinę vandens, bet tuoj pat jį išvėmiau. O kai pamėginau išsivalyti dantis, tai vos prisilietus šepetėliu prie liežuvio iš karto supykino.

Neišmaniau, ką veikti. Kol Kevinas neatvažiuos, viskas bus tarsi sustingę. Pasiūliau sau sandorį: jeigu surasiu, per kurį kanalą rodo serialą „Starskis ir Hačas“, tai sėsiu ir pažiūrėsiu. O jeigu nerasiu? Tuomet eisiu į darbą.

Nors ir labai keista, per televiziją nerodė nė vienos „Starskio ir Hačo“ serijos. Visų kitų — per akis: „San Francisko gatvės“, „Hil Stryto bliuzai“, „Kegnis ir Leisė“ — bet sandoris yra sandoris. Nuvažiuosiu į darbą ir pažiūrėsim, kas bus toliau. Gal valdžia bus pakeitus savo nuomonę ir nusprendus vis dėlto mane išmesti, o tai, žinoma, bus šioks toks prasiblaškymas.

Prisiverčiau išslinkti pro duris ir ėmiau lėtai leistis laiptais žemyn. Pro paradines lauko duris į gatvę tuo metu išėjo paštininkas. Pirmą kartą per šį sezoną lauke padvelkė rudeniu; gatvėje plaikstėsi vėjo gainiojami medžių lapai, spaudė šaltukas ir ore jautėsi laužo dūmų kvapas.

Nė nesirengiau atsidaryti savo pašto dėžutės. Koks skirtumas, ar man kas atėjo, ar ne? Bet kažkoks balsas kuždėjo vis dėlto ją atsirakinti. O kitas kažkodėl ginė eiti šalin.

Bet per vėlu. Aš ją atsirakinau ir štai ant paties dugno pamačiau gulintį vieną vienintelį laišką, adresuotą mano vardu. Tarsi mažą bombą.

Ant voko nesimatė jokio atgalinio adreso, ir tai man pasirodė keista. Man pasidarė truputį neramu. Dar labiau suglumau, kai išvydau savo pavardę ir adresą: jie buvo dailiai užrašyti ranka, spausdintomis raidėmis. Kas šiais laikais siunčia laiškus paštu?

Protinga moteris tokio laiško neatplėštų. Sveiko proto moteris paprasčiausiai jį išmestų į šiukšlių dėžę ir nueitų. Bet, neskaitant to trumpo laiko tarpsnio tarp dvidešimt devynerių ir trisdešimties, argi aš kada buvau protinga?

Taigi ėmiau ir atplėšiau.

Jame buvo atvirukas: akvarele lietas piešinys su vaza ir iš jos liūdnai svyrančių gėlių puokšte. Bet ji buvo tokia minkšta, kad aš pajutau, jog viduje dar kažkas yra. Pinigai? — pagalvojau. Čekis? Ir kodėl aš tokia sarkastiška? Nesvarbu, kad manęs niekas negirdi, bet šiuos žodžius aš juk ištariau savo mintyse.

Jo viduje tikrai kažkas buvo: nuotrauka... Aidano nuotrauka. Kodėl man ją atsiuntė? Aš ir taip turiu kalnus tokių ir panašių nuotraukų. Paskui pamačiau, kad klydau. Tai nebuvo jo nuotrauka. Ir tada aš viską supratau.

III DALIS

1

Atsibudau ne savo kambary. Ne savo lovoje. Ne su savo vyru.

Neskaitant mažos lemputės, visas kambarys skendėjo tamsoje. Klausiausi jo alsavimo, bet nedrįsau į jį pažiūrėti.

Reikia iš čia dingti. Atsargiai išlindau iš po antklodžių, stengdamasi jo neprižadinti.

— Ei, — šūktelėjo jis. Jis nemiegojo. Pasirėmė ant alkūnės. — Kur susiruošei?

— Namo. O ko tu nemiegi?

— Žiūriu į tave.

Mane net nupurtė.

— Ne taip, kaip galvoji, — paaiškino jis. — Žiūriu, ar gerai jautiesi.

Atsukusi jam nugarą, grabaliojau po grindis ieškodama savo drabužių ir norėdama paslėpti savo nuogumą.

— Ana, pabūk, kol išauš.

— Aš noriu namo.

— Kas gali pasikeisti per kelias valandas?

— Aš važiuoju namo. — Negalėjau rasti savo liemenėlės.

Jis išlipo iš lovos ir aš susigūžiau: aš nenorėjau, kad jis mane liestų.

— Aš tik išeisiu į kitą kambarį. Paliksiu tave vieną.

Ir jis išėjo iš miegamojo. Išdrįsau pažiūrėti tik jam į kojas. Ir tai tik iki kelių.

Kai jis sugrįžo, aš jau buvau apsirengusi. Jis man padavė puodelį kavos ir tarė:

— Iškviesiu tau taksi.

— Gerai. — Vis tiek dar negalėjau pažiūrėti jam į akis. Vakarykštė diena su visu savo žiaurumu niro man iš atminties. Prisimenu, kaip plėšiau nuo savęs drabužius ir šaukiau: „Išdulkink mane! Iškrušk! Argi sunku? Tu juk vyras. Tau nebūtina paisyti jausmų. Iškrušk mane.“

Gulėjau ant jo lovos nuoga ir šaukiau: „Greičiau!“ Norėjau, kad jis išguitų iš manęs pyktį, netektį ir neviltį. Norėjau, kad jis išguitų man iš atminties mano žuvusį vyrą ir kad aš daugiau nebejausčiau skausmo dėl jo.

— Atvažiavo taksi.

Kai važiavau namo, patekėjo saulė ir viskas buvo tylu ir bundančiai ramu. Nors vakar aš neišgėriau nė lašo svaigalų, jaučiausi lyg po didžiausių pagirių.

Atsirakinau duris ir įėjau į savo mažą butuką, užsidegiau šviesą, vėl išsitraukiau iš rankinuko voką ir ėmiau žiūrėti į mažo berniuko fotografiją, kuris buvo gyva Aidano kopija. Bet ne Aidanas.

Vakar man stovint ant namo laiptų ir žiūrint į mažo berniuko su Red Sox kepuraite nuotrauką, visą paslaptį atskleidė randas virš antakio. Aidanas tokį randą gavo tą pačią dieną, kai gimė; mažas įbrėžimas jaunutėj odytėj, kuris taip niekada ir nesugijo. Šito berniuko nuotraukoje antakiai buvo nepriekaištingai lygūs, be jokio rando. Tada pamačiau ant nuotraukos datą. Žiūrėjau į ją ir sukau galvą: čia kažkas negerai. Bet pasąmonėje jaučiau, kad viskas gerai. Šitas mažas berniukas buvo gimęs prieš kokius pusantrų metų.

Prie nuotraukos buvo pridėtas laiškas; gėlėtą atviruką buvo galima išlankstyti į didelį rašomojo popieriaus lapą. Bet man buvo visai neįdomu skaityti, ką ji ten parašė. Man tik rūpėjo sužinoti, kas ta moteris. Akimis susiradau laiško gale vardą ir — va tau staigmena! — kas gi kitas čia galėjo būti, jei ne Džeinė.

Mano akis aptemdė rausva migla ir aš pajutau, kad tuoj išprotėsiu. Visus šiuos metus ji laikė jį prie savęs ir nepaleido. Dabar ji augino jo sūnų. O aš neturėjau nieko.

Iš karto sumečiau, ką turiu daryti.

Virpančiais nuo rytinio šalčio pirštais paskambinau Mičui. Bet jo telefonu atsiliepė kažkas kitas, ne Mičas.

— Ar galite pakviesti Mičą?

— Dabar ne, — atsakė balsas ir prunkštelėjo. — Jis kabo palubėje ir montuoja elektroninę įrangą.

Nieko nesumojau, ką dar jam pasakyti. Per daug buvau įpykusi. Nutraukit, po perkūnais, man jį žemyn!

— Pasakykit, kad skambina Ana. Labai svarbiu reikalu. Negaliu laukti nė minutės.

Bet atsiliepęs telefonu žmogus nė neketino perduoti Mičui mano žodžių. Jis man tarė:

— Mičas ten labai užsiėmęs. Kai tik baigs, iš karto liepsiu, kad jums paskambintų.

Išjungiau telefoną ir, spyrusi koja į viršutinį laiptą, susimąsčiau. Kas? Kas? Kas? Galėtų būti bet kuris iš Tikrųjų Vyrukų. Vienintelis iš jų nevedęs buvo Gazas ir jam galbūt pavyktų uždegti man aistrą ir užgydyti žaizdą.

Ir tada man toptelėjo. Tas vyras neturi būti Mičas. Tai turi būti Nikolas.

Gražutis dailutis Nikolas. Jis tikrai tiks.

Paskambinau jam į darbą. Atsiliepė balso pašto dėžutė. Paskambinau į mobilųjį ir vėl pataikiau į balso pašto dėžutę. Vadinasi, jis turi būti namie. Surinkau jo namų numerį ir buvau nukreipta į balso pašto dėžutę.

Negalėjau patikėti savo ausimis. Tiesiog neįtikėtina. Man labai reikia. Kodėl mano kelyje kažkas pristato tiek kliūčių?

Persiutusi prisiminiau vieną dalyką. Drebančiomis rankomis čiupau savo rankinuką ir iškračiau jo turinį ant laiptų. Tada tarp kalno visokių daiktų ir šiukšlių ėmiau ieškoti mažos popieriaus skiautelės. Netikėjau, kad pavyks man ją rasti. Betgi turėtų ji čia būti.

Ir suradau. Mažytė suglamžyta popieriaus skiautelė. Mano gelbėtoja: Andželo numeris. Andželas, kurį vieną rytą Dženės kavinėje buvom sutikusios abi su Rachele.

Tai turi įvykti ne su Nikolu. Jo vietoje turi būti Andželas.

Bet skambutis Andželo numeriu irgi buvo nevaisingas:

— Šiuo metu manęs nėra namie. Žinote, ką reikia daryti.

— Andželai, mano vardas Ana, aš Rachelės sesuo. Sykį buvom susitikę Dženės kavinėje. Paskui dar Vakarų keturiasdešimt pirmojoje gatvėje. Ar gali man paskambinti?

Padiktavau savo mobilaus telefono numerį, sužėriau viską atgal į rankinuką ir atsisėdau ant laiptų. Daugiau neprisiminiau, kam skambinti. Nes neturėjau kam. Gal geriau eiti į darbą?

Ir tada lyg koks išsigelbėjimas suskambo mano telefonas. Kažkuris iš jų nusprendė atskambinti! Kuris gi?

— Klausau.

Bet tai buvo Kevinas, jo balsas skambėjo kaip išprotėjusio žmogaus:

— Ana, aš jau čia, JFK oro uoste. Niujorke. Mums reikia pasikalbėti.

— Nusiramink, Kevinai. Aš jau viską žinau.

— Šūdas! Norėjau tau papasakoti delikačiai! Bet tu nesijaudink. Mes paduosim į teismą ir išsirūpinsim vaiko globą. Mes jį abu užauginsim, Ana, tu ir aš. Kur norėtum susitikti?

— Kur apsistosi?

— Benjamin viešbutyje. Laukiu tavęs tenai.

Vadinasi, tai bus ne Mičas, ne Nikolas ir ne Andželas. Tai bus Kevinas. Na, kas galėjo žinoti?

Susistabdžiau taksi ir įsėdau:

— Benjamin viešbutis. Rytų penkiasdešimtoji gatvė. — Tada vėl išsitraukiau voką ir ėmiau apžiūrinėti nuotrauką, kuri buvo daryta vos prieš keturias dienas. Pamėginau atkurti įvykių seką. Kada pirmą kartą susitikau su Aidanu? Kada pradėjom rimtai draugauti? Kiek tiksliai šitam vaikui metų? Atrodo, kad jam turėtų būti apie pusantrų metukų, bet iš išvaizdos gali būti ir vyresnis, ir jaunesnis. Jeigu jam, sakykim, šešiolika mėnesių, kas tada išeina? Ar būtų blogiau, jeigu jam būtų devyniolika ar net dvidešimt? Gal jis gimė neišnešiotas? Bet mano protas nuo galvojimo buvo pernelyg išvargęs ir aš negalėjau nusakyti tikslaus vaiko amžiaus. Atrodo, jau užčiuopiu, bet jis ir vėl išslysta man iš rankų.

Kai vėl suskambo telefonas, vos jį išgirdau, nes buvau nugrūdus į rankinuko apačią.

— Labas, — išgirdau balsą. — Čia Andželas. Man skambinai?

— Andželai! Taip. Čia Ana, Rachelės sesuo, mes buvom susitikę...

— Puikiausiai tave prisimenu. Kaip laikaisi?

— Labai blogai.

— Ar nenorėtum susitikti puodelio kavos?

— Kur šiuo metu esi?

— Namie. Šešioliktoj gatvėj, tarp Trečios ir Ketvirtos.

Pažvelgiau pro langą ir įtempusi akis pabandžiau įžiūrėti, kokioj gatvėj esam. Keturioliktoj.

— Aš važiuoju taksi, esu už poros kvartalų nuo tavęs, — tariau jam. — Galima užbėgti?

Tai turėjo būti ne Kevinas. Tai turėjo būti Andželas.

2

Lauko durų skambutis prižadino mane iš sąstingio — kiekviena mano kūno ląstelė taip išsigando, kad jau maniau sutrauks mėšlungis. Gulėjau lovoj su berniuko nuotrauka sau ant krūtinės ir tikriausiai buvau prisnūdus.

Netvirtom kojom pasiekiau grindis ir tuo metu dar kartą pasigirdo skambutis. Dieve Visagali! Kuri dabar valanda? Truputis po aštuonių. Tokį ankstyvą metą gali atsibelsti tik Rachelė.

Užvakar jai paskambino Andželas, kai jam pasidarė aišku, kad jo namuose — visiška lunatikė. Ji atlėkė su Luku, ir aš jiems apytikriai papasakojau apie nuotrauką ir laišką, kuriuos jie būtinai norėjo pamatyti. Tada jie užsigeidė parvežti mane namo, bet aš nesutikau niekur eiti, ir tuomet jie galiausiai pasišalino. Bet aš spėju, kad Andželas skambinėjo Rachelei ir pranešinėjo apie mano veiksmus, o paskui pasakė, kad išvažiavau namo.

Ten tikrai buvo Rachelė.

— Labas, — pasisveikino ji.

— Labas.

— Kaip laikaisi?

— Gerai. Ko gi galima tikėtis, turint omeny, kad mano velionis vyras man buvo neištikimas.

— Nieko jis toks nebuvo.

— Aš jo nekenčiu.

— Jis nebuvo tau neištikimas. Perskaityk laišką. Kur jis? Rankinuke? Išsitrauk.

Sekama akylo jos žvilgsnio, aš nenoriai išlanksčiau laišką ir pamėginau skaityti, bet raidės šokinėjo kaip pašėlusios. Staigiu judesiu numečiau laišką jai:

— Tu perskaityk.

— Gerai. O tu atidžiai paklausyk.

Brangioji Ana,

Net nežinau, kaip man pradėti šį laišką. Ko gero, reikia nuo pradžių. Tau rašo Džeinė, Džeinė Viks (mergautinė pavardė Sorensen), buvusi Aidano draugė. Mes trumpam buvom susitikusios per Aidano laidotuves, bet aš abejoju, ar tu mane prisimeni, nes jose dalyvavo labai daug žmonių.

Neįsivaizduoju, ką tu žinai iš to, kas įvyko, todėl papasakosiu viską iš eilės. Sunku rašyti laišką ir tikėtis neužsitraukti tavo nemalonės, bet vis dėlto yra taip, kaip yra. Kai Aidanas paliko Bostoną ir išvažiavo dirbti į Niujorką, savaitgaliais dažnai sugrįždavo namo, bet tie trumpi pasimatymai nebuvo malonūs ir po kokių penkiolikos šešiolikos mėnesių aš sutikau kitą vyrą (Hauvį, už kurio esu dabar ištekėjusi). Nepasakojau Aidanui apie Hauvį (ar Hauviui apie Aidaną), bet pasakiau Aidanui, kad mes turėtume laikinai nutraukti santykius ir padraugauti su kitais žmonėmis.

Taigi kurį laiką aš susitikinėjau (ir miegojau) su abiem — su Hauviu ir su Aidanu, kai šis grįždavo namo iš Niujorko.

Paskui staiga pasijutau nėščia. (Aš gėriau kontraceptikus, nesu kandidatė į daugiavaikes motinas, bet tikriausiai esu viena iš tų dešimties tūkstančių ar kokia ten statistika.) Bėda ta, kad nežinojau, kas vaiko tėvas — Aidanas ar Hauvis. (Patikėk manim, suprantu, kaip šlykščiai tau tai skamba.)

Norėjau apie tai pasikalbėti su Aidanu, bet kai jis kitą kartą atvažiavo į Bostoną, tai pareiškė nutraukiąs mūsų draugystę. Sakė sutikęs kitą moterį (tave), einąs dėl tavęs iš proto ir ketinąs vesti, jam esą nesmagu šitaip išsiskirti su manim, norėjo, kad visada liktume draugai; įsivaizduoji, koks toliau scenarijus. Taigi man teko apsispręsti: ar man pasisakyti, kad esu nėščia, ir galutinai suš...ti tavo ir jo reikalus, ar rizikuoti ir manyti, kad vaikas nuo Hauvio? Taigi aš pasirinkau antrąjį variantą ir mudu su Hauviu susituokėm, susilaukėm mažojo Džeko ir dabar abu dėl jo esam pamišę. Kai gimė, jis nebuvo panašus į Hauvį, nelabai ir į Aidaną, taigi aš nusprendžiau, kad problema išspręsta.

Tačiau augdamas Džekas kasdien darėsi vis panašesnis į Aidaną. Kaip mane Dievas mato, su kiekviena diena jo bruožai darėsi vis labiau ir labiau panašesni į Aidano. Man tai neišėjo išgalvos ir aš pradėjau nerimauti. Netruko tai pastebėti ir mano mama. Aš išpažinau jai teisybę ir ji mane privertė prisiimti atsakomybę ir pasakyti Aidanui, kad jis turi sūnų, o Medoksai — anūką. (Nori garbės žodžio? Aš baisiausiai nenorėjau jiems šito sakyti. Esu savanaudė, todėl išsigandau dėl Hauvio ir savo santuokos.)

Taigi pirmiausia pasisakiau Hauviui. Buvo siaubinga. Ypač jam. Jis paliko mane, bet dabar vėl sugrįžo ir mes bandom susitaikyti. Tada aš paskambinau Aidanui ir, kaip ir kiekvienas, gavęs tokią pritrenkiančią žinią, jis nėrė stačia galva į neviltį. Labiausiai jis pergyveno dėl tavęs; labai išsigando, kad tu pamanysi, jog jis tau buvo neištikimas. Bet kad tau būtų visiškai aišku, pasakysiu: tai atsitiko dar tau su juo rimtai nepradėjus. (Judu rimtai pradėjot draugauti tik po aštuonių savaičių.)

Kad ir kaip ten būtų, aš pasiunčiau jam elektroniniu paštu keletą Džeko nuotraukų, kad jis pats pamatytų panašumą. Bet, rodos, po dienos ar dviejų Aidanas pateko į avariją ir aš nežinau, ar jis spėjo tau papasakoti apie Džeką, ar ne. Jeigu tau tai bus kaip perkūnas iš giedro dangaus, tai labai nuoširdžiai atsiprašau.

Kai rengiausi pranešti Medoksams žinią apie Džeką, išgirdau apie avariją ir susilaikiau, nes nežinojau, ką daryti; be to, mano mama sakė, kad Diana su Fildingu...

— Fildingu? Ar čia toks pono Medokso vardas? — paklausė Rachelė. — Keista, niekada nepagalvojau, kad jis turi vardą.

... prastai jaučiasi, tad tokia naujiena gali juos pribaigti, todėl verčiau jau man palaukti, kol jie atsigaus.

Bet Diana su Fildingu vis dar neatsigauna ir tas laikas, kada galėčiau jiems pasakyti, irgi dar neatėjo. Daug kartų norėjau tau paskambinti ir pasiklausti, ar žinai ką nors apie Džeką, ir pasakyti, kad aš irgi labai ilgiuosi Aidano. Jis buvo nuostabus vyras, nepamainomas. Vis dėlto kažkodėl jaučiau, kad nereikia užsiminti apie Džeką, kol nepasikalbėjau su Fildingu ir Diana, be to, būtų negražu mudviem kalbėtis apie Aidaną ir nepapasakoti apie Džeką. Ar tau kas nors aišku?

Taigi aš visą laiką laukiau tinkamo momento pranešti visiems šią žinią, bet, kaip tu jau turbūt žinai, Kevinas pasirodė esąs apsukresnis. Antradienį mes susitikom Pottery Barn. (Argi ne keista, ką? Įsivaizduok, Kevinas Medoksas Pottery Barn.) Jau seniai mudu buvom nesimatę, tad labai apsidžiaugiau jį išvydusi. Tačiau Kevinas pažvelgė į vežimėlį ir pamatęs Džeką taip išpūtė akis, tarsi būtų išvydęs vaiduoklį. Ir čia pat kad užriks ant viso Pottery Barn: „Čiagi Aidano sūnus! Aidanas turi sūnų! Mama turi anūką! Kas apie tai žino? Ar Ana tai žino? Kodėl man niekas nieko nesakė?“ Tada jis pradėjo raudoti, aš puoliau jam aiškinti, bet atbėgo apsaugininkai ir liepė mums išeiti.

Sakau jam: „Kevinai, eime, užsisakysim puodelį kavos ir aš tau viską paaiškinsiu.“ Betgi tu pažįsti Keviną. Tikras karštakošis. Jis išlėkė šaukdamas, kad kreipsis į teismą dėl vaiko globos teisių, kad paskambins tau ir viską papasakos. Taigi spėju, kad tu tikriausiai jau sulaukei mažiausiai vieno maniakiško skambučio iš Kevino.

Aš irgi norėjau tau paskambinti, bet paskui pagalvojau, kad bus geriau, jeigu viską surašysiu ant lapo. Bent jau šitaip tikrai bus išvengta nesusipratimų.

Gal aš siūlau per daug anksti, bet ar tu nenorėtum pamatyti Džeko? Kada tik tau patogu. Jeigu nenori važiuoti į Bostoną, aš galiu jį atvežti į Niujorką.

Dar kartą prašau man atleisti, jeigu užgavau pranešdama šitas naujienas. Jaučiu, kad tu turi teisę žinoti. O išvydus gyvą dalelę Aidano, gal tau pasidarys lengviau pakelti netektį.

Su pagarba

Džeinė

— Taigi dabar pati matai, — tarė Rachelė. — Jis tavęs neapgaudinėjo. Ir nebuvo tau neištikimas.

— Man vis viena. Aš vis tiek jo nekenčiu.

3

Rachelė apšvietė mane, kas dėjosi mano gyvenime, kol buvau atsijungusi nuo pasaulio.

— Tu turi darbą. Aš kalbėjau su jūsų Franklinu. Pasakiau jam, kad blogai jautiesi.

— O, Dieve. — Devereaux vadai ir pats profesorius Redfernas troško kuo greičiau susitikti su manim ir paleisti Formulės 12 reklaminę kampaniją. Tai pats netinkamiausias metas man „jaustis blogai“. — Ar jis užsiputojo?

— Taip, truputį. Bet paskui išgėrė Xanax. Tiesą pasakius, mes pasikalbėjom kaip du suaugę žmonės. Jis pasiūlė tau pasiimti atostogų likusias šios savaitės dienas ir visą kitą savaitę. Tegu pamėgina susiimti, sako jis.

— Žmogiškumo demonstravimas. Ačiū tau, Rachele, kad pasistengei. Kad manim pasirūpinai. — Mano dėkingumui nebuvo ribų. Jeigu ji nebūtų pasikalbėjusi su Franklinu, aš tikriausiai nebūčiau išdrįsus pasirodyti darbe; bent jau dabar, jeigu panorėsiu, turiu galimybę sugrįžti. Paskui aš prisiminiau vieną dalyką.

— Jergau! Kevinas!

Ar jis tebetūno viešbuty ir laukia manęs, kada ateisiu pas jį?

— Juo irgi jau pasirūpinta. Pasikalbėjau ir su juo. Viską papasakojau. Jis išvažiavo į Bostoną.

— Dieve, kaip tau ačiū. Tu tokia man gera.

— Skambtelk jam.

— Kiek dabar laiko? — Pažiūrėjau į laikrodį. — Dvidešimt po aštuonių. Ar ne per anksti?

— Ne. Man regis, jis baisiai nekantrauja išgirsti tavo balsą. Jis labai jaudinosi dėl tavęs.

Susigūžiau iš gėdos, bet vis tiek paėmiau ragelį.

Atsiliepė mieguistas balsas:

— Kevinas klauso.

— Kevinai, čia aš, Ana. Labai tavęs atsiprašau. Apgailestauju, kad taip negražiai tave palikau. Man stogas pavažiavo.

— Nieko tokio, — atsakė jis. — Kai sužinojau, man irgi dangus maišėsi su žeme. Kaip šunį išmetė iš Pottery Barn. Gali patikėti? Iš Pottery Barn. Sakau draugams: buvau išmestas ir ne iš tokių vietų.

Laukiau, kada jis pratrūks koneveikti Džeinę ir aiškinti, kaip mudu su juo galėsime kreiptis į teismą dėl „mažojo Džeko“ globos teisių, bet nesulaukiau. Tikriausiai situacija su Džeine gerokai pasikeitė; pernakt jų santykiai pasidarė civilizuoti ir jie liko geriausi draugai.

— Vakar aš, tėtis ir mama buvom nuėję aplankyti mažojo Džeko, lis labai mielas vaikas. Jau dabar dievina Red Sox. Šiandien vėl ruošiamės eiti pas jį. Ar nenorėtum atlėkti?

— Ne.

— Bet...

— Ne.

— Tai gal šį savaitgalį?

— Ne.

— Gerai, Ana, žiūrėk, kaip tau išeina. Pagalvok, kada tau bus tinkamiausia. Bet berniukas iš tiesų labai mielas. Ir toks juokingas, supranti? Sakau Džeinei: „Norėčiau alaus.“ Jis irgi sako: — „Norėčiau alaus“, — lygiai tokiu pačiu tonu. Visai mano balsu. Dar jis turi tokį mešk...

— Atleisk, Kevinai, man reikia eiti. Viso.

Kai padėjau ragelį, Rachelė tarė:

— Gal tau reikėtų atsiprašyti Andželo.

Andželas!

— O, varge! — Susiėmiau rankomis už galvos. — Man pasimaišė protas, visiškai pasimaišė. Nereikėjo jam gultis su manim į lovą.

— Aišku, kad nereikėjo. Kuo tu jį palaikei?

— Paprasčiausiu vyru. Beje, prisiminiau. Ar Džojis grįžo pas Džekę?

— Ne. Ir nemanau, kad sugrįš.

— Ką?! — Aš tikėjausi, kad jis palakstys dieną kitą, suvirškins žinią apie nėštumą ir paršliauš pas Džekę prašydamas atleidimo. — Subingalvis, — prakošiau pro dantis.

4

Iš to laiko tarpsnio prisimenu tik tai, kad man baisiai skaudėjo kaulus, visus iki vieno, ir dar niekada taip smarkiai, kaip tada. Gėlė net rankas ir kojų pėdas. Buvau tyli ir užsisklendusi savyje, kaip moteriškas Džojo variantas, tik be kvailų rokeriškų drabužių. Surinkau visas iki vienos Aidano nuotraukas — tas, kurios kabėjo ant sienų, stovėjo rėmeliuose ant televizoriaus, netgi kurios gulėjo mano piniginėj — ir ištrėmiau į tolimąjį Sibirą palovyje. Norėjau, kad niekas man apie jį nebeprimintų.

Dabar man norėjosi būti tik su Džeke, kuri niekaip nesiliovė verkusi.

— Čia tik hormonai, — kartojo ji tarp kūkčiojimo priepuolių. — Džojis nekaltas. Aš ant jo nepykstu. Čia tik prakeikti hormonai.

Kai likdavau viena, be Džekės, vaikščiojau į parduotuves ir be jokio gailesčio švaisčiau pinigus. Buvau ką tik gavusi atlyginimą, išleidau visą, net ir pinigus už buto nuomą. Man buvo nusispjaut. Paklojau milžinišką sumą už du juodus kostiumėlius, porą juodų aukštakulnių batelių, šilko kojines ir Chloe rankinuką. Protu nesuvokiamai daug. Kai tik ranka siekdavau pasirašyti naujo čekio už pirkinį, prisimindavau tuos du su puse tūkstančio žalių, kuriuos sukišau Neris Heming, ir net nusipurtydavau. Reiktų paduoti ją į teismą, pamėginti susigrąžinti prarastus pinigus — galbūt toj sutarty ir atrasčiau kokį punktelį, kad man tai leidžiama padaryti — bet tiesiog nebenorėjau teptis su ja rankų. Norėjau pamiršti, kad apskritai kažkada su ja susidėjau. Ir dar aš nenorėjau, kad būtų keičiama data — žinojau, kad tai didžiausia nesąmonė. Kalbėtis su mirusiais? Nebūk kvaila.

Vakarais dėl kažkokių keistų mazochistinių priežasčių žiūrėdavau per televiziją beisbolo varžybas. Rodė pasaulio čempionatą. Red Sox lošė prieš St. Louis Cardinals. Red Sox nesidžiaugė pergale nuo 1919 — nuo Beibo Ruto mesto prakeiksmo — bet remdamasi savo šalta neginčijama nuojauta aš žinojau, kad šiais metais jų nesėkmių periodui turėtų ateiti galas. Jie būtinai turi laimėti, nes pagaliau tas šiknius Beibas teikėsi numirti ir palikti juos ramybėj. Sporto žinovai, spauda ir Red Sox fanai degė nekantrumu — tiek nedaug trūksta iki pergalės, bet kas bus, jeigu jie nelaimės?

Aš nė trupučio neabejojau, kad jie laimės, ir, kaip jau buvau numačiusi, jie iš tiesų laimėjo, todėl buvau vienintelis žmogus, kurio jų pergalė nė kiek nenustebino.

Sirgalių džiaugsmas buvo jokiais žodžiais nenusakomas. Pagaliau sulaukė atpildo tie, kurie ištisus dešimtmečius neprarado vilties ir tikėjimo. Mačiau, kaip raudojo suaugę vyrai, raudojau ir aš kartu su jais. Bet čia bus, nusprendžiau aš, paskutinis kartas, kai aš verkiu.

— Tu, kvailas besmegeni, — surikau jam. — Jeigu nebūtum žuvęs, ir tu būtum šventęs pergalę.

Ir dar tai bus paskutinis kartas, daviau sau žodį, kai aš kalbuosi su Aidanu.

5

Tą pačią dieną, kai gavau Džeinės laišką, sulaukiau ir ilgiausios elektroninės rašliavos iš Helenos. Vis dėlto ji man melavo prižadėdama neiti į tą seną sandėlį akistatai. Ir ko aš čia stebiuosi? Jos laiškas man priminė jos kriminalinę istoriją, bet žinodama, kad ji gyva ir sveika, aš neskubėjau jo skaityti ir gilintis į smulkmenas visas dvi savaites.

Kam: lliuzionistopadejeja1@yahoo.com

Nuo: Laiminga_Zvaigzde_PI@yahoo.ie

Tema: Aciu Dievui, likau gyva

Atleisk, kad tau pamelavau. Nugalėjo smalsumas.

Dabar papasakosiu vieką, kas nutiko, bet nelabai prisimenu tiksliai, kas buvo kalbama, tad pasistengsiu pakartoti papūgos principu. Ir neperdėsiu, nors visi mane nuolat tuo kaltina!

Tai štai. Lygiai dešimtą nuvykau duotu adresu juostą. Kaip ir tikėjausi, ten buvo apleistas sandėlis. Baisus dvokas.

Nelygios grindys. Žiurkės. Užlipau laiptais į viršų. Nieko nėra nei pirmam, nei antram, nei trečiam aukštuose. Bet ketvirtam aukšte moteriškas balsas pakvietė:

— Užeik.

Pamaniau, kad Tesė O’Greidi. Juo labiau kad tik ji galėjo patekti į Reisio miegamąjį ir padaryti tas nuotraukas.

Bet ten buvo ne ji. O Deta! Su kostiuminėm kelnėm, šilkine palaidine ir pistoletu! Et, velnias!

Ji sako: Sėskis.

Parodė į kėdę. Ką gi, į kėdę tai į kėdę. Viena medinė kėdė po kabančia elektros lempute su kraujo dėmėm nutepliotu laidu, apvyniotu apie kėdės kojas.

Aš: Nereikia. Klausykit, labai atsiprašau, kad parodžiau tas nuotraukas Hariui.

Ji (purtydama galvą, lyg negalėtų patikėti, kokia aš drąsi): Tai aš jums pasiunčiau tas nuotraukas.

Aš: Kodėl?

Ji: Nes niekas daugiau neįtikintų Hario, kad aš esu jam neištikima ir išpliurpiu šeimos paslaptis, kaip nuotraukos, kur aš guliu lovoj su Reisiu. Susitikimo su Reisiu papietauti jam neužteko. Ir dar sako, jis nieko neneigia! Žinok, tavo mamytė apsigėdino iki ausų. Įsivaizduok, sėdim mes abu pačioj matomiausioj vietoj, o ji nemoka naudotis savo telefono fotoaparatu.

Aš: Jūs norėjote būti nufotografuota?

Ji (šnypščia kaip gyvatė): Taiiiip. Ar žinai, kiek mes tau su Reisiu suteikėm progų?

Aš: Tiesą pasakius, ne per daugiausiai. Aš visą amžių prasėdėjau prie tos suknistos jūsų kiemo tvoros. O kodėl jūs norėjot, kad aš parodyčiau tas nuotraukas Hariui?

Ji: Ogi tikėjausi, kad jis nusižudys. Arba nudės Reisį ir atsidurs už grotų.

Aš: Betgi Reisis jūsų draugas!

Ji (vėl man durnelei purto galvą): Reisis visai man ne draugas.

Aš: Na, tuomet jūsų kolega.

Ji (ir vėl purto galvą): Visa tai surežisuota. Maneisi esanti labai kieta detektyve, bet mes tave apkvailinom, nusamdėm, nes žinojom, kad nesusigaudysi, kas iš tiesų dedasi. Kaip mes juokdavomės, kai tu tūnodavai krūmuose su savo žiūronais ir maišais saldainių. Ar neatsibosdavo? Ar patikdavo kasdien eiti į bažnyčią? Negi iš tiesų manei, kad Tesė O’Oreidi ims ir atlapos vartus kažkokiai paklydėlei, ieškančiai tualeto? Ar bent numanai, kiek kartų buvo kėsintasi į tos moters gyvybę?

Nieko jai nepasakiau. Buvo baisiai gėda. Sutrikau. Bet sakyti, kad mane pasamdė tik dėl to, kad esu niekam tikusi detektyve! Ir kas tie „mes“? Sako, „mes tave nusamdėm“. Aiškiai ne Haris Siaubas. Tikriausiai koks nors slaptas Dėtos sąjungininkas, parekomendavęs mane Hariui.

Aukštu žemiau kažkas garsiai sukrebždėjo. Turbūt žiurkė.

Aš (po trumpos pauzės): Tai jeigu Reisis jums nei draugas, nei kolega, kas tuomet?

Ji (labai išdidžiai): Reisis O’Greidis man yra visiškas niekas. Tai ar atsisėsi, ar ne?

Aš: Ne.

Ji: Kodėl?

Aš: Nes man užpakalis sulopytas. Ir dar jūs galite mane nušauti.

Ji: Teisingai. O dabar...

Jai staiga atvipo lūpa. Ji pakėlė akis į laiptų viršų. Aš irgi pasekiau jos žvilgsnį. Ten išsišiepus iki ausų stovėjo Tesė O’Greidi, su savo megztiniu, šlepetėm ir pistoletu rankoj.

Tesė (linksma ir patenkinta): Mergaitės! Šimtą metų čia nebuvau! Nuo tada, kai čia paklojom visą Folių šeimyną, vieną po kito. (Smagiai dairosi aplink.) O, geri buvo laikai. (įsmeigia akis į kėdę.) Tik nesakyk, kad čia ta pati kėdė! Juk tikrai! Kaip nuostabu, ar ne?

Deta (sustingusi iš siaubo): Kaip suuodei, kur manęs ieškoti?

Tesė: O kur tu galėtum daugiau būti? Juk neturi fantazijos. Niekada neturėjai. Tęsk, Deta. Girdėjau, kaip pasakojai šitai panelei Syseklei, kad tau Reisis O’Greidis — visiškas niekas.

Deta: Ne, aš tik norėjau pasakyti...

Tesė: Tuoj aš tau pasakysiu, ką tu norėjai jai pasakyti. Tu jį norėjai pakišti. Aš labai ant tavęs pykstu, Deta. Norėjai sukelti Hariui pavydą ir pasinaudojai Reisiu. Šiandien Haris galėjo Reisį nudėti.

Deta: Reisis gyvas ir sveikas. Aš pasirūpinau, kad jam nieko blogo neatsitiktų.

Tesė: Jis labai supykęs. Jis manė, kad judviejų draugystė bus prasminga.

Deta: Ką gi, jūs irgi nužudėt mano tėtį.

Tesė (caktelėjusi liežuviu): Dar sako, nenešiok akmens užanty.

Deta: Klausykit, eikit savo keliais ir palikit mane užbaigti reikalą su šita mergiščia.

Aš: Kodėl jūs norit mane nužudyti?

Deta: Ogi dėl Kolino.

Aš: Kolino? Kas čia per?.. 0, varge! Kolinas jūsų sūnus?

Deta: Joks jis man ne sūnus. Kolinas — mano meilužis.

Aš: Meilužis? Betgi jis mylėjosi su manim!

Deta: Dėl to ir noriu tave nudėti.

Galvoju sau — turbūt visai jai smegenėlės suminkštėjo. Kolinasjos meilužis? Niekada nepatikėčiau. Bet tada prabilo Tesė.

Tesė (Detai): Aš dar dėl kai ko labai ant tavęs pykstu. Turiu banke draugą, labai malonų vyrą, nepaprastai mielą ir žavų, Opus Dei narį, jis daro nuostabius operų rūmų maketus iš ledinukų pagaliukų — velniškai talentingas! Jis man sakė, kad tu šįryt ištuštinai savo sąskaitas ir pervedei pinigus į banką Marbeloje. Susiruošei išvykti, ką?

Deta (nunarindama galvą): Taip, apgailestauju, Tese. Susiruošiau. Man nebeįdomu, Tese. Nesitikėjau, kad kada nors teks ištarti šiuos žodžius, bet man šis verslas... nebepatinka... Ne prie širdies.

Tesė (užjaučiamai): Na, reketu gali nebeužsiimti. Pamėgink kurį laiką padirbėti su ginklais. Arba merginom. Įkurtum puikią įstaigėlę, turi gerą skonį, visą laiką juo pasižymėjai. Tau patinka brangūs daiktai.

Deta: Ak, aš ne vien tik dėl darbo, Tese. Aš negaliu pakęsti čionykščių žiemų. Man patinka saulė. 0 ir Kolinas nori pradėti gyventi dorai. Mes galvojam atsidaryti barą. Ką nors panašaus U2 tema. Gal su jų relikvijom, gitarom, muzika.

Tesė (spindinčiom kaip Jozefo Mengelės akimis): Aš žinau, ką reiškia atsidaryti barą, bet kaip bus su mūsų susitarimu?

Aš: Kokiu susitarimu?

Deta: Nepasakokit jai!

Tesė: Kodėl?

Deta: Nes čia ne koks amerikoniškas filmas, kur pabaigoj viskas paaiškėja.

Aš: Klokit.

Tesė: Aš jai papasakosiu.

Deta: Jūs tai darot iš pykčio man.

Tesė: Iš pykčio? Dėl tavęs šiandien vos nežuvo mano sūnus! Tai va, klausyk, panele Sysekle. Deta man su Reisiu buvo pažadėjusi, kad netrukus Haris dings iš akiračio, bet žinok, ji neminėjo, kad šiame procese Reisio gyvybei iškils pavojus ir kad ji susidės su Kolinu. O’Greidžių šeima rengėsi palaikyti šį sąmokslą, mainais už tai turėdama gauti daugiau privilegijų. Dabar ji mus mulkina.

Deta (supykusi): O kas jums darbo? Jūs ir taip iki ausų apšalę pinigais!

Tesė: Reikalas ne vien dėl pinigų. O dėl (reikšminga pauzė)... dėl kompanijos. Jau seniai niekas negirdėjo apie kraujo nuleidimą... po Dublino įvykių ar vaidų dėl žemių... Labai jau pasiilgau.

Aš: Ar nenorėtumėte būti mano mentore?

Tesė (nužiūrinėdama mane): Tu mažai ką gali pasiūlyti. Jeigu tąkart, kai šunys kandžiojo tau užpakalį, būtum bent vieną patiesus, tai gal dabar ir susidomėčiau.

Aš: Aš norėjau. Tikrai norėjau nušauti. Bet pirmiausia norėjau iki galo atlikti savo darbą.

Tesė (nutaisiusi liūdną veidą): Suprantu tave. Bet tikram psichopatui darbas neturėtų rūpėti.

Staiga pasigirdo laiptais į viršų bildančių žingsnių aidas.

Deta: šūdas!

Ji šovė į mane, bet gerokai pro šalį.

Tesė: Žiūrėk, ką darai, Deta.

Tada Tesė šovė į ją.

Pasinaudojusi sumaištimi dėjau į kojas, pasileidau laiptais žemyn ir susidūriau su kažkokiu žmogum. Kolinas.

Kolinas (susirūpinęs): Greičiau su manim! Nešdinamės!

Pradeda mane stumti prieky savęs laiptais žemyn ir pasigirsta dar du šūviai.

Aš (skuosdama laiptais žemyn): Deta norėjo mane nušauti.

Jis (maudamas man iš paskos): Žinau. Ji pasidarė labai pavydi. Tai ji tada šovė į tavo kabineto langą.

Aš: Kaip sužinojai, kur šįvakar ateiti?

Jis: Deta visada čia atsiveda tuos, su kuriais reikia sutvarkyti reikalus.

Mes išlėkėm į tuščią gatvę. Prisiglaudęs prie šaligatvio stovėjo užuolaidomis užtamsintas automobilis, už jo vairo sėdėjo Bozas. Kolinas įstūmė mane ant galinės sėdynės ir liepė Bozo skubiai vežti mane namo.

Aš (nustebusi): Artu su manim nevažiuosi?

Jis: Ne.

Aš (dar labiau nustebusi): Kodėl?

Jis: Ai, matai... aš išvažiuoju.

Aš (nujausdama kažką negera): Kur?

Jis: į Marbelą.

Aš: Kartu su Deta?

Jis: Taip. Noriu pradėti gyventi dorai. Mes ketinam atsidaryti barą.

Aš: Taip, taip, žinau. U2 tema. Jau girdėjau. Vadinasi, tu ją myli?

Jis: Myliu. Ji nuostabi moteris. Tikra dama.

Aš: Ak, betgi mudu abu...

Jis: Mudu abu, Helena, taip ir liksim su vienu batu.

Ir Bozas nuvažiavo.

Tai ką manai, Ana? Aš pasibaisėjau. Pasijutau visiška kvailė. Maniau, kad Kolinas mane įsimylėjo, o jis susidėjo išvien su Deta, greičiausiai jis ir padarė tas nudistines nuotraukas. Maniausi esanti sumani detektyve, teikiu O’Greidžiui informaciją, o jie, matai, mane paprasčiausiai maustė. Kaip liūdna. Tragiškai graudu.

— Matai? — tariau į monitorių. — Visi jie vienodi galvijai.

6

Apsirengusi brangesnį iš dviejų juodų kostiumėlių sugrįžau į darbą.

— Aš jau pasirengusi, — prisistačiau Franklinui.

Jis mielai būtų pasakęs: „Seniai laikas“, bet neišdrįso, nes šiuo metu buvo per daug pavojinga mane supykdyti.

Jis nusitempė mane tiesiai į Arielos kabinetą. Ji paskubom supažindino mane su dabartine Formulės 12 padėtimi: Devereaux vadai norėjo gauti smulkų kiekvienos mano sugalvotos gandų skleidimo kampanijos dienos grafiką; reikėjo žinoti, kada paduoti prekę ant prekystalių; juvelyras norėjo susitikti su manim ir išsiklausinėti, kokią aš matau gintarinio indelio viziją; rinkodaros komanda norėjo, kad pateikčiau savo siūlymus dėl etiketės dizaino...

— Tavęs laukia milžiniškas darbas.

— Aš tuojau pat suderinsiu susitikimų laiką.

— Ir dar vienas dalykas, — tęsė Ariela.

Pasisukau į ją ir įsmeigiau smalsų, bemaž balansuojantį ant nekantrumo ribos žvilgsnį.

— Tavo drabužiai, — tarė ji.

— Mes sutarėm — juodi, — atsakiau aš. — Juodi arba aš išeinu.

— Ne dėl to. Tavo planas — gandų skleidimo kampanija, tiesa? Kalbos apie nuostabų produktą, bet kol kas jokių detalių, taip? Vadinasi, kad kol pasirodys naujasis produktas, tu privalai likti Candy Grrrl atstove. O tai reiškia — turi vilkėti Candy Grrrl drabužius.

Žiūrėjau į ją išpūtus akis. Ji teisi.

Patenkinta ji truktelėjo pečiais:

— Ei, šitą mintį pati pakišai.

— Kiek laiko? — paklausiau.

— Kampanija tavo. Vadinasi, tol, kol sukils didelis šurmulys. Turbūt apie porą mėnesių.

— Jokių kepurių, — pareiškiau aš. — Daugiau kepurių nebenešiosiu.

— Turėsi nešioti. Privalai rengtis taip, kaip priklauso. Kosmetikos žurnalų leidėjos turi manyti, kad tu vis dar dirbi su Candy Grrrl. Suuos, kad jas vedžioji už nosies — galas.

— Jeigu norit, kad nešiočiau kepures, primeskit dešimt gabalų. Dar dešimt. Iš viso dvidešimt.

Mūsų žvilgsniai susikirto: kas ką. Nė viena net nekrustelėjom, paskui ji tarė:

— Aš apie tai dar pagalvosiu.

Apsisukau ant kulniuko; pinigai buvo mano.

Verčiau jau nusikirsti ranką, negu skambinti, bet kol neatsiprašysiu Andželo, tol širdyje jausiu gėdą.

— Andželai, čia Ana. Rachelės sės...

— Ei, mažute, kaip laikaisi?

— Noriu atsiprašyti.

— Niekis.

— Ne, iš tiesų, Andželai, labai atsiprašau. Šlykščiai su tavim pasielgiau. Man tokia gėda, kad noriu skradžiai žemę prasmegti.

— Tau juk buvo šokas. Aš irgi tai esu patyręs savo kailiu. Tu niekuo manęs nenustebinai. Aš irgi taip elgiausi, gal net blogiau. Garbės žodis.

— Ką? Tu irgi lėkei pas svetimą žmogų ir reikalavai sekso?

— Be abejo. Betgi aš tau nesu visiškai svetimas.

— Ačiū tau už tai, kad... na, nepasijuokei iš manęs.

— Ak, liaukis. Koks iš manęs būtų vyras, jei būčiau taip pasielgęs.

— Dėkui, kad nepasakei, jog jeigu reikalai būtų susiklostę kitaip, tai tu... na, nedvejodamas būtum užkibęs ant mano „kabliuko“.

— Kaip apmaudu.

— Kas?

— Nes aš kaip tik taip ir pagalvojau.

Grįžusi į darbą pradėjau gyventi dvilypį gyvenimą. Daugumai aš taip ir likau Candy Grrrl mergina, vilkinti keistus drabužius ir siūlanti neįprastus produktus. Bet aš dar dirbau ir su Formule 12, dažnai susitikinėjau su Devereaux žmonėmis, kūriau reklaminius planus ir baigiau kurti naujų produktų pakuotes.

Visą likusį nuo darbo laiką praleisdavau su Džeke, skaičiau vaikiškas knygeles ir vis kartojau, koks šunsnukis yra tas Džojis.

Aš niekada nebeverkdavau ir nepavargdavau: mano energijos užtaisą nuolat kurstė kartėlis.

Nepasikeičiau laiko ir su Neris Heming, be to, kaipmat nustojau lankytis pas Leislę.

Sekmadienį paskambino Mičas.

— Mes tavęs pasigedom, pupuliuk.

— Bijau, kad kurį laiką ten nebevaikščiosiu.

— Kaip sekėsi su Neris Heming?

— Blogai, ir nenoriu apie tai kalbėti.

Tyla.

— Sako, kad pykti sveika. Antroji gedėjimo stadija.

— Aš nepykstu. — Na, iš esmės aš pykau, bet ne dėl tų priežasčių, kurias jis turėjo galvoj. Su gedėjimu tai neturi nieko bendra.

— Tai kada vėl galėsiu tave pamatyti?

— Dabar esu iki ausų užsivertusi darbais...

— Žinoma! Suprantu tave puikiai. Bet palaikykim ryšį, gerai?

— Gerai, — sumelavau. — Palaikykim.

Tada paskambino Nikolas ir mes irgi panašiai pasikalbėjom. Po to jie kelis mėnesius reguliariai man vis skambindavo, bet aš jiems neatsiliepdavau, nekalbėdavau ir neatskambindavau atgal. Nenorėjau jokių prisiminimų apie tai, kokia aš buvau besmegenė, troškusi pasikalbėti su savo mirusiu vyru. Galiausiai jie liovėsi skambinėję ir aš lengviau atsikvėpiau — šitas mano gyvenimo etapas baigėsi.

Aš užsiskleidžiau kaip gėlės žiedas nakčiai, piktas mažas pumpuras, ir aklinai užsidariau savo viduje.

Bet mano profesionalumas dėl to nė kiek nenukentėjo — priešingai, jaučiausi profesionalesnė nei kada nors anksčiau. Žmonės su manim net jausdavosi truputį nejaukiai. Bet tai, pasirodo, davė ir pageidautinų rezultatų, nes prieš pat Padėkos dieną spaudoje pasirodė pirmoji sensacinga užuomina apie Formulę 12, kuri buvo pavadinta „didžiuliu šuoliu odos priežiūros srityje“.

7

— Ana, tai stebuklas! — bėrė žodžius ponia Medoks. — Aš buvau mirus. Vaikščiojau kaip numirėlė. O šitas mažas berniukas... Suprantu, kad tai ne Aidanas, žinau, kad Aidano niekas nebesugrąžins, bet jis tarsi dalelė mano Aidano.

Diana visiškai pamiršo apie savo Padėkos dienos planus išvažiuoti į moterų kurortą, per pilnatį šokti nuoga ir išsiteplioti visą kūną mėlynai. Dabar ji ėmėsi įprastinių šventinių reikalų — kalakuto, geriausio krištolo ir t.t., nes į svečius ruošėsi atvažiuoti „mažasis Džekas“.

— Jis toks gražus, toks meilus. Prižadėk, kad ir tu atvažiuosi jo pažiūrėti.

— Ne.

— Bet...

— Ne.

— Tu irgi anksčiau buvai tokia miela.

— Tokia buvau prieš tai, kai sužinojau, kad mano velionis vyras susilaukė vaiko su kita moterim.

— Bet tai įvyko iki jo pažinties su tavim! Jis tavęs neapgaudinėjo!

— Diana, man jau reikia eiti.

— Rachelė su Luku organizuoja Padėkos dieną, — pranešiau Džekei. — Tave irgi kviečia. Bet...

— Taip, žinau. Ten bus ir Džojis. Tad aišku, aš ten neisiu.

Aš irgi pasisiūliau boikotuoti:

— Galėsim atšvęsti ir vienos — tik tu ir aš.

— Nėra reikalo. Aš jau esu pakviesta.

— Kur?

— A... Į Bermudus.

— Bermudus? Tik nesakyk, kad pas Džesį Čydlį.

Džesis Čydlis buvo vienas iš jos pastovių klientų. Jis turi nuosavą garso įrašų studiją.

— O pas ką gi daugiau?

— Kaip tu ten nukaksi? Nesakyk, kad jis tau atsiųs lėktuvą.

Ji linktelėjo, alpdama iš juoko nuo mano pavydo:

— Ir dar ten manęs lauks žmonės, kurie išpakuos mano LV lagaminą ant ratukų, ir liokajus, kuris man ruoš vonią su rožių žiedlapiais. O prieš išvažiuojant man vėl sukraus lagaminą ir įties minkšto popieriaus tarp drabužių. Kvepiančio minkšto popieriaus. Ar nepyksi, kad išvažiuosiu?

— Net labai apsidžiaugsiu. Ar pastebėjai, kad tu dabar daug mažiau verki?

— Taip. Tai tik hormonai. — Paskui dar pridūrė: — Bet jis vis tiek šunsnukis. Žiūrėk! — Ji parodė į save. — Kuo tau nepatinka šis vaizdelis?

— Niekuo. — Ji atrodė fantastiškai. Visa švytinti su nedideliu atsikišusiu gumbeliu. Paskui aš pamačiau. — Tau padidėjo krūtinė!

— Taip! Pirmą kartą gyvenime užsiauginau papus! Nuostabu.

Duris atidarė Lukas. Jam ant kaktos kaip kokiam ožiaragiui styrojo adata.

— Gazas, — paaiškino. — Gazas su savo akupunktūra. Laimingos Padėkos dienos! Užeik.

Prie vakarienės stalo buvo susėdę Gazas, Džojis ir Rachelės draugės Džudė bei Fergal. Šeiko nebuvo. Jis išlėkė į Niuportą švęsti Padėkos dienos su Brukęs Edison šeimyna. Kaip supratau, Šeikas su Brukę mėgavosi fantastišku seksu; jis net buvo prisipažinęs Lukui, kad ji „ištvirkėlė“.

Visiems ant kaktų styrojo akupunktūrinės adatos; atrodė kaip ateivių karo taryba iš „Žvaigždžių karų“. Išvydęs mane, Gazas pašoko nuo kėdės su paruošta man adata:

— Išjudins tavo endorfinus.

— Gerai jau, — nusileidau. — Varyk. Bet aš prisimenu laikus, kai per tokias šventes ant galvų dėdavomės popierines kepuraites.

Gazas įsmeigė man adatą ir aš atsisėdau už stalo. Tuojau turėjo prasidėti vakarienė; aš labai tiksliai pasirinkau laiką, kada ateiti: nenorėjau vėluoti, bet ir nenorėjau ateiti anksčiau ir leistis į laiką užmušančias šnekas.

Iš virtuvės išlindo Rachelė su didžiuliu keptu daiktu ir tėkštelėjo jį vidury stalo.

Gazas tuojau pat puolė prie jo.

— Ei, — subarė jį Rachelė, — palauk, gerai? Pirma reikia visiems pasimelsti.

— O, taip, atsiprašau.

Rachelė nulenkė galvą (barkšteldama savo adata į butelį Kombuchos) ir padėkojo Visagaliui už tai, kad mes visi laimingi, ir ne tik dėl to, kad sulaukėme tokios gardžios vakarienės, bet apskritai už visus nuostabius dalykus mūsų gyvenime.

Visi pritariamai linktelėjome, žybteldami žvakių šviesoje savo adatomis.

— Pats laikas prisiminti tuos, — tęsė Rachelė, — kurių šiandien nėra čia su mumis. — Ji paėmė į rankas taurę putojančio obuolių sulčių gėrimo ir tarė: — Už draugus, kurių nebėra. — Kiek palaukusi, tarsi bandytų nuvyti šalin besitvenkiančias ašaras, pridūrė: — Už Aidaną!

— Už Aidaną!

Visi pakėlė savo taures. Visi, išskyrus mane. Aš atsilošiau kėdėje ir sunėriau ant krūtinės rankas.

— Ana, čia buvo tostas už Aidaną, — pasipiktino Gazas.

— Žinau. Man nusispjaut. Jis turi vaiką su kita moterim.

— Bet...

— Ji ant jo pyksta, kad žuvo, — paaiškino jam Rachelė.

— Aidanas juk negalėjo pasirinkti, — tarė Gazas.

— Jos pyktis nelogiškas, bet pateisinamas.

Šiuo metu aš iš tiesų pasijutau kaip filme „Žvaigždžių karai“.

— Aidanas negalėjo pasirinkti — žūti jam ar ne, — pakartojo Gazas.

— O Ana negali pasirinkti jausmų.

— Ar jūs abu neužsičiaupsit, — sušukau aš. — Kad ir kaip ten būtų, aš visai nepykstu dėl to, kad Aidanas žuvo.

— Tai dėl ko tu jo nekenti? — paklausė Rachelė.

— Nekenčiu, ir tiek. Daryk ką nors, Gazai. Padek užuolaidas ar dar ką.

Vėliau Džojis įspraudė mane į kampą:

— Ei, Ana.

— Ko? — burbtelėjau nudelbusi akis į grindis. Šiomis dienomis labai stengiausi išvengti pokalbių su juo.

— Kaip laikosi Džeke?

Pakėliau akis ir prirėmiau jį šaltu nustebusiu žvilgsniu. Būčiau kreivai šyptelėjusi, bet kai dabar pabandau pakelti vieną lūpų kamputį, pasikelia ir kitas, tad atrodo, lyg dantistas apžiūrinėtų mano dantenas.

— Kaip laikosi Džeke? Jeigu tau rūpi sužinoti, kaip laikosi Džeke, tai čiupk telefoną ir pats jai paskambink.

Jis piktai dėbtelėjo į mane, paskui ilgokai žiūrėjo man į akis ir pirmas neatlaikęs mano žvilgsnio nusuko akis į šalį; pastaruoju metu niekas neatlaikydavo mano žvilgsnio.

— Ką gi, — piktai atšovė jis, — taip ir padarysiu.

Išsitraukęs savo mobilųjį telefoną pradėjo piktai maigyti skaičius, tarsi jie būtų jį asmeniškai įskaudinę.

— Tikiuosi, skambini ne jai į namus, nes ji šiuo metu Bermuduose, Džesio Čydlerio dvare.

Jis liovėsi maigęs.

— Džesio Čydlerio dvare?

— Taip. O ką? Manei, kad per Padėkos dieną viena kiurksos namie? Viena su savo betėviu vaisium?

— Koks jos mobiliojo numeris?

Kietai sučiaupiau lūpas. Nenorėjau sakyti jam jos numerio.

— Tiek to, — tarė jis. — Turiu namie. Pasakyk dabar arba aš vis tiek susirasiu vėliau.

Pasijutusi nugalėta, išpyškinau jam numerį.

Dar viena suspaudytų mygtukų kombinacija, tik šįkart ne tokia agresyvi, ir jis, tarsi pirmą kartą gyvenime būtų skambinęs mobiliuoju telefonu, suriko:

— Skambina! Skambina! — Staiga jo kūnas suglebo nuo netikėtos atomazgos. — Balso pašto dėžutė.

— Palik žinutę, avigalvi. Tam ir yra balso paštas.

— Ne-e. — Uždarė telefoną. — Vis tiek turbūt nenorės su manim kalbėtis. — Jis metė į mane koketišką žvilgsnį, bet aš likau abejinga. Aš nežinojau, ar ji norės su juo kalbėtis (pabūgau, kad tikriausiai norės) ir kiek jis buvo išgėręs; gal šis staigus susidomėjimas Džekės gerove išgaruos su paskutiniu Padėkos dienos spinduliu ir prasidės pagirios.

Vos tik Džeke įkėlė koją į namus, aš pažodžiui atraportavau visą sceną, o ji tai priėmė kaip šventinį mandagumą ir perdėtą jausmingumą. Jos tikslus atkirtis buvo toks:

— Sušiktas kvailys.

8

— Ana, girdėjau apie kažkokį „didžiulį šuolį“ odos priežiūros srityje. Ką tu apie jį žinai? Dedu galvą, kad praėjusį kartą, kai drauge pietavom, tu man kažką apie jį minėjai.

Mano telefonas nesiliovė skambėjęs — kosmetikos žurnalų leidėjų smalsumas buvo įkaitintas.

— O ką tu apie jį girdėjai?

— Kad nieko panašaus dar nėra buvę sukurta.

— Taip, aš irgi tą girdėjau.

Visą gruodį šurmulys apie Formulę 12 vis stiprėjo. Kartu su prieškalėdiniu kvaituliu, išgėrinėjimu, šventimu ir dovanų pirkimu intensyvėjo ir gandai. Girdėjau, kad jis iš Brazilijos džiunglių. Ar tiesa, kad jį gamins Devereaux? Sako, kad tai superkremas, kaip Creme de la Mer, dešimt balų.

Beveik jau laikas. Nusprendžiau, kad mums labiausiai tiks Harpers žurnalas, tad suorganizavau dalykinius pietus ir susitikimą su jų grožio redaktore Blyte Krisp, kurį paskyriau naujų metų pradžioje.

— Pietūs bus ypatingi, pamatysi, — pažadėjau jai.

— Sausio pabaigoj, — pasakiau Devereaux. — Mes turime paleisti kremą sausio pabaigoj.

Medicinos sesutė vedžiojo skenerį po geliu išteptą atsikišusį Džekės pilvą, stabtelėjo ir tarė:

— Atrodo, turėsime mažą gražią mergytę.

— Jėga! — iš pusiau gulimos padėties Džeke dūrė kumščiu į orą, vos nepataikydama sesutei į galvą. — Mergytė! Su gražiais drabužėliais. Kaip mes ją pavadinsim, Ana?

— Džoela? Džodi? Džoana? Džo?

Sentimentaliu balsu Džeke tarė:

— Kad Bjaurusis Džojis žinotų, jog aš jį vis tiek laaabaiii myliu. O gal geriau — Bjaurana? Ar Bjaurėta? O gal Bjaurela?

— Bjaurela! — Pasiūlymas pavadinti mergaitę Bjaurelos vardu mums pasirodė toks juokingas, kad abi pratrūkom baisiausiai kvatotis. Kuo daugiau kvatojom, tuo mums darėsi juokingiau, kol pagaliau susigriebėm, kad juokiamės net apsikabinusios viena kitą, ir tada atsiprašėm sesutės už nepadorų elgesį. Jau atrodo apsiraminom, bet viena kuri iš mūsų, žiūrėk, ir ištardavo: „Bjaurela, sutvarkyk kambarį“ arba „Bjaurela, baik valgyti morkas“, ir mes vėl pratrūkdavom iš naujo. Neprisimenu, kada paskutinį kartą taip nuoširdžiai juokiausi, ir man buvo baisiai gera, tarsi nuo pečių kas būtų nukėlęs porą sunkių svarsčių.

Važiuojant taksi namo aš tariau:

— Ką sakyt, kai apie ultragarsą paklaus Rachelė su Luku?

— Ką turi?.. Ai, tu manai, kad jie gali pasakyti Džojui?

— Aha.

Pagalvojusi ji paskubom atsakė:

— Manau, kad kada nors jis vis tiek sužinos, kad turi mergytę. Taigi. — Staiga ji pasidarė įžūli: — Man nusispjaut, ką jis sužinos. Sakyk jiems, ką nori. Gali jiems papasakoti apie Bjaurelą absoliučiai viską.

— Puiku. Šaunu. Tiesiog nenorėjau pasielgti netinkamai. — Truputį luktelėjusi tęsiau: — Bet kad ir kaip būtų, Džeke, nereikia tų kvailų vardų.

— Kaipgi?

— Na, visokių Lėlyčių, Pupyčių, Pupuliukų ir taip toliau. Vadink savo vaiką normaliu vardu.

— Kokiu?

— Nežinau. Normaliu, ir tiek. Pavyzdžiui, Džeke, Rachele, Brigita. Tik jokių Gražuolyčių, Katyčių ar Saldainiukų.

— Saldainiukas! Kaip gražu. Vietoj -as galėtume pridėti -ė — Saldainiuke.

— Džeke, nereikia, tai baisu, maldauju...

9

— Kur kvietimas? — spygavo mama. — Kur tas prakeiktas kvietimas?

Svetainėje bebaigiant kalėdinę vakarienę aš su Rachele, Helena ir tėčiu suglumę visi keturi susižvalgėme. Mama ką tik kalbėjosi telefonu su tetule Imelda (savo didžiausia sese konkurente), o dabar plaikstėsi po virtuvę ir mėtė į šalis daiktus.

Atlapojusi svetainės duris sustingo ant slenksčio, sunkiai šnopuodama lyg koks begemotas. Rankoje ji laikė vestuvinį kvietimą iš vytelių ir papiruso. Jos akys lakstė ieškodamos Rachelės akių.

— Jūs tuokiatės ne bažnyčioje, — piktai metė ji.

— Ne, — ramiai atsakė Rachelė. — Kaip matai, kvietime parašyta, kad mudu su Luku palaiminimą priimsime Kvakerių rotušėje.

— Tu privertei mane manyti, kad tuoksitės bažnyčioje, o aš staiga sužinau iš savo sesers — kuri, beje, Kalėdoms gavo Leksusą... aš — kelnių lyginimo presą, o ji Leksusą — kad jūs tuoksitės ne bažnyčioje.

— Aš niekada tau ir nesakiau, kad bažnyčioj. Pati prisigalvojai.

— Ir kas jums suteiks tą... — ji tiesiog spjaute išspjovė, — vadinamąjį palaiminimą? Gal koks, neduokdie, katalikų kunigas?

— Vienas mano draugas, pastorius.

— Koks pastorius?

— Laisvai samdomas.

— Turbūt koks nors draugas iš buvusių narkomanų draugijos? — toliau taškėsi mama. — Na, man jau viskas aišku.

Po tokių pareiškimų ir patiekalų iš cukrinių pupų iš manęs daugiau nieko nebesitikėkit. Dėl manęs nors pasikarkit.

Mamos įsiūtis persidavė visam likusiam kalėdinių švenčių periodui. Jos pyktį dar daugiau kurstė tai, kad jai nepasisekė palaužti Rachelės ir palenkti jos valios savo pusėn gąsdinimu neteikti finansavimo, nes Lukas su Rachele patys rengėsi padengti didžiąją dalį vestuvių išlaidų.

— Tai pasityčiojimas! — bejėgiškai siuto ji. — Tai ne vestuvės, o parodija. „Prakeiksmas“, kitaip nepavadinsi. Na, manęs šiam renginy ji gali neskaičiuoti. Ir dar aš jaudinausi dėl suknelės spalvos! Jeigu vestuvės vyks ne bažnyčioj, tai tegu renkasi suknelės spalvą, kokią tik jos širdis geidžia!

Bet ne visi pyko, sužinoję, kad Rachelės vestuvės vyks ne bažnyčioje. Tėtis slapčia džiūgavo, nes manė, kad jeigu vestuvės bus „netikros“, tai jam nereikės sakyti kalbos. Rachelė irgi laikėsi rimtai ir buvo nepalaužiama.

— Ar tu nepyksti? — paklausiau jos. — Ar nenusimeni, kad tėtis su mama nedalyvaus vestuvėse?

— Dalyvaus, ne kur dėsis. Negi iš tiesų manai, kad ji neateis į vestuves? Greičiau jau galą sau pasidarys.

Aš įtraukiau galvą ir pasislėpiau nuo visų žiūrėdama sentimentalius filmus bei kramsnodama šokoladinius Kimberli sausainius ir skaičiavau dienas, kada vėl turėsiu grįžti į Niujorką. Niekada nemėgau Kalėdų, nes jos visad prišaukdavo šeimos barnius, bet šios man buvo ypač slegiančios.

Džeinė man atsiuntė kalėdinį atviruką su „mažojo Džeko“ nuotrauka, kurioje jis stovi su Kalėdų Senelio kepure — ji vis man rašė ir siuntinėjo laiškus, siūlydama, kad galim susitikti bet kada ir man patogioje vietoje. Medoksai taip pat ragino mane susitikti ir pasimatyti su „mažuoju Džeku“, bet aš kaip siena vis atremdavau visus jų prašymus. Niekada gyvenime su juo nesusitiksiu.

10

— Sraigtasparnis pakilo, — pranešė vyras su radijo stotele. — Blytė Krisp jau kelyje. Numatomas atvykimo laikas dvidešimt septynios minutės po dvylikos.

Kad sukurtume tam tikrą dramatiškumo efektą, aš buvau surengusi Blytės Krisp paėmimą sraigtasparniu nuo Harpers pastato stogo ir nugabenimą į šimto dvidešimties pėdų jachtą, prišvartuotą Niujorko uoste. (Išnuomotą tik keturioms valandoms, bet jau tokioms brangioms, kad ojojoj.)

Nors oras ir buvo žvarbokas — juk sausio 4-oji — ir vanduo gerokai banguotas, aš pagalvojau, kad jachta bus visai neblogas „kabliukas“, truputį primenantis kontrabandą.

Atsistojau ir pradėjau vaikščioti po kajutę — nes aš galėjau vaikščioti. Niekada nebuvo tekę svečiuotis jachtoje, kuri būtų tokia didelė, kad galėtum vaikščioti po kajutę pirmyn ir atgal. Gerai pagalvojus, tai man iš viso nėra tekę būti jachtoje.

Po tokio neilgai trukusio malonaus pasivaikščiojimo, atrodo, išgirdau sraigtasparnio dūzgimą. „Negi jau?“ — įtempiau ausis. Vyras su radijo stotele pasižiūrėjo į savo didelį juodą, vandeniui ir sprogimams atsparų laikrodį:

— Pačiu laiku.

— Visi į vietas, — sukomandavau aš. — Žiūrėkit, kad ji nesušlaptų! — Dar šūktelėjau jam pavymui: — Ir nekrėskit kvailysčių, kad ji nesupyktų.

Mažučiukė, kaulėta Blytė su savo aukštaauliais odiniais batais kaukšėjo parketinėmis grindimis į pagrindinį jachtos saloną, kur aš jos jau laukiau su išpilstytu šampanu.

— Ana, mieloji, ką visa tai reiškia? Sraigtasparnis... tokia jachta?

— Konfidencialumas. Negalėjau rizikuoti, kad kas nors nugirstų mūsų pokalbį.

— Kodėl? Kas čia tokio svarbaus?

— Sėskis, Blyte. Šampano? Guminių meškučių? — Jau buvau iš anksto išsiuosčiusi, kad ji mėgsta guminius meškučius. — Tai va. Turiu tau kai ką, bet noriu, kad pasirodytų kovo mėnesio numeryje. — Kovo mėnesio leidinys turėjo pasirodyti sausio pabaigoje.

Ji papurtė galvą:

— Ak, Ana, juk žinai, kad aš negaliu. Jau per vėlu. Kovas jau parengtas ir užmigdytas. Tuoj bus atiduotas spausdinti.

— Leisk tau parodyti, apie ką kalbama. — Suplojau rankomis (man šis veiksmas labai patiko, jaučiausi kaip blogietė iš Džeimso Bondo filmo) ir baltom pirštinėm apsimovęs liokajus įnešė ant padėklo mažą sunkią dėžutę ir įteikė jai. (Mes anksčiau tai net kelis kartus buvom surepetavę.)

Išpūstomis akimis Blytė ją paėmė, atidarė ir ilgai ilgai žiūrėjo, o paskui sušnibždėjo:

— O, Dievulėliau! Tai kremų kremas. Jis tikras.

Na, tiek to, tegu tai ir ne vaistas nuo vėžio, o tik paprastas veido kremas, bet vis tiek akimirka buvo įspūdinga.

— Tuoj lekiu ir prižadinu mūsų kovą, — tarė ji.

Kai sraigtasparnis išgabeno ją atgal į miestą, paskambinau Leonardui Daliui iš Devereaux.

— Pavyko!

— Likusią dienos dalį pasiimk išeiginę, — žinoma, pajuokavo. Manęs laukė šimtai darbų, o dabar, kai Formulė 12 iš tiesų tuoj išvys pasaulį, man reikėjo skubiai paruošti kabinetą. Aš norėjau Formulės 12 stalų armadą įkurdinti kuo toliau nuo Lorynos; ji visiškai nesidžiaugė, buvo baisiai nelaiminga, kad aš gavau naują darbą. O dar labiau ji nusiminė dėl to, kad aš sau į komandą pasiėmiau Tynę. Mano antroji asistentė buvo sumani jaunutė kibirkštėlė, vardu Hana — aš pasiglemžiau ją iš Warpo ir išgelbėjau nuo siaubingų drabužių nešiojimo. Jos dėkingumas garantuos man lojalumą.

Sausio 29-ąją spaudos kioskuose pasirodė žurnalo Harpers kovo mėnesio numeris, ir akimirksniu užvirė beprotiškas darbas. Iš Candy Grrrl lėliukės aš virtau nuostabia Formulės 12 peteliške ir marširavau po koridorius su savo juodu kaip anglis kostiumėliu, kad visi matytų.

11

— Pažiūrėk. Dedu galvą, kad jos lesbietės, — sumurmėjo Džeke.

— Negali spręsti vien tik iš trumpų plaukų.

— Bet jos abi su ežiukais. Ir dar panašiais!

Mes sėdėjom pirmojoje Tobulo gimdymo paskaitoje, kur iš aštuonių sutuoktinių porų tik penkios buvo iš vyro ir moters. Džeke išgyveno, kad ji bus vienintelė moteris, kurią paliko jos būsimo vaiko tėvas. Nepamirškit, kad Džojis kartkartėmis jai paskambindavo. Na, per Kalėdas, Naujųjų metų išvakarėse, savo gimtadienį, tiksliau sakant, tomis progomis — kaip ji labai tinkamai pasakė, — kai pasigerdavo ir užeidavo sentimentali nuotaika. Tada ir palikdavo autoatsakiklyje atsiprašymų kupinas žinutes. Džeke niekada neatsiliepdavo ir neskambindavo jam atgal, bet vis tiek neigė, kad elgiasi netinkamai.

— Jeigu jis man paskambintų vidury baltos dienos ir būtų išgėręs tik lukozido, tai tada gal aš ir kalbėčiau su juo, — porino ji. — Bet aš jau nebūsiu tokia kvaila ir nepulsiu tikėti meilės prisipažinimais, kai jis būna prisišniojęs kaip tūzas. Kas būtų, jeigu imčiau tikėti jo girtais žodžiais ir skubėčiau skambinti atgal?

Kartais mes suvaidindavom tokias scenas: aš būdavau Džojis, palikinėjantis jos autoatsakiklyje nerišlias žinutes, o Džeke vaidindavo sentimentalesnę savo pačios versiją, šluostydavosi ašaras ir kartodavo:

— Ak, jis iš tiesų mane myli, matot? Kokia aš laiminga! Pati laimingiausia mergina pasauly. Reikės būtinai jam paskambinti.

O aš, apsimesdama Džojų, vaikščiodavau svirduliuodama, neva pagiringa, ir nervingai žiūrėdavau į savo telefoną, o Džeke tuo tarpu sakydavo:

— Dziiiin, dziiiiin.

— Alio, — irzliai atsiliepiu aš įsivaizduojamu telefonu.

— Džoji! — sušunka Džeke. — Čia aš. Radau tavo žinutę. Jaučiau, kad mane prisiminsi. Ar greitai mudu eisim tuoktis? — Dėl kažkokios priežasties tokioj scenoj ji visada pabrėžtinai kitaip tardavo žodį tuoktis. Lyg kokioj muilo operoj.

Aš tada sviedžiu įsivaizduojamą telefoną į sieną, pradedu lakstyti po kambarį ir šaukti:

— Aš noriu įsirašyti į liudytojų apsaugos programą. — Ir tada mudvi pasileidžiam kvatotis.

Bet Tobulo gimdymo paskaitoje Džekės juokas neėmė. Jai buvo baisiai nejauku, ir ne vien dėl to, kad čia viskas atrodė iškrypėliška. Lektorė puikiai išmanė jogą; galėjo užsikelti kojas sau už ausų. Ji buvo vardu Kvand-adora.

— Tai reiškia „Šviesos verpstė“, - paaiškino ji. Tik nepaminėjo, kokioj kalboj.

— Eina ji sau su savo iškrypėliškais veiksmais ir tokiom pat šnekom, — piktinosi vėliau Džeke. — Greičiau jau Nesąmonių verpstė.

Šviesos verpstė pakvietė mus visus susėsti pusračiu ant grindų sukryžiuotomis kojomis, atsigerti imbierinės arbatos ir prisistatyti.

— Aš esu Doloresa, Syljos gimdymo partnerė. Esu Syljos sesuo.

— Aš Sylja.

— Aš esu Ešlė. Čia bus mano pirmagimis.

— Aš esu Jurgas, Ešlės vyras ir gimdymo partneris.

Kai eilė atėjo mūsų spėjamoms lesbietėms, Džeke įdėmiai sukluso.

— Aš esu Ingrida, — prisistatė nėščioji, o šalia jos sėdėjusi moteris tarė:

— O aš — Krista, Ingridos gimdymo partnerė ir jos meilužė.

Džeke niuktelėjo man į šoną savo smailia alkūne.

— Aš esu Džeke, — prisistatė Džeke. — Mano vaikinas, sužinojęs, kad laukiuosi, mane paliko.

— Aš esu Ana, Džekės gimdymo partnerė, bet ne jos meilužė. Nors koks kam skirtumas, kas aš jai tokia.

— Atleiskite, — įsiterpė susirūpinusi Sylja. — Nemaniau, kad reikės teikti tiek daug informacijos. Gal dar turėjau pasakyti, kad naudojausi spermos donoru?

— Ei, kas čia tokio? Mes irgi juo naudojomės, — atrėžė Krista.

— Kalbėkit tai, kas jums patinka, ir tiek, kiek jūs norit, — tarė Kvand-adora, verčiama savo darbo pareigos. — Šiandien kalbėsime apie skausmo malšinimą. Kiek iš jūsų planuoja gimdyti baseine?

Pakilo nemažai rankų. Velnias! Tiksliau — net septynios. Vienintelė rankos nepakėlė Džeke.

— Baseine gausite kaukes ir oro, — toliau kalbėjo Kvand-adora. — Bet per ateinančias šešias savaites aš jus pamokysiu vertingos gimdymo technikos, tad jums kaukių tikrai neprireiks. Džeke, ar pagalvojot apie skausmo malšinimo priemones?

— A, taip, tikriausiai norėčiau epiduralinio nuskausminimo.

Kaip man vėliau pasakojo Džeke, moterys jai ne tiek nepritarė, kiek gailėjosi.

— Geee-rai, — tarė Kvand-adora. — Ar nenorėtum dar pasvarstyti? Palik šį klausimą atvirą ir vėliau galėsi pasirinkti.

— Taip, žinoma.

— Pirmiausia turite nepamiršti, kad skausmas yra jūsų draugas. Su skausmu atkeliaus jūsų vaikutis. Be skausmo nebus ir vaikelio. Tad prašau dabar visus užsimerkti, susirasti savo centrą ir įsivaizduoti, kad skausmas jums yra draugiška jėga, tarsi „didžiulis auksinis energijos kamuolys“.

Nežinojau, kad turiu savo centrą, bet aš labai stengiausi ir ištisas dvidešimt minučių bandžiau įsivaizduoti skausmą; vėliau aš išmokau masažuoti Džekei nugarą, kad atlėgtų skausmas, jeigu vizualizacija staiga imtų ir nebepadėtų. Paskui mus dar mokė specialios technikos, kaip sulėtinti gimdymo procesą. Reikėjo atsiklaupti ant keturių, pakelti užpakalius ir lekuoti kaip šunys karštą vasaros dieną. Tą turėjo daryti visi, net ir nesilaukiantys. Tiesą sakant, buvo visai smagu, ypač lekuoti kaip šunims. Tiesa, stovėti ant keturių, įbedus nosį į kitos moters apatinę kūno dalį — kiek pamenu, Syljos, — nebuvo labai malonus dalykas.

Mudvi su Džeke lekavom kaip už pinigus, paskui persimetėm žvilgsniais, iškišom liežuvius ir vėl pasileidom lekuoti, tik dar smarkiau.

— Žinai, ką? — sušnibždėjo ji. — Tas šunsnukis neįsivaizduoja, ką praranda.

12

Kai sausis pasibaigė ir prasidėjo vasaris, lyg didelis baugus šešėlis ėmė artintis Aidano žūties metinės. Dienos bėgo, šešėlis vis niaukėsi. Man pradėjo mausti paširdžius ir kartais apimdavo tikra panika, plika nuojauta, kad gali atsitikti kažkas negero.

Vasario 16-ąją kaip paprastai išėjau į darbą, bet užplūdo prisiminimai ir aš išgyvenau kiekvieną tos baisios anų metų dienos akimirką. Niekas darbe nežinojo, kokia tai man buvo diena; visi jau seniai buvo viską pamiršę, o aš nesistengiau jiems priminti.

Bet apie vidudienį jau nebegalėjau tverti. Pasakiau turinti susitikimą, išėjau iš darbo, parėjau namo ir susikaupiau laukdama ir skaičiuodama minutes ir sekundes iki tikslios Aidano mirties akimirkos.

Galvojau, ar tą automobilių susidūrimo momentą aš vėl išgyvensiu taip, kaip tąkart, tarsi psichologinį įvykių atkartojimą. Bet tas laikas atėjo ir praėjo ir nieko neįvyko. Kažkas čia negerai. Aš laukiau kažko nutinkant. Kažko didelio, masyvaus, baisaus, tad keista, kad nieko neįvyko.

Sekundės tiksėjo pro šalį ir aš prisiminiau, kaip mes laukėme automobilyje atvažiuojant greitosios, kaip lėkėme ligoninės koridoriais, kaip Aidaną įstūmė į operacinę...

Kai iki jo mirties liko labai mažai laiko, turiu prisipažinti, aš beviltiškai — tiesiog beprotiškai — laukiau, kad tą sekundę, kai jo siela paliko kūną, tarp jo pasaulio ir manojo prasiskirs erdvė ir man pasirodys jis, galbūt net norės pasikalbėti. Bet nieko neįvyko. Nepajutau jokio energijos pliūpsnio į mano kambarį, jokio karščio ir jokio vėjo gūsio. Nieko.

Sėdėjau tiesia nugara kaip styga, žiūrėjau į niekur ir galvojau: kas dabar nutiks?

Ogi nutiko štai kas — suskambo telefonas. Tie, kurie prisiminė, kokia šiandien diena, skambino man ir teiravosi, kaip laikausi.

Iš Airijos paskambino mama ir užjaučiančiu balsu paklausė:

— Kaip tu šiomis dienomis miegi?

— Ne per geriausiai. Neprabudus išmiegu vos porą valandų.

— Tepadeda tau Dievas. Ką gi, turiu neblogų naujienų. Kovo pirmą dieną aš, tėtis ir Helena atvažiuojam į Niujorką.

— Taip greitai? Juk iki vestuvių dar bus likusios dvi savaitės. — O, varge.

— Pagalvojom, kad jeigu jau taip, tai reikia pailsėti, paatostogauti.

Mama su tėčiu tiesiog dievino Niujorką. Tėtis tebegedėjo, kad pasibaigė serialas „Seksas ir miestas“; sako, tai buvo fantastiškas serialas; o mamos mėgstamiausias pokštas buvo „Ar negalėtumėte pasakyti, kaip nueiti į Keturiasdešimt antrąją gatvę? O gal man pačiai išsikrušti?“

— Kur apsistosit? — paklausiau.

— Kaip nors išsivyniosim. Pirmą savaitę prisiglausim pas tave, o paskui pažiūrėsim, gal per tą laiką susirasim draugų ir jie pakvies mus pasisvečiuoti pas juos.

— Prisiglausit pas mane? Bet mano butas labai mažas.

— Na jau ne toks ir mažas.

Kai pirmą kartą jį pamatė, tai kalbėjo kitaip. Sakė, kad čia skylė kaip filme „Būti Džonu Malkovičiumi“.

— Be to, namie mes nesėdėsim. Visas dienas vaikščiosim po parduotuves. — Po purvinas Dafio ir Konvėjaus nukainuotų prekių skyles, į kurias manęs su Džeke net ir su šautuvu neįvarytų.

— O kur jūs miegosit? — toliau klausinėjau.

— Mudu su tėčiu miegosim tavo lovoj, o Helena galės miegoti ant sofos.

— O aš? Kur man reiks miegoti?

— Juk tu man ką tik minėjai, kad beveik nemiegi. Tad koks skirtumas? Gal turi kokį krėslą ar dar ką?

— Turiu, bet...

— Cha cha. Aš tik paerzinau. Galima pamanyti, kad iš tiesų apsistosim pas tave. Ten nėra net kur pelei apsisukti, ką jau kalbėti apie katę. Pas tave kaip tam filme „Susitikti su Džo Mankevičiumi“. Mes pasirinkom Gramercy Lodge viešbutį.

— Gramercy Lodge viešbutį? Ar ne ten tėtis apsinuodijo maistu, kai paskutinį kartą buvot apsistoję tame viešbutyje?

— Ko gero, taip, bet ten mus jau pažįsta. Ir vieta gera.

— Gera vieta kam? Nuodytis maistu?

— Maistu nesinuodijama.

— Gerai jau, gerai, tiek to. — Tas pats šūdas, tik kitoj saujoj.

Po kelių dienų atsibudau ir pasijutau... kitaip.

Nesupratau, kas man yra. Gulėjau po pūkine antklode ir galvojau. Pasikeitė šviesa lauke: po nykios žiemiškos pilkumos pasirodė blyškiai gelsva pavasarinė spalva. Ar tikrai taip? Galas žino. Paskui pastebėjau, kad man nieko nebeskauda; pirmą kartą per daugiau nei metus manęs naktį neprižadino joks skausmas kauluose. Bet ir ne tai. Staiga aš supratau, koks tai skirtumas: šiandien išaušo diena, kai pasibaigė ilga kelionė iš galvos į širdį — aš pagaliau suvokiau, kad Aidanas jau niekada nebegrįš.

Man teko iš senų žmonių girdėti, kad reikia metų ir vienos dienos, kad kūnu ir siela patirtum ir įsitikintum, jog kažkas iš tiesų numirė. Reikia be to žmogaus pragyventi ištisus metus, pamėginti iškęsti be jo visus savo gyvenimo etapus — savo gimtadienį, mirusio žmogaus gimtadienį, vestuvių sukaktį, mirties metines — ir tik tada, kai visa tai praeis, pamatysi, kad galima tai suvokti.

Iki šiolei aš vis kartojau sau ir bandžiau įteigti, kad jis dar sugrįš, kad jam tai pavyks, nes jis labai mane mylėjo. Net ir labiausiai pykdama ant mažojo Džeko ir nenorėdama su juo susitikti, aš vis puoselėjau tą viltį. Dabar aš jau žinojau, labai gerai žinojau, tarsi būčiau suradusi paskutinę trūkstamą dėlionės detalę: Aidanas daugiau niekada pas mane nebesugrįš.

Pirmą kartą po ilgo laiko apsiverkiau. Po kelių mėnesių šalto užsisklendimo mano skruostais ėmė riedėti karštos ašaros.

Neskubėdama susiruošiau į darbą. Užtrukau ilgiau nei paprastai. O kai išeidama uždariau paskui save buto duris, mano galvoje Aidano balsas tarė: „Įvaryk siaubo toms L’Oreal mergoms“.

Visiškai buvau pamiršusi, kaip jis kažką panašaus sakydavo man kiekvieną rytą, tarsi kokią padrąsinamąją komandinės veiklos frazę. O dabar štai ėmiau ir prisiminiau.

13

Atvežė dėžes su mūsų vakariene. Rachelė trinktelėjo į vidurį stalo krūvą skirtingų lėkščių ir pradėjo dėlioti į jas maistą.

— Helena, tavo lazanija. — Padavėjai lėkštę. — Tėti, kiaulienos žlėgtainis. Mama, tavo lazanija.

Ji stumtelėjo mamos lėkštę per stalą, bet ši, užuot padėkojusi, papūtė apatinę lūpą.

— Kas yra? — nustebo Rachelė.

Mama kažką burbtelėjo po nosim.

— Kas yra? — dar kartą paklausė Rachelė.

— Man nepatinka mano lėkštė, — šį kartą jau gerokai garsiau suburbėjo mama.

— Tu dar net neparagavai.

— Ne maistas. Man nepatinka lėkštė.

— O ko ji tau nepatinka? — Rachelė sustingo su šauktu rankoje.

— Aš noriu su gėlytėm. Tokios, kaip pas ją. — Staigiu galvos mostu mama parodė į Heleną.

— Bet tavo irgi niekuo ne prastesnė.

— Ot ir ne. Ji baisi. Rudo stiklo. Aš noriu iš balto porceliano su mėlynom gėlytėm. Tokios, kaip pas ją.

— Bet... — Rachelė visai suglumo. — Helena, gal tu labai...

— Nė nesvajok.

Rachelė nebežinojo, ką daryti. Tai buvo pirmas mamos, tėčio ir Helenos vakaras Niujorke. Priešaky dar dvi savaitės, kurias reikės kažkaip prastumti, o jie jau dabar pradeda ožiuotis. Lėkščių su mėlynom gėlytėm daugiau nebeliko. Kita lėkštė pas tėtį.

— Tegu ima mano, — pasiūlė tėtis. — Bet tos šlykščios iš rudo stiklo aš irgi nenoriu.

— Ar bus gerai paprasta balta?

— Bus gerai.

Tėčio kiaulienos žlėgtainis buvo permestas ant paprastos baltos lėkštės, o mamos vakarienės lėkštė buvo pakeista.

— Ar dabar visi patenkinti? — sarkastiškai paklausė Rachelė.

Nusiraminę pradėjom valgyti.

— Ana, kaip tavo naujasis prekės ženklas? — mandagiai pasidomėjo Lukas.

— Ačiū, puikiai. Šiandien Boston Globė atliko penkių geriausių kremų palyginamąjį įvertinimą: Sisley Global nuo raukšlių, Creme de la Mer, Cle de Peau, La Prairie ir Formulės 12. Aukščiausio reitingo susilaukė Formulė 12. Sako...

— Taip, bet ta naujoji kompanija negamina nei lūpdažių, nieko, tiesa? — Aiškiai matėsi, jog mama manė, kad gaudama naujas pareigas aš buvau pažeminta tarnyboje. Šia pastaba tema buvo išsemta, bet ji vis tiek spėjo mano mintyse atgaivinti prisiminimus, kaip mudu su Aidanu švęsdavom mano reklaminius laimėjimus ir mano varžovų kolegų nesėkmes. Kiek kartų jis, būdavo, grįžta namo mojuodamas su laikraščiu rankoje ir šaukdamas: „Stulbinanti žinia. USA Today visiškai nepatiko naujasis Chanel kremas. Viena mergina pareiškė, kad jis užkemša poras. Ūūūch! Duokš penkis aukštyn!“ — „Sumušami — „Dabar penkis žemyn!“ — „Sumušam.“ — „Penkis už nugaros!“ — „Sumušam.“ Tada, pakėlęs koją, šūkteli:

— “Kitą penkis pro koją!“ — „Sumušam.“ — „Ir dar kartą pro kitą koją ir už nugaros!“ — „Sumušam.“

Tokius mano netikėtai užplūdusius džiaugsmingus prisiminimus nutraukė staigus riksmas:

— Dink iš čia! — Tai Helena: tėtis užklupo ją sėdinčią tualete.

— Reiktų tualeto duryse įtaisyti užraktą, — tarė mama.

— O kam? — paklausė Rachelė. — Pas jus namie tualeto duryse irgi nėra užrakto.

— Čia ne mes kalti, mielai įsitaisytume.

— Tai ko neįsitaisot? — paklausė Lukas.

— Nes Helena į rakto skylutę pripylė cemento.

Visi staiga nutilom, prisiminę tą dieną. Helena atsitempė cemento iš kaimynų, kurie buvo pasamdę statybininkus, kad iš garažo padarytų gyvenamąją patalpą senelei įkurdinti. Užpylusi cementu rakto skylutę tualete, ji patraukė atlikti to paties darbo ir vonios duryse, kur buvo įsitaisiusi Klara, nusprendusi visą dieną ten praleisti atlikdama įvairias procedūras. Tėtis net kelias valandas praklūpojo prie vonios durų, kol išpjovė skylę ir išlaisvino Klarą. Tuo metu visa laiptinė ir laiptų aikštelė buvo prisigrūdusi susirūpinusių kaimynų ir statybininkų, smalsaujančių, kas čia dedasi. Senučiukė iš to naujojo butuko pasiūlė sukalbėti rožinį.

Kam: lliuzionisto_padejeja1@yahoo.com

Nuo: Aiskiaregystes_Centras@yahoo.com

Tema: Neris Heming

Jūsų naujas susitikimo su Neris Heming laikas perkeltas į kovo 22-qjq dieną antrą valandą trisdešimt minučių po pietų. Ačiū, kad domitės Neris Heming.

— Nieko aš ja nesidomiu, — tariau į monitorių. — Tegu čiuožia ta Neris Heming į visas keturias puses.

Po poros sekundžių įsivedžiau datą ir laiką į savo delninį kompiuteriuką. Baisiai savęs nekenčiau už tai, ką padariau, bet negalėjau susilaikyti.

* * *

— Ana, ei, Ana, palauk!

Skubėdama Penkiasdešimt penktąja gatve į susitikimą su grožio redaktore iš Ladies Launge, išgirdau mane šaukiant vardu. Atsisukau. Kažkas bėgo į mano pusę: vyras. Kai jis priartėjo, pagalvojau, kad kažkur matytas, bet neprisiminiau kur. Jaučiau, kad gerai jį pažįstu, bet... Paskui supratau, kad tai Nikolas! Jis buvo apsivilkęs storą žieminį paltą ir aš negalėjau įžiūrėti, kas šįkart buvo užrašyta ant jo marškinėlių, tačiau jo plaukai vis tiek buvo juokingai suglostyti stačiai į viršų.

Nespėjus suvokti, kas čia darosi, jis čiupo mane į glėbį ir mes apsikabinom. Pati nustebau, kokius šiltus jausmus jam puoselėjau.

Jis pastatė mane ant žemės ir mudu nusišypsojome vienas kitam.

— Dieve, Ana, kaip šauniai atrodai, — pagyrė jis. — Tokia seksualiai baugi. Ir batai labai gražūs.

— Ačiū. Klausyk, Nikolai, dovanok, kad tau nepaskambinau. Man iš tiesų buvo labai sunkus metas.

— Neatsiprašinėk. Viską kuo puikiausiai suprantu.

Truputį nejaukiai jausdamasi paklausiau:

— Ar tebevaikštai pas Leislę?

Jis papurtė galvą.

— Paskutinį kartą pas ją buvau nuėjęs prieš keturis mėnesius. Niekas iš senos kompanijos nebeateina.

Man pasidarė kažkaip keistai liūdna.

— Niekas? Net ir Barba? Ir Nemirtingasis Fredas?

— Niekas.

— Oho.

Po neilgai trukusios tylos mudu abu prasižiojom kažką sakyti vienu metu.

— Ne, pirma tu, — paragino jis mane.

— Gerai. — Aš norėjau užduoti jam vieną klausimą: — Nikolai, prisimeni, Leislė dažnai kalbėdavosi su tavo tėčiu. Kaip manai, ar ji tikrai jį išsikviesdavo? Ar tu tikrai jautei, kad su juo kalbiesi?

Jis kurį laiką galvojo sukiodamas ant rankos keistą grandinėlę.

— Taip. Galbūt. Nežinau. Bet manau, kad tuo metu man reikėjo ten vaikščioti ir išgirsti tai, ką troškau girdėti. Man tai padėjo išgyventi. O ką manai tu?

— Nežinau. Tikriausiai ne. Bet, kaip tu minėjai, tas bendravimas tuo metu buvo labai reikalingas.

Jis linktelėjo. Jis buvo smarkiai pasikeitęs nuo tos dienos, kai mačiau jį paskutinį kartą. Jis atrodė vyresnis ir apkūnesnis, gerokai suaugesnis.

— Malonu tave matyti, — burbtelėjau.

Jis nusišypsojo:

— Man irgi malonu tave regėti. Kodėl tu man nepaskambini? Galėtume drauge ką nors nuveikti.

— Galėtume drauge kurti konspiracines teorijas.

— Konspiracines teorijas? — nustebo jis.

— Taip, tik nesakyk, kad tavęs jos jau nebedomina!

— O, taip, domina, tik aš...

— Turi sukūręs kokių naujų?

— Taip, ko gero.

— Na, tuomet pasakok.

— Gerai, klausyk. Ar pastebėjai, kiek daug žmonių slidinėdami atsitrenkia į medžius ir žūva? Vienas iš Kenedžių, Sonis, Sonio ir Šer sūnus... Ir daugybė kitų. Taigi aš keliu klausimą — ar tai konspiracija? Ar kas nors nedaro įtakos jų slidžių krypčiai? Taigi naujoji mafija, užuot sakiusi, kad „šiąnakt jis miegos su žuvimis“, ima ir pasako, kad „šiąnakt jis slidinės per medžius“.

— “Šiąnakt jis slidinės per medžius“, — pakartojau jo žodžius. — Tu nuostabus. Tiesiog beprotiškai juokingas.

— O gal imam ir nueinam į kiną? — pasiūlė jis.

14

— Kas iš jūsų nukniso mano „Daugkartinį orgazmą“? — mama atlapojo savo kambario duris ir užriko ant viso viešbučio koridoriaus. — Klara, Helena, grąžinkit mano „Daugkartinį orgazmą“!

Iš savo numerio kaip tik tuo metu išėjo vidutinio amžiaus porelė, apsirengusi praktiškais, turizmui skirtais drabužiais. Mama pamatė juos ir nė kiek nesutrikusi „mandagiai pasisveikino“ — keistai kilstelėjo smakrą aukštyn ir tarė:

— Nuostabus rytas.

Jie pasipiktinę susižvalgė ir nuskubėjo prie liftų. Kai tik jie dingo už kampo, mama vėl užriko:

— Jūs nieko man neduodat!

— Nusiramink, — subariau iš kambario gilumos.

— Nusiraminti? Mano duktė šiandien išteka, tegu ir ne bažnyčioj, o jūs visos penkios raganos nušvilpėt mano „Daugkartinį orgazmą“! Taip kaip tada, kai nuknisot mano šukas. — Šitą pasipiktinimo frazę ji kartodavo gana dažnai. — Šventą Prisižadėjimo dieną ėjau į mišias ir turėjau šukuotis plaukus virtuvine šakute. Tiek nusiritau, kad plaukus turėjau šukuotis šakute! Ką ten tėtis taip ilgai veikia vonioje? Sėdi jau kelinta diena. Nueik pas Klarą ir pažiūrėk, ar ji nenudžiovė mano lūpdažio.

Klara su šeima ir Megė su savo šeima taip pat buvo apsistojusios Gramercy Lodge viešbutyje. Visi įsikūrė tame pačiame aukšte.

— Nagi, eik, parnešk mano lūpdažį, — ragino mama.

Koridoriuje Džei Džei spardė ugnies gesintuvą. Jis buvo užsidėjęs ant galvos plačiakraštę skrybėlę, kurią Helena pavadintų „moteriška skrybėlaite“, o aš supratau, kad tai Megės vestuvinio ansamblio dalis. Žiūrėjau, kaip jis lieja savo pyktį ant ugnies gesintuvo, ir galvojau apie tai, ką man kalbėjo Leislė. Kodėl Džei Džei man toks svarbus? Kodėl laikui bėgant jis turėjo man tapti dar svarbesnis? Paskui man toptelėjo: ogi Leislė tikriausiai kalbėjo visai ne apie Džei Džei. Ji tada pasakė: „Mažas šviesiaplaukis berniukas su kepure“ ir paminėjo inicialus Dž.; mažasis Džekas irgi kuo puikiausiai atitiko šitą apibūdinimą. Gal Aidanas per Leislę tą ir norėjo man pasakyti? Staiga man per nugarą nubėgo virpulys ir oda pašiurpo kaip žąsies.

Gal Leislė iš tiesų buvo užmezgusi ryšį su Aidanu? O iš kur man žinoti. Ir, ko gero, aš niekada šito nesužinosiu. Beje, koks man dabar skirtumas?

— Ką čia išdarinėji su mano išeigine skrybėle? — Į koridorių išpuolė Megė, ji buvo apsivilkusi kuklų mėlynos spalvos kostiumėlį. — Atiduok man ją ir liaukis spardęs tą gesintuvą!

Iš Megės numerio atsklido garsus mažosios Holės kniurksėjimas.

Tada pasirodė Klara.

— Čia kažkokia prakeikta skylė, — piktinosi ji. — O mama sakė, kad bus puiku.

— Radiatoriai visai nešyla, — pasiskundė Megė.

— Ir liftas neveikia.

— Mama sakė, kad tai puiki vieta.

— Puiki vieta — kam? Keite, baik spardyti, dar susprogs.

Klara su Keite, savo dvylikamete dukra, buvo apsirengusios labai panašiai: vos užpakalius dengiančiais trumpais sijonėliais, beprotiškai aukštais kulniukais batais ir pasipuošusios daugybe blizgučių.

Priešingai joms abiem, Klaros šešiametė dukrytė Frančeska buvo apauta senamadiškais sagtele užsegamais bateliais ir aprengta pūstarankove palaida suknute, išsiuvinėta anglišku stiliumi. Ji atrodė kaip porcelianinė lėlė.

— Atrodai įspūdingai, — pagyriau ją.

— Ačiū, — padėkojo ji. — Jos norėjo priversti mane apsirengti visais tais blizgučiais, bet mano stilius yra toks.

— Ar kas nors turi lygintuvą? — paklausė Megė. — Man reikia išlyginti Garvui marškinius.

— Duokš juos man, — tarė Klara. — Adamas išlygins.

— Jis pas tave kaip pameistrys, o ne vyras, — pasigirdo Helenos balsas iš gretimo kambario. — Ir už ką tu jį gerbi, nesvarbu, kad jo pimpis truputį ilgesnis už vidutinį?

Lauke prie Kvakerių rotušės būriavosi žmonės, apsirengę pačiais geriausiais rūbais: išblyškusios dvylikos etapų gydomosios programos dalyvės, pagyvenę raudonskruosčiai airiai, daugiausia tetos ir dėdės, bei kudlotieji Tikrieji Vyrukai; jų buvo tiek daug, kad atrodė, jog kas autobusu būtų juos atvežęs tiesiai iš filmavimo aikštelės. Minioje pastebėjau juodai apsirengusį Andželą. Žinojau, kad ir jis bus čia; jiedu su Rachele smarkiai susibičiuliavo nuo tos siaubingos dienos, kai aš atsiradau jo bute. Mandagiai jam šyptelėjau — visai ne taip kaip mama, kuri tik mandagiai kilstelėjo smakrą, ir dar labiau užsiglaudžiau už savo seserų ir dukterėčių. Nenorėjau su juo kalbėtis. Nežinočiau nė ką jam pasakyti.

— Aš užrašinėju, kas kiek duoda minučių, kad jie pavėluos. — Helena sukosi minioje ir rinko pinigus.

— Rachelė nevėluos, — tarė mama. — Ji prietarais netiki. Sako, kad tai paprasčiausia nepagarba. Aš sakau, kad ji atvyks pačiu laiku.

— Iš tavęs dešimt dolerių.

— Dešimt! O, velnias. Žiūrėkit, ponas Lukas su žmona! Madžori! Brajanai! — Mama čiupo tėtį už rankovės ir nusitempė jų pasitikti. — Kokia nuostabi diena!

Jie buvo kažkada kelis kartus susitikę, bet gerai vieni kitų nepažinojo. Mama nematė reikalo suartėti su Kostelom, kol jų sūnus nesiryžo „padaryti gero darbo“ jų dukrai. Apsiginklavę linksmomis ir kartu nervingomis šypsenomis, abi tėvų poros tingiai mindžikavo vieni aplink kitus, tarsi šunys, uostinėdami vieni kitų pasturgalius ir bandydami nuspėti, kas ką greičiau įveiks žvilgsniu.

Kažkas susirūpinusiu balsu suriko:

— Tik nesakykit, kad čia ta laimingoji pora! — Visi atsisuko ir išvydo mūsų link atvažiuojančią senovinę šampano spalvos mašiną. — Tikrai, tai ji! Jaunavedžių pora. Tiksliai laiku!

— Ką? Ar jau? — subruzdo nustebę svečiai. — Greičiau, eime visi į vidų. — Pasigirdo kojų trepsėjimas, nes žmonės puolė prie durų ir nepaprastai skubėdami pradėjo grūstis į vidų, kad užimtų savo vietas. Salė buvo išpuošta pavasarinėmis gėlėmis — narcizais, geltonomis rožėmis, tulpėmis, hiacintais, o jų aromatas tvyrojo ore.

Po kelių minučių pagrindiniu taku į salės priekį žengė Lukas. Apykaklę siekiantys jo plaukai žvilgėjo ir buvo tvarkingai sušukuoti, ir nors jis buvo apsirengęs kostiumu, kelnės atrodė truputį siauresnės nei dera.

— Kaip manai, ar jis neprašė specialiai jų truputį susiaurinti? — sušnibždėjo mama. — O gal jis tokias perka?

— Nežinau.

Ji piktai dėbtelėjo į mane.

— Ar tau viskas gerai?

— Žinoma.

Tai buvo pirmosios vestuvės, kuriose man teko dalyvauti po Aidano mirties. Niekam niekada šito neprisipažinau, bet aš jų labai bijojau. Tačiau dabar, kai viskas prasidėjo, atrodo, jaučiausi normaliai.

Tako gale pasirodė tėtis su Rachele. Rachelė vilkėjo blyškiai gelsvą, siaurą, aptemptą suknelę — skamba siaubingai, bet atrodė paprastai ir stilingai — ir rankoje laikė mažą gėlių puokštytę. Jos kelią nutvieskė šimtai fotoaparatų blyksčių.

— Tėčio kaklaraištis susisukęs kaip mazgotė, — sušnypštė mama man į ausį.

Tėtis atidavė Rachelę Lukui, tada atėjo į mūsų eilę ir ceremonija prasidėjo: kažkas padeklamavo eilėraštį apie ištikimybę, kažkas padainavo giesmę apie atlaidumą, tada laisvai samdomas pastorius papasakojo apie tai, kaip jis susipažino su Rachele ir Luku ir kaip, jo manymu, jie puikiai tinka vienas kitam.

— O priesaiką, — tęsė pastorius, — Rachelė su Luku sugalvojo patys.

— Nebūtų jie, — mama bakstelėjo alkūne man į šoną norėdama pajuokauti, bet aš tuo metu prisiminiau mūsų priesaiką. „Ir turte, ir skurde, ir džiaugsme ir varge, ligoje ir sveikatoje.“ Bet kai prisiminiau ir žodžius „Prisiekiu būti kartu visą mūsų gyvenimą“, maniau, kad tuoj uždusiu. Atrodė, kad kažkas ranka užgniaužė man gerklę. Pasiilgau tavęs, Aidanai Medoksai. Dieve, kaip aš tavęs pasiilgau. Mielai būčiau leidusi dienas su tavim. Skausmas per daug sunkus.

Ėmiau ieškoti savo mažyčiame rankinuke popierinės nosinaitės; Helena įbruko į delną savo. Akys apsipylė ašaromis ir aš lūpomis ištariau jai:

— Ačiū.

— Nėr už ką, — lygiai taip pat atsakė ji. Jos akyse irgi blizgėjo ašaros.

Ant nedidelės pakylos susikibę už rankų stovėjo Lukas su Rachele. Rachelė prabilo:

— Esu atsakinga už savo laimę, bet aš išdidžiai ją įteikiu tau — tai mano dovana tau.

— Kol tavęs nesutikau, — dabar kalbėjo Lukas, — gyvenau ilgai, ilgai, ilgai, ilgai, ilgai ir nuobodžiai. Baisiai nuobodžiai.

— ...siekdami savęs pažinimo kartu mes tik papildysime vienas kitą...

— ...visa, kas žiba, yra auksas, o tu man esi laiptai į dangų...

— ...prisiekiu tau savo ištikimybę, pasitikėjimą bei tikėjimą ir pažadu niekada nesielgti agresyviai...

— ...jeigu tau kas neduoda ramybės, gali drąsiai...

Tėtis stovėjo suraukęs kaktą. Jis buvo sutrikęs:

— Ar tau nepanašu į... Kaip ten tas žodis?

— Plunksnelių Glostytojus, — garsiai pasufleravo Džeke iš savo vietos mums už nugarų.

— Teisingai, į Plunksnelių Glostytojus. — Tada jis susigriebė, kad čia buvo Džekės balsas, todėl pasibaisėjo ir nudūrė akis į grindis. Jis dar negalėjo atsigauti po to elektroninio laiško apie raidžių loto.

— Negaliu patikėti, kad buvęs narkomanas turi savo viešbutį, — stebėjosi mama. — Tegu ir labai mažą. — Ji rijo akimis nuostabiai dekoruotą kaspinėliais ir gėlytėmis patalpą. — Ar nenorit pažiūrėt, kaip Bjaurusis Džojis nenuleisdamas akių spokso į Džekę?

Visų galvos grįžtelėjo atgal. Džojis sėdėjo prie vieno iš staliukų, skirtų Tikriesiems Vyrukams. (Vieno iš staliukų, nes jų buvo trys, ir prie kiekvieno sėdėjo po aštuonis Tikruosius Vyrukus. Keletas antrarūšių ir net trečiarūšių.) Neneigsiu, jis tikrai spoksojo į Džekę, kuri buvo prisėdusi prie „Vienišių ir niekam tikusiųjų“ stalo.

— Žinot, pasakysiu, — nenoriai pripažino mama, — kaip netekėjusi aštuonių mėnesių nėštumo moteris ji atrodo pernelyg gerai.

Įsitaisiusi tarp mūsų keistųjų brolvaikių, įskaitant ir keistuolį kunigą, atvykusį paviešėti iš Nigerijos, Džeke visa tiesiog švytėjo. Dauguma mano pažįstamų moterų, kurioms teko lauktis, vargdavo su egzema ar venų varikoze; o Džeke atrodė dar geriau negu anksčiau.

— O, kad tave velnias! — sušuko mama, nes kažkas jai pataikė į krūtinę ir atėmė kvapą. Geltona Megės skrybėlė.

Džei Džei su Klaros sūnum Luku svaidė ją kaip plastikinę skraidančiąją lėkštę.

— Tam ji ir tinkamiausia, — tarė mama. — Baisu žiūrėti. Ji atrodo labiau panaši į nuotakos motiną, negu aš. O juk nuotakos motina esu aš. — Ji švystelėjo atgal skrybėlę Lukui ir įbedė nosį sau į lėkštę. — Kas čia per nesąmonė? O, tai tikriausiai tos garsiosios saldžiosios pupos? Na, jų tai aš jau neliesiu. — Ir nustūmė jas į duonos lėkštutę. — Žiūrėk, — šnypštė ji. — Džojis vis tebespokso į ją.

— Į jos papmaišius. — Čia buvo dvylikametės Keitės žodžiai.

Mama piktai dėbtelėjo į ją:

— Tu kaip iš akies traukta tavo mamytė. Nesuklysi. Drožk prie vaikų stalo. Nagi, mikliai! Vargšelė tetulė Margarita negali jūsų visų suvaldyti.

— Einu ir pasakysiu jai, ką jūs kalbėjote apie jos skrybėlę.

— Gali tuščiai neaušinti burnos. Aš pati jai pasakysiu.

Keitė nudūlino tolyn.

— Pastačiau tą išpaikėlę panelę į vietą, — su neslepiamu pasitenkinimu gyrėsi mama.

— Kur tėtis? — paklausiau.

— Pudruojasi nosį.

— Ir vėl? Kas jam pasidarė?

— Pilvą susuko. Nervinasi dėl savo kalbos.

— Jis apsinuodijo maistu! — pareiškė Helena. — Argi ne taip?

— Ot ir ne!

— Apsinuodijo, apsinuodijo.

— Visiškai ne!

— Apsinuodijo.

— Ana, ten kažkoks vyras vis vogčiomis dėbčioja į tave, — pastebėjo Klara.

— Ar tas, kur labai panašus į muzikantą iš Red Hot Chili Peppers? — paklausė mama. — Aš irgi pastebėjau.

— Iš kur tu nusimanai apie Red Hot Chili Peppers? — pasigirdo net keli balsai.

— Nežinau. — Mama atrodė sutrikusi. O jeigu atvirai, tai ji baisiai supyko.

— Pasakyk, kuris? — prabilo Helena. — Tas, kur juodai apsirengęs? Su ilgais plaukais? — dudeno ji toliau. — Man jis panašus į labai blogą žmogų.

— Keista, — atsakiau aš. — O jis yra nepaprastai geras žmogus.

— Kaip jūs čia visi laikotės? — paklausė Gazas. — Niekam neskauda galvos? O širdelės kaip?

— Eik šalin, — nuvijo jį mama.

Rachelė buvo prigrasinusi Gazą nepraktikuoti akupunktūros ir jis buvo prižadėjęs to nedaryti, nebent iškiltų būtinybė. Tačiau kad ir kaip jis stengėsi prišaukti kokią būtinybę, neiškilo nė viena.

— Eik šalin su visom savo adatom! Nesikabinėk prie žmonių. Tuoj prasidės šokiai.

— Gerai jau, gerai, mamyte Volš. — Nusiminęs Gazas nupėdino šalin, nešinas kapšeliu su savo ekipiruote, ir vos neužkliuvo už būrelio mergaičių, kurios pagaliau buvo paleistos nuo vaikų stalo.

Frančeska pasigavo mane.

— Teta Ana, aš šoksiu su jumis, nes jūsų vyras žuvo ir jūs dabar neturite su kuo šokti. — Ji paėmė mane už rankos. — O Keitė šoks su Džeke, nes ji laukiasi ir neturi sau vaikino.

— Ačiū.

— Palaukit, — sulaikė mus mama. — Aš irgi einu patrepsėti.

— Kaip čia dabar kalbi! — užsipuolė ją Helena. — Negalima taip sakyti. Tavo kalba panaši į Tonio Blairo.

— Tėti, — šūktelėjau aš, — ar eisi šokti?

Jis nedrąsiai papurtė galvą. Veidas jo buvo baltas kaip staltiesė.

— Gal jam iškviesti gydytoją? — tyliai pasiūliau aš. — Juk labai pavojinga apsinuodyti maistu.

— Nieko jis neapsinuodijo. Čia tik nervai! Marš į šokių aikštelę.

Mes tvirtai ratu susikibom už rankų su Džeke ir Keite, prie mūsų prisidėjo Helena, paskui Klara, Megė ir mažoji Holė, o vėliau ir Rachelė. Šokom visos merginų ratelyje, suknios plaikstėsi į šalis, tokios laimingos, patenkintos, besišypsančios ir gražios. Kažkas man į rankas įdavė mažąją Holę ir mes abi sukomės ratu, o seserys mane prilaikė, kad būtų lengviau suktis. Taip besisukdama ir bežiūrėdama į pro šalį skriejančius švytinčius veidus, prisiminiau vieną dalyką, kurį maniau pamiršusi: aš myliu ne vien tik Aidaną. Aš myliu ir kitus žmones. Myliu savo seseris, savo mamą, tėtį, myliu savo dukterėčias ir sūnėnus, myliu Džekę. Tą akimirką aš mylėjau visus.

Truputį vėliau muzika staiga pasikeitė, po Kylie užgrojo Led Zepelin ir į šokių aikštelę sugriuvo Tikrieji Vyrukai. Jų čia buvo gyvas velnias, ir staiga visur ėmė šuorais plaikstytis kupetos plaukų, šmėžuoti prieš akis, o rankos neva niršiai barškino gitaras. Netrukus aplink Šeiką prasiskyrė erdvė ir šokantys leido savo meistrui pademonstruoti tai, ką jis moka. Šeikas grojo ir grojo nepailsdamas, klupdamas ant kelių ir taip atsilošdamas atgal, kad galva beveik siekė grindis, veidas buvo paskendęs ekstazėje, o pirštai įnirtingai brūžino palei šakumą.

— Ar tau neatrodo... kad jis... na, linksmina save? — sumurmėjo mama.

— Ką?

— Na, žaidžia su savim. Supranti gi.

— Tau tik viena galvoj, — atšovė Helena. — Tu labiau ištvirkus nei mes visos sudėtos kartu.

15

— Neris Heming klauso.

— Sveiki. Čia skambina Ana Volš. Aš dėl kontakto. — Man buvo smalsu. Smalsu, bet didelių vilčių nedėjau. Na, tiek to, gal truputį.

Kitam laido gale spengė tyla. Ar ji ir vėl lieps man paskambinti kitą kartą? Vėl tie statybininkai?

Paskui ji prabilo:

— Ana, aš regiu... Aš girdžiu... Taip, šalia savęs regiu vyrą. Jauną vyrą. Jis, regis, per anksti pasitraukė iš gyvenimo.

Na, dešimt balų vien už tai, kad nepasivargino kyštelti kokio seniai mirusio senolio, bet, kita vertus, kai užsirašinėjau dėl susiskambinimo, užsakymus priimančiai merginai paminėjau, kad mano vyras žuvo. Kas gali paneigti, kad ji šios informacijos neperdavė Neris?

— Jūs jį labai mylėjote, ar ne, mieloji?

Ko tuomet taip atkakliai norėčiau užmegzti su juo ryšį? Bet man ėmė raibuliuoti akyse.

— Ar mylėjot, brangute? — pakartojo ji, kai aš nieko neatsakiau.

— Taip, — springdama patvirtinau, ir čia pat susigėdau savo ašarų, nes manim taip žiauriai buvo manipuliuojama.

— Jis man sako, kad ir jus labai karštai mylėjo.

— Aišku.

— Jis buvo jūsų vyras, tiesa?

— Taip. — Velnias. Nereikėjo man jai šito sakyti.

— Jis mirė po... ligos?

— Po avarijos.

— Taip, po avarijos, per kurią jis buvo sunkiai sužalotas, ir dėl to numirė. — Pasakyta labai tvirtai.

— O kaip man žinoti, kad tai tikrai jis?

— Nes jis taip sako.

— Gerai, bet...

— Jis prisimena atostogas, kai jūs buvote nuvažiavę prie vandenyno.

Pagalvojau apie mūsų atostogas Meksikoj. Betgi kas nėra atostogavęs su savo vyru prie vandenyno? Tegu kad ir namelyje ant ratų Tramorėje.

— Dabar aš regiu mėlyną jūrą, žydrą dangų, beveik visai be debesų, baltą pakrantę. Medžius. Tikriausiai palmes. Šviežią žuvį, butelį romo. — Ji prunkštelėjo. — Pažįstamas vaizdelis, ar ne?

— Taip. — Koks tikslas ginčytis? Tekila ar romas — jie abu yra atostogų gėrimai.

— Oi, pala. Jis nori mane nutraukti. Nori tau kažką pasakyti.

— Klokit.

— Jis liepia daugiau jo nebegedėti. Jis iškeliavo į geresnį pasaulį. Nenorėjo jūsų palikti, bet buvo priverstas, o dabar, ten atsidūręs, jaučiasi labai laimingas. Ir nors jūs jo nematote, jis visada šalia jūsų, visada su jumis.

— Aišku, — abejingai atsakiau jai.

— Ar norite ko paklausti?

Nusprendžiau ją patestuoti:

— Taip, norėčiau. Jis norėjo man kažką pasakyti. Ar nežinote, ką?

— Daugiau jo nebegedėkite, jis iškeliavo į geresnį pasaulį...

— Ne, jis man norėjo kažką pasakyti prieš mirdamas.

— jis norėjo jums pasakyti būtent šitai. — Jos balsas skambėjo šaltai kaip ledas, tarsi sakytų: „Nesuk man smegenų.“

— Kaip jis dar būdamas gyvas galėjo norėti man pasakyti, kad iškeliaus į geresnį pasaulį?

— Jis turėjo nuojautą.

— Ne, nieko jis neturėjo.

— Ei, jeigu jums nepatinka...

— Jūs visiškai su juo nesikalbat. Jūs sakote tai, kas tiktų bet kuriam paskambinusiajam.

Ji dar burbtelėjo:

— Jis ruošdavo jums pusryčius. — Jos balse nuskambėjo — kas? Nuostaba?

Aš irgi nustebau, nes tai buvo tiesa. Kartą užsiminiau Aidanui, kad mėgstu kruopų košę, ir jis paklausė: „Ar kruopų košė tas pats kas avižinė košė?“ Aš jam atsakiau: „Turbūt taip.“ O kitą rytą aš jį radau stovintį prie mūsų beveik nenaudojamos viryklės ir kažką maišantį nedideliam puode. „Avižinė košė, — pareiškė jis. — Arba kruopų košė, jei taip labiau patinka. Kadangi per pietus tu negali sočiai pavalgyti su tom kaliausinėm gražuolėm, nes jos tuoj ims tave smerkti, tai pavalgyk dabar.“

— Ar aš ne teisi, ką? Jis jums virdavo pusryčius kiekvieną rytą, tiesa?

— Taip, — nenoriai sutikau.

— Jis tikrai labai jus mylėjo, mieloji.

Taip, mylėjo. Prisiminiau tai, ką buvau pamiršusi: jis man šešiasdešimt kartų per dieną akydavo, kad labai mane myli. Man į rankinuką įmesdavo meilės laiškelių. Jis netgi prikalbino mane lankyti savigynos užsiėmimus, nes, pasak jo: „Aš negalėsiu visą laiką, kiekvieną dieną ir kiekvieną minutę būti šalia tavęs ir saugoti. O jeigu tau kas nutiktų, aš nusišaučiau.“

— Ar tikrai mylėjo, brangute? — pasufleravo Neris.

— O ką jis man ruošdavo pusryčiams? — Jeigu ji man atsakys, tai gal ir patikėsiu.

Labai paslaptingai ji ištarė:

— Kiaušinius.

— Ne.

Pauzė.

— Javainius?

— Ne.

— Skrudintą duoną?

— Ne, tiek to. Lengvesnis klausimas. Kuo jis buvo vardu? Po trumpos tylos ji tarė:

— Regiu raidę L.

— Ne.

— R?

— Ne.

— M?

— Ne.

— B?

— Ne.

— A?

— Taip. Toliau.

— Adamas?

— Tai mano sesers vaikino vardas.

— Taip, žinoma. Tikrai. Jis yra šalia manęs ir nori pasakyti, kad...

— Jis nemiręs. — Jis gyvas, gyvena Londone ir šiuo metu tikriausiai ką nors lygina.

— Gerai. Gal Aronas?

— Ne.

— Andrius?

— Ne. Niekada neatspėsite.

— Pasakykit pati.

— Ne.

— Jūs varot mane iš proto!

— Puiku. — Ir numečiau ragelį.

16

Mičas atrodė kaip visai kitas žmogus. Tikra to žodžio prasme — kitas žmogus. Jis man pasirodė gerokai aukštesnis ir toks savimi pasitikintis, kad net kiek įžūlokas. Net jo veido spalva buvo pasikeitusi. Prieš šešis, septynis ar aštuonis mėnesius jis atrodė toks pilkas ir nerangus. Ir tik dabar aš pastebėjau, kad jis nebeturi to susikaustymo ir pasidarė gyvesnis, o veidas atgavo spalvą.

Jis pamatė mane ir ėmė plačiai šypsotis. Išsišiepė iki ausų, ko anksčiau niekada nemačiau jo darant.

— Ana! Kaip šauniai atrodai. — Ir balsas buvo gerokai skambesnis nei anksčiau.

— Ačiū.

— Taip. Tu jau tikrai nebepanaši į išgąsdintą ruoniukę.

— Ar aš buvau panaši į išgąsdintą ruoniukę? — Tikrai šito nežinojau.

Jis nusijuokė:

— Aš irgi buvau ne ką geresnis. Vaikščiojantis lavonas.

Po pokalbio su Neris Heming paskambinau jam; norėjau gauti iš jo atsakymus į keletą klausimų. Jis be galo apsidžiaugė mano skambučiu ir pasiūlė susitikti pavakarieniauti.

— Prašom čia, — jis atidarė restorano duris.

— Dviese? — paklausė administratorė.

Šyptelėjęs Mičas tarė:

— Norėtume nuošalesnės nišos.

— Visi šito nori.

— Nesiginčiju, — sutiko jis ir nusijuokė. — Bet, būkit gera, paieškokit.

— Eisiu pažiūrėti, — nenorom pasakė mergina. — Bet jums gali tekti palaukti.

— Nieko tokio.

Ir jis vėl nusišypsojo, jis su ja flirtavo. Ir tai padėjo. Pagalvojau, kad šito žmogaus aš nepažįstu.

Pastebėjau dar vieną dalyką.

— Tu nebesinešioji savo sportinio krepšio! Pirmą kartą matau be jo.

— Tikrai? — Atrodo, jis net pats jo neprisiminė. — O, taip. Teisingai, — lėtai tarė jis. — Tuo metu aš praktiškai ir gyvenau sporto salėje. Dieve, atrodo, kaip seniai tai buvo.

— Ir per penkias minutes pritauškėjai daugiau nei per tuos visus mėnesius, kai tave pažinojau.

— Aš tada nekalbėjau?

— Ne.

— Paplepėti aš mėgstu.

Mergina sugrįžo.

— Radau jums nišą.

— Tikrai? Ačiū, — nuoširdžiai padėkojo Mičas. — Labai jums ačiū.

Ji nuraudo.

— Nėr už ką.

Tikrasis Mičas mokėjo žavėti. Ir kas galėjo žinoti? Mano išankstinė nuomonė apie jį ėmė sparčiai keistis.

Kai užsisakėm, aš tariau:

— Noriu tavęs kai ko paklausti.

— Klausk.

— Kai kalbėjaisi su Neris Heming, ar tikrai tikėjai, kad ji užmezgusi ryšį su Triše?

— Taip. — Jis dvejojo. Atrodė sutrikęs. — Žinai... — ir trumpai nusijuokė. — Matai, tuo metu aš buvau kaip nesavas. Kai dabar prisimenu, tai galiu pasakyti, kad tada man buvo truputį pasimaišęs protelis. Nevertėjo man ja tikėti. — Jis truktelėjo pečiais. — Gal ji ir buvo užmezgusi ryšį su Triše, o gal ir ne. Žinau tiktai tiek, kad man tada tai padėjo, sulaikė nuo visiško išprotėjimo.

— Pameni, man tada minėjai, kad ji atspėjo jūsų pravardes? Kaip judu su Triše vienas kitą vadindavot? Kokie tai buvo vardai?

Dar viena dvejonė, dar viena sutrikusi šypsena.

— Mičiukas ir Triksytė.

Mičiukas ir Triksytė?

— Aš irgi būčiau juos atspėjusi. Ir už dyką.

— Taip, bet, kaip minėjau, tuo metu man tai padėjo išgyventi.

— O kaip dabar tu jautiesi?

Jis kurį laiką galvojo įbedęs akis į tolį.

— Kartais būna taip pat blogai kaip ir anksčiau, kartais atrodo išgyvenu tą liūdną dieną iš naujo, bet dažniausiai jaučiuosi normaliai. Tikiu, kad jos gyvenimas buvo ne nutrauktas, o tiesiog užbaigtas. O kai taip galvoju, tai pradedu manyti, jog ir aš kada nors pradėsiu gyventi ir manęs jau niekada nebekamuos kaltės jausmas.

— Ar kaip nors nemėgini užmegzti ryšį su Triše?

Jis papurtė galvą.

— Aš su ja kalbuosi, turiu prisistatęs visur jos nuotraukų, bet žinau, kad ji mirė, o man reikia gyventi. Lygiai kaip ir tau. Nežinau, ar tau kada nors pavyks užmegzti ryšį su Aidanu, bet, man regis, esi gyva, ir to užtenka. Tu privalai gyventi savo gyvenimą.

— Galbūt. Tačiau aš niekada daugiau nebevaikščiosiu pas jokius aiškiaregius, — tariau. — Tai buvo laikinas etapas.

— Man džiugu tai girdėti. Sakyk, gal sekmadienio popietę būsi laisva? Galėčiau pasiūlyti šimtus įdomių vietų, kurias galėtume drauge aplankyti. Sakykim, pasidairytume į imigrantus Tekstilės pramonės muziejuje. Ar bent kiek domina? Arba nueitume į planetariumą. Ten galima paskraidyti netikrais erdvėlaiviais. Arba bingo — varom į bingo?

Bingo. Man patiko šis žodis.

17

— Pažiūrėk, — Džeke švystelėjo aukštyn sijoną ir nusmaukė kelnaites.

Aš nusukau akis į šalį.

— Ne, tu pažiūrėk, pažiūrėk! — paragino ji. — Nepasigailėsi, patiks. Pasidariau brazilišką ir dar kai ką ypatinga. Matai?

Ji pasisuko taip, kad aš matyčiau po jos didžiuliu pilvu; ant nuskusto gaktikaulio ji turėjo prisiklijavusi miniatiūrinę deimantinę rožytės aplikaciją.

— Kol gimdysiu, kad turėtume į ką žiūrėti.

Kiekvieną kartą, kai ji ištardavo žodį „gimdymas“, man imdavo suktis galva. Dieve, maldauju, padaryk taip, kad jis nebūtų sunkus. Jos terminas buvo balandžio 23 dieną, mažiau nei už poros savaičių, ir aš nakvodavau pas ją, jeigu kartais reikalas prispirtų vidury nakties.

— Sutik, kad visada taip ir būna, — kalbėjo ji. — Niekas nepradeda gimdyti visiems patogiu laiku, sakykim, šeštadienio rytą be penkiolikos vienuoliktą. Amžinai tai prasideda vidury juodos nakties.

Jos mėgstamas LV lagaminas ant ratukų stovėjo prie durų, kuriame buvo sukrauti Lulu Guinness prausimosi reikmenys, dvi Džo Malounės kvepiančios žvakės, ipod grotuvas, keli Marimekko naktiniai marškiniai, fotoaparatas, levandų kvapo kaukė akims, Ipo nagų lakas, jeigu kartais per smarkiai stanginantis imtų ir nusiluptų koks gabalėlis rankų ar kojų nagų lako, dantų balinimo priemonių komplektas, kad būtų ką veikti ir greičiau bėgtų laikas, nes jai gali prireikti ilgokai ten prakiurksoti, trys Versace vaikiški drabužėlių komplektai ir naujausia ultragarso nuotrauka. Ankstesnės jau buvo priklijuotos ant sienos. Ir tai man kai ką priminė.

Prieš pat nelaimę aš buvau kaip kokia hipochondrikė. Ne, aš neapsimetinėdavau, kad sergu, bet kai susirgdavau, baisiausiai susidomėdavau liga ir bandydavau į šį procesą įtraukti ir Aidaną. Jeigu, sakykim, man suskausdavo dantį, aš jam reguliariai raportuodavau apie ligos simptomus. „Dabar danties skausmas kitoks, — sakydavau jam. — Pameni, pirma sakiau, kad jis toks bukas ir nestiprus? O dabar pasikeitė. Daug dygesnis.“ Aidanas buvo pripratęs prie tokių mano dramų ir sakydavo: „Sakai, dygesnis? Kažkas naujo.“

Prieš pusantrų metų man buvo lūžęs kaulas. Kažko ieškojau virtuvės spintelėse ir netyčia, staigiai pasisukusi, užkabinau už stalčiaus pirštą ir pradėjau sriūbauti iš skausmo:

— O, Dieve. O, varge. Kaip man skauda pirštą, kaip baisu.

— Atsisėsk, — paliepė Aidanas. — Parodyk man. Kuris?

Jis suėmė mano pirštą ir — žinau, kad tai skamba kvailai — įsikišo sau į burną. Jo mama taip darydavo, kai jis su Kevinu buvo maži, o dabar jis taip darydavo man, kai tik aš ką nors užsigaudavau. (Pasirodo, deja, mano šakuma labai atspari nelaimingiems atsitikimams.) Užsimerkiau ir laukiau, kol jo burnos šiluma numalšins negailestingą, tvinkčiojantį skausmą.

— Geriau?

— Tiesą pasakius, ne.

Keista — paprastai padėdavo.

— Gaila, turėtų praeiti. — Prieš mūsų akis mano pirštas ištino ir išpampo, tarsi padidintu greičiu būtų rodomas mielinės tešlos kilimas. Ir jo spalva tuo metu iš raudonos pasidarė pilka ir beveik juoda.

— Jėzau Marija, — sušuko Aidanas, — čia jau blogai. Gal vėliau ir praeis, bet geriau nuvešiu tave į priėmimo skyrių.

Mes įšokom į taksi, mano ranka gulėjo mums ant kelių, lyg mažas paliegęs triušiukas. Ligoninėje mane nuvedė padaryti rentgeno nuotraukos ir aš buvau apstulbinta — taip, tikrai apstulbinta, kai gydytojas prispaudė ją prie apšviesto ekrano ir pasakė:

— Taip, matau vos įžiūrimą lūžį per antrąjį piršto sąnarį.

Nors man ir neuždėjo tikro gipso, o tik kažkokį mažulytį įtvarą, vis tiek buvo malonu, kad nepalaikė apsimetėle. Man buvo lūžęs kaulas. Ne koks įbrėžimas ar patempimas (ar išnirimas — iki šiolei niekaip nesuprantu, ar tai tas pat, ar ne, ir kuris iš jų yra efektyvesnis), o lūžęs kaulas.

Vėliau, kai žmonės pamatydavo mano įtvarą ir paklausdavo, „Kas atsitiko?“, Aidanas atsakydavo už mane: „Leidosi nuo kalno su slidėmis slalomu ir užkabino vieną strypą.“ Arba: „Laipiojo po kalnus ir kažkoks atskilęs akmuo pataikė į ranką.“

— Na, — aiškino jis man, — juk taip geriau, nei sakyti, kad užsigavai ieškodama mano mėlynų batų.

Ligoninėj man leido tas dvi rentgeno nuotraukas parsinešti namo, o būdama tokia hipochondrikė, ilgai jas apžiūrinėjau; pakeldavau prieš šviesą ir grožėdavausi grakščiais ilgais pirštais, džiaugdamasi, kokie jie dailūs be tų visų raumenų, odos ir kitko, o Aidanas atlaidžiai žiūrėdavo į mane.

— Ar matai tą siaurą liniją ant sąnario? — paklausiau jo, vos neprispaudusi jam prie nosies rentgeno nuotraukos. — Atrodo kaip plaukelis, o sukelia tiek daug skausmo.

Staiga susirūpinusi pridūriau:

— Tik niekam nepasakok, kad aš taip elgiuosi.

Po kelių dienų jis anksčiau už mane grįžo iš darbo namo — labai jau neįprastas reiškinys — ir atrodė, lyg būtų slėpęs kažkokį didžiulį džiaugsmą.

— Nieko nepastebėjai? — paklausė.

— Susišukavai plaukus?

Ir tada pamačiau. Jas. Savo nuotraukas. Kabančias ant sienos. Rėmeliuose. Gražiuose, raižytuose, auksiniuose rėmeliuose, tarsi ten būtų ne mano vaiduokliški juodai balti ištįsę pirštai, o meno kūriniai.

Rankomis susiėmiau už pilvo ir susmukau ant sofos. Neturėjau jėgų net atsistoti. Buvo taip juokinga, kad, rodos, šimtus metų nebuvau taip kvatojusis. Pagaliau ilgai tramdytas garsas prasiveržė pro konvulsijų traukomą ir smarkiai besikilnojančią krūtinę ir pratrūko lubas skrodžiančiu riksmu. Pažiūrėjau į Aidaną, jis stovėjo rankomis įsitvėręs sienos, o jo skruostais iš akių upeliais sruvo juoko ašaros.

— Ak, tu pasiutęs išdykėli, — pagaliau įstengiau ištarti.

— Čia dar ne viskas, — žiogčiojo jis. — Ana, Ana, bus dar daugiau. Žiūrėk, ne, tu palauk, pažiūrėk.

Jis ir vėl iš juoko susirietė net dvilinkas, paskui atsitiesė, nusibraukė ašaras ir tarė:

— Žiūrėk.

Jis nuspaudė mygtuką ir staiga abi mano rentgeno nuotraukos nušvito, sužibo visu savo gražumu, kaip tada ligoninėje ant šviečiančio ekrano.

— Įtaisiau apšvietimą, — gokčiodamas kalbėjo Aidanas. — Vyrukas iš rėminimo studijos sako, galima įtaisyti lemputes, taigi... taigi... aš ir įtaisiau lemputes.

Jis išjungė ir vėl įjungė apšvietimą.

— Matai? Lemputės.

— Liaukis, — maldavau jo ir išsigandau, kad iš juoko galiu ir numirti. — Ak, maldauju, nustok.

Kai šiek tiek apsiraminau, paprašiau vėl:

— Uždek dar.

Jis kelis kartus jas uždegė ir užgesino, o mane vėl apėmė negailestingi juoko priepuoliai, o kai vis dėlto nuo kvatojimosi likom visai be jėgų ir sudribę ant sofos susirangėm vienas prie kito, Aidanas paklausė:

— Patinka?

— Labai. Geresnės dovanos dar niekada nesu gavusi.

18

— Džeke! Džeke!

— Aš čia, apačioje, — atsiliepė ji.

— Kur?

— Virtuvėje.

Nuėjau ten, iš kur sklido balsas, ir radau ją klūpančią ant rankų ir kelių šalia dubens su muilinu vandeniu.

— Ką čia, po galais?..

— Plaunu virtuvės grindis. — Su vonios plovikliu, pastebėjau.

— Tau jau keturiasdešimt savaičių, tu gali pradėti gimdyti bet kurią minutę. Be to, turi juk namų valytoją.

— Man sukilo noras, — linksmai atšovė ji.

Abejodama pažiūrėjau į ją. Per Tobulo gimdymo paskaitas apie grindų plovimą niekas nieko neminėjo.

— Tiek to. Matau, kad tau galvelėj pasimaišė, bet vis tiek sakyk, kaip laikaisi? — paklausiau aš.

— Gerai, kad paklausei. Visą dieną jaučiu dieglius.

— Dieglius?

— Skausmą, turbūt šitaip reiktų pavadinti, — paaiškino ji bemaž suglumusi. — Nugaroj ir virš juosmens.

— Brekstono diegliai, — tvirtai pareiškiau aš.

— Visai ne Brekstono. Brekstono diegliai praeina, kai pasimankštini.

— Kertu lažybų, kad čia Brekstono diegliai, — atkakliai laikiausi savo.

— O aš kertu lažybų, kad ne. O kadangi skausmą jaučiu aš, tai ir geriau žinau, kas man yra.

Pirmiausia aš pastebėjau jos ranką: kumštis taip susigniaužė, kad net oda virš krumplių pabalo. Paskui pamačiau, kad jos veidas persikreipė iš skausmo, o kūnas ėmė rangytis ir trūkčioti.

Apimta siaubo puoliau prie jos.

— Ar tokie stiprūs tavo diegliai?

— Ne, — papurtė ji galvą, veidas visas išraudo. — Pirma taip blogai nebuvo, kaip dabar.

Atrodė, kad ji tuoj mirs. Jau ruošiausi skambinti 9“, bet spazmai pradėjo lyžti.

— O, Dieve mano, — vaitojo ji, gulėdama virtuvėj ant grindų. — Man regis, jau prasidėjo sąrėmiai.

— Iš ko sprendi? Apibūdink.

— Labai skauda!

Griebiau į rankas lankstinuką, kurių mums buvo padaliję ligoninėj, ir ėmiau skaityti.

— Ar skausmas „prasideda nugaroje ir lyg banga pereina į pilvą1’?

— Taip!

— O, velnias. Tikrai panašu į sąrėmį. — Staiga mane apėmė siaubas. — Tu tuoj pradėsi gimdyti!

Mano akis užkliuvo už vieno dalyko: ant švarių virtuvės grindų telkšojo balutė vandens. Gal ji buvo paliejus to vandens iš dubenio?

— Ana, — sušnibždėjo Džeke, — ar man kartais nenubėgo vandenys?

Pamaniau, kad tuoj nualpsiu. Vanduo tekėjo iš po Džekės sijono. Susijaudinimo pagauta, puoliau ją barti:

— Ką tu sau galvoji? Sumanė mat plauti virtuvės grindis! Dabar žiūrėk, ko prisidirbai.

— Bet taip turi būti, — tarė ji. — Man turi nubėgti vandenys.

Ji teisi. O, varge tu mano, vandenys jai jau nubėgo, tad dabar ji tikrai pradės gimdyti. Visas pasirengimas, kurį mes tiek repetavom, išgaravo kaip dūmas.

Suėmiau save į rankas ir paskambinau į ligoninę.

— Aš esu Džekės Stenifort gimdymo partnerė, bet mes nesam lesbietės. Jai ką tik nubėgo vandenys ir ji pradeda gimdyti.

— Kaip dažnai užeina sąrėmiai?

— Nežinau. Buvo dar tik vienas. Bet labai skausmingas.

Kitam laido gale pasigirdo kažkas panašaus į nepatiklų prunkštelėjimą.

— Stebėkite, kas kiek laiko užeina sąrėmiai, ir kai tarp jų bus penkios minutės, atvažiuokite į skyrių.

Padėjau ragelį.

— Reikia sekti sąrėmių laiką. Chronometras! Kur chronometras?

— Prie visų gimdymo daiktų.

Man baisiai nepatiko, kad vis dažniau tenka sakyti žodį „gimdymas“. Susiradau chronometrą, įsitaisiau šalia jos ant virtuvės grindų ir tariau:

— Gerai. Kada tik panorėsi. Laukiam sąrėmių.

Ir mes pratrūkom nervingai kvatotis.

— Ačiū Dievui, kad vandenys nubėgo ne kokioj komiškoj situacijoj, — tarė ji.

— Ką turi omeny?

— Žinai gi, kaip rodo filmuose, vandenys dažniausiai nubėga ant kieno nors brangaus kilimo ar naujų zomšinių batų. Dažniausiai į tokias situacijas patenka Hjū Grantas. O, Dieve. O, varge mano. Kažkas panašaus. Beje, klausiu iš smalsumo. Ar mums būtina sėdėti ant šlapių grindų?

— Ne, ko gero, tikrai nebūtina.

Mes pakilom nuo grindų, Džeke persirengė sausais drabužiais ir tada užėjo du nauji sąrėmiai. Nustatėme, kad tarp jų dešimties minučių tarpas. Vėl paskambinau į ligoninę:

— Sąrėmiai kas dešimt minučių.

— Sekite juos toliau ir atvykite, kai bus tik penkios minutės.

— O ką mums daryti per tą laiką? Jai baisiai skauda!

— Pamasažuokite nugarą, pasinaudokite elektriniu nervų sistemos stimuliatoriumi, paguldykite ją į šilto vandens vonią, pavaikštinėkite. — Visa tai aš kuo puikiausiai žinojau, tik apimta panikos dėl staiga prasidėjusio gimdymo viską pamiršau.

Taigi aš masažavau Džekei nugarą, abi žiūrėjom „Pakvaišusią porelę“, garsiai kartojom veikėjų žodžius ir sustabdydavom filmą, kai Džekei užeidavo sąrėmiai, kad nepraleistume ko nepamatę.

— Įsivaizduok, — sakydavau jai kiekvieną kartą, kai jos kūną apimdavo spazmai ir ji taip puldavo kandžioti man rankas, kad net kraujas tiško. — Skausmas yra tavo draugas. Tai didžiulis auksinis energijos kamuolys. Nagi, paklausyk, Džeke. Tai didžiulis auksinis energijos kamuolys. Kartok su manim.

— Kartot su tavim? Kas aš tau? Dora tyrinėtoja?

— Liaukis, — raminau ją, ir mes abi garsiai ėmėme šaukti: — Didelis auksinis energijos kamuolys. Didelis auksinis energijos kamuolys.

Kai baigėsi „Pakvaišėlių porelė“, žiūrėjome „Audrų nublokšti“, ir kai Melani pradėjo gimdyti — ir vėl tas nelemtas žodis — Džeke paklausė:

— Kodėl, kai moterys gimdo vaikus, namiškiai virina vandenį ir plėšo paklodes?

— Nežinau. Gal kad prasiblaškytų, nes anksčiau nebuvo vaizdo grotuvų. Jeigu nori, galim ir mes pamėginti. Nenori? Gerai. O, Dieve, ir vėl prasideda. Didelis auksinis energijos kamuolys! Didelis auksinis energijos kamuolys!

Pirmą valandą nakties sąrėmiai kartojosi tik kas septynias minutes.

— Lipu į vonią, — tarė Džeke. — Gal padės apmažinti skausmą.

Atsisėdau šalia jos vonioje ir uždėjau raminančios muzikos.

— Išjunk tą banginių šniaukrojimą, — paprašė Džeke. — Verčiau padainuok kokią dainą.

— O kokios norėtum?

— Apie tai, koks Džojis šunsnukis.

Pagalvojusi tariau:

— Gerai, tik nepyk, jeigu nesirimuos.

— Nepyksiu.

— Džojis, oi tas Džojis birka, — užtraukiau aš. — Jo veidas piktas ir jo batai durni. Ar tokios norėjai?

— Nuostabu. Taip. Dar.

— Kai visi žmonės džiūgauja laimingi, Džojis ima pykti. Jis nežino, kas yra laimė, nesupranta, nors tu kuolą ant galvos tašyk. O dabar priedainis, traukiam abi kartu. Džojis, oi tas Džojis birka...

Džeke įsijungė ir mes traukėme abi: jo veidas piktas ir jo batai durni.

— Džojis nemoka šypsotis, o pajutęs laimę, deda į kojas kaip triušis. Šitas bemaž susirimavo, — patenkinta pasakiau aš. — Dabar priedainis. Džojis, oi tas Džojis birka. Jo veidas piktas ir jo batai durni.

Taip dainuodamos pratempėm geras keturiasdešimt penkias minutes: aš sugalvoju posmelį, o Džeke prisijungia su priedainiu. Paskui ir Džeke sugalvojo kelis posmelius. Buvo nepaprastai smagu, tik tas linksmybes vis nutraukdavo Džekės sąrėmiai, kurie ir toliau tebesikartojo kas septynias minutes. Ar kada nors pasieksime tą magiškąją penkių minučių ribą?

— Man atrodo, tau reikėtų truputį pavaikščioti, — pasakiau aš. — Nesąmonių verpstė minėjo, kad reikia naudotis sunkio jėga. Ji gali pagreitinti procesą.

— Nori pasakyti, kad eitume į lauką? Gerai, tik aš tuoj pasidažysiu. Baik! — Ji iškėlė delną ir nukirto visus mano prieštaravimus.

— Bet...

— Ša! Jokių kalbų! Aš neardysiu nusistovėjusios tvarkos vien dėl to, kad ruošiuosi gimdyti. Jeigu einam, tai einam.

Tamsiose miesto gatvėse buvo tylu. Mudvi žingsniavom susikibusios už parankių.

— Papasakok ką nors malonaus, — paprašė Džeke.

— Ką?

— Papasakok, kaip tu įsimylėjai Aidaną.

Staiga mane užplūdo tokia jausmų maišalynė, kad negalėjau jų net įvardyti. Jaučiau liūdesį ir galbūt kartėlį, bet ne taip stipriai, kaip anksčiau. Taip pat pajutau ir dar kažką, kažką malonaus.

— Prašau, — ragino Džeke. — Aš tuojau gimdysiu, o draugo neturiu.

Nenoriai tariau jai:

— Gerai jau. Iš pradžių mėgdavau kartoti garsiai. Sakydavau: „Aš myliu Aidaną Medoksą, o Aidanas Medoksas myli mane.“ Norėdavau pati išgirsti savo ausimis, nes man tai skambėdavo kaip pasaka, tiesiog negalėdavau patikėti.

— Kiek kartų per dieną jis tau pasakydavo, kad tave myli?

— Šešiasdešimt.

— Ne, aš rimtai.

— Aš tau rimtai ir sakau — šešiasdešimt.

— Iš kur žinai? Ar skaičiuodavai?

— Ne aš, jisai skaičiuodavo. Sakydavo, kad negali ramiai vakare užmigti, kol nepakartoja šešiasdešimt kartų.

— Kodėl šešiasdešimt?

— Sakydavo, jeigu bent vienu kartu daugiau, aš galiu pradėti pūstis.

— Oho. Palauk. — Ji griebėsi už turėklo ir ėmė dejuoti, aikčioti, nes užėjo dar vienas sąrėmis. Paskui vėl atsitiesė ir tarė. — Išvardyk man penkis gerus dalykus, susijusius su juo. Nagi, pradėk. — Pamačiusi, kad nelabai noriu, paragino: — Nepamiršk, kad aš gimdau ir esu vieniša.

Nenoriai prabilau:

— lis visada elgetoms numesdavo dolerį.

— Pasakyk ką nors įdomesnio.

— Kad neprisimenu.

— Prisimeni.

Taip, iš tiesų aš prisiminiau, tik labai sunku buvo apie tai kalbėti garsiai. Gerklę užgniaužė skausmas.

— Tu juk žinai, kad nuo šalčio man ant smakro atsiranda dedervinės? Taigi vieną vakarą gulim mudu lovoj, šviesa jau išjungta ir tuoj užmigsim, kai staiga man pradeda dilgčioti smakrą. Jeigu tuojau pat nepasitepsiu specialiu tepaliuku, tai kitą dieną iš ryto atrodysiu kaip raupsuotoji. O kaip tik rytojaus dieną aš buvau susitarusi per pietus susitikti su Marie Clair merginomis. Tačiau nebeturėjau vaistų. Taigi jis išlipo iš lovos, apsirengė ir išėjo ieškoti visą parą dirbančios vaistinės. Buvo gruodžio mėnuo, snigo, baisiai šalta, o jis toks mielas, neleido man eiti kartu, kad neperšalčiau. — Staiga aš užsikūkčiojau ir pradėjau raudoti. Man buvo taip negera, kad atsirėmiau į turėklus lygiai kaip Džeke, kai jai prasidėdavo sąrėmiai. Prisiminusi, kaip jis ėjo į šaltą naktį, aš įsiverkiau dar labiau. Taip įsiraudojau, kad net ėmiau dusti.

Džeke ėmė glostyti man nugarą, o kai raudojimo priepuolis nuslūgo, ji paplekšnojo man per ranką ir tarė:

— Šaunuolė. Liko dar trys.

Velnias. Pamaniau, kad taip įsiraudojusią ji paliks mane ramybėj.

— Jis eidavo su manim padėti nusipirkti drabužių, nors moteriškų rūbų parduotuvės jam varydavo vėžį.

— Taip. Teisingai.

— Jis puikiausiai mokėjo pamėgdžioti Hamfrio Bogarto parodijas.

— Tikrai. Šitą tai jau mokėjo! Ir ne tik balsu. Jis kažkaip surašydavo viršutinę lūpą, kad atrodydavo visai kaip Bogarto.

— Taip. Jo lūpa tarsi prilipdavo prie dantų. Nepakartojama!

— Gerai, dar vienas, — tęsė Džeke. — Pameni, kai tu persikraustei gyventi pas jį, jis man padėjo persivežti daiktus į naują vietą? Išsinuomavo furgoną, pats sėdo prie vairo, sutampė visas dėžes su daiktais. Netgi padėjo išplauti grindis ir susitvarkyti, o tu tada sugriebei mane už gerklės ir tarei: „Jeigu tu dabar pavadinsi jį Plunksnelių Glostytoju, aš tave prakeiksiu.“ Aš taip sutrikau, kad nors tai buvo ir labai panašu į Plunksnelių glostymą, vis dėlto jo elgesys buvo toks vyriškas, seksualus, ir tada aš tau pasakiau: „Tas vyrukas nė trupučio nepanašus į Plunksnelių Glostytoją. Jis tikriausiai tave labai myli.“

— Prisimenu.

Ji atsiduso ir mes toliau ėjome tylėdamos, bet paskui ji tarė:

— Tau labai pasisekė.

— Taip, — sutikau aš. — Pasisekė. — Man nebuvo sunku tai pripažinti. Ir aš nebejaučiau jokio širdį gniaužiančio kartėlio. Tiesiog pagalvojau: taip, man iš tiesų labai pasisekė.

— Prasideda sąrėmis! — Užėjus spazmui, Džeke sukniubo keturpėsčia ant rausvo smiltakmenio namo fasado laiptų. — O, Dieve. O, Dieve. O, Dieve.

— Kvėpuok, — paliepiau jai. — Įsivaizduok. O, Jergau, tik nenualpk!

Džeke nuslydo nuo viršutinio laiptelio ir nusirideno ant šaligatvio. Ji suvaitojo iš skausmo, o aš puoliau ant kelių prie jos, leisdama jai traiškyti mano kulkšnį kiek tik širdis geidžia. Akies krašteliu pastebėjau, kad mes patraukėme patruliuojančios policijos mašinos dėmesį. Ji sustojo prie mūsų — velnias — ir iš jos išlipo du farai su traškančiom prie šonų racijom ir patraukė mūsų link. Vienas buvo panašus į tokį, kuris kiauras dienas šveičia Krispy Kreme spurgas, bet antrasis buvo aukštas ir išvaizdus.

— Kas čia vyksta, — piktai paklausė Spurginis.

— Ji gimdo.

Abu vyrai sužiuro į Džekę, kaip ji iš skausmo raitosi ant šaligatvio.

— Ar nederėtų jai dabar būti ligoninėj? — paklausė Išvaizdusis, smarkiai sutrikęs, bet nuo to tik dar labiau pagražėjęs.

— Ne, kol sąrėmiai nebus kas penkios minutės, — paaiškinau aš. — Ar galit įsivaizduoti? Koks barbariškumas.

— Ar labai skauda? — susirūpinęs paklausė Spurginis.

— Jai siaubingi gimdymo skausmai! — atrėžė Išvaizdusis. — Aišku, kad skauda!

— Iš kur tau žinoti! — suriko Džeke. — Tu... tu... vyras.

— Džeke? — nustebo Išvaizdusis. — Ar čia tu?

— Karlas? — Džeke atvirto aukštielninka ir dėkinga jam nusišypsojo. — Kaip malonu tave matyti. Kaip laikaisi?

— Puikiai. Puikiai. O tu?

— Penkios minutės! — sušukau aš, neatplėšdama akių nuo chronometro. — Tarp sąrėmių jau tik penkios minutės. Greičiau.

19

Džeke persirengė elegantiška susisiaučiančia von Furstenberg stiliaus suknute. Atsirėmusi į savo LV lagaminą, ji buvo panaši į Sent Bartso kurortan atostogauti traukiančią moteriškę.

— Duokš man jį, — pačiupau lagaminą. — Ir eime.

Gatvėje susistabdėm taksi.

— Tik nepanikuokit, — pasakiau vairuotojui. — Jai prasidėjo gimdymas. Važiuokit atsargiai.

Pasisukau į Džekę:

— Iš kur pažįsti tą vyrą? Pareigūną Karlą?

— Mes drauge dirbom per vieną Bilo Klintono vizitą. — Ji pradėjo pūškuoti ir dejuoti, nes užėjo naujas sąrėmis. — Jis buvo atsakingas už apsaugą.

— Puikiai atrodo, ar ne?

— Plunksnelių Glostytojas.

— Kokia prasme?

— Per daug malonus.

Kol ligoninėje pasiekėme gimdyvių priėmimo skyrių, sąrėmiai kartojosi jau kas keturias minutes. Padėjau Džekei nusivilkti jos nuostabią suknutę ir užsitempti siaubingus ligoninės naktinius marškinius, o tada pasirodė seselė.

— Ačiū Dievui, — sukruto Džeke. — Greičiau, greičiau darykit epiduralinį!

Sesutė apžiūrėjo Džekės apatinę kūno dalį ir papurtė galvą:

— Dar per anksti. Dar nepakankamai atsidarė.

— Kaip tai neatsidarė. Gimdau jau krūvą valandų. Aš baisiausiai kankinuosi.

Sesutė užjaučiamai šyptelėjo, tarsi sakytų: „Milijonai moterų gimdo vaikus kiekvieną dieną.“ Ir išėjo iš palatos.

— Jeigu ji būtų vyras, tai, dedu galvą, iš karto suleistumėt, — sušukau jai pavymui.

— Ir vėl užeina, — sudejavo Džeke. — O, Dieve. O, Dieve. O, Dieve. Darykit man greičiau epiduralinį. Greičiau tą epiduralinį! Aš turiu teisę jį gauti.

Sesutė atbėgo vėl į palatą.

— Jūs gąsdinate moteris gimdymo baseinuose. Epiduraliniam nuskausminimui jums dar per anksti. Jis tik sulėtins gimdymo eigą.

— Kada jį darysit? Kada?

— Greitai. Akušerė jau ateina.

— Nemuilinkit man akių, epiduralinį turi daryti vyras, o ne ji.

Seselė išėjo iš palatos, o tuo metu ir sąrėmis praėjo.

— Ar ten kas nors vyksta? — paklausė Džeke.

Išsiėmusi iš rankinuko pudrinę, atsidarė ir nusitaikė veidrodėlį tarp kojų, bet per pilvą nieko negalėjo pamatyti.

— Velnias. — Tada pasižiūrėjo į savo veidą. — Pažiūrėk į mane. Visa raudona ir žliaugianti.

Džeke susišukavo plaukus, pasidažė lūpas ir pasipudravo išraudusius skruostus.

— Kas galėjo žinoti, kad gimdymas bus toks nemalonus?

— Lipk iš lovos ir atsitūpk, — paliepiau jai. Tobulo gimdymo paskaitose mus mokė, kad atsitūpus galima paspartinti kaklelio atsidarymą. — Sunkio jėga yra tavo draugas, — priminiau jai. — Išnaudok ją.

— Ačiū tau, Nesąmonių verpste.

Laikas slinko košmariškai lėtai. Kai tarp sąrėmių buvo tik pustrečios minutės, Džeke tarė:

— Pirma maniau, kad skausmas nepakeliamas, bet dabar dar blogiau. Ana, atvesk greičiau man tą kalę sesutę.

Vos ne verkdama pasileidau koridorium, apsidžiaugusi, kad galiu padaryti ką nors naudingo. Man priešais bėgo nėščia moteris; ji buvo nuoga, išsprogusiomis akimis ir visa šlapia. Jai iš paskos šlepsėjo barzdotas vyras; jis irgi buvo nuogas (su šlykščiais rusvais gaktiplaukiais).

— Ramona, greičiau grįžk į gimdymo baseiną, — prašė jis.

— Susikišk tą savo gimdymo baseiną, — spiegė Ramona. — Susikišk tu jį kur nori. Nežinojau, kad taip skaudės. Prašau man daryti epiduralinį.

— Jokių vaistų, — pareiškė Rusvieji Gaktiplaukiai. — Mes juk sutarėm, kad nebus jokių vaistų! Mes norim, kad gimdymas vyktų natūraliai, paprastai.

— Pats ir gimdyk sau natūraliai, paprastai, o aš susileisiu vaistų.

Susiradau tą pačią sesutę; ji dar kartą apčiupinėjo Džekės kaklelį.

— Vis tiek dar nepakankamai atsidaręs.

— Nesąmonė. Sakau, kad atsidaręs. Jūs paprasčiausiai nenorit kviesti man anesteziologo. Jūs jam simpatizuojat, ar ne? Nagi, prisipažinkit.

Seselė išraudo, o Džeke suriko:

— Cha cha! Atspėjau!

Bet Džekei tai nieko nepadėjo. Epiduralinio dar nedarė, o sesutė pasileido kartu su Rusvaisiais Gaktiplaukiais gaudyti Ramonos, kuri vis dar nenorėjo grįžti į gimdymo baseiną. Kurį laiką šios trijulės šūkalojimas ir trepsėjimas koridoriuje mums buvo maloni pramoga. Vienu metu užmečiau akį į laikrodį ir pamačiau, kad jau dešimta valanda ryto, todėl paskambinau į darbą ir palikau Tynei žinutę, nupasakojusi, kas čia dedasi.

Tada pasirodė akušerė ir gana ilgai krapštinėjosi po Džekės „kanalą“.

— Dieve, koks nepadorus ir nemalonus šis reikalas, — skundėsi Džeke.

— Jau laikas pasirengti stangintis, — tarė akušerė.

— Kol negausiu epiduralinio, nesulauksit jokio stanginimosi. O, Jėzau švenčiausias, — suklykė ji. — Dabar jau net nebenustoja. Vienas ilgas prakeiktas sąrėmis.

— Stanginkitės, — paragino akušerė.

Džeke įnirtingai pūškavo ir šnopavo, ir staiga dramatiškai atsitraukė užuolaidos ir mes išvydom — kaip jūs manote, ką? — Ogi Bjaurųjį Džojį.

— Ko jam čia reikia? — suriko Džeke.

— Aš tave myliu.

— Užtrauk užuolaidą, asile!

— Oi, atleisk. — lis užtraukė už savęs užuolaidas. — Aš myliu tave, Džeke. Labai atsiprašau dėl visko, ką esu tau pridaręs.

— Man nusispjaut. Nešdinkis lauk. Aš kenčiu baisiausius skausmus ir dėl to kaltas tik tu.

— Džeke, stanginkis.

— Džeke, aš tave myliu.

— Užsičiaupk, Džoji, nematai, kad stanginuosi. Ir man dabar jokio skirtumo, myli tu mane ar ne, nes daugiau vis tiek niekada su tavim nebesimylėsiu.

Džojis priėjo arčiau.

— Aš myliu tave.

— Pasitrauk nuo manęs, — klykė Džeke. — Eik šalin su visais savo vyriškais padargais!

Vėl užbėgo sesutė.

— Kaip sekasi?

— Mieloji sesute, maldauju, ar negalėtumėt man jau padaryti epiduralinį? — maldavo Džeke.

Sesutė paskubom ją pačiupinėjo ir papurtė galvą:

— Jau per vėlu.

— Ką? Negali būti! Anąkart buvo dar per anksti, dabar jau per vėlu! Reikėjo tiesiai sakyti, kad nenorit man daryti epiduralinio.

— Padarykit jai tą prakeiktą epiduralinį, — paprašė Džojis.

— O tu užsičiaupk! — Čia buvo Džeke.

— Stanginkitės, — paliepė akušerė.

— Tikrai, Džeke, stanginkis, — ragino Džojis. — Pasistenk, stanginkis.

— Ar negalit kas nors jo užčiaupti.

— Džeke! — Aš labai sunerimusi žiūrėjau jai tarp kojų. — Kažkas lenda!

— Kas?

— Galvutė, — paaiškino akušerė.

O, taip, galvutė. Žinoma. Akimirksnį pagalvojau, kad lenda lauk Džekės viduriai.

Pasirodė beveik visa galvutė. O, dievulėliau, juk tai naujas žmogutis, tikras naujas žmogutis! Tai įvyksta kiekvieną dieną ir milijonus kartų, bet kai išvysti tai savo akimis, tai atrodo, kad įvyko tikras stebuklas.

Paskui pasirodė veidukas.

— Kūdikis! — aikčiojau aš. — Kūdikis!

— O ko tu tikėjaisi? — žiopčiojo Džeke. — Miu Miu rankinuko?

Netrukus pasirodė petukai, o po nedidelio stumtelėjimo išlindo ir visas kūnelis. Akušerė suskaičiavo dešimt pirštukų ant rankyčių, dešimt ant kojyčių ir tarė:

— Sveikinu, Džeke, tu pagimdei nuostabiai gražią mergytę.

Bjaurusis Džojis visas švytėjo. Jam buvo labai linksma.

Akušerė susupo mergytę į vystyklą ir padavė Džekei, kuri tuoj ją pakalbino:

— Sveika atėjusi į šį pasaulį, Trekile Pompom Vuiton Stenifort.

Akimirka buvo žavinga.

— Ar galima man ją palaikyti? — paprašė Džojis.

— Dar ne. Paduokit ją Anai, — paliepė Džeke. — Tegu dabar ja pasidžiaugia Ana.

Man į rankas buvo įdėtas mažas gyvas kniurksintis gumulėlis surauktu veideliu — naujas žmogeliukas. Nauja gyvybė. Jo mažyčiai it lėlės pirščiukai išsitiesė į mane, ir mano širdyje užgeso paskutinė kartėlio Aidanui kibirkštis. Aš pajutau jausmą, kurio iki šiol negalėjau įvardyti. Tai buvo meilė.

Padaviau Trekilę Džojui.

— Paliksiu jus visus tris apsiprasti, — pasakiau jiems.

— Kodėl? Kur tu dabar?

— Į Bostoną.

20

Kai lėktuvas nusileido Logano oro uoste, aš pirmoji nubėgau trapu žemyn. Išdžiūvusia nuo susijaudinimo burna susiradau užrašą „Atvykimas“. Nors ir labai skubėjau ir taip lėkiau, kad net uždusau, vis tiek atrodė, kad tas bėgimas niekada nesibaigs. Klapsėjau linoleumu klotomis grindimis, visa uždususi ir suprakaitavusiomis pažastimis.

Didžiulis moteriškas kelionkrepšis makalavosi man prie šono. Vienintelis mano madingą išvaizdą darkantis dalykas buvo iš to krepšio kyšanti Doglio galva. Jo ausys entuziastingai plaikstėsi į šalis ir atrodė, kad jis įdėmiai tyrinėja viską, kas skrieja pro šalį. Atrodė, jis viskam pritarė. Doglis grįžta prie savo bostoniškų šaknų. Aš jo ilgesiuos, bet tai bus teisingiausias mano žengtas žingsnis.

Praėjusi pro automatines stiklines duris, ėmiau dairytis už barjero, ar nepamatysiu šviesiaplaukio dvejų metukų berniuko. Štai jis, nedidukas tvirtuolis, su pilkais marškinėliais, mėlynais džinsiukais ir Red Sox kepuraite, laikosi įsikibęs į juodaplaukės greta stovinčios moters ranką. Aš greičiau pajutau, nei išvydau jos šypseną.

Ir tada Džekas pakėlė galvą, pamatė mane, nors negalėjo manęs pažinti, ir nusišypsojo parodydamas baltus pieninius dantukus.

Aš iš karto jį pažinau. Kaipgi galėčiau nepažinti? Jis buvo gyva savo tėčio kopija.

Epilogas

Makenzė ištekėjo už kažkokio palaidūno, šimto milijonų dolerių konservų verslo paveldėtojo, lis yra septyniasdešimt penkių senų automobilių savininkas, turi pomėgį vairuoti išgėręs ir yra nuolatinis bylų dėl autorystės teisių subjektas. Vestuvės jiems atsiėjo pusę milijono dolerių ir buvo aprašinėjamos visuose aukštuomenės gyvenimo puslapiuose. Nuotraukose, nepaisant to, kad Makenzė bandė ūgiu prisitempti jaunikį iki savęs, ji atrodė labai laiminga.

Džeke, Džojis ir Trekilė — šiuolaikinės šeimos pavyzdys. Džojis sėdi namie ir prižiūri Trekilę, kai Džeke užsimano nueiti į pasimatymą su Išvaizdžiuoju Karlu. Ji pradėjo keisti savo požiūrį į Plunksnelių Glostytojus, nes Išvaizdusis Karlas — o jis iš tiesų yra labai išvaizdus — yra lygiai taip pat apsvaigęs iš meilės Trekilei kaip ir Džekei. Tačiau negalima paneigti ir to fakto, kad tarp jos ir Bjauriojo Džojo irgi rusena kibirkštėlė, tad kas žino...

Rachelė su Luku po senovei yra graži, laiminga Plunksnelių Glostytojų porelė.

Darbe viskas gerai, išskyrus tai, kad Kū/Aron ir kitos Earth/Source alkoholikės vėl prie manęs priskreto. Buvau nuėjusi į labdaros balių su Andželu — tiesiog kaip draugai — kur buvo renkamos lėšos kažkokiam dvylikos etapų gydymo nuo priklausomybės ligų centrui ir prie putojančio mineralinio vandens baro netyčia susitikau porą merginų.

— Ana! Ką čia veiki?

— Palaikau kompaniją Andželui.

— Andželas! Iš kur pažįsti Andželą?

— Pažįstu, ir tiek.

O, taip, jų akyse galėjai išskaityti: pažįsta mat, ir tiek? Esi viena iš mūsiškių, tai ko neprisipažįsti?

Gazas mokosi reiki. Mane net šiurpas ima pagalvojus.

Šeikas išsiskyrė su Brukę Edison. Sklinda kalbos, kad ponas Edisonas gerai pamokėjo Šeikui, kad nuo jos atstotų, nors Šeikas tai neigia. Jis visus nesutarimus nurašo „spaudimui darbe“. Jis sako, kad artėja finalinis oro gitarų muzikantų konkursas, jam reikia daug repetuoti, be to, plaukai irgi atima daug laiko, tad abu pradėjo retai matytis.

Ornestas susirado mielą draugą australą, vardu Patas. Iš pradžių, rodos, viskas ėjosi puikiai, juolab kad Patas nemušė Ornesto ir nevogė jo puodų, bet vieną dieną Ornestas gavo jo telefono pokalbių sąskaitą, o ten prikalbėta daugiau kaip už tūkstantį dolerių. Netrukus paaiškėjo, kad Patas kasdien skambindavo savo buvusiam meilužiui į Kūber Pedį. Ornestas tiesiog palūžo — ir vėl — bet jis išsigelbėjo dainuodamas. Dabar jis turi nuolatinį darbą Duplex bare, kur apsirengęs moteriškais drabužiais traukia „Nužudyk mane švelniai“.

Eugenijus iš viršaus susirado „nepaprastą“ draugę, vardu Irena. Ji labai miela, švelni ir kartais jiedu abu eina pasiklausyti Ornesto dainavimo.

Helena dirba prie naujos bylos; jai labai patinka. Apie Koliną su Deta negirdėti nieko po jų išvykimo į Marbelą. Tačiau Haris Siaubas nebuvo suimtas už pasikėsinimą nužudyti Reisį O’Greidį, o Reisis irgi nebedė į jį pirštu. Kaip atrodo, jie abu ir toliau sėkmingai vadovauja savo imperijoms, kaip senais gerais laikais, o Dublino nusikalstamam pasaulyje toliau verda gyvenimas.

Beveik kiekvieną sekmadienį mudu su Miču einam lošti bingo. Būna labai smagu, juo labiau dabar, kai paaiškėjo, kad naujasis Mičas — o gal senasis? — neįveikiamas varžovas. Laimėjęs partiją pradeda šokti, o pralaimėjęs didžiai nuliūsta, o man smagu į jį žiūrėti, ypač kai jis kremtasi.

Leonas su Deina laukiasi mažylio. Deina dejuoja, kad kiekvienas naujas nėštumo simptomas jai yra „kaaaaančia“, o Leonas džiūgauja, nes dabar turi begales naujų rūpesčių.

Labrodūdlių rinkoje pagaliau pasiūla pasivijo paklausą, bet visi, kas vaikėsi mados, jau išsilakstė. Šios dienos šuo yra kokerspalsetas — kokerspanielio ir vokiečių aviganio mišinys. Jų dabar nenusipirksi už jokius pinigus.

Prieš kelias savaites skaičiau laikraštyje straipsnį — žinot, apie ką? — apie Barbą! Ji nusprendė parduoti savo vyro Volfgango (na, sakykim, vieno iš jų) paveikslą ir jis meno pasaulyje sukėlė didžiulę sumaištį. Pasirodo, tas paveikslas buvo puikiausias tuo metu trumpai gyvavusio, bet labai įtakingo naujojo septintojo dešimtmečio judėjimo, pavadinto „Žioplių mokykla“, pavyzdys. Tas judėjimas gyvavo labai trumpai dėl to, kad jo propaguotojai arba nusižudė, arba iššokinėjo pro balkonus, arba išsišaudė per išgertuves dėl moterų. Barba buvo jų mūza ir pagrindinė savižudybių bei girtų susišaudymų priežastis. Tačiau ji ginasi, kad nieko bendra neturėjusi nė su vienu iš tų, kurie iššokinėjo pro balkonus. Šiuo metu ji yra liaupsinama spaudos ir maudosi piniguose; žurnalistai sekioja jai iš paskos ir bando išpešti, kiek kartų ir su kuo ji yra miegojusi, bet Barba trokšta kalbėti tik apie tai, kaip žiauru, kad žmonės nebegali rūkyti ten, kur panorėję.

Mama su tėčiu gyvena puikiai. Šunelio kakojimo situacija nebesikartoja. Tėtis labai apsidžiaugė, kai vėl pradėjo rodyti „Nusivylusias namų šeimininkes“, bet jam veikiai teko nusiminti. Jis sako, kad Terė Hečer toli gražu ne Kim Katrei.

Keistajai Nelo draugei buvo paskirtas kitas medikamentinis gydymas, ir ji dabar nebe tokia keista. Prietemoje palaikytum ją visiškai normalia.

Nuolatos susitinku su Nikolu. Nusivedžiau jį į Trekilės sugrįžimo iš ligoninės vakarėlį ir jis ten buvo tikra pobūvio siela, kalbėjo įvairiausiom temom, pradedant Fasbinderio filmais (Nikolas — filmų aistruolis? Kas galėjo pasakyti?) ir baigiant gandais, kad Alkaeda gaudavo koduotą informaciją Shopping kanalu. Visi vienu balsu tvirtino, kad jis „žavingas“, o Tikrieji Vyrukai jį į savo gretas priėmė kaip talismaną.

Aną dieną grįžau namo po Pilatės treniruočių. Buvo šilta popietė ir aš susirangiau sofos kamputyje, į kurį tvieskė saulės šviesa. Mane pradėjo imti miegas, ėmiau snūduriuoti, ir tuo metu, kai riba tarp miego ir nemiego būna beveik nepastebima, aš išvydau sapną. Aš sapnavau, kad nemiegu, kad sėdžiu kamputyje ant sofos savo svetainėje, lygiai taip, kaip buvo iš tikrųjų.

Ir visiškai nenustebau, kai pamačiau, kad šalia manęs sėdi Aidanas. Man buvo nepaprastai gera ir malonu matyti jį ir jausti jo buvimą šalia.

Jis paėmė mane už rankų ir aš pakėliau į jį akis, į tokį artimą ir mylimą jo veidą.

— Kaip tu laikaisi? — paklausė jis.

— Dabar jau geriau nei anksčiau. Buvau nuvažiavusi pas mažąjį Džeką.

— Ką tu apie jį manai?

— Jis labai mielas, žavus berniukas. Juk tu šitai man norėjai pasakyti, tiesa? Tą dieną, kai žuvai?

— Taip. Prieš kelias dienas man apie jį buvo pranešusi Džeinė. Man buvo labai neramu, nežinojau, kaip tu jausiesi.

— Na, dabar jau viskas gerai. Džeinė man visai patinka — ir, tiesą sakant, pats Hauvis. Dažnai matausi su tavo tėvais ir Kevinu. Nuvažiuoju jų aplankyti į Bostoną arba jie atvažiuoja čia.

— Keista, kaip susiklosto gyvenimas, ar ne?

— Tikrai.

Mudu sėdėjom tylėdami ir aš nesugalvojau, ką pasakyti svarbesnio nei:

— Aš tave myliu.

— Aš irgi tave myliu, Ana. Visada mylėsiu.

— Aš taip pat tave mylėsiu amžinai.

— Žinau. Bet galima mylėti ir kitus žmones. Ir kai tu pamilsi ką nors kitą, aš būsiu laimingas.

— Tu nepavyduliausi?

— Ne. O tu nesijausi manęs netekusi. Aš visada būsiu su tavim. Tik ne tuo baisiuoju būdu.

— Ar dar kada nors mane aplankysi?

— Ne taip, kaip dabar. Ieškok mano ženklų.

— Kokių ženklų?

— Jeigu labai norėsi, būtinai pamatysi.

— Neįsivaizduoju, kad galėčiau mylėti ką nors dar be tavęs.

— Nebijok, pamilsi.

— Iš kur žinai?

— Aš dabar galiu gauti tokios informacijos.

— Šit kaip? Ar gali pasakyti, kas jis toks?

Jis ėmė dvejoti:

— Na, man nederėtų...

— Na jau, pasakyk, — mygiau jį. — Koks tikslas aplankyti mane iš mirusiųjų pasaulio ir neatnešti svarbių žinių?

— Aš negaliu tiksliai pasakyti, kas tai per žmogus...

— Šykštuolis.

— Bet pasakysiu tiek, kad tu jį jau pažįsti.

Jis pabučiavo man į lūpas, uždėjo ranką ant galvos, lyg siųstų palaiminimą, ir pradingo. Tada aš atsibudau, man buvo lengva pereiti iš miego į nemiegą. Mano širdyje ir visur aplink mane tyvuliavo džiaugsminga ramybė, aš tarsi jutau sau ant galvos jo rankų svorį ir šilumą.

Jis tikrai čia buvo. Aš nė kiek tuo neabejojau.

Sėdėjau ir nejudėjau. Kraujas mano kūnu tekėjo kaip melasa, aš jutau ir džiaugiausi kvėpavimo stebuklu — įkvėpti iškvėpti, įkvėpti iškvėpti, ir taip gyvenimo ratu aplink.

Ir tada aš išvydau — drugelį.

Kaip visose mano skaitytose knygose apie gedėjimą.

Ieškok mano ženklų, sakė Aidanas.

Šitas buvo tikrai gražus, su mėlynais, geltonais ir baltais taškeliais, išbarstytais nėrinių raštu, ir aš staiga prisiminiau posakį, kad drugeliai yra viso labo tik naktinės peteliškės su brangiais spalvotais švarkeliais.

Jis plazdeno po kambarį, trumpam nutūpė ant mūsų vestuvių nuotraukos (sugrąžinau atgal visas nuotraukas su Aidanu, kur jos anksčiau stovėjo), ant mano rentgeno paveikslų, Red Sox vėliavos, ant visko, kas Aidanui ir man buvo brangu. Susirietusi ant sofos ir apžavėta, lyg akmeninė statula, sėdėjau ir stebėjau jo pasirodymą.

Jis nutūpė ant nuotolinio valdymo pultelio ir pradėjo greitai plazdenti sparneliais, tarsi būtų kvatojęsis. Paskui, aš beveik nė nepajutau, kaip jis nusileido man ant veido, palietė antakius, skruostus, burnos kamputį. Jis mane bučiavo.

Galiausiai jis nuskrido prie lango ir nutūpė ant stiklo. Stabtelėjo. Laikas skristi. Tam kartui.

Aš atidariau langą ir pro jį plūstelėjo vidun gatvės triukšmas. Anapus stiklo dudeno didžiulis margas pasaulis. Kokias penkias šešias sekundes drugelis pleveno virš palangės, paskui išskrido pro langą, toks mažytis ir drąsus, trykštantis gyvenimu.

Content

Кейс Марианн Ar ten kas nors yra?