Кейс Марианн

Sušis pradinukams

Marian Keyes — populiari airių rašytoja. Ji studijavo teisę Dublino universiteto koledže, tačiau jį baigusi 1984 m. išvyko į Londoną ir įsidarbino padavėja. Vėliau kibo į finansų mokslus ir tapo kvalifikuota finansininke. 1995 m. pasirodė pirmasis jos romanas „Arbūzas“ (išverstas ir į lietuvių kalbą).

Rašytoja jau yra parašiusi 8 romanus ir dvi publicistikos knygas. Jos knygos išverstos į 31 kalbą, pasaulyje parduota 15 mln. egzempliorių. M. Keyes dar rašo trumpus apsakymus, mėnesines skiltis į įvairius žurnalus.

Gyvena Dan Lerės uoste su vyru. Labiausiai mėgsta skaityti, filmus, batus ir rankines.

Marian Keyes

Sušis pradinukams

MAGILĖ

PANEVĖŽYS

Iliustracijos Dalios Karpavičiūtės

Ke 43

Versta iš: Marian Keyes,

Sushi for Beginners, Poolbeg

© Marian Keyes, 2001

© Vertimas į lietuvių kalbą, Renata Valotkienė, 2006

© Iliustracijos, Dalia Karpavičiūtė, 2006

© Leidykla „Magilė“, 2006

ISBN-io: 9986-956-50-1

ISBN-13: 978-9986-956-50-1

Najalui, Kaitrijonai, Tadhgui ir Ritai Anai

Padėka

Dėkoju savo nuostabiajai redaktorei Louise Motore, Michaelui Josephui ir Penguin už sunkų darbą ir entuziazmą.

Ačiū visiems Poolbeg darbuotojams.

Dėkui Caitrionai Keyes, mamai Keyes, Ritai Anai Keyes ir Louise Voss, įdėmiai skaičiusioms mano knygą.

Ačiū Eileen Prendergast, ypač už tai, kad sugalvojo pavadinimą šiai knygai!

Ačiū Siobhanai Coogan, draugiškai patarusiai, kaip būti mama.

Dėkoju Simon bendruomenei, kad nepagailėjo laiko ir informacijos apie benamius.

Ačiū Moragui Prunty ir visiems Irish Tatler darbuotojams, atskleidusiems žurnalų leidybos virtuvę.

Dėkui visiems pažįstamiems komikams, nors nė vienas nepanašus į šios knygos personažus!

Ačiū Klarens viešbučiui.

Patarimais ir entuziazmu man labai padėjo ir daugelis kitų žmonių. Jeigu pamiršau kurį nors paminėti, prašyčiau atleisti. Ačiū Suzanne Benson, Jenny Boland, Susie Burgin, Ailish Connelly, Gai Griffin, Suzanne Power ir Annemarie Scanlan.

Kaip visuomet, dėkoju už viską ir savo mylimam Tony.

Prologas

— Velniai rautų, — susizgribo ji. — Regis, man gresia nervinis išsekimas.

Ji apžvelgė lovą, ant kurios voliojosi. Gerokai pasiilgęs vonios jos kūnas apatiškai tysojo ant jau seniai nekeistos patalynės. Šlapios suglamžytos popierinės servetėlės mėtėsi ant pūkinės antklodės. Nepaliestos šokolado atsargos dulkėjo ant komodos, o ant grindų buvo paskleisti žurnalai, bet jų neįstengė perskaityti. Televizorius, įspraustas į kambario kampą, nepaliaujamai dudeno tiesiai jai į lovą naujausias žinias. Taigi puiki nervinio pakrikimo teritorija.

Tačiau kažkas buvo ne taip. Kas gi?

— Visad maniau... — ji mėgino sutelkti mintis. — Žinote, visados tikėjausi...

Ūmai jai nušvito protas:

— Visad maniau, kad tai bus geriau nei šitaip...

1

Femme žurnalo redakcijoje jau ne vieną savaitę tvyrojo keista atmosfera, tarsi artintųsi kažkokie pokyčiai. Galų gale spėlionės išsisklaidė, kai viršutiniame aukšte pasirodė Kalvinas Karteris, generalinis direktorius Jungtinėse Valstijose, mat ieškojo vyrų tualeto. Tikriausiai buvo ką tik atvykęs į Londoną iš direkcijos Niujorke.

Įvykiai pajudėjo iš mirties taško. Liza iš susijaudinimo sugniaužė kumščius. Po galais, iš tikrųjų pajudėjo.

Vėliau tą dieną pasigirdo telefono skambutis. Ar Liza negalėtų užbėgti į viršų ir susitikti su Kalvinu Karteriu bei valdytoju Anglijoje Bariu Holingsvortu?

Liza tėškė telefono ragelį.

— Juk ir taip labai aišku, kad galėčiau, — šūktelėjo telefonui.

Bendradarbiai beveik nepakėlė galvų. Žurnalų leidyboje nieko nestebino žmonės, trankantys telefonus ir paskui rėkiantys ant jų. Be to, juos spaudė terminai: jeigu iki vakaro ant stalo nebus padėtas šio mėnesio žurnalo numeris, bus pražiopsotas su spaustuve sutartas laikas, ir juos dar sykį aplenks tie sukčiai konkurentai iš Marie-Claire. Bet Lizai, kėblinančiai prie lifto, labiausiai rūpėjo vienintelis dalykas: galbūt rytoj čia jau nebedirbs. Gal jai bus pasiūlytas geresnis darbas kitoje vietoje.

Liza buvo priversta trintis prie valdybos posėdžių kabineto durų dvidešimt penkias minutes. Šiaip ar taip, Baris ir Kalvinas — labai svarbūs ir įtakingi žmonės.

— Gal jau įleiskime ją? — sukruto Baris, jam atrodė, kad laikas baigti deramą pauzę.

— Kai ją išsikvietėme, praėjo tik dvidešimt minučių, — suirzo Kalvinas. Akivaizdu, kad Baris Holingsvortas nesuvokia, koks svarbus yra jis, Kalvinas Karteris.

— Atleiskite, maniau, kad jau daugiau laiko. Gal dar kartą parodytumėte, kaip man reikėtų patobulinti savo judesį?

— Žinoma. Nuleiskite galvą ir atsistokite ramiai. Ramiai! Tvirtai įremkite kojas į duris, ištieskite kairiąją ranką ir užsimokite!

Kai Lizai pagaliau buvo leista įeiti, Baris ir Kalvinas sėdėjo anapus kone kilometro ilgumo riešutmedžio stalo. Abu atrodė paniurę ir galingi.

— Sėskitės, Liza, — maloniai linktelėjo pailgą žilstelėjusią galvą Kalvinas Karteris.

Liza atsisėdo. Atmetė atgal karamelės spalvos plaukus, atidengdama nemokamai padažytas medaus spalvos plaukų sruogas. Nemokamai, nes ji nuolatos įkyriai reklamavo grožio saloną skyrelyje „Naujovių mėgėjoms“.

Ji įsitaisė kėdėje, dailiai supindama kojas, įspraustas į Patriko Kokso batelius. Jie buvo jai per maži, ir nors daugybę kartų prašė Patriko Kokso spaudos biuro atsiųsti šešto dydžio, jie kažkodėl visados ją aprūpindavo penkto dydžio bateliais. Tačiau smukčiojantys Patriko Kokso smailiakulniai yra smukčiojantys Patriko Kokso smailiakulniai. Palyginti su tuo, kankinama ir skausminga agonija — juk vieni niekai?

— Ačiū, kad atėjote, — nusišypsojo Kalvinas.

Liza nusprendė, kad bus geriau, jeigu ir ji atsakys tuo pačiu. Šypsena, kaip ir visa kita, — prekė. Žmonės šypsosi tik tada, kai nori mainais už ją gauti ką nors naudinga, tad ir šiuokart ji tikėjosi, kad bus atsilyginta. Juk nedažnai pasitaiko proga būti perkeltai į Niujorką ir paskirtai Manhattan žurnalo redaktoriaus pavaduotoja.

Taigi ji išsišiepė ir parodė baltus it perlai dantis. (Tokį rezultatą pasiekė, metus vartodama Rembrandt dantų pastą, kuria turėjo būti apdovanoti skaitytojų konkurso nugalėtojai, bet Lizai pasirodė, kad ji labiau pravers jos vonios kambaryje.)

— Jūs dirbate Femme... — Kalvinas pažvelgė į susegtus lapus, — ketverius metus?

— Kitą mėnesį bus ketveri, — sumurmėjo Liza, meistriškai nutaisiusi balso toną, kuriame buvo sumišę pagarba ir pasitikėjimas savimi.

— Ir beveik dvejus metus esate redaktorė?

— Dvejus nuostabius metus, — patvirtino Liza, grumdamasi su nenugalimu noru susikišti pirštus sau į gerklę.

— Jums tik dvidešimt devyneri, — nustebo Kalvinas. — Ką gi, juk žinote, kad stropus darbas Randolph Media visuomet sulaukia atlygio.

Liza, išgirdusi akivaizdų melą, žaviai sumirksėjo. Randolph Media, kaip ir daugelis bendrovių Vakarų pasaulyje, apdovanodavo už sunkų triūsą menka alga, padidindama darbo krūvį, pažemindama pareigas ar netikėtai atleisdama iš darbo.

Tačiau Lizai klojosi kitaip. Ji uoliai darbavosi Femme ir aukojosi dėl žurnalo taip, kaip niekados nė neketino daryti: dažniausiai darbą pradėdavo pusę aštuonių ryto ir triūsdavo dvylika, trylika, keturiolika valandų. Kompiuterį išjungdavo tik vakare. Neretai ateidavo padirbėti ir šeštadieniais, sekmadieniais ar net ne darbo pirmadieniais. Budėtojai jos nemėgo, nes tuomet, kai ji užsimanydavo patekti į kontorą, vienas iš jų turėdavo taip pat ateiti ir atrakinti duris, tad būdavo priversti atsisakyti šeštadieninio futbolo arba laisvą pirmadienį nedalyvauti šeimos iškyloje į Brent Krosą.

— Randolph Media turime laisvą darbo vietą, — reikšmingai tarė Kalvinas. — Tai puikus iššūkis, Liza.

Žinau, suirzusi pamanė. Tiesiog dar viena karjeros pakopa.

— Bet dirbtumėt užsienyje. Kartais tokios permainos gali vienam iš partnerių kelti keblumų.

— Aš vieniša, — šiurkščiai atkirto Liza.

Baris staiga prisiminė dešimties svarų banknotą, kurį prieš keletą metų turėjo duoti kažkieno vestuvinei dovanai, ir suraukė kaktą. Tada būtų galėjęs prisiekti, kad tai buvo Lizos vestuvės, bet, pasirodo, klydo. Matyt, jis toli gražu nebe toks nuovokus kaip anksčiau...

— Mes ieškome redaktorės naujam žurnalui, — toliau kalbėjo Kalvinas.

Naujam žurnalui? Liza, žinoma, buvo priblokšta. Bet Manhattan leidžiamas jau septyniasdešimt metų. Kol ji grūmėsi su tokiomis išvadomis, Kalvinas sudavė jai dar didesnį smūgį:

— Jums reikėtų persikelti į Dubliną.

Tie žodžiai ją taip pribloškė, kad galvoje liovėsi zvimbę, ir atrodė, kad ausys tučtuojau sprogs. Stingdantis neaiškus proto sutrikimas. Tikroviškas buvo tik ūmus nepakeliamas suriestų kojos pirštų skausmas.

— Dubliną? — išgirdo savo duslų balsą.

Tikriausiai... tikriausiai... tikriausiai jis turėjo galvoje Dubliną Niujorke.

— į Dubliną Airijoje, — Kalvino Karterio balsas skambėjo ilgu aidinčiu tuneliu, sužlugdydamas paskutinę jos viltį.

Negaliu patikėti, kad būtent aš atsidūriau tokioje situacijoje.

— Airija?

— Nedidelis drėgnas kraštas prie Airijos jūros, — maloniai paaiškino Baris.

— Kur visi geria iki žemės graibymo, — tyliai pratarė Liza.

— Ir niekados neužsičiaupia. Štai tokia ta vieta. Kylanti ekonomika, labai daug jaunų žmonių, o rinkos tyrimai byloja: šiam kraštui reikia veržlaus naujo moteriško žurnalo. Norime, kad jūs, Liza, ir imtumėtės to darbo.

Jie viltingai žvelgė į ją. Liza puikiai suvokė, kad patekus į tokią situaciją įprasta mikčioti ir verksmingai dėkoti, kad šitaip ja pasikliauja ir kad pasistengs neapvilti jų pasitikėjimo.

— Hm, gerai... ačiū.

— Mūsų airiškas skyrius įspūdingas, — pasididžiavo Kalvinas. — Leidžiame gausybę žurnalų, kaip antai: „Airijos nuotaka“, „Keltų sveikata“, „Gėlų interjerai“, „Airijos sodininkystė“, „Katalikų nuomonė“...

— Ne, pastarasis ties žlugimo riba, — įsiterpė Baris. — Jo tiražas vis mažėja.

— “Gėlų mezginiai“... — Kalvino nedomino blogos žinios, — „Keltų automobiliai“, „Bulvė“ — tai airių žurnalas apie maistą, „Airijos stilius — pasidaryk pats“ ir „Airių šlaunis“.

— “Šlaunies šlaunis“... — per jėgą išspaudė Liza.

— „Airių šlaunis“,1 — patvirtino Baris. — Tai žurnalas jauniems vyrams. „Pinigingojo“ ir „Arenos“ mišinys. Jūs vadovausite jo moteriškajai versijai.

— Pavadinimas?

— Tikriausiai „Kolin“. Primena jauną, veržlią, seksualią moterį. Taip jį ir įsivaizduojame. Ypač seksualus, Liza. Ir nieko pernelyg protingo. Pamirškite niūrius straipsnius apie moterų apipjaustymą arba belaisves Afganistano moteris. Taikomės ne į tokias skaitytojas.

— Jūs norite kvailo žurnalo?

— Puikiai supratote, ką turime galvoje, — džiugiai nusišypsojo Kalvinas.

— Bet aš nesu buvusi Airijoje ir nieko apie ją nežinau.

— Šaunu! — pritarė Kalvinas. — Mums to ir reikia. Jokių išankstinių nuostatų, tik naujas, tiesus ir nuoširdus požiūris. Gausite tokį pat atlyginimą ir didelę persikėlimo kompensaciją. Pradedate po dviejų savaičių, pirmadienį.

— Po dviejų savaičių? Bet aš beveik neturėsiu laiko...

— Girdėjau, kad turite puikių organizacinių gabumų, — nušvito Kalvinas. — Taigi įrodykite tai savo darbu. Ar dar norite ko nors paklausti?

Ji neįstengė susitvardyti. Gavusi tokį skausmingą kirtį dažniausiai šypsodavosi, nes tada galėjo susidaryti bendresnį įspūdį. Bet šįkart buvo sukrėsta.

— O kaip redaktoriaus padėjėjos pareigos Manhattan?

Baris su Kalvinu susižvalgė.

— Tija Silvano iš „Niujorkiečio“ — tinkama kandidatė, — suirzęs prisipažino Kalvinas.

Liza linktelėjo galvą. Jai atrodė, tarsi būtų sugriuvęs jos pasaulis. Ji atsistojo visa sustingusi ir jau ketino išeiti.

— Iki kada turiu apsispręsti? — paklausė.

Baris ir Kalvinas vėl persimetė žvilgsniais.

Galiausiai Kalvinas tarė:

— Į jūsų vietą mes jau įdarbinome žmogų.

Pasaulis pamažu liovėsi egzistavęs, kai Liza suvokė, jog tai — fait accompli^2 Ji neturėjo iš ko rinktis. Užgniaužė riksmą ir tik po kelių sekundžių, kurios, regis, truko visą amžinybę, susivokė, kad jai nebeliko nieko kito, kaip tik dūlinti iš kambario.

— Gal norėtumėte sužaisti golfo partiją? — paklausė Baris Kalvino, vos išėjus Lizai.

— Labai norėčiau, bet negaliu. Turiu vykti į Dubliną ir pasikalbėti su kandidatais į kitas pareigas.

— Kas dabar generalinis direktorius Airijoje? — pasidomėjo Baris.

Kalvinas susiraukė. Baris turėjo tai žinoti.

— Toks vyrukas Džekas Divainas.

— Štai kas. Girdėjau, kad jis — savotiškas originalas.

— Nemanau, — Kalvinas labai nepalankiai žiūrėjo į kitaminčius. — Bent jau patartina tokiam nebūti.

Liza bandė susivokti. Niekados nebūtų prisipažinusi, kad nusivylė. Ypač turint galvoje viską, ką ji paaukojo.

Tačiau iš blogo gero nepadarysi. Dublinas — ne Niujorkas, nesvarbu, kaip jį pjaustytum į gabalėlius. O dėl „didelės“ persikėlimo kompensacijos profesinė sąjunga gali jai iškelti ieškinį. Dar blogiau, kad ji turės atsisakyti savo mobiliojo telefono. Savo mobiliojo! Jautėsi taip, lyg jai būtų amputuota galūnė.

Žinia, kad Liza išvyks, visai nepribloškė nė vieno iš jos kolegų. Ji niekam neleisdavo avėti Patriko Kokso batelių, netgi merginoms, nešiojančioms penkto dydžio apavą. Be to, dėl savo dažnai laidomų kandžių, bet melagingų pastabų gavo Liežuvautojos pravardę. Vis dėlto paskutinę Lizos darbo dieną susirinkę Femme darbuotojai buvo priversti dalyvauti įprastose išleistuvėse, surengtose pasitarimų kabinete. Jame rikiavosi plastikinės stiklinės su drungnu baltuoju vynu, kurį galėjai palaikyti dažytu vandeniu, o ant padėklo buvo paberta traškučių ir saldainių. Sklandė gandai (bet jie nepasitvirtino), kad netrukus atkeliaus ir dešrelių.

Kai visi jau siurbčiojo po trečią taurę vyno, taigi jau buvo kilęs šioks toks šurmulys, Baris Holingsvortas ėmė rėžti puikią chrestomatinę kalbą: dėkojo Lizai už triūsą ir linkėjo sėkmės. Buvo sutarta, kad tą mielą darbą atliks jis. Ypač todėl, kad įstengė teisingai ištarti jos vardą. Paskutinįkart išlydint iš darbo kitą kolegę, jis pasakė sentimentalią dvidešimties minučių kalbą, liaupsindamas unikalų kažkokios Heteros talentą ir pasiaukojimą, nors Fiona, moteris, kurios garbei buvo surengta šventė, stovėjo greta jo, kęsdama pažeminimą ir nuoskaudą.

Paskui Lizai buvo įteikta dovana — dvidešimties svarų vertės Marks &Spencer čekiai ir didžiulis atvirukas su begemotu. Jame buvo išraityti žodžiai: „Liūdna matyti tave išeinančią“. Tokią dovaną rūpestingai parinko Eli Ben, buvusi Lizos pavaduotoja. Ji, ilgai laužiusi galvą, ko labiausiai nepakenčia Liza, galų gale nusprendė, kad daugiausia bėdos bus su M&S čekiais. (Eli Ben koja — tobulo penkto dydžio.)

— Už Lizą! — baigė kalbą Baris.

Visi jau buvo išraudę ir triukšmingi, taigi pakėlė baltas plastikines stiklines, šliūkštelėdami sau ant drabužių vyno ir kamščio trupinėlių, ėmė krizenti, stumdytis alkūnėmis ir užbliovė:

— Už Lizą!

Liza išbuvo tiek, kiek reikėjo. Ilgai laukė šio išėjimo, bet visados manė, kad išplauks ant šlovės bangos į Niujorką, o ne bus ištremta į Sibirą leisti žurnalo. Tai buvo košmaras.

— Turiu eiti, — tarė ji bemaž tuzinui moterų, dirbusių su ja pastaruosius dvejus metus. — Man reikia baigti krautis daiktus.

— Žinoma, žinoma, — pritarė jos ir įkaušusiais balsais triukšmingai palinkėjo sėkmės. — Na, visa ko geriausio, nenuobodžiauk, mėgaukis Airija, rūpinkis savimi, nepersidirbk...

Lizai priėjus prie durų, Eli suklykė:

— Mums trūks tavęs!

Liza abejingai linktelėjo galvą ir uždarė duris.

— ... kaip skylės galvoje, — nė kiek nesusijaudino Eli. — Ar dar liko vyno?

Jos klegėjo, kol buvo išgertas paskutinis vyno lašas, sulestas paskutinis traškučių trupinys, nubrauktas nuo padėklo aplaižytu pirštu. Tada atsisuko viena į kitą ir ėmė klausinėti su pavojingai gera nuotaika:

— O kas dabar?!

Jos patraukė per penktadienio vakaro barus siurbčiodamos tekilą. Įsijautusios į plėšikaujančių biuro darbuotojų vaidmenį. Mažoji Šarifa Mumtaz (žurnalistės asistentė) atsiskyrė nuo kitų ir buvo parlydėta į namus malonaus vyriškio. Po devynių mėnesių už jo ištekėjo. Džinei Džefri (mados redaktorės asistentei) šampano butelį nupirko vyriškis, tikinęs, kad ji — deivė. Iš Gabi Henderson (sveikatos ir grožio skyrelis) buvo pavogta rankinė. O Eli Ben (neseniai paskirta redaktore) viename linksmiausių barų Vaduro gatvėje užlipo ant stalo ir ėmė šokti kaip pamišusi, kol tėškėsi ant grindų ir susilaužė dešinę koją.

Kitaip tariant, puiki naktelė.

2

— Tedai, tinkamesnio laiko ir nebūtum galėjęs nutaikyti! — Ešling plačiai atlapojo duris ir pirmąkart neištarė savo mėgstamiausio posakio: „Ak, šūdas, ir vėl tas Tedas“.

— Tikrai? — Tedas nedrąsiai įsėlino į Ešling butą. Tokio šilto pasveikinimo jis dažniausiai nesulaukdavo.

— Būk geras, pasakyk, kuris švarkas labiausiai man tinka.

— Padėsiu kuo galėsiu, — liesas tamsus Tedo veidas atrodė dar rimtesnis. — Bet aš esu vyras.

Ne visai, pamanė Ešling. Kaip gaila, kad žmogus, persikraustęs į viršutinį butą prieš pusmetį ir tučtuojau nusprendęs, jog Ešling — geriausia jo draugė, nebuvo išvaizdus stotingas vyriškis, kokį išvydus padažnėja pulsas. Tai buvo tik Tedas Malinsas, nepasiturintis valstybės tarnautojas, labai norintis tapti komiku, nedidelio ūgio, liesas ir važinėjantis dviračiu.

— Ką manai apie šitą juodą? — Ešling užsimetė švarkelį ant baltos šilkinės „pokalbių“ palaidinukės ir juodų kelnių, kurios prašyte prašė, kad ji numestų bent kiek svorio.

— Kas nors svarbaus? — Tedas atsisėdo ant kėdės, apsivijo apie ją. Jis buvo toks kaulėtas, atsikišusiomis alkūnėmis, smailiais pečiais ir aštriais keliais, kad panėšėjo į savo paties eskizą.

— Pokalbis dėl darbo. Šįryt pusę devynių.

— Dar vienas! Koks darbas šį sykį?

Per pastarąsias dvi savaites Ešling kreipėsi dėl darbo į kelias vietas ir gavo įvairiausių pasiūlymų — nuo darbo rančoje Laukiniuose Vakaruose Mulingare iki atsakinėjimo į telefonų skambučius visuomeninės informacijos ir reklamos bendrovėje.

— Redaktorės pavaduotojos naujame žurnale „Kolin“.

— Štai kaip. Tikras darbas? — niūrus Tedo veidas nušvito. — Nesuprantu, kodėl veržiesi į tuos kitus darbus, juk esi jiems per daug kvalifikuota.

— Turiu mažai savigarbos, — linksmai nusišypsojo Ešling.

— O aš dar mažiau, — atšovė Tedas, stengdamasis nepasirodyti pranašesnis. — Vis dėlto moteriškas žurnalas, — sumurmėjo. — Jei gausi tą darbą, parodysi tai „Moters namų“ šutvei, kur pipirai dygsta. Kerštas — patiekalas, kurį geriausia paduoti šaltą!

Jis atmetė galvą ir pratrūko nenatūraliu juoku, panašiu į apsimetėlio Vinsento Praiso kvatojimą:

— Niiiichaaaaaachaaaaachacha!

— Tiesą sakant, kerštas nėra valgis, — pertraukė jį Ešling. — Tai jausmas. Arba kažkas panašaus. Ir dėl jo neverta sukti galvos.

— Net kai taip buvo pasielgta su tavimi? — nustebo Tedas. — Ne tu kalta, kad moters sofa buvo sugadinta!

Daugelį metų, kiek įstengė prisiminti, Ešling dirbo „Moters namuose“ — kukliame airių žurnale, kuris išeidavo kas savaitę. Redaguodavo grožinės literatūros, mados, sveikatos ir grožio, rankdarbių ir kulinarijos skyrelius, taip pat tvarkydavo skiltis, skaitydavo korektūrą ir būdavo dvasinė patarėja visais klausimais. Žinoma, tai nebuvo varginamas ir sunkus darbas, nors taip galėjo atrodyti, nes žurnalas buvo lipdomas pagal labai griežtą, bet išbandytą ir pasiteisinusią formulę.

Kiekviename numeryje būdavo pateikiamas mezgimo raštas — beveik visados tualetinio popieriaus laikiklio viršui su pietų gražuolės atvaizdu. Paskui — kulinarijos puslapis, iš jo skaitytojos pasisemdavo patirties, kaip nusipirkus pigią mėsos išpjovą patiekti ją kaip prašmatnų kepsnį. Visados būdavo trumpa istorija apie jaunuolį ir jo močiutę, kurie, iš pradžių buvę nesutaikomi priešai, galiausiai tapdavo neperskiriamais draugais. Žurnalas, žinoma, neapsieidavo be problemų puslapio. Jame nuolatos rasdavai laišką, kuriame buvo skundžiamasi dėl įžūlios marčios. Per du ar tris puslapius mirgėdavo juokingos istorijos, kurių žvaigždės — vaikaičiai, pasakę arba padarę ką nors originalaus. Paskutinio viršelio vidinėje pusėje galėjai perskaityti banalų laišką, galbūt kokio nors tariamo dvasininko. Likus penkiolikai minučių iki galutinio termino, jį visados skubiai pakeverzodavo Ešling. Ir dar neužmirškime skyrelio „Patarimai skaitytojams“. Dėl vieno iš jų Ešling neįtikėtinai ir sužlugo.

Patarimus skaitytojoms specialiai siųsdavo paprasta moteris Žozefina Saups. Ji patardavo, kaip užsidirbti pinigų tolesnei veiklai ir kaip ką nors gauti, neišleidžiant nė penso. Svarbiausia visų patarimų prielaida: nieko nereikia pirkti, nes viską galite pasigaminti iš namuose esamų priemonių. Moteris itin piršdavo citrinų sultis.

Pavyzdžiui, kam pirkti brangų šampūną, kai galima jį pasigaminti namie, iš citrinų sulčių ir šlakelio ploviklio! Ar norėtumėt pasišviesinti plaukų sruogas? Tik apšlakstykite plaukus kelių citrinų sultimis ir įsitaisykite prieš saulę. Tai darykite maždaug metus. O gal reikia išimti iš smėlio spalvos sofos spanguolių sulčių dėmę? Pasitelkite nedidelę gudrybę: citrinų sulčių ir acto mišinį.

Tačiau šis patarimas nepadėjo. O labiausiai — ponios Anos O’Salivan iš Voterfordo grafystės sofai. Viskas baigėsi siaubingai: spanguolių sultys dar labiau įsigėrę, taigi net pats dėmių velnias būtų buvęs bejėgis. Ir nors Glade liejosi upeliais, kambarys vis tiek dvokė actu. Turint galvoje, kad ponia O’Salivan buvo dora katalikė, ji sugalvojo kruviną kerštą. Pagrasino iškelsianti bylą.

Kai Salė Hili, „Moters namų“ redaktorė, ėmė aiškintis, kas nutiko, Ešling prisipažino, kad patarimą sugalvojo pati. Tą savaitę skaitytojai labai vangiai pirko žurnalą.

— Nemaniau, kad kas nors iš tikrųjų jais tiki, — teisindamasi sušnabždėjo Ešling.

— Nustebinai mane, Ešling, — tarė Salė. — Visados sakydavai neturinti vaizduotės. Jau neminėsiu tėvo Beneto laiško, kurį, žinau, nuplagijavai iš „Katalikų nuomonės“. Beje, tame laiške — bent kiek susimąstyk — kalbama apie žlugimą ir nesėkmę.

— Man labai gaila, Sale, tai nebepasikartos.

— Tai man gaila, Ešling. Matyt, turėsiu tave atleisti.

— Dėl paprastutės ir kvailos klaidos? Netikiu tavimi!

Ji buvo teisi, kad netikėjo. Tikroji priežastis buvo ta, kad „Moters namų“ valdybai kėlė nerimą vis labiau mažėjantis žurnalo populiarumas, taigi ji nusprendė, kad žurnalas „pavargo“, ir pradėjo ieškoti atpirkimo ožio. Ešling sukėlė sumaištį pačiu laiku. Dabar valdyba galėjo tiesiog išspirti iš darbo, užuot suplojusi nemažą pinigų sumelę dėl etatų mažinimo.

Salė Hili neteko galvos. Ešling buvo patikimiausia ir stropiausia darbuotoja, kokią sunku rasti. Ji triūsdavo už visą redakciją, o Salė pasirodydavo darbe vėlai, bet anksti išeidavo, be to, dingdavo antradienio ir ketvirtadienio popietėmis, nes važiuodavo pasiimti dukters iš baleto pamokų, o sūnaus — iš regbio treniruočių. Bet valdyba leido jai suprasti, kad bus atleista Ešling arba ji.

Už ištikimą ilgą tarnybą Ešling sulaukė atlygio — jai buvo leista pasilikti darbe tol, kol susiras kitą. O ji vylėsi, kad netrukus tą darbą gaus.

— Na ir kaip? — Ešling išlygino švarkelio priekį ir atsigręžė į Tedą.

— Gražu, — Tedo pečių kaulai kilnojosi ir leidosi.

— O gal šis tinka labiau? — Ešling užsimetė švarką, kuris, Tedo požiūriu, buvo visiškai toks pat kaip pirmasis.

— Gražu, — pakartojo jis.

— Tai kuris?

— Ir tas, ir tas.

— Kuris labiau išryškina mano taliją?

Tedas pasimuistė:

— Tik vėl nepradėk. Dėl tos talijos tu kaip apsėsta.

— Aš neapsėsta, nes neturiu talijos.

— Kodėl kaip visos normalios moterys nekalbi apie savo sėdynės dydį?

Ešling liemuo buvo beveik toks pat kaip klubai. Apie tai, kaip ir apie visus kitus blogus dalykus, sužinojo paskutinė. Jai buvo penkiolika, kai geriausia jos draugė Kloda atsiduso:

— Kaip tau pasisekė, kad neturi talijos. Manasis liemuo toks laibas, kad užpakalis atrodo didesnis, negu iš tikrųjų yra, — pasidalijo ji sukrečiamu atradimu.

Kitos mergaitės visą paauglystę staipydavosi priešais veidrodį, krimsdamosi, kad viena krūtis didesnė už kitą, o Ešling akys visuomet krypdavo žemiau. Galų gale ji nusipirko lanką ir su didžiausiu įkarščiu ėmė mankštintis galiniame sode. Kelis mėnesius dieną naktį suko jį iškorusi liežuvį. Visos kaimynų šeimų mamytės dirsčiojo pro sodo tvoras sukryžiavusios rankas ir supratingai linkčiojo viena kitai:

— Ji nusineš tą lanką į per ankstyvą savo kapą.

Nepaliaujamas kankinamas lanko sukimas nieko nepakeitė. Netgi dabar, praėjus šešiolikai metų, Ešling siluetas taip ir liko tiesus, be jokio išlinkio.

— Neturėti talijos nėra blogiausia, kas gali nutikti žmogui, — paguodė Tedas.

— Tikrai taip, — pritarė Ešling su džiugesiu, keliančiu neriją. — Juk galėtum turėti dar ir siaubingas kojas. O man nusišypsojo ir tokia laimė.

— Neteisybė.

— Taip. Paveldėjau jas iš savo motinos... Bet iš jos tik tiek ir Paveldėjau, — linksmai pridūrė. — Taigi, regis, man sekasi visai neblogai.

— Aną naktį būdamas su savo drauge lovoje... — Tedas labai norėjo pakeisti pokalbio temą, — pasakiau, kad Žemė yra plokščia.

— Su kokia drauge? Ir kas nutiko tai Žemei?

— Ne, ne taip, — sumurmėjo Tedas. — Praėjusią naktį gulėdamas lovoje su savo mergina... pasakiau jai, kad Žemė plokščia. Bum, bum!

— Cha, cha, labai gerai, — tyliai pasakė Ešling. Kai esi vienas iš mėgstamiausių Tedo žmonių, blogiausia, kad tampi bandomuoju triušiu naujam jo vaidinimui. — Ar galiu patarti? Gal sakytum: aną naktį gulėjau lovoje su savo mergina. Pasakiau jai, kad visados ją mylėsiu ir niekados nepaliksiu... Bum, bum, — ironiškai pasišaipė ji.

— Aš jau vėluoju, — susizgribo Tedas. — Ar nori, kad pavėžėčiau?

Važiuodamas į savo darbą Žemės ūkio ministerijoje, jis pakeliui dažnai pametėdavo ir ją — užsisodindavo ant užpakalinės dviračio sėdynės.

— Ne, ačiū, man į kitą pusę.

— Sėkmingo pokalbio. Šįvakar užsuksiu pas tave.

— Dėl to nė neabejoju, — sušnabždėjo Ešling.

— Ei! Kaip tavo ausies uždegimas?

— Šiek tiek geriau. Vėl galiu trinktis plaukus.

3

Ešling pagaliau nusprendė: apsivilks pirmąjį švarkelį. Būtų galėjusi prisiekti, kad aptiko nežymų įlinkį maždaug pusiaukelėje tarp krūtų ir klubų, ir tai jau buvo geras ženklas.

Prisikankinusi dėl makiažo, ji nutarė pasidažyti pastelinėmis spalvomis, kad neatrodytų vėjavaikiškai. Tačiau tapo pernelyg pilka, todėl pasičiupo savo mėgstamą juodos ir baltos spalvų ponio odos rankinę. Paskui patrynė laimės Budą, įsimetė į kišenę laimingą akmenuką ir apgailestaudama pažvelgė į sėkmę nešančią raudoną kepuraitę. Bet ar raudona kepuraitė su bumbulu padės, jeigu ją užsimaukšlins per pokalbį dėl darbo? Šiaip ar taip, jos nereikia — pasak jos horoskopo, ši diena turėtų būti gera. Tą patį pakartojo ir angelo orakulas.

Išėjusi pro lauko duris, turėjo peržengti per žmogų, kietai miegantį tarpdury. Tada patraukė Randolph Media kontoros link ir, greitai žingsniuodama paskui automobilių spūstį Dublino centre, mintyse, kaip patarė Luiza L. Hei, vis kartojo ir kartojo: Gausiu šį darbą, gausiu šį darbą, gausiu šį darbą...

O jei negausiu? Ešling neįstengė atsikratyti ir tokių abejonių.

Na, tada man bus nesvarbu, gerai, tada man bus nesvarbu, gerai, tada man bus nesvarbu...

Nors Ešling oriai sutiko blogą žinią, ją pribloškė toks nutikimo su ponios O’Salivan sofa posūkis. Taip sukrėtė, kad jai prasidėjo ausų uždegimas. Kamuojama įtampos, ta liga visados susirgdavo.

Šitaip prarasti darbą — vaikiška, kai tau trisdešimt vieneri ir esi pasiėmusi paskolą. Žinoma, juk jau turėtų būti išaugusi iš tokio amžiaus?

Kad gyvenimas negarmėtų į prarają ir toliau, ji karštligiškai medžiojo darbą, siūlydamasi į bent kiek įmanomesnes pareigas. Ne, ji neįstengtų su kilpavirve pagauti ištrukusio eržilo, prisipažino per pokalbį, tikėdamasi gauti darbą rančoje Laukiniuose Vakaruose, Muligane. Tiesą sakant, maniusi, kad jiems reikia administratorės, bet norėtų to išmokti.

Per visus pokalbius Ešling nuolat kartojo, kad norėtų išmokti. Bet iš visų siūlomų tik darbas „Kolin“ buvo tas, kurio iš tikrųjų labai norėjo. Jai patiko triūsti žurnale, o toks darbas Airijoje retai pasitaiko. Be to, Ešling nėra gera žurnalistė, tik puiki organizatorė, numatanti visas smulkmenas.

Randolph Media žurnalų skyrius buvo įsikūręs trečiame verslo pastato, stovinčio krantinėje, aukšte. Ešling išsiaiškino, kad Randolph Media priklausė ir nedidelė, bet jau besiplečianti televizijos stotis — 9-asis kanalas ir komercinė radijo stotis, bet jos, matyt, buvo kitur.

Ešling išėjo iš lifto ir nuskubėjo koridoriumi priimamojo link. Kambarys, regis, gauste gaudė nuo veiklos, žmonės zujo pirmyn atgal, nešiodami šūsnis popierių. Ešling suvirpėjo iš jaudulio, net ėmė pykinti. Priešais priimamąjį aukštas vyriškis susitaršiusiais plaukais buvo įsitraukęs į pašnekesį su smulkute azijiete. Jie tyliai kalbėjosi, ir iš jų mostų Ešling suprato, kad jei būtų galėję, būtų paleidę gerkles vienas ant kito. Ešling negaišo laiko: nemėgo vaidų. Net jei kivirčydavosi ir svetimi žmonės.

Kai sekretorė nužvelgė ją, Ešling suprato pasidažiusi netinkamai. Triks — toks vardas buvo parašytas jos kortelėje — atrodė gundomai ir labiau panėšėjo į šliundrų mokyklos aistruolę. Jos antakiai buvo išpešioti tokia plona linija, kad vos matėsi, tarpas virš lūpų toks storas ir tamsus, tarsi jai augtų ūsai, o visa šviesių plaukų galva susegiota daugybe mažų blizgančių segtukų drugelių. Kad pasidarytų tokią šukuoseną, ji tikriausiai turėjo atsikelti trimis valandomis anksčiau, pagalvojo Ešling, jai tai padarė didžiulį įspūdį.

— Labas, — suniurnėjo Triks prarūkytu balsu, lyg sutrauktų po keturiasdešimt cigarečių per dieną. Kaip paaiškėjo vėliau, taip ir buvo.

— Man paskirtas pokalbis pusę dešim... — Ešling užsikirto, išgirdusi už nugaros garsų riksmą. Pažvelgė per petį ir pamatė vyriškį susivėlusiais plaukais, čiulpiantį smilių.

— Tu įkandai man! — sušuko jis. — Mei, iki kraujo!

— Tikiuosi, stablige nesusirgsi, — paniekinamai nusijuokė azijietė.

Triks pliaukštelėjo liežuviu, užvertė akis į viršų ir sumurmėjo:

— Kvailių porelė, jie niekados nesiliauja riejęsi. Sėskitės, — tarė ji Ešling. — Pranešiu Kalvinui, kad atėjote.

Ji dingo už dvigubų durų, o Ešling nusvirduliavo prie sofos. Ant greta stovinčio kavos stalelio buvo paskleisti visi šiuo metu leidžiami žurnalai. Juos išvydus Ešling nervai ūmai įsitempė — ji nepaprastai norėjo šio darbo. Jai daužėsi širdis, o tulžis užliejo skrandį. Ji abejingai ridinėjo laimės akmenėlį tarp nykščio ir smiliaus. Per bauginamo nerimo miglą neryškiai matė, kaip nukentėjęs vyriškis nudūlino į tualetą, o mažoji azijietė, plevėsuodama ilgais juodais plaukais, nutipeno prie lifto.

— Ponas Karteris kviečia jus užeiti, — Triks grįžo, bet ir toliau dirbo blogą darbą — slėpė savo nuostabą. Per pastarąsias dvi dienas jai jau buvo įgrisusios nervingos kandidatės, visos prasitrindavo prie jos stalo daugiau kaip pusvalandį. Tada Triks negalėdavo skambinti savo draugėms ir draugams, nes turėdavo užimti atėjusias moteris ir atsakyti į jų klausimus, ar turi galimybę gauti darbą. O dar labiau žeidė tai, kad ji tikrai žinojo, jog tuo metu pokalbių kambaryje Kalvinas Karteris ir Džekas Divainas nieko kito neveikia, tik lošia ramsą.

Tačiau dabar Kalvinas Karteris sėdėjo vienas, taigi nuobodžiavo ir jautėsi vienišas. Jau verčiau pasikalbės su kuo nors, negu sėdės nieko neveikdamas.

— Užeikite! — tarė, kai Ešling nedrąsiai pabeldė į duris.

Jis metė žvilgsnį į tamsiaplaukę moterį su juodu kelnių kostiumu ir akimirksniu nusprendė jos nepriimti. Kad galėtų dirbti „Kolin“, jai stigo žavesio. Menkai nutuokė apie merginų plaukus, bet jam atrodė, jog dažniausiai jie yra puikesni negu šios moters. Argi ne natūralu žiūrėti į juos vertinančiomis akimis? Žinoma, jie neturėtų kristi jai ant pečių, ir dar rudos spalvos. O skaistus jos veidas puikiai tiktų tik melžėjai, o ne kandidatei, kuri taikosi į seksualaus moteriško žurnalo redaktorės pavaduotojos pareigas...

— Sėskitės, — geriau jau viską užbaigti per penkias minutes.

Sulaikiusi kvapą ir baimindamasi kaip nors nederamai pasielgti, Ešling pritūpė ant vienintelės kėdės, stovinčios vidury kambario, ir susidūrė akis į akį su vyriškiu, sėdinčiu anapus ilgo stalo.

— Netrukus pasirodys Džekas Divainas, generalinis direktorius Airijoje, — paaiškino Kalvinas. — Nesuprantu, kas jį užlaikė. Pirmiausia, — jis nukreipė dėmesį į jos anketos duomenis, — pasakykite, kaip ištarti jūsų vardą.

— Eš-ling. Eš — kaip cigaretės pelenai, o ling rimuojasi su dink^3.

— Eš-ling. Ešling. Gerai, galiu jį ištarti. Taigi, Ešling, pastaruosius aštuonerius metus dirbote žurnaluose...

— Tiesą pasakius, žurnale, — Ešling išgirdo kažką nervingai kikenant ir beviltiškai sumojo, kad tai ji. — Tik viename.

— O kodėl išeinate iš „Moters namų“?

— Ieškau naujo iššūkio, — nervinosi Ešling. Taip sakyti ją pamokė Salė Hili.

Atsidarė durys, ir įėjo sukandžiotas vyriškis.

— Ak, Džekai, — susiraukė Kalvinas Karteris. — Tai Ešling Kenedi. Eš — kaip cigaretės pelenai, o ling rimuojasi su dink.

— Kaip sekasi? — Džeko galva buvo užimta kitais reikalais. Jis buvo bjauriai nusiteikęs. Pusę nakties derėjosi su technikais televizijos studijoje ir beveik tuo pačiu metu vedė derybas su JAV tinklu, norėdamas juos įtikinti, kad siųstų savo apdovanotus serialus ne į RTE, o 9-ajam kanalui. Nors jo darbo krūvis jau kone kritinis, dar turi gaišti laiką tam kvailam naujam žurnalui. Tarytum pasauliui tetruktų to vieno moteriško šlamšto! Tačiau, atvirai kalbant, tikroji jo širdperšos priežastis — Mei. Ji išvarė iš proto. Jis nekentė jos. Labai nekentė. Ir kaip galėjo pamesti dėl jos galvą! Jokiu būdu neatsilieps į jos skambučius! Niekados, tai buvo paskutinis sykis, pats paskutiniausias...

Jis sūpavosi už stalo, stengdamasis iš visų jėgų sutelkti dėmesį į pokalbį — senis Kalvinas laikė savo „boksininkus“ suėmęs į nagą. Netrukus Džekas suvokė, kad iš jo tikimasi kokio nors klausimo, šiek tiek susijusio su svarstomu dalyku, bet įstengė galvoti tik apie tai, kad gali mirtinai nukraujuoti. Arba mirti nuo pasiutligės. Įdomu, ar greitai pradės virsti iš burnos putos?

Supdamasis ant dviejų užpakalinių kėdės kojų, sužalotą pirštą laikė pasidėjęs priešais save ir stebeilijo į jį. Neįtikėtina, kad ji įkando jam. Vėl. Paskutinį sykį buvo prižadėjusi... Jis stipriau suveržė tualetinio popieriaus skiautę, ir pro ją prasisunkė skaisčiai raudonas kraujas.

— Klokite savo privalumus ir trūkumus, — paragino Ešling Kalvinas.

— Atvirai prisipažinsiu, silpniausia mano sritis — redagavimas. Galiu nesunkiai sumesti kelias reklamines eilutes, sugalvoti pavadinimus, sukurpti trumpus straipsnelius. Bet rašyti ilgus straipsnius beveik neturiu patyrimo.

Kalbant visiškai sąžiningai, ji neturėjo jokio patyrimo.

— Mano privalumai: esu kruopšti, organizuota ir darbšti. Man puikiai sekasi dirbti pavaduotoja, — Ešling kalbėjo rimtai ir nuoširdžiai, cituodama Salę Hili. Paskui tarė: — Atleiskite, gal jums užklijuoti ant piršto pleistro?

Džekas Divainas apstulbęs pakėlė akis:

— Kam? Ar man?

— Šiame kambaryje nematau kito žmogaus, kuriam bėgtų iš piršto kraujas, — mėgino nusišypsoti Ešling.

Džekas Divainas smarkiai papurtė galvą.

— Na ne... Ačiū, — niūriai pridūrė.

— Kodėl ne? — įsiterpė Kalvinas Karteris.

— Aš puikiai jaučiuosi, — mostelėjo sveikąja ranka Džekas.

— Ko spyriojiesi, — tarė Kalvinas. — Pleistras nepakenks.

Ešling pasidėjo rankinę ant kelių ir, šiek tiek pasiraususi, ištraukė dėžutę su pleistrais. Atidarė dangtelį, peržiūrėjo pleistrus, išėmė vieną ir padavė Džekui.

— Gal tiks tokio dydžio?

Džekas, regis, nežinojo, ką turi daryti. Jam į pagalbą nepuolė ir Kalvinas Karteris.

Ešling užgniaužė atodūsį, atsistojo, paėmė pleistrą Džekui iš rankos ir nuplėšė pergamentinę juostelę.

— Ištieskite pirštą.

— Taip, ponia, — sarkastiškai pratarė Džekas.

Ji greitai ir meistriškai apvyniojo pleistrą aplink kraujuojantį pirštą. Savo nuostabai, apsimetusi, kad nori patikrinti, ar pleistras gerai priklijuotas, truputį spustelėjo pirštą ir pajuto gėdingą pasitenkinimą, kai per jo veidą perbėgo virpulys.

— Ką dar turite? — susidomėjo Kalvinas Karteris. — Aspirino?

Ji atsargiai linktelėjo galvą.

— Gal norite?

— Ne, ačiū. Rašiklį ir bloknotą?

Ji vėl linktelėjo.

— O ar turite — prisipažinsiu, tai rizikingas klausimas — ketoninį siuvimo reikmenų rinkinį?

Ešling suglumo, truputį patylėjo, paskui sukruto, jos veidas nušvito, ir pusiau juokdamasi tarė:

— Tiesą sakant, turiu, — ir plačiai išsišiepė.

— Jūs labai organizuota, — įsiterpė Džekas Divainas. Tuos žodžius jis ištarė taip, kad jie nuskambėtų kaip įžeidimas.

— Kas nors turi toks būti, — ankstesnė Kalvino Karterio nuomonė apie Ešling pasikeitė. Dabar ji buvo žavi, ir, nors jos dantys buvo išterlioti lūpų dažais, ji bent jau dažėsi lūpas. — Ačiū, Ešling, mes susisieksime su jumis.

Ešling paspaudė abiem rankas, dar kartą pasinaudodama proga stipriai paliesti Džeko Divaino žaizdą.

— Ei, ji man patiko, — nusijuokė Kalvinas Karteris.

— O man ne, — be ūpo suniurzgė Džekas.

— Pasakiau, kad ji man patiko, — pakartojo Kalvinas. Jis nebuvo pratęs, kad kas nors jam prieštarautų. — Ji patikima, sumani ir išradinga. Priimk ją į darbą.

4

Kloda pabudo anksti. Nieko nauja. Visados anksti prabunda. Prie šito ją pripratino vaikai. Jeigu jie nestaugdavo iš alkio, nesibraudavo į lovą, kad įsitaisytų tarp jos ir vyro, šeštadienio rytą pusę septynių dumdavo į virtuvę ir imdavo grėsmingai tarškinti puodais.

Šįryt jie ir vėl triukšmavo. Vėliau Kloda sužinos, kad penkiametis Kreigas dvejų su puse metų Molę mokė, kaip išsikepti omleto. Iš miltų, vandens, alyvuogių aliejaus, kečupo, rudojo padažo, acto, kakavos, gimtadienio žvakučių ir, žinoma, kiaušinių. Devynių kartu su lukštais. Kloda, išgirdusi baisų triukšmą, suprato, kad kambaryje apačioje dedasi siaubingi dalykai, bet buvo pernelyg pavargusi, tad neįstengė atsikelti ir įsikišti.

Akys buvo įsmeigtos į nieką. Ji gulėjo klausydamasi, kaip velkamos grindimis, išklotomis naujomis kalkakmenio plytelėmis, kėdės, trinkčioja prieš mėnesį pakeistos SieMatic spintelės ir iš visos sveikatos daužomi Le Creuset puodai.

Šalia jos apsivertė vis dar giliai įmigęs Dilanas ir užmetė ant jos ranką. Ieškodama paguodos, ji akimirką prisiglaudė prie jo. Tada sustingo, nes apėmė pažįstamas nenoras, ir pamažu atsitraukė — pajuto kylantį jo susijaudinimą ir užčiuopė jo daikto sukietėjimą pilvo apačioje.

Jokio sekso. Ji to neištvers. Norėjo meilės ir švelnumo, bet vos pasislinkdavo prie vyro, kad būtų jaukiau ir ramiau, jis kaipmat susijaudindavo. Ypač rytais. Kaskart nusigręždama nuo jo, pasijusdavo kalta. Bet ne tokia kalta, kad padarytų jam paslaugą.

Jis stengdavosi rasti tinkamesnę progą vakarais, ypač tada, kai ji būdavo šiek tiek išgėrusi. Kloda prisileisdavo jį ne dažniau kaip kartą per mėnesį, nes pernelyg baiminosi padarinių. Taigi grėsmingai priartėjus tam metui, surengdavo šiokį tokį nugėrimą ir ištesėdavo pažadą, o jos aistra ir išradingumas būdavo tiesiogiai proporcingi išgerto džino kiekiui.

Dilanas vėl ištiesė ranką, bet ji mikliai nušliaužė per paklodę tolyn, nes to buvo išmokusi per daugybės mėnesių praktiką.

Iš apatinio kambario atsklido itin isteriško tarškesio banga.

— Maži nenaudėliai, — mieguistai sumurmėjo Dilanas. — Jie ant mūsų užvers namą.

— Eisiu ir aprėksiu juos, — atsikelti buvo saugiau.

Kai vėliau tą rytą pasirodė Ešling, omleto debacle^4 buvo seniai pamirštas, nes jį pakeitė baisybės prie pusryčių stalo.

Kloda, prieš eidama atidaryti durų, buvo įsivėlusi į sudėtingas derybas su angeliškos išvaizdos geltonpūke Mole dėl megztinio. Molė užsispyrė vilktis oranžinį nertinį.

— Sveika, Ešling, — išsiblaškiusi tarė Kloda, paskui prikišo veidą prie Molės veidelio ir suirzusi toliau atkakliai nenusileido: — Tu jau išaugai iš jo, Mole. Jis tinka tik kūdikiui. Gal geriau apsivilk šį mielą rausvą?

— Neeeeeee! — Molė stengėsi ištrūkti į laisvę.

— Bet tu sušalsi, — Kloda buvo stipriai suspaudusi Molei ranką.

— Neeeeeee!

— Eik į virtuvę, Ešling, — Kloda tempė Molę per holą. — KREIGAI! LIPK NUO KARUSELĖS!

Virtuvėje tokio pat angeliško veidelio geltonplaukis Kreigas buvo užsiropštęs į kampinę spintelę ir sūpavosi ant lentynėlės, įsitaisęs ant ryžių ir makaronų pakelių lyg ant pagalvių.

Ešling nuėjo prie elektrinio virdulio ir įjungė. Ešling ir Kloda užaugo vienoje gatvėje ir tapo geriausiomis draugėmis nuo to laiko, kai Ešling pasijuto saugiau Klodos namuose nei savuosiuose.

Tai Kloda pranešė Ešling žinią, kad ši neturi talijos. Taip pat Kloda išklojo Ešling kitas savo gyvenimo problemas:

— Tu labai laiminga, nes esi asmenybė. O aš turiu tik išvaizdą.

Ešling niekados neįsižeisdavo. Kloda nebuvo pikta ir pagiežinga, tiesiog kalbėjo tiesiai ir atvirai. Tik veltui gaištum laiką, jei bandytum neigti, kad ji nepaprastai graži. Kloda buvo nedidelio ūgio, nepriekaištingai sudėta, jos oda buvo puikios skandinaviško tipo spalvos, ilgi žvilgantys šviesūs plaukai supinti į kasas. Jai žingsniuojant gatve, tiesiog sustodavo eismas. Turiu galvoje ne tik Dubliną, kuriame buvo tokia automobilių spūstis, kad jie retai kada pajudėdavo iš vietos.

Ešling pranešė svarbią naujieną:

— Gavau darbą!

— Kada?

— Sužinojau prieš savaitę, — tarė. — Bet kiekvieną vakarą iki vidurnakčio triūsiau sename darbe, tvarkydama visą tą jovalą žmogui, kuris bus priimtas į „Moters namus“.

— Pagalvojau, keista, kad nepasirodei. Taigi klok viską.

Bet vos Ešling prasižiodavo, Kreigas primygtinai užsinorėdavo jai paskaityti iš knygos, apverstos aukštyn kojomis. Kai tik dėmesys trumpam nukrypdavo nuo jo, tučtuojau stengdavosi jį susigrąžinti.

— Eik pažaisti į lauką, pasisupk ant sūpynių, — meilikaudama ragino Kloda.

— Bet juk lyja.

— Tu — airis, tad pratinkis prie lietaus. Nagi, į lauką!

Kreigui dar nespėjus išbėgti, dėmesio ėmė reikalauti Molė.

— Noriu! — pareiškė ji, rodydama į Ešling kavą.

— Ne, tai Ešling kava, — sudraudė Kloda. — Negali jos gerti.

— Ji gali, jei nori... — Ešling atrodė, kad bus geriau, jei šitaip pasakys.

— NORIU! — neatstojo Molė.

— Ar tu neprieštarauji? — paklausė Kloda. — Išvirsiu tau kitą puodelį.

Ešling pastūmė puodelį per stalą, bet Kloda perėmė jį, kol šis nepasiekė Molės. Toji ėmė garsiai kaukti.

— Aš tik papūsiu, — aiškino Kloda. — Kad neišsiplikytum burnos.

— NORIU! NORIU! NORIU!

— Ji per karšta! Nusideginsi.

— NORIU JOS. NORIU JOS DABAR!!!

— Gerai jau, gerai. Neskubėk ir neišlaistyk.

Molė priglaudė lūpas prie puodelio krašto, atstūmė puodelį ir pradėjo klykti:

— Karšta! Skauda! Aaaaaaaai!

— Ak, po velnių, — sumurmėjo Kloda.

— Po velnių, — labai aiškiai pakartojo Molė.

— Teisingai, — tarė Kloda taip žiauriai, kad Ešling buvo priblokšta. — Po velnių.

Išgirdęs Molės riksmą, į virtuvę įpuolė Dilanas.

— Ešling! — nusišypsojo jis, stambia ranka nusibraukdamas nuo veido prinokusių kukurūzų spalvos plaukus. — Puikiai atrodai. Ar darbo fronte yra naujienų?

— Gavau darbą!

— Mulingare su kilpavirve gaudysi pabėgusius eržilus?

— Žurnale. Žurnale jaunoms moterims.

— Žaidimas pagal taisykles! Ar daugiau pinigų?

Ešling išdidžiai linktelėjo galva. Ne toks jau milžiniškas šuolis, bet geriau nei menkas indeksuotas atlyginimas, kurį gaudavo pastaruosius aštuonerius metus „Moters namuose“.

— Ir daugiau jokių laiškų iš tėvo Beneto? Beje, ar žinai, kad „Katalikų nuomonė“ žlugo? Apie tai rašė laikraštis.

— Iš tiesų, viskas išėjo tik į gera, — nušvito Ešling. — Ponia O’Salivan iš Voterfordo galbūt geriausia, kas galėjo nutikti!

Dilanas atrodė patenkintas, paskui sunerimo, nes sode kilo baisus triukšmas. Kreigas nukrito nuo sūpynių. Iš klyksmo ir plyšavimo buvo aišku, kad jam labai skauda. Ešling jau rausėsi rankinėje, ieškodama greitosios pagalbos priemonių.

Sau.

— Ar nueisi? — Kloda metė Dilanui pavargusį žvilgsnį. — Visą savaitę grumiuosi su jais. Tik pasakyk man, kokios jo žaizdos, man reikia žinoti.

Dilanas iškėblino.

— Ar nori, kad apžiūrėčiau Kreigą? — susirūpino Ešling. — Turiu pleistrų.

— Ir aš turiu, — suirzo Kloda. — Papasakok apie savo darbą. Prašau.

— Gerai, — Ešling paskutinįsyk pažvelgė į sodą. — Tai spalvotas žurnalas. Daug žavesnis už „Moters namus“.

Kai ji ėmė pasakoti, kaip Džekas Divainas siaubingai ginčijosi, o paskui jam įkando azijietė mergina, Kloda galų gale atsigavo.

— Pasakok toliau, — ragino spindinčiomis akimis. — Pasakok! Niekas taip šauniai manęs neprajuokina, kaip atsitiktinai nugirsti amžini žmonių vaidai. Vieną anos savaitės dieną eidama iš sporto salės pamačiau vyrą ir moterį, jie sėdėjo automobilyje ir staugė vienas ant kito. Bet iš tikrųjų staugė! Girdėjau net pro uždarytus langus. Pataisė man nuotaiką visai dienai.

— Nepakenčiu tokių dalykų, — prisipažino Ešling. — Tai labai liūdina.

— Bet kodėl? Ak, pagalvojus apie tavo gyvenimą... Bet daugeliui žmonių tai patinka. Jie pasijunta taip, tarsi ne vieninteliai išgyventų sunkų metą.

— Kas išgyvena sunkų metą? — Ešling veidą iškreipė nerimas.

Kloda sumišo.

— Niekas. Bet aš tikrai pavydžiu tau! — staiga pratrūko. — Esi viena, pradedi naują darbą... Visas tas jaudulys...

Ešling tylėjo. Klodos gyvenimas jai atrodė tarsi Gralis. Išvaizdus, ištikimas ir mylintis vyras, kurio verslas klesti; skoningas Eduardo VII laikų raudonų plytų namas prašmatniame Donibruko rajone. Kiauras dienas Kloda nieko neveikdavo, tik pašildydavo mikrobangų krosnelėje makaronus, kurdavo planus, kaip perdažyti ir taip tobulai dekoruotus kambarius, ir laukdavo grįžtančio iš darbo Dilano.

— Ir kertu lažybų, vakar vakare ūžei naktiniuose klubuose, — kone apkaltino ją Kloda.

— Taip, bet... Tik „Cukraus“ klube. Grįžau antrą. Viena, — pasakė ji, itin pabrėždama paskutinį žodį. — Kloda, tu turi viską. Du žavius vaikus, puikų vyrą...

Ar jis puikus? Kloda nustebo, kad pastaruoju metu tokia mintis jai nebuvo šovusi į galvą. Nors ir abejodama, turėjo pripažinti, kad Dilano, įpusėjusio ketvirtąją dešimtį, kūnas yra neblogas — jo diafragma nesuglebusi ir nevirtusi minkštomis kūgio formos padribų, kurios susidaro nuo gausybės bokalų alaus, klostėmis, kaip daugelio jo vienmečių. Jis vis dar domėjosi drabužiais, atvirai kalbant, labiau nei ji. Ir kirpdavosi pas gerą kirpėją, o ne pas čionykštį senioką, kuris išleisdavo visus iš kirpyklos su šukuosena, panašia į jų tėvų.

Ešling toliau prieštaravo:

— ... ir tu atrodai fantastiškai! Du vaikai, bet tavo figūra geresnė už manąją, nors neturiu vaikų, ir, matyt, niekados neturėsiu, jei man ir toliau šitaip nesiseks su vyrais. Cha cha cha.

Ešling labai norėjo, kad Kloda nusišypsotų, bet ji tik pasakė:

— Viskas, regis, labai paseno. Ypač Dilanas.

Ešling beviltiškai stengėsi ką nors patarti.

— Tau tik reikia atgaivinti stebuklą. Pabandyk prisiminti, kaip buvo tada, kai susitikote pirmąkart.

Iš kur ji traukia tokius dalykus? Ak, taip, rašė apie tai „Moters namuose“ nertėjanti ponia, nes jos vyras, išėjęs į pensiją, nuolatos painiojasi jai po kojomis.

— Net negaliu prisiminti, kur susipažinau su juo, — pratarė Kloda. — Ne, žinoma, prisimenu. Per dvidešimt pirmąjį gimtadienį tu atsivedei į Loklan Hegartį, pameni? Dieve, tai buvo taip seniai.

— Turi stengtis gyventi taip, kad viskas atrodytų nauja, — citavo Ešling. — Išeikite kur nors romantiškai pavakarieniauti, gal net išvažiuokite savaitgaliui. Pasaugosiu vaikus, kada tik norėsi. — Nuo tokio skuboto pažado ją apėmė baimė ir nerimas.

— Aš norėjau ištekėti, — Kloda, atrodo, šnekėjosi pati su savimi. — Dilanas ir aš tarsi tikom vienas kitam.

— Gan švelniai pasakyta, — Ešling prisiminė virpulį, kuris perbėgo per vakarėlį, kai Kloda ir Dilanas pirmąsyk pastebėjo vienas kitą. Dilanas buvo išvaizdžiausias vaikinas grupelėje, su kuria šlaistėsi, o Kloda — gražiausia mergina savo šutvėje, taigi panašūs žmonės visados traukia vienas kitą. Kai Dilanas ir Kloda persimetė fatališkais žvilgsniais, Ešling, tiesą sakant, tada susitikinėjo su Dilanu — savo pirmuoju ir, kaip paaiškėjo, paskutiniu vaikinu. Jis įsimylėjo Klodą iš pirmo žvilgsnio. Dėl to Ešling nelaikė akmens užantyje. Jie buvo skirti vienas kitam, o ji — šauni, gera jų draugė.

Kloda sukikeno:

— Viskas yra puiku, tikrai. Arba bus, kai pakeisiu priekinio kambario spalvų gamą.

— Ir vėl perdažysi!

Atrodė, kad Kloda dar taip neseniai persikraustė į naują virtuvę. Iš tiesų tai buvo maždaug tuo pačiu metu, kai ji perdažė priekinį kambarį.

Popiet keliaudama iš Klodos namų Ešling nėrė į Tesco nusipirkti maisto. Į krepšį prisikrovė skrudinamų kukurūzų pakelių ir nužingsniavo prie kasos.

Priešais ją stovėjo tokia stilinga moteris, jog Ešling net atsitraukė, kad galėtų labiau ja pasižavėti. Kaip ir Ešling, buvo su treningo kelnėmis, avėjo sportinius batus ir vilkėjo megztinį, bet, kitaip nei Ešling, jos išvaizda nepriekaištingai tviskėjo. Jos drabužiai nė karto neskalbti, taigi nepraradę naujumo.

Moteris buvo apsiavusi Nike firmos sportinius batus, juos Ešling buvo mačiusi tik žurnale, nes jų kol kas nebuvo įmanoma nusipirkti Airijoje. Rausva parašiuto šilko kuprinėlė derėjo prie rausvų atšvaitų ant batų kulnų. Jos plaukai buvo puikūs: žvilgantys, lygūs ir stori. Ešling niekados tokių neturėjo.

Pakerėta Ešling peržvelgė moters krepšio turinį. Septynios skardinėlės braškinio Slimfast, septynios bulvės kepti, septyni obuoliai ir keturios... penkios... šešios... septynios atskirai suvyniotos įvairaus šokolado plytelės. Ji net nebuvo sudėjusi jų į maišelį, nes, matyt, laikė jas septyniomis atskiromis prekėmis.

Kažkoks nenugalimas instinktas pakuždėjo Ešling, kad šis varganas pirkinių krepšys — visos savaitės moters valgis. Nebent ji aprūpina jomis niurzgų, čiaudalių, kvailelių, laimingųjų ir dar kitų trijų, neaišku kaip vadinamų, prieglaudą.

5

Kai ankstyvą šeštadienio popietę Lizos lėktuvas nusileido Dublino oro uoste, pylė lietus. Išskrisdama iš Londono tikėjosi, kad jausis neblogai, bet, vos išvydusi lietaus merkiamą Dubliną, suprato klydusi.

Dermotas, taksi vairuotojas, atgabenęs į miesto centrą, tik dar labiau sugildė širdį. Jis buvo plepus, draugiškas ir malonus, o Liza anaiptol nenorėjo nei šnekėti, nei pulti į draugystes. Su ilgesiu galvojo apie psichiškai nesveiką, besivežiojantį ginklą beprotį, kuris galbūt šiuo metu vežtų ją taksi Niujorke.

— Ar čia gyvena jūsų šeima? — paklausė Dermotas.

— Ne.

— Gal draugas?

— Ne.

Kai Liza ir toliau nesiteikė pasakoti apie save, ėmė tarškėti jis.

— Man labai patinka vairuoti, — prisipažino.

— Koks afišavimasis, — piktai burbtelėjo Liza.

— Ar žinote, ką veikiu ne darbo dienomis?

Liza nekreipė į jį dėmesio.

— Vairuoju! Štai ką veikiu. Ir ne vien iki Viklovo, bet patraukiu toliau. Iki Belfasto, Galvėjaus arba Limeriko. Žinote, kartą nukeliavau net iki Leterkenio, jis yra Dangale... Labai mėgstu savo darbą.

Jis neužsičiaupė visą kelią, kol jie pamažu slinko šlapiomis, gličiomis gatvėmis. Kai nusigavo iki viešbučio Harkorto gatvėje, jis padėjo išsikrauti ant šaligatvio keletą krepšių ir palinkėjo malonios viešnagės Airijoje.

Malone viešbutį buvo galima priskirti keistai naujai viešbučių kategorijai: tiesą sakant, jame nebuvo baro, restorano, kambarių tarnybos, tiesiog nieko, išskyrus trisdešimt kambarių, ir kiekvienas turėjo atskirtą plotelį virtuvei. Liza buvo užsisakiusi jį dviem savaitėms ir vylėsi, kad per tą laiką susiras kur gyventi.

Vis dar apdujusi nuo kelionės, pasikabino kelis drabužius, žvilgtelėjo į pilką judrų kelią ir išpėdino į drėgnas gatves apžiūrėti miesto, kuris nuo šiol bus jos namai. Dabar, kai iš tikrųjų jau atsidūrė čionai, pasijuto nepaprastai priblokšta. Kodėl jos gyvenimas taip blogai susiklostė? Šiuo metu turėtų vaikštinėti po Penktąją aveniu, o ne šiame lietaus permerktame kaime.

Turisto vadovas bylojo, kad Dubliną galima apeiti per pusdienį ir pamatyti visas jo įžymybes. Pamanyk, koks privalumas! Žinoma, jai pakako mažiau nei dviejų valandų apžiūrėti brangiausias vietas — parduotuves — šiauriniame ir pietiniame Lifio upės krante. Rado blogiau, nei tikėjosi: niekas nepardavinėjo La Prairie gaminių, Stephanne Kelian batų, Vivienne Westwood ar Ozwald Boeteng drabužių.

„Vien tik šlamštas! Koks mažas ir nuobodus provincijos miestas, galvojo apimta švelnios isterijos, ir jis nešioja ano sezono Hilfiger“.

Ji norėjo grįžti į namus. Labai ilgėjosi Londono. Paskui per miglą išvydo tai, nuo ko suspurdėjo širdis, — Marks&Spencer!

Šiaip ji niekados nė neprisiartindavo prie tos parduotuvės: drabužiai buvo perdėm neelegantiški, nemadingi, o maistas pernelyg gundantis, bet šiandien ji nuskuodė prie jos durų, tarsi kokia persekiojama disidente, norėdama prašyti užsienio ambasadoje politinio prieglobsčio. Atsispyrė norui atsigulti viduje ir padūsauti priešais duris, bet tik todėl, kad jos buvo automatinės. Tuomet ji nuklydo į maisto skyrių, nes jame nebuvo langų, tad galėjo netrukdoma svajoti.

Esu Hai gatvėje, Kensingtono parduotuvėje, apsimetė ji. Netrukus išeisiu iš jos ir užsuksiu į miestietiškų drabužių parduotuvę.

Ji mindžikavo priešais šviežius vaisius. Aš persigalvojau, nusprendė. Esu Marble Arch parduotuvėje. Vos tik čia apsisuksiu, trauksiu į Šaut Moltono gatvę.

Ją itin paguodė tai, kad melionų salotos, išdėliotos prieš akis, čia buvo taip pat mėgstamos, kaip ir Londone. Ji spūstelėjo tamprų celofano dangtelį ir pajuto tolimą, bet tikrą bendrumo jausmą.

Apsiraminusi nukėblino į paprastą prekybos centrą ir nusipirko maisto savaitei. Rutina padės jai nesusirgti — anksčiau iš tikrųjų padėdavo. Droždama namo, užsimaukšlino ant galvos megztinio gobtuvą, kad plaukai nesudrėktų nuo lietaus, mat vėl pradėjo lašnoti. Septynias Slimfast skardinėles tvarkingai surikiavo spintelėje, bulvės ir obuoliai nukeliavo į mažą šaldytuvėlį, o septynios šokolado plytelės — į stalčių. Kas dabar? Šeštadienio vakaras. Vienut vienutėlė svetimame mieste. Nėra ko nusitverti, lieka tik lindėti namie ir spoksoti... Tada ji pamatė, kad kambaryje nėra televizoriaus.

Ir pratrūko raudoti, karštos upeliais tekančios ašaros kone sukėlė tikrą potvynį. Ką ji dabar veiks? Ji jau spėjo perskaityti šio mėnesio Eile, Red, New Woman, Company, Cosmo, MarieClaire, Vogue, Tatler ir airiškus žurnalus, savo konkurentus. Galėtų paskaityti knygą. Jeigu ją turėtų. Arba laikraštį, bet ne tokį kaip tie nuobodūs ir slegiantys... Bent jau turi susitvarkyti drabužius. Taigi kol į gatves apačioje priplūdo jaunų žmonių, kurie en route^5 į naktį šėlo kaip padūkę, Liza parūkė, gražiai sukabino ant pakabų sukneles, sijonus ir švarkus, dailiai sudėjo į stalčius megztinius ir palaidinukes, kaip tobulame kariniame parade išrikiavo batus ir batelius, rankines... Staiga, pažadindamas ją iš raminamo ritmo, suskambo telefonas.

— Alio? — ir pasigailėjo, kad pakėlė ragelį. — Oliveri! — Ak, tas bukagalvis. — Iš kur... Iš kur gavai šį telefono numerį?

— Tavo mama davė.

Visur besikišanti sena karvė.

— Kada ketinai man pasakyti, Liza?

Tiesą pasakius, niekada.

— Greitai. Kai turėsiu savo namus.

— Kaip pasielgei su mūsų butu?

— Išnuomojau. Nesijaudink, gausi savo nuomos dalį.

— Kodėl pasirinkai Dubliną? Maniau, nori į Niujorką.

— Pasirodė, tai šaunesnis karjeros posūkis.

— Jėzau, kokia tu atkakli. Na, tikiuosi, esi laiminga, — pasakė jis tokiu tonu, lyg viltųsi, kad yra kitaip. — Tikiuosi, kad vertėjo čia atvažiuoti.

Paskui jis padėjo ragelį.

Ji pažvelgė į Dublino gatvę ir suvirpėjo. Ar tikrai vertėjo čia važiuoti? Po velnių, geriau manys, kad vertėjo. Ji padarys „Kolin“ sėkmingiausiu žurnalu.

Liza giliai įtraukė cigaretės dūmo, tada dar sykį užsidegė, nes jai pasirodė, kad buvo užgesusi. Cigaretė tebesmilko, bet nenumalšino skausmo. Jai reikėjo kažko. Jos šaukėsi iš stalčiaus šokoladas, bet ji atsispyrė pagundai. Tik todėl, kad jautiesi atsidūrusi pragare, dar nereiškia, jog turi viršyti tūkstantį penkis šimtus kalorijų per dieną.

Galų gale ji pasidavė. Susirangė krėsle, iš lėto nuplėšė popierėlį, suleido dantis į šokolado kraštą ir sušlamštė visą — gabalėlis po gabalėlio.

Tai truko valandą.

6

Prie Ešling durų sudzinksėjo buteliai — atėjo Džoi.

— Tedas jau pakeliui, užsklęsk duris, — Džoi trinktelėjo baltojo vyno butelį ant nedidelio virtuvės bufeto.

Ešling drąsino save. Jokio nusivylimo.

— Filas Kolinsas, — tarė Džoi, o jos akyse ėmė lakstyti velniukai, — Maiklas Boltonas ar Maiklas Džeksonas, tu turi permiegoti su vienu iš jų.

Ešling susiraukė.

— Na, tikrai ne su Filu Kolinsu, tikrai ne su Maiklu Džeksonu ir tikrai ne su Maiklu Boltonu.

— Tau reikia kurį nors pasirinkti, — Džoi knebinėjo kamščiatraukį.

— Dieve, — Ešling veidas persikreipė iš pasibjaurėjimo. — Manau, Filas Kolinsas, nors pasirinkau jį ne iš karto. Gerai, tavo eilė. Benis Hilas, Tomas Džonsas ar... pažiūrėkim, kas yra iš tikrųjų atstumiantis? Polas Danielsas.

— Vien seksas ar tik...

— Vien seksas, — nukirto Ešling.

— Tada Tomas Džonsas, — atsiduso Džoi ir padavė Ešling taurę vyno. — Dabar parodyk, ką vilksies.

Buvo šeštadienio vakaras, ir Tedas rengėsi savo „debiutui“ scenoje. Pirmąkart vaidins ne draugams ir šeimai, o kitiems žmonėms. Ešling su Džoi ketino jį moraliai palaikyti, o paskui pasiausti vakarėlyje.

Džoi Raider gyveno bute apačioje. Ji buvo nedidukė, apvalių formų, garbanotais plaukais ir pavojinga dėl savo didžiulio polinkio į alkoholį, narkotikus ir vyrus, be to, buvo užsimojusi į tą nusikaltimą įtraukti ir Ešling.

— Eime į miegamąjį, — pakvietė Ešling, ir abi nusliūkino į kambarį. — Mausiuos šias kremines kelnes ir apsivilksiu mažytę palaidinukę. Ešling pernelyg greitai nusisuko nuo spintos ir užlipo Džoi ant kojos, taigi Džoi pašoko ir žiebė alkūne į nešiojamąjį televizorių.

— Ai! Negi tau patinka šitos ankštos batų dėžės? — atsiduso Džoi, trindamasi alkūnę.

Ešling papurtė galvą.

— Man labai patinka gyventi mieste, tad negaliu visko turėti.

Ešling skubiai persirengė išeiginiais drabužiais.

— Su šiomis keistomis drapanomis atrodyčiau kaip tikra mulkė, — liūdnai atsiduso Džoi. — Kaip siaubinga turėti kriaušės figūrą!

— Tačiau tu bent turi taliją. Dabar reikia ką nors daryti su plaukais...

Ešling buvo nusipirkusi kelis spalvotus segtukus drugelius, paskatinta puikaus Triks triūso. Bet kai susmeigė jais priekinius plaukus ir dvi sruogas nubraukė nuo veido, rezultatas buvo visai nekoks.

— Atrodau tiesiog juokingai!

— Taip, — meiliai pritarė Džoi. — Kaip manai, ar į vakarėlį po spektaklio ateis pusiau žmogus, pusiau barsukas?

— Galbūt, juk susipažinai su juo aname Tedo vakarėlyje? Tikriausiai jis turi draugų tarp komikų?

— Mmmmm, — svajingai palingavo galva Džoi. — Tačiau tai buvo prieš daugybę savaičių, nuo to laiko jo nemačiau. Kur dingo tas paslaptingasis tarptautinio masto pusiau žmogus, pusiau barsukas? Čiupk Taro kortas, užmesime akį, ką jos mums pranašauja.

Abi nutipeno į mažą dailią svetainę, Džoi išsitraukė iš krūvos vieną kortą ir atsigręžė į Ešling.

— Kardų dešimtakė. Šūdas, ar ne?

— Šūdas, — pritarė Ešling.

Džoi griebė kortų krūvelę ir greitosiomis ją peržvelgė, kol rado savo mėgstamą.

— Lazdų dama, dabar jau panašiau! Išsirink vieną.

— Taurių triakė, — Ešling parodė kortą. — Pradžia.

— Tai reiškia, kad ir tu sutiksi vyriškį.

Ešling nusijuokė.

— Felimas jau seniai išvyko į Australiją, ar ne? — paklausė Džoi. — Metas atsikvošėti.

— Aš jau esu atsigavusi. Ar neprisimeni, kad tai aš baigiau tą istoriją?

— Tik todėl, kad jis nederamai elgėsi su tavimi. Jeigu vyriškis būtų man negeras, negalėčiau pasiųsti jo velniop. Darei, kaip tau atrodė geriau, buvai jam labai griežta.

— Kuo čia dėtas griežtumas? Jį išvariau todėl, kad nebegalėjau pakęsti įtampos, laukdama, kada jis apsispręs ir pasiryš. Maniau esanti ties nervinio išsekimo riba.

Ešling draugavo su Felimu penkerius metus. Jie patyrė ir gražių, ir bjaurių akimirkų, nes paskutinę minutę, kai reikėdavo prisiimti subrendusio žmogaus įsipareigojimus, Felimas visados pabūgdavo.

Kad savitarpio santykiai klostytųsi sėkmingai, Ešling nuolatos vengdavo plyšių šaligatvyje, sveikindavosi su vienišomis patarškomis, rinkdavo nuo žemės pensus ir vis tyrinėdavo savo ir Felimo horoskopus. Jos kišenės nuolat būdavo išsipūtusios ir sunkios nuo daugybės laimės akmenėlių, rausvojo kvarco ir stebuklingų medalių. Be to, ji buvo nutrynusi nuo savo laimės Budos visus auksinius dažus.

Kaskart, kai juodu grįždavo vienas pas kitą, vilčių būdavo likę vis mažiau, ir galų gale Ešling meilė baigėsi, neištvėrusi visų jo dvejonių. Kaip ir visada, santykiai nutrūko be jokių pykčių. Ešling ramiai tarė:

— Tu vis kartoji, kad Dubline jautiesi kaip spąstuose ir nori pakeliauti po pasaulį, taigi nedelsk ir padaryk tai.

Net ir dabar juos siejo silpnas ryšys, nors skyrė dvylika tūkstančių mylių. Vasarį jis buvo grįžęs namo į brolio vestuves, ir pirmas žmogus, su kuriuo norėjo pasimatyti, buvo Ešling. Jie puolė vienas kitam į glėbį ir ilgai stovėjo apsikabinę, kol abiem ištryško ašaros, bet ne dėl cigarečių dūmų prisigėrusio oro, o dėl juodviejų artumo.

— Niekšas, — gyvai tarė Džoi.

— Jis toks nėra, — paprieštaravo Ešling. — Neįstengė duoti man to, ko norėjau, tačiau tai nereiškia, kad jaučiu jam neapykantą.

— Aš nekenčiu visų buvusių savo vaikinų, — puikavosi Džoi. — Negaliu sulaukti, kada pusiau žmogus, pusiau barsukas taps vienu iš jų, ir tada nebeturės man jokios įtakos. O kas, jeigu sutiksiu jį šįvakar? Turiu apsimesti, kad esu nelaisva. Nebent... ne, sužieduotuvių žiedas būtų pernelyg daug. Nors bučinio žymė gali iškrėsti pokštą.

— O kas tau padarys tą bučinio žymę?

— Tu! Štai čia, — Džoi nubraukė nuo kaklo gausybę garbanų. — Ar tu nieko prieš?

— Aš prieš.

— Prašau.

Ešling garsėjo paslaugumu, taigi nusipurtė šalin pasidygėjimą, neryžtingai suleido dantis Džoi į kaklą ir padarė bučinio žymę.

Įpusėjus šiam spektakliui, kažkas tarė:

— O...

Jos pakėlė akis, sustingo lyg nusikaltėlės. Priešais stovėjo Tedas ir rijo jas akimis. Atrodė sutrikęs.

— Durys buvo atidarytos... Man nė neatėjo į galvą...

Paskui jis susitvardė:

— Tikiuosi, kad būsite labai laimingos.

Ešling ir Džoi susižvalgė ir pratrūko kvatoti. Juokėsi tol, kol Ešling jo pasigailėjo ir viską paaiškino.

Jis pamatė Taro kortas, gulinčias ant stalo, ir išsitraukė vieną:

— Lazdų aštuonakė. Ešling, ką tai reiškia?

— Sėkmę versle, — atsakė Ešling. — Šįvakar tavo spektaklis sukels tikrą audrą.

— Taip, bet ar turėsiu pasisekimą tarp mergaičių?

Tedas tapo komiku dėl vienintelės priežasties: norėjo susirasti merginą. Jis matė, kaip moterys limpa prie komikų, dirbančių Dublino apylinkėse, ir pagalvojo, kad jo galimybės čia didesnės nei pažinčių agentūroje. Ne todėl, kad jis nėra nuėjęs į tikrą pažinčių agentūrą. Vienintelė, į kurią kreipėsi, buvo Ešling Kenedi pažinčių agentūra. Ešling nuolat piršliavo visoms savo vienišėms draugėms. Bet Tedui patiko tik viena iš jų — Kloda, deja, ji buvo užimta. Ir net labai.

— Paimk kitą kortą, — paragino jį Ešling.

Dabar jis išsitraukė Pakaruoklio kortą.

— Šįvakar tau iš tikrųjų pasiseks, — patikino Ešling.

— Bet tai Pakaruoklis!

— Visai nesvarbu.

Ešling žinojo, kad jei vyriškį pastatysi scenoje, kad ir koks chuliganas jis būtų — brązgintų gitara, plaikstytųsi su liemene ir rausvomis aptemptomis kelnėmis arba pamatytų, kad gali laukti autobuso visą amžinybę, kai galų gale atvažiuoja keli iš karto, nė neabejok, kad moterims jis pasirodys patrauklus. Net jeigu jis stovėtų ant apdulkėjusios, neaukštos pakylos dvidešimties pėdų pločio kambaryje, vis tiek skleistų keistą, viliojamą žavesį.

— Nusprendžiau pakeisti savo vaidmenį, vaidinsiu šiek tiek siurrealistiškai. Šnekėsiu apie pelėdas.

— Pelėdas?

— Pelėdos padeda daugeliui žmonių, — teisinosi Tedas. — Pasižiūrėkit į Harį Hilą arba Keviną Makalirą.

O Dieve. Ešling nusiminė.

— Nagi eime.

Išeidami iš buto jie šiek tiek susistumdė hole, nes kiekvienas norėjo patrinti laimės Budą.

Komikų spektaklis vyko sausakimšame, triukšmingame klube. Tedas turėjo pasirodyti tik spektaklio viduryje, ir nors aktoriai buvo išradingi ir aštrialiežuviai, Ešling niekaip neįstengė atsipalaiduoti ir mėgautis reginiu. Per daug nerimavo dėl Tedo vaidinimo.

Jis gali nesulaukti tokios reakcijos, kokios norėtų, jeigu jam seksis kaip pirmajam pradedančiajam aktoriui. Šis vaidino keistą gauruotą mažą berniuką ir tik įstengė mėgdžioti Byvį ir Tešlagalvį. Publika buvo negailestinga. Kai ėmė švilpti ir rėkti: „Nešdinkis, šūde“, Ešling suspaudė širdį dėl Tedo.

Paskui atėjo Tedo eilė. Ešling ir Džoi pradėjo ploti it besididžiuojantys, bet pagrįstai sunerimę tėvai. Po kelių akimirkų jų delnai pasidarė tokie slidūs nuo prakaito, kad jos turėjo liautis pliauškėjusios.

Tedas, stovėdamas po vienišu prožektoriumi, atrodė trapus ir pažeidžiamas. Išsiblaškęs pasitrynė pilvą, pakeldamas marškinėlius, iš po kurių šmėstelėjo jo glaudžių juosmuo ir siaura, juodais plaukais apžėlusi krūtinė. Ešling tai patiko. Toks sumanymas gal ir sudomins merginas.

— Į barą įeina pelėda, — prabilo Tedas. Pakelti publikos veidai sublizgo iš nekantrumo. — Ji užsisako pintą pieno, pakelį traškučių ir dešimt cigarečių. Barmenas atsigręžia į savo draugą ir taria: „Tik pažiūrėk, šnekanti pelėda“.

Keliose vietose pasigirdo krizenimas, bet šiaip viešpatavo tyla. Žiūrovai vis dar lūkuriavo, kada pasakojimas pasieks kulminaciją.

Tedas sunerimęs pradėjo naują improvizaciją.

— Mano pelėda neturi nosies, — pasakė.

Ir vėl tyla. Nuo įtampos Ešling beveik išskobė delnuose stigmas.

— Mano pelėda neturi uoslės, — desperatiškai pakartojo Tedas.

Tada Ešling susivokė.

— Kaip ji kvepia? — sušuko drebančiu balsu.

— Siaubingai!

Publika taip apstulbo, kad net sutirštėjo oras. Žmonės atsigręžė į savo kaimynus, jų veidai persikreipė, tarsi klausdami, kokį šūdą jis mala...

Tedas darbavosi toliau.

— Susitikau draugą, jis paklausė: „Kas ta dama, su kuria mačiau tave einantį Graftono gatve?“ O šis atsakė: „Tai ne dama, tai mano pelėda!“

Ūmai žiūrovai, regis, suprato. Iš pradžių ėmė tik kikenti, bet paskui pratrūko juokas, ir publika ėmė griaudėti, nes ją ėmė tampyti juoko traukuliai. Tiesą sakant, tai buvo šeštadienio vakaras, ir žmonės norėjo pakvailioti.

Ešling girdėjo už nugaros žmones švokščiant: „Tas žmogus labai linksmas. Iš tikrųjų keistokas tipas“.

— Kas yra geltonas ir išmintingas? — Tedas apdovanojo žiūrovus akinama šypsena.

Publika buvo jo rankose, ji, sulaikiusi kvapą, laukė kito jo sąmojo. Tedas nusišypsojo.

— Saldus kremas, apniktas pelėdų!

Kambario lubos beveik kilnojosi.

— Kas yra pilkas ir turi glaudes?

Svaiginanti tyla.

— Pelėda, susiruošusi atostogauti. Žinoma, pilkoji pelėda.

Ir vėl kilnojosi gegnės.

— Jūs priimate į darbą, — Tedui ir toliau sekėsi pokštauti, o žiūrovai plyšo juokais. — Kalbatės su trimis pelėdomis ir klausiate kiekvienos, kas yra Romos sostinė. Pirmoji prisipažįsta nežinanti, antroji teigia, jog — Italija, o trečioji tikina, kad ji ir yra sostinė. Kuriai pelėdai duotumėt darbą?

— Tai su didžiausiais papais! — kažkas sušuko iš galo, ir akimirksniu vėl pratrūko kvatonės ir plojimai, pliaukšiantys it paukščių pulkas. Žinomesni komikai, tik padarę Tedui paslaugą, nes jiems buvo nusibodęs iki gyvo kaulo įkyrus jo lindimas, sunerimę persimetė žvilgsniais.

— Tegu lipa nuo scenos, — sumurmėjo Dviratis Bilis, — jam parodysiu, kur pipirai auga.

— Turiu eiti, — liūdnai tarė Tedas publikai, kai Markas Dignanas skubiai parodė mostu, kad perrėš jam gerklę.

— AAAAAIIIIIII, — suūžė pasipiktinę ir nusivylę žiūrovai.

— Mes sukūrėme sumautą išsigimėlį ir pabaisą! — sušnabždėjo Dviratis Bilis Arčiui Arčeriui (tikrasis jo vardas buvo Brajanas O’Tulas).

— Aš — Tedas Malinsas, komikas, papasakojau jums daugybę juokų apie pelėdas, — mirktelėjo Tedas. — O jūs buvote pelėdų publika!

Lydimas isteriškų šūksnių, švilpimo, kojų trypimo ir griausmingų aplodismentų, Tedas paliko sceną.

Vėliau, kai visi vargais negalais prasibrovė į lauką, Ešling nugirdo, kaip žmonės kalba apie Tedą.

— Kas yra geltonas ir išmintingas? Maniau, kad iš juoko gausiu galą.

— Tas Tedas fantastiškas. Ir seksualus.

— Man patiko, kaip jis pakėlė savo...

— ... marškinėlius. Ir man patiko.

— Kaip manai, ar jis turi merginą?

— Tikriausiai.

Vakarėlis buvo surengtas šiuolaikiškame kvartale, krantinėje. Jis vyko Marko Dignano bute, dalyvavo daugybė kitų komikų, taigi Ešling tikėjosi, kad prašėls visą vakarą. Tačiau, nors kambarys buvo kimštinai prisigrūdęs žmonių, jame sklandė keista niūri nuotaika.

— Jie visi tyli kaip vandens į burną prisisiurbę, nes bijo, kad kas nors gali pavogti jų žodžius arba mintis, — paaiškino Džoi, tokių triukšmingų pasilinksminimų veteranė. — Be pinigus mokančios publikos nepriversi šių vaikinų juokauti. Taigi kur jis?

Džoi nusiyrė per minią ieškoti pusiau žmogaus, pusiau barsuko, o Ešling įsipylė sau taurę vyno laivo virtuvėje, čia Bilis suko marihuanos cigaretę. Jis buvo mažaūgis ir panėšėjo į trolį, todėl ji nusišypsojo jam ir tarė:

— Šįvakar buvai labai juokingas. Vaidindamas turbūt jauti didžiulį pasitenkinimą.

— Ai, tiesą sakant, ne, — suirzo jis. — Žinai, rašau romaną. Iš tikrųjų tik tuo ir norėčiau užsiimti.

— Puiku, — padrąsino jį Ešling.

— O ne, visai ne puiku, — sukruto Bilis. — Tiesiog sakau tiesą, ir tai labai slegia. Yra labai žiauru ir liūdna. Kur mano žiebtuvėlis?

— Leisk man, — Ešling užžiebė degtuką ir uždegė jo cigaretę. Jai atrodė, kad jam reikia parūkyti. Minioje, besistumdančioje svetainėje, ji pamatė Tedą, sėdintį krėsle kaip soste. Prie jo rikiavosi tvarkinga susidomėjusių merginų, nenustygstančių vietoje ir nekantraujančių išreikšti susižavėjimą, eilutė. Pro langą į juodą alyvuotą Lifio upės vandenį stebeilijo susimąsčiusi figūra, jos ilgų juodų plaukų priekį puošė žila sruoga. Ak, pagalvojo Ešling, tikriausiai tarptautinio masto paslaptingasis pusiau žmogus, pusiau barsukas. Netoliese trynėsi Džoi, perdėtai jį ignoruodama.

Atsižvelgdama į susiklosčiusią dėl pusiau žmogaus, pusiau barsuko padėtį, Ešling nusprendė palikti Džoi vieną. Šlaistydamasi tarp žmonių ir teliūskuodama vyną, ji pamatė Marką Dignaną. Jis buvo beveik septynių pėdų ūgio, o jo akys buvo tokios išsprogusios, kokių ji nebuvo regėjusi, nebent priešais ją šmėksotų ką tik pakartas žmogus, ir prisigretino prie jo truputį paplepėti.

Bet jis nepatenkintas rankos mostu nutraukė liaupses apie jo vaidybą.

— Vaidinsiu, kol bus išleistas mano romanas.

— Ak, ir jūs rašote romaną. Na, hm... Apie ką jis?

— Apie žmogų, kuris mato, koks supuvęs yra visas pasaulis, — Marko akys išsprogo dar labiau. Jeigu jis neatsargiai elgsis, jos netrukus išskris ant kilimo, sunerimusi pagalvojo Ešling. — Tai labai slegia, — gyrėsi Markas. — Neįtikėtinai slegia. Jis nekenčia gyvenimo labiau už patį gyvenimą.

Markas sumetė, kad suskelė netikusį sąmojį, ir susirūpinęs apsižvalgė, ar kas nors jo neišgirdo.

— E, didžiulė sėkmė.

Pasigailėtinas šunsnukis. Ešling nukiūtino šalin ir buvo priversta klausytis linksmo gyvų akių vyriškio, tikinančio, kad Tedas — komikas anarchistas, ironiškas postmodernistinis tokio žanro dekonstruktyvistas.

— Jis sugriovė visą improvizaciją, mesdamas iššūkį mūsų sampratai, kas yra juokinga. Kad ir kaip būtų, gal norite pašokti?

— Ką? Čia? — suglumo Ešling. Jau seniai jos nebuvo pakvietęs šokti joks nepažįstamasis. Ypač svetimoje svetainėje. Nors, kai pagalvoji, visos būtybės — žinoma, tik moterys — būtų su malonumu puolusios į šio stotingo vaikino glėbį. — Ne, ačiū, — atsiprašė ji. — Dar per ankstyvas metas. Dar labai varžausi.

— Gerai, pakviesiu jus po valandos.

— Puiku! — nenuoširdžiai sušuko ji, žvelgdama į nekantraujantį jo veidą. Po valandos ji nebus kaip reikiant prisisiurbusi. To jai nepavyktų padaryti ir visą gyvenimą.

Kiek vėliau apsidžiaugė pastebėjusi, kad Džoi bučiuoja pusiau žmogaus, pusiau barsuko veidą.

Ji dar truputį paslampinėjo aplinkui. Nors vakarėlis buvo tikras šlamštas, ji nustebo, kad jaučiasi laiminga, trindamasi minioje ir kone eidama iš proto. Toks pasitenkinimas — retas dalykas: Ešling buvo aišku tik tiek, kad ji beveik niekados nejautė pilnatvės. Net didžiausią pasitenkinimo akimirką jai kažko trūkdavo, nes tas jausmas nepaliesdavo pačios jos esybės. Tai panėšėjo į mažytį, segtuko dūrio dydžio taškelį, kuris dar ilgai boluoja juodumoje išjungus televizorių.

Bet šįvakar ji buvo rami, viena, tačiau ne vieniša. Ir nors vienintelis vyriškis, kuriam ji krito į akį susiruošus eiti namo, buvo ne jos skonio, nemanė, kad jai nepasisekė.

Prie durų ji vėl susitiko poną Linksmuolį.

— Jau išeini? Luktelėk, — jis kažką brūkštelėjo ant popieriaus skiautės ir padavė jai.

Ji išlankstė popierėlį tik lauke. Jame buvo parašyta: Markas Valentainas, telefono numeris ir žodžiai: „Bellez-moi!“

Jai dar nebuvo tekę taip juoktis visą vakarą.

Kelionė į namus truko dešimt minučių — gerai, kad bent lietus liovėsi. Kai ji priėjo savo daugiabučio duris, tarpdury miegojo žmogus.

Tas pats žmogus tysojo čionai ir anądien. Tik jis buvo jaunesnis, nei ji manė. Išblyškęs, nusilpęs, jis stipriai gniaužė storą nešvarią oranžinę antklodę ir atrodė vos vyresnis už vaiką.

Ji pasirausė kuprinėje, rado pensą ir tyliai padėjo jam prie galvos. Bet paskui sunerimo, kad pinigą gali kas nors nušvilpti, todėl pakišo jį po antklode. Tada, peržengusi žmogystą, įėjo vidun.

Trinktelėjus jai už nugaros durims, išgirdo: „Ačiū“, bet padėka buvo pašnabždėta taip tyliai, kad suabejojo, ar tik jai nepasivaideno.

Kai Tedas šėlo pakvaišėlių namuose, Džekas Divainas Ringsende rakino niūraus, tamsaus namo, atsukto į jūrą, duris.

— Kodėl man nepaskambinai? — paklausė Mei. — Man niekados nebelieka laiko. — Ji prasiveržė pro jo nugarą ir nužingsniavo laiptais į viršų, sagstydamasi džinsus.

Džekas pažiūrėjo į jūrą, kone juodą naktinį jos vandenį, nepermatomą kaip ir jo akys. Paskui uždarė duris ir iš lėto užlipo įkandin jos.

Tuo metu Donibruke, stilingame Eduardo VII raudonų plytų name, Kloda baigė gerti ketvirtą džino stiklą ir kaupė drąsą. Buvo praėjusios dvidešimt devynios dienos.

7

Sekmadienį Ešling atsibudo dvyliktą. Jautėsi pailsėjusi, jos beveik nekamavo pagirios. Drybsojo ant sofos ir rūkė, kol baigė skaityti „Pavojingus kunigaikščius“. Tada išsikrapštė iš namų, nusipirko duonos, apelsinų sulčių, cigarečių ir laikraščių — vieną nepadorų laikraštpalaikį ir vieną didelį rimtą laikraštį, kuris neutralizuotų pirmąjį.

Kai iki šleikštulio prisirijo pernelyg išpūstų neištikimybės istorijų, nusprendė susitvarkyti butą. Didžiausias darbas jos laukė miegamajame, iš ten turėjo išnešti maždaug dvidešimt lėkščių su trupiniais ir pusiau nugertų stiklinių su vandeniu ir visa tai nugabenti į virtuvės plautuvę, paskui po sofa sužvejoti tuščią Haagen Daz tūbelę ir atverti langus. Ji buvo užsimojusi ir išvaškuoti kambarį, bet kai papurškė Mr. Sheen priemonės, jau nuo jos kvapo akimirksniu pasijuto esanti labai dorybinga. Atsargiai pauostė patalynę. Puiku, tiks ir kitai savaitei.

Paskui patikrino, ar nepavogtas išvalytas kostiumėlis, nors žinojo, kad negali niekur dingti. Jis vis dar kabojo jos spintoje šalia švarios palaidinukės. Rytoj svarbi diena. Labai svarbi diena. Juk ne kiekvieną pirmadienį pradeda naują darbą. Tiesą sakant, tokio įvykio jau nebuvo aštuonerius metus, ir ji siaubingai jaudinosi, stengdamasi nekreipti dėmesio į neramų pilvą.

Ko dabar stvertis? Siurbsiu dulkes, nusprendė, nes, kryptingai judant, puikiai mankštinasi liemuo. Ji išsitraukė rausvos ir žaliosios citrinos spalvų Dyson siurblį. Buvo sunku patikėti, kad šiam buitiniam prietaisui išmetė šitiek pinigų. Juk būtų galėjusi lengvai juos išleisti rankinėms ir vynui. Jai piršosi vienintelė išvada: galų gale ji suaugo. Keista, nes įsivaizdavo esanti šešiolikmetė, ir vis dar svarstė, ką veiks baigusi mokyklą.

Ešling paspaudė jungiklį ir energingai lankstydamasi bei sukiodama liemenį ėmė siurbti prieškambario grindis. Didžiausiam pagiringos kaimynės, gyvenančios po ja (Džoi), palengvėjimui, šis darbas truko neilgai, nes Ešling butukas buvo absurdiškai mažas.

Bet kaip ji mylėjo savo namus! Jei prarastų darbą, didžiausią baimę jai keltų tai, kad neįstengtų išmokėti paskolos. Šį butuką nusipirko prieš trejus metus, galiausiai perpratusi tą Felimą ir suvokusi, kad abudu nebeapsigyvens užmiesčio namelyje su rožėmis, augančiomis prie durų. Dėl to jie buvo atsidūrę ant karo slenksčio — Ešling, žinoma, tikėjosi, jog Felimas pritars jai dėl paskolos ir sulaikęs kvapą sutiks įsikurti trijų miegamųjų kotedže tolimame užmiestyje. Bet jai teko labai nusivilti, nes jis pasipriešino tai minčiai, ir pirkinio reikėjo atsisakyti. Tada ji pripažino, kad ištiko nesėkmė. Tačiau tik ne šiuo atveju. Butukas buvo jos rojus, lizdelis ir pirmieji tikri jos namai. Ešling nuo septyniolikos metų kraustėsi iš vienos nuomojamos lūšnos į kitą, miegodavo svetimose lovose, sėdėdavo ant gumbuotų sofų, kurias šeimininkai buvo nusipirkę dėl pigumo, o ne dėl patogumo.

Kai įsikėlė į šį butuką, neturėjo baldų. Tik būtiniausius dalykus — lygintuvą, krūvą nušiurusių rankšluosčių, nederančių tarpusavyje paklodžių ir užvalkalų. Taigi reikėjo pradėti beveik nuo pradžių. Dėl tokio galvosūkio Ešling ištiko nepaprastas susierzinimo priepuolis. Ji virė pykčiu ir apmaudavo, pagalvojusi, kad daugybę mėnesių turės leisti pinigus ne drabužiams, o visokiems kvailiems daiktams, pavyzdžiui, kėdėms.

— Bet mudu negalime sėdėti ant grindų, — šaukė Felimas.

— Suprantu, — pripažino Ešling. — Tik neįsivaizdavau, jog bus šitaip...

— Bet tu esi stulbinamai organizuota, — jis buvo sutrikęs. — Maniau, puikiai susitvarkysi su tokia užduotimi. Kaip ji vaidinasi? A, namų ūkis.

Ji atrodė tokia sutrikusi ir niūri, kad Felimas švelniai tarė:

— Ak, brangioji, leisk man padėti. Aš nupirksiu tau kai kuriuos baldus.

— Galiu lažintis, lovą, — pašiepė jį Ešling.

— Na, jeigu jau užsiminei apie ją... — Felimui labai patiko mylėtis su Ešling. Taigi jam buvo visai nesunku nupirkti jai lovą. — Ar galiu?

Ešling ėmė svarstyti. Dabar, kai pertvarkė Felimo finansus, būtų geriau, kad jis išeitų.

— Tarkime, taip, — paniurusi atsakė. — Jei mokėsi kreditine kortele.

Putodama iš pykčio ir irzulio, ji paėmė banko paskolą, paskui nusipirko sofą, stalą, spintą ir keletą kėdžių. Tada nusprendė, kad pakaks. Kokius metus nepirko užuolaidų.

— Tiesiog nevalysiu langų, — tarė. — Taigi nieko pro juos nesimatys.

Kai nuo kasdien telkšančių ant vonios grindų balų vanduo ėmė sunktis į Džoi vonią, nusipirko dušo užuolaidėlę. Bet jos prioritetai pasikeitė. Nors anaiptol nebuvo apsigimusi dekoratorė kaip Kloda, ėmė tuo domėtis. Įsigijo ne vieną, o visus du patalynės komplektus (madingą medvilninį ir gurgždantį baltą dzenbudistinį ansamblį su įspausto rašto lovatiese). Neseniai ji suplojo keturiasdešimt svarų už veidrodį. Tiesą sakant, jo nereikėjo, bet buvo toks gražus... Pripažino, kad tada ją kamavo priešmenstruacinis sindromas ir buvo nevisprotė, bet veidrodis vis tiek jau nupirktas. O akivaizdus galutinis pokytis įvyko tą dieną, kai dulkių siurbliui Ešling išmetė du šimtus svarų.

Pasigirdo beldimas į duris. Įslinko Džoi, ji buvo balta kaip šmėkla.

— Atsiprašau, šiek tiek tvarkausi, — pasiteisino Ešling. — Ar prižadinau?

— Nieko tokio. Turiu važiuoti į Hautą aplankyti mamos, — Džoi nutaisė kenčiantį veidą. — Šįkart negaliu vėl nevažiuoti, nes ir taip atsisakiau paskutinius keturis sekmadienius. Bet kaip tai iškęsiu? Ji pagamins pietums didžiulių kepsnių ir stengsis juos per jėgą man sukišti, ir visą popietę kamuos klausimais, mėgindama išsiaiškinti, ar aš laiminga. Juk žinai, kokios tos mamos.

Ir taip, ir ne, pagalvojo Ešling. Jai buvo pažįstami klausimai: „Ar tu laiminga?“ Tik dalykas tas, kad Ešling tikrindavo savo motinos laimės laipsnį, o ne atvirkščiai.

— O, kad ji rengtų sekmadienio priešpiečius civilizuotesniu laiku, — suniurzgė Džoi.

— Pavyzdžiui, antradienio vakarą, — išsišiepė Ešling. — Man regis, šiandien dar nesimatei su Tedu?

— Ne. Numanau, kad vakar vakare jam nusišypsojo laimė, ir dabar jis nenori išeiti iš vargšės mergaitės miegamojo.

— Vakar vakare jis iš tikrųjų stebėtinai puikiai vaidino. Tad ar nenorėtum man papasakoti, kas nutiko pusiau žmogui, pusiau barsukui, ar gal turėsiu tai prievarta iš tavęs išpešti?

Džoi akimirksniu nušvito:

— Jis praleido su manimi naktį. Tiesą sakant, mudu nesimylėjom, tik šiaip pasiglaustėm, ir jis pažadėjo man paskambinti. Kažin, ar tesės pažadą.

— Nuo vieno gurkšnio santykiai neužsimezga, — perspėjo Ešling, remdamasi savo patyrimu ir išmintimi.

— Ir kam tu sakai? Duok man jas, — Džoi pasilenkė, norėdama paimti Taro kortas, — pažiūrėsiu, ką rodo. Imperatorė? Ką tai reiškia?

— Vaisingumą. Primena, kad išgertum kontraceptinę piliulę.

— Viešpatie! O kaip tau sekėsi? Ar susipažinai su kokiu nors mielu vaikinu?

— Ne.

— Turi labiau pasistengti. Tau trisdešimt vieneri, visi geri vyrai netrukus bus išgraibstyti.

— Man nereikia motinos, — atsakė Ešling. Tik ne Džoi. — O tau dvidešimt aštuoneri, — atšovė.

— Taip, ir aš miegu su daugybe vyrų, — Džoi paklausė, bet jau švelniau: — Ar tik neliksi viena?

— Ką tik nutraukiau santykius, gyvavusius penkerius metus, tad reikia šiek tiek laiko, kad atsikvošėčiau.

Felimas nebuvo žiaurus žmogus, bet jo nesugebėjimas įsipareigoti labai pakeitė Ešling požiūrį į meilę, kuria ji buvo pradėjusi netikėti. Jam išėjus, joje it atšiaurus vėjas įsisiautė vienatvė, bet ji dar nebuvo pasirengusi užmegzti artimesnės pažinties su kitu vyriškiu. Ir ne todėl, kad būtų nesulaukusi tokių pasiūlymų.

— Jau beveik metai, kai Felimas išėjęs. Naujas darbas, nauja pradžia. Kažkur skaičiau, kad šimtas penkiasdešimt procentų žmonių susiranda partnerį darbe. Ar pokalbio metu matei kokį nors seksualų vyrą?

Ešling tučtuojau pagalvojo apie Džeką Divainą. Vaikščiojanti bėda. Įgudęs nervų gadintojas.

— Ne.

— Pasirink kortą, — paragino Džoi.

Ešling išskleidė kortas ir ištraukė vieną.

— Kardų aštuonakė, ką ji reiškia? — paklausė Džoi.

— Pokytį, — nenoriai atsakė Ešling. — Neramumus.

— Gerai, nieko naujo. Verčiau jau eisiu. Tik patrinsiu laimės Budą, kad būčiau tikra, jog nevemsiu autobuse... Iš tikrųjų tas Buda bejėgis. Gal paskolintum pinigų taksi?

Ešling davė Džoi dešimt svarų ir įbruko du didžiulius plastikinius maišus su šiukšlėmis, jos trikdančiai sudzinksėjo.

— Nuleisk juos vamzdžiu, ačiū.

Už ketvirčio mylios Malone viešbutyje Liza stūmė lėtai slenkantį sekmadienį. Skaitė airiškus laikraščius, na, tiesą sakant, visuomeninės kronikos puslapius. Kokie nuobodūs! Juose, regis, mirgėjo tik nutukusių politikų veidai, kuriuos vagojo sutrūkinėjusios gyslos ir kurie dėjosi linksmi ir slėpė esą įsižeidę. Na, į jos žurnalą tokios nuotraukos nepaklius.

Ji užsidegė dar vieną cigaretę ir paniurusi ėmė slampinėti po kambarį. Ką veikia žmonės, kai nedirba? Susitinka su savo bičiuliais, eina į aludę, sporto salę, vaikštinėja po parduotuves, dekoruoja būstą ar šiaip lanko draugus. Tik tiek įstengė prisiminti.

Labai norėjo, kad kas nors ją užjaustų ir išklausytų, ir sugalvojo paskambinti Fifi, artimiausiai ir geriausiai draugei. Prieš daugelį metų jos, dar jauniklės, kartu dirbo žurnale Sweet Sixteen. Kai Liza perėjo į Girls rašyti straipsnių, per pažintis parūpino grožio redaktorės pavaduotojos darbą ir Fifi. Ėmusi dirbti Chic vyresniąja žurnaliste, ji pranešė Lizai, kad ieško redaktorės pavaduotojos. Kai Liza tapo Femme redaktorės pavaduotoja, Fifi užėmė Lizos redaktorės pavaduotojos vietą Chic. Po dešimties mėnesių Liza buvo paskirta Femme redaktore, o Fifi — Chic redaktore. Liza visados galėdavo pasiskųsti Fifi, nes ši suvokė „žavaus“ jų darbo riziką ir keblią padėtį, nors kiti bjauriai jai pavydėjo.

Bet Lizą kažkas sulaikė, ir ji nepakėlė ragelio. Buvo sutrikusi. Tokia jos būsena panėšėjo į apmaudą ir pasipiktinimą. Nors jų karjera klostėsi beveik vienodai, Liza visuomet būdavo šiek tiek išsiveržusi į priekį. Fifi karjera buvo kova, o Liza kopė aukštyn po truputį, pradėjusi nuo eilinės darbuotojos, pasiekė vadovaujamą postą. Ji tapo redaktore maždaug metais anksčiau už Fifi, ir nors Chic ir Femme konkuravo beveik tiesiogiai, Femme tiražas buvo šimtu tūkstančių egzempliorių didesnis. Liza džiugiai manė, kad jos paaukštinimas Manhattan gerokai pastūmėtų į priekį, ir ją būtų buvę sunku pavyti. Bet buvo ištremta į Dubliną, ir Fifi netikėtai laimėjo, nes varžovė neatvyko.

Oliveris, aiktelėjo Liza, ir staiga pasijuto laiminga. Paskambinsiu jam. Tačiau šiltas, saldus kaip medus gerų jausmų antplūdis akimirksniu virto rūgštimi. Ji buvo trumpam užsimiršusi. Aš jo nepasiilgau, kankino save. Tik nuobodžiauju ir esu nepatenkinta.

Galų gale ji paskambino mamai. Matyt, todėl, kad sekmadienis ir buvo susiklosčiusi tokia tradicija. Bet vėliau ją apniko sumauta nuotaika. Ypač dėl to, kad Paulina Edvards žūtbūt norėjo sužinoti, kodėl Oliveris jai paskambino, teiraudamasis Lizos telefono numerio Dubline.

— Mudu išsiskyrėm, — Lizos skrandis susitraukė į kietą jausmų riešutą. Ji nenorėjo apie tai kalbėti. Kodėl mama nepaskambino jai, jeigu jau taip jaudinosi ir nerimavo? Kodėl visados ji turi mamai skambinti?

— Bet kodėl, mieloji?

Liza nelabai žinojo kodėl.

— Taip nutinka, — trumpai atsakė, beviltiškai norėdama baigti šį pokalbį.

— Ar nemėginote kreiptis į tą, kaip jis vadinasi, psichologą? — nedrąsiai paklausė Paulina, bijodama, kad Liza nesupyktų ant jos.

— Žinoma, — nekantriai atrėžė Liza. Na, jie nuėjo į vieną seansą, bet Liza buvo užsivertusi darbais ir daugiau nerado tam laiko.

— Ar judu tikrai skiriatės?

— Manau, kad taip, — iš tikrųjų Liza nežinojo. Pagauti pykčio jie tik rėkė vienas ant kito: „Skiriuosi su tavimi!“, „Ne, tu negali, nes aš skiriuosi su tavimi“ ir daugiau nieko ypatingo nesvarstė. Tiesą sakant, kai susipyko, juodu su Oliveriu beveik nesišnekėjo, bet, taip atsakydama motinai, ji kažkodėl norėjo ją įskaudinti.

Paulina liūdnai atsiduso. Lizos vyresnysis brolis Naidželas išsiskyrė prieš penkerius metus. Paulina vėlai susilaukė vaikų ir nesuprato jų gyvenimo būdo.

— Sakoma, kad dvi iš trijų santuokų baigiasi skyrybomis, — pareiškė Paulina, ir ūmai Liza panoro sušukti, kad nesiskiria ir kad jos motina — siaubinga kvaila ragana, išdrįsusi pakišti tokią mintį.

Paulina nerimavo dėl dukters, bet ir bijojo jos.

— Ar skiriatės todėl, kad esate... skirtingi?

— Skirtingi, mama? — Liza kalbėjo šiurkščiai.

— Na, kad jis... spalvotasis?

— Spalvotasis?

— Netinkamas žodis, — greitai pasitaisė Paulina, paskui atsargiai pabandė: — Juodis?

Liza pliaukštelėjo liežuviu ir sunkiai atsiduso.

— Afroamerikietis?

— Po velnių, mama, jis — anglas! — Liza suprato esanti žiauri, bet buvo sunku pakeisti gyvenimo įpročius.

— Anglas afroamerikietis? — desperatiškai paklausė Paulina. — Kad ir kas būtų, jis labai išvaizdus.

Paulina tai kartojo dažnai, nes norėjo parodyti, kad nėra nusistačiusi priešiškai. Nors kai pirmąkart pamatė Oliverį, jos širdis iš išgąsčio kone liovėsi plakusi. O kad būtų bent kas nors ją perspėjęs, kad jos dukters vaikinas yra stiprus, blizgantis, šešių pėdų ūgio juodis. Spalvotasis, afroamerikietis, nesvarbu, kaip reikia teisingai jį vadinti. Ji nebuvo prieš jį nusiteikusi, tiesiog jai tai buvo netikėta.

O kai priprato, nebepaisė jo odos spalvos ir suprato, kad jis tikrai yra nieko sau vaikinas. Švelniai pasakyta.

Didžiulis juodaodis princas lygia žvilgančia oda, kuri buvo stangriai aptempusi nuožulnius skruostikaulius, migdolo formos akimis ir susuktais virvutėmis plaukais, siekiančiais žandikaulio liniją. Jis vaikščiojo tarsi šokdamas ir kvepėjo saulėtu oru. Paulina taip pat įtarė — nors nebūtų įstengusi sąmoningai to suformuluoti, — kad buvo užsispyręs kaip asilas.

— Ar jis sutiko kitą?

— Ne.

— Bet galėjo, mieloji Liza. Toks išvaizdus vaikinas.

— Gražus šalia manęs, — jeigu ji kartos tai gan dažnai, galų gale tai taps tiesa.

— Ar jautiesi vieniša, mieloji?

— Nėr kada, — atšovė Liza. — Turiu galvoti apie karjerą.

— Nesuprantu, kam tau reikia tos karjeros. Juk aš jos nepadariau, ir tai man visai nepakenkė.

— Tikrai? — pyktelėjo Liza. — Galėjai pasistengti, kai tėtis susižeidė nugarą ir mes turėjome gyventi iš jo invalidumo pensijos.

— Bet pinigai dar ne viskas. Tada buvome laimingi kaip niekad.

— Aš nebuvau.

Paulina nutilo. Liza girdėjo, kaip ji kvėpuoja į ragelį.

— Verčiau baikime pokalbį, — pagaliau pratarė. — Tikriausiai tai tau kainuoja.

— Atleisk, mama, — atsiduso Liza. — Neturėjau to galvoje. Ar gavai siuntinį, kurį tau siunčiau?

— Taip, — susinervino Paulina. — Veido kremai ir lūpų dažai. Labai miela, ačiū.

— Ar vartoji juos?

— Naaaa... — nutęsė Paulina.

— Nevartoji, — nukirto Liza.

Liza verste užversdavo Pauliną brangiais kvepalais ir kosmetika, kurios gaudavo darbe. Žūtbūt norėjo, kad motina nors truputį pasimėgautų prabanga. Bet Paulina nenorėjo išsižadėti Pond’s ir Rimmel gaminių. Kartą net yra pasakiusi: „Ak, tavo kosmetika man pernelyg gera, mieloji“.

— Ji nėra tau per gera, — pratrūko Liza.

Paulina neįstengė suvokti, kodėl Liza taip įniršus. Tik labai bijojo dienų, kai paštininkas pabelsdavo į jos duris ir maloniai tardavo: „Dar vienas siuntinys iš jūsų mergaitės, iš Londono“. Anksčiau ar vėliau Paulina visados sulaukdavo skambučio ir turėdavo pateikti įvykių eigos ataskaitą.

Nebent tame siuntinyje būdavo knygos. Liza dažnai siųsdavo mamai Katrinos Kukson ir Žozefinos Koks romanus, klaidingai manydama, kad jai patiks tie romantiški pasakojimai apie greitą praturtėjimą, kol vieną dieną Paulina pareiškė: „Tai buvo puiki knyga, kurią man atsiuntei, mieloji, apie tą Ist Endo niekšą, mėgusį prikalti savo aukas prie biliardo stalo“.

Paaiškėjo, kad Lizos asistentė per klaidą išsiuntė ne tą knygą ir pradėjo naują Paulinos Edvards skaitinių seriją. Dabar jai patinka gangsterių biografijos ir „kieti“ amerikiečių trileriai, ir kuo daugiau kankinimo scenų, tuo geriau. O Katrinos Kukson knygos keliaudavo pas kitą mamą.

— Labai noriu, kad atvažiuotum pas mus, mieloji. Jau senokai buvai.

— Hm, taip, — neaiškiai numykė Liza. — Greitai atvažiuosiu.

Jokiu būdu! Sulig kiekvienu apsilankymu pas tėvus namai, kuriuose užaugo, jai atrodydavo vis mažesni ir vis labiau slegiantys, liūdni ir niūrūs. Skurdžiuose ankštuose kambariuose, prigrūstuose labai pigių baldų, ji, regis, spindėdavo, jausdavosi svetima su savo dirbtiniais nagais, blizgančiais odiniais batais, ir jai darydavosi nejauku, suvokus, kad jos rankinė tikriausiai kainavo daugiau nei sofa, ant kurios sėdi. Ir nors jos mama su tėčiu vis aikčiodavo, kokia ji nuostabi, šitai ją labai nervindavo.

Važiuodama pas juos turėtų rengtis kukliau, pasistengti labai neišsiskirti. Bet jai reikėjo gausybės drabužių, vilkėti tarsi spindinčius šarvus, kad nebūtų įsiurbta atgal į praeitį.

Ji neapkentė viso to, bet neapkentė ir savęs.

— O gal jūs atvažiuotumėt pas mane? — paklausė Liza. Jeigu jos tėvai neįstengdavo išsijudinti pusvalandžio trukmės kelionei iš Hemel Hempstedo į Londoną, vargu ar išsiruoš skrydžiui į Dubliną.

— Bet tavo tėtis prastai jaučiasi ir...

Kloda sekmadienio rytą prabudo truputį pagiringa, bet jautėsi puikiai. Trumpai tariant, taip, kad nieko neverčiama prisiglaudė prie Dilano ir su švaria sąžine nekreipė dėmesio į jo erekciją.

Įsiveržus Molei ir Kreigui, Dilanas mieguistai juos paragino:

— Lipkite žemyn, laužykite daiktus ir leiskite mudviem su mamyte pasnausti.

Stebėtina, bet jie išlėkė, o Kloda ir Dilanas nugrimzdo į snaudulį.

— Skaniai kvepi, — sumurmėjo Dilanas Klodai į plaukus. — Sausainiais. Taip saldžiai... saldžiai...

Vėliau ji sušnabždėjo:

— Duosiu tau milijoną svarų, jei atneši man pusryčius.

— O ko norėtum?

— Kavos ir vaisių.

Dilanas išsiropštė, o Kloda išsitiesė skersai lovos lyg laiminga jūrų žvaigždė ir taip tysojo, kol grįžo vyras, vienoje rankoje nešdamas puodelį, o kitoje — bananą. Padėjo bananą ant savo karančių slėpsnų, o kai Klodos akys nukrypo į tą teritoriją, apgaulingai aiktelėjo ir kilstelėjo bananą į viršų, tarsi suvaidindamas erekciją.

— Ponia Keli, — sušuko jis. — Tu labai graži!

Kloda nusijuokė, bet pajuto, kad atslenka negailestingas kaltės jausmas.

Vėliau jie išsiruošė priešpiečių į vieną iš tų užkandinių, kuriose nesijauti esąs atstumtasis, kai atsivedi du mažus vaikus. Dilanas nuėjo parūpinti Molei pagalvėlės, kad ji galėtų atsisėsti aukščiau, o Kloda išplėšė dukrai iš rankos peilį, ir jos žvilgsnis užkliuvo už Dilano, įsitraukusio į pokalbį su padavėja — paaugle su Bembio galūnėmis, nuraudusia nuo tokio išvaizdaus vyriškio artumo.

Kloda susivokė, kad tas išvaizdus vyriškis — jos vyras, ir ūmai šovė keista mintis, kad beveik jo nepažįsta. Ją užplūdo nesuprantamas, permainingas jausmas, kad, puikiai pažinodama savo vyrą, jo nepažįsta visai. Tokį įspūdį sudarė spindintys šviesūs jo plaukai, šypsena, nuo kurios oda išsisluoksniuodavo aplink burną it lenktiniai skliaustai, beveik visados linksmos šviesiai rudos akys. Ji buvo nustebinta ir sutrikdyta jo grožio.

Ką vakar sakė Ešling? Atgaivink stebuklą.

Galvoje šmėstelėjo vaizdas: ji dūsauja iš aistros gulėdama ant nugaros smėlyje, jos „vietelė“ išsipūtusi, išbrinkusi nuo geidulio... Smėlyje? Ne, luktelėk, tai buvo ne Dilanas, o Žanas Pjeras, gundytojas prancūzas, kurį išvydus jai imdavo virpėti keliai ir su kuriuo ji prarado nekaltybę. Dieve, atsiduso ji, tai buvo nuostabu. Aštuoniolikmetis, atostogaujantis turistų bazėje Prancūzijos Rivjeroje, buvo seksualiausias vyriškis, kada nors kritęs jai į akį. O jos reikalavimai buvo labai dideli, ir ji niekados nebuvo tiek bučiavusis nė su vienu iš namuose slampinėdavusių vaikinų. Bet vos išvydusi rimtą paniurusį Žano Pjero žvilgsnį, gražią surauktą burną ir pakerėta laisvos prancūziškos kūno kalbos, iškart nusprendė, kad jis bus tas, kuris gaus labai vertingą jos nekaltybės dovaną.

Grįžk pas Dilaną, arčiausiai esantį stebuklą. Ak taip. Ji prisiminė, jog kone su ašaromis maldavo jo, kad ją pamylėtų.

— Aš negaliu laukti, prašau, įkišk jį dabar!

Ji nuslydo per galinę jo automobilio sėdynę ir praskėtė savo kelius... Ne, pala, tame automobilyje ir vėl buvo ne Dilanas. Tai Grėdas, amerikietis futbolininkas, gavęs stipendiją vasaros semestrui. Labai gaila, bet juodu susipažino tik likus trims mėnesiams iki jo išvykimo. Jis buvo patrauklus, savimi pasitikintis sportininkas, stambus, bet raumeningas, ir kažkodėl jai pasirodė, kad negali jam atsispirti.

Žinoma, ji taip manė ir apie Dilaną. Emė raustis praeityje, ieškodama ypatingų prisiminimų, ir nušluostė dulkes nuo pačių brangiausių. Pirmas kartas, kai jį pamatė. Jų akys tiesiog susidūrė sausakimšame kambaryje, ir dar prieš susipažindama su juo, jau žinojo apie jį viską, ką jai reikėjo žinoti.

Šalia jo, penkeriais metais vyresnio už Klodą, visi vaikinai atrodė kaip spuoguoti pienburniai, kuriems nuo lūpų dar nenudžiūvęs pienas. Jis buvo savimi pasitikintis, gerų manierų, ir tai darė jį labai charizmatiška asmenybe. Šypsojosi, žavėjo, skleidė šilumą, kėlė nuotaiką ir ramino: nors buvo ką tik pradėjęs verslą, ji nė neabejojo, kad Dilano laukia sėkmė. Ir buvo toks mmm... dėl kurio galima nuryti liežuvį!

Jai buvo dvidešimt, ją akino tas šviesiaplaukis gražuolis, ir ji svaigo iš laimės. Jis puikiai su ja elgėsi, ir Kloda buvo įsitikinusi, jog ištekės už jo. Net kai tėvai bandė paprotinti, jog esanti per jauna, kad gerai žinotų, ko nori, ji nepaisė jų patarimo. Dilanas buvo jos vienintelis, o ji — jo.

— Štai, Mole! — jis grįžo su pagalvėle. Dėl jos susigrūmė trys paauglės, kuri ją paduos. Tik tada Kloda pastebėjo, kad Molė supylė į cukrinę pusę indelio druskos.

Po priešpiečių jie nuvažiavo į paplūdimį. Diena buvo giedra ir vėjuota, bet šilta, taigi jie nusiavę batus ėmė braidyti po vandenį. Dilanas paprašė žmogaus, vedžiojančio šunį, kad nufotografuotų besišypsančią vėjo draikomais plaukais jų ketveriukę, sutūpusią ant švaraus smėlio, o Kloda suėmė sijono kraštą, kad jis neliptų prie šlapių kojų.

8

Pirmadienio rytą prieš eidama į tarnybą Liza palindo po dušu. Štai ir prasideda naujas darbas. Bet, jos pasipiktinimui, pastatas buvo užrakintas. Ji truputį paslampinėjo drėgname ore ir galiausiai patraukė išgerti puodelio kavos. Vis dėlto ir tai — šiokia tokia veikla. Čia ne Londonas, kur kavinės atveria duris vos išaušus.

Devintą valandą išėjus iš kavinės, prapliupo lietus. Ranką iškėlusi virš galvos, ji paspartino žingsnį, čiūžčiodama slidžiu šaligatviu keturių colių kulniukais. Ūmai sustojo ir riktelėjo pro šalį einančiam jaunuoliui, susisupusiam į striukę su gobtuvu:

— Ar visados lyja šitoje sumautoje šalyje?

— Nežinau, — nervingai atsakė jis. — Man tik dvidešimt šešeri.

Prie durų su Liza pasisveikino mergina, vardu Triks. Ji buvo pašiurpusi nuo šalčio, įsispraudusi į siaurą persišviečiančią suknelę, panašią į apatinuką, ir, kad nesušaltų, šokčiojo nuo vienos kojos ant kitos, o buvo apsiavusi storapadžiais batais. Pamačius Lizą, jos veidas nušvito iš susižavėjimo, ir ji paskubomis sutrypė nuorūką.

— Kaip gyvuojate? — suniurnėjo, išpūsdama paskutinį dūmų kamuolį. — Puikūs batai! Aš — Triks, jūsų sekretorė. Kol dar nepaklausėte, tikrasis mano vardas yra Patricija, bet taip mane vadinti nėra prasmės, nes į jį neatsiliepsiu. Buvau Triksi, bet žmonės, dirbantys netoliese, tokį vardą davė savo pudelei, taigi dabar esu Triks. Dirbau priimamojo sekretore, kitaip tariant, pastumdėle, bet mane paaukštino, ir už tai turiu dėkoti jums. Atsargiai, aš nepasikeičiau... Štai čia, liftas tenai.

— Pirmiausia turėčiau prisipažinti, jog ne itin gerai spausdinu kompiuteriu, — tarė Triks, kai jos ėmė kilti į viršų. — Bet meluoti moku fantastiškai: visai nesunkiai šešiasdešimt žodžių per minutę. Galiu pasakyti, kad esate susitikime, visiems, su kuriais nenorite šnekėtis, ir jiems nekils nė mažiausio įtarimo. Nebent norėsite, kad jie tai suprastų. Moku ir pagąsdinti, suprantate?

Liza ją suprato.

Nors Triks tik dvidešimt vieneri, ji buvo labai graži, ir Liza pajuto joje slypintį ryžtą ir atkaklumą. Visai kaip ji jaunystėje.

Pirmasis dienos smūgis — Airijos Randolph Media išsiteko viename aukšte, o Londono kontoros buvo užėmusios visą dvylikos aukštų pastatą.

— Turiu jus nuvesti pas Džeką Divainą, — pasakė Triks.

— Ar jis generalinis direktorius Airijoje? — paklausė Liza.

— Tikrai? — nustebo Triks. — Matyt. Kad ir kaip būtų, jis — viršininkas, bent pats taip mano. Su juo menki juokai. Būtumėt jį mačiusi aną savaitę. — Ji dramatiškai pritildė balsą. — Kaip lokys su skaudančia šikna. Bet šiandien jis gerai nusiteikęs, vadinasi, susitaikė su savo mergina. Lengvabūdiška porelė.

Lizą toliau atakavo smūgiai: Triks nuvedė ją į erdvią kontorą, kurioje stovėjo maždaug penkiolika stalų. Penkiolika! Ar įmanoma valdyti žurnalo imperiją, kurioje penkiolika stalų, valdybos posėdžių kabinetas ir ankšta virtuvėlė?

Ją persmelkė baisi mintis.

— Bet... kur yra mados skyrius?

— Ten, — linktelėjo Triks į kampą įgrūsto skersinio pusėn. Ant jo kabojo siaubingas persikų spalvos megztinis, aišku, iš „Gėlų mezginių“, pamergės suknelė, vestuvių pyragas ir kažkokie vyriški drabužiai.

Dieve! Femme madų skyrius užėmė visą kambarį. Prikimštas drabužių iš prašmatniausių parduotuvių, taigi keletą metų Lizai nereikėdavo pirkti naujų apdarų. Ji turi kažko griebtis!

Jos galva jau ūžė nuo planų, kaip užmegs ryšius su madų pasauliu, tačiau tuo metu Triks ėmė ją pažindinti su dviem darbuotojais.

— Tai Dervla ir Kelvinas, jie triūsia ir kituose žurnaluose, taigi nėra tik jūsų kadrai. Ne taip, kaip aš, — didžiuodamasi tarė ji.

— Dervla, O’Donel, malonu susipažinti, — stambi keturiasdešimties su trupučiu moteris elegantišku palaidu drabužiu paspaudė Lizai ranką ir nusišypsojo. — Dirbu „Airijos nuotakoje“, „Keltų sveikatoje“ ir „Gėlų interjeruose“.

Liza, vos metusi žvilgsnį, iškart suprato, jog ši moteris — buvusi hipė.

— O aš — Kelvinas Kridonas, — Lizos ranką sugriebė liguistai madingas vyrukas peroksidiniais plaukais, užsibalnojęs Joe Ninety akinius juodais rėmeliais. Jai akimirksniu tapo aišku, kad tie akiniai nešiojami tik dėl įvaizdžio, o jų stiklai be jokių dioptrijų. Pradėjęs trečią dešimtį, pamanė ji. Vyrukas spinduliavo šaltą, jaunatvišką energiją. — Dirbu „Airių šlaunyje“, „Keltų automobiliuose“, „DIY airių stiliuje“ ir „Keol“, žurnale apie muziką.

Nuo gausybės sidabrinių jo žiedų Lizai suskaudo ranką.

— Ką norite tuo pasakyti? — sumišo Liza. — Redaguojate visus tuos žurnalus?

— Taip pat ieškau jiems medžiagos ir rašau straipsnius.

— Ir viską atliekate vienas? — negalėjo atsistebėti Liza. Ji nukreipė žvilgsnį nuo Kelvino prie Dervlos.

— Mums padeda laisvai samdomi žurnalistai, — paaiškino Dervla. — Mes turim vienintelį tikslą — išleisti naują numerį.

— Reikalai klostėsi neblogai, bet žlugo „Katalikų nuomonė“, — Dervla nenutuokė, kokia buvo sukrėsta Liza, užgriuvus rūpesčiams. — Taigi dabar ketvirtadieniais turiu užsiimti kuo nors kitu.

— Tie leidiniai savaitiniai ar mėnesiniai?

Dervla ir Kelvinas tylėdami grįžtelėjo vienas į kitą, bet paskui nesusilaikė ir vienu metu prapliupo juoktis. Jie niekad nebuvo girdėję tokio smagaus klausimo.

— Mėnesiniai! — sudejavo Dervla, negalėdama patikėti savo ausimis.

— Savaitiniai! — dar garsiau pridūrė Kelvinas.

Tada Dervla pastebėjo, kad Liza susiraukė, ir tučtuojau surimtėjo.

— Ne. Dažniausiai dukart per metus. „Katalikų nuomonė“ išeidavo kas savaitę, bet visi kiti žurnalai — pavasarį ir rudenį. Nebent nutikdavo kokia nors nelaimė.

— Prisimeni 1999-ųjų rudenį? — Dervla atsisuko į Kelviną. Šis, akivaizdu, prisiminė, nes vėl ėmė juoktis.

— Kompiuterio virusas, — paaiškino Kelvinas. — Viską ištrynė.

— Tuo metu tai buvo visai nejuokinga...

Bet dabar, aišku, buvo.

— Pažvelkite, — Dervla parodė į lentyną, pilną įvairių iliustruotų žurnalų. Ji padavė Lizai ploną žurnalą, pavadintą „Airių nuotaka, 2000 pavasaris“.

Tai ne žurnalas, pagalvojo Liza. Tai brošiūra. Tiesą sakant, lankstinukas. Nieko daugiau, tik lapelis užrašams. Po velnių, vargu ar tai galima būtų pavadinti leidiniu.

— O štai „Bulvė“, mūsų kulinarinis žurnalas, — Devla įteikė Lizai kitą lankstinuką. — Jį, kaip ir „Gėlų mezginius“ bei „Airių sodininkystę“, redaguoja Šauna Grifin.

Ką tik buvo pasirodęs dar vienas darbuotojas.

Ji nesivargins dėl jo, nes jis — pilkas, niekuo neišsiskiriantis žmogelis, pasibjaurėjusi pagalvojo Liza. Vidutinio ūgio, pliktelėjęs ir nešioja vestuvinį žiedą. Žmogus-tapetai. Ji vos įstengė su juo pasisveikinti.

— Tai Geris Godsonas, meno direktorius. Labai nešnekus, — garsiai pasakė Triks. — Ar ne, Geri? Mirktelėk vieną sykį, jei taip, dukart — jei nori, kad atstočiau ir duočiau tau ramybę.

Geris sumirksėjo du kartus, o jo veidas taip ir liko akmeninis. Paskui jis plačiai nusišypsojo, paspaudė Lizai ranką ir tarė:

— Sveika atvykusi į „Kolin“. Dirbu ir kituose žurnaluose, bet dabar ketinu dirbti tik jums.

— Ir man, — priminė jam Triks. — Supranti, esu jos sekretorė. Tai aš tau nurodinėsiu ir įsakinėsiu.

— Dieve, — geranoriškai sumurmėjo Gėris.

Liza stengėsi išspausti šypseną.

Triks tyliai pabarbeno į Džeko duris, tada jas atidarė. Džekas pakėlė akis. Pailsėjęs jo veidas buvo šiek tiek liūdnas ir kažko susigėdęs, o nepermatomos juodos akys — paslaptingos. Išvydęs Lizą, jis palankiai nusišypsojo, nors jie niekados nebuvo susitikę. Visiems pasitaisė nuotaika.

— Liza? — ištarė jos vardą taip, kad ji atitirpo. — Užeikite ir sėskitės. Jis apėjo stalą ir paspaudė jai ranką.

Lizą apėmusi bloga nuojauta atlėgo. Jai patiko tas Džekas. Aukštas? Dedu paukščiuką! Tamsiaplaukis? Dedu paukščiuką! Gerai uždirba? Dedu paukščiuką! Jis — generalinis direktorius, nors tik airiškos bendrovės.

Nuo jo dvelkė kažkuo ortodoksišku, ir tai ją sujaudino. Nors buvo apsivilkęs kostiumą, bet nujautė, jog per prievartą, o jo plaukai buvo ilgesni, nei būtų leistina Londone.

Na ir kas, kad turi merginą? Argi tai kliūtis?

— Mes labai jaudinamės dėl „Kolin“, — prabilo jis. Bet šio teiginio gelmėj Liza išgirdo nuovargio gaidelę. Jo šypsena dingo, jis vėl surimtėjo ir susimąstė.

Paskui ėmė pristatyti Lizai jos „komandą“:

— Triks, jūsų sekretorė, o štai jūsų pavaduotoja Ešling. Ji, regis, labai darbšti.

— Girdėjau, — sausai tarė Liza. Iš tikrųjų Kalvinas Karteris jai pasakė: „Tu pateiksi viziją, o ji padarys visą juodą darbą“.

— Mersedes bus mados ir grožio redaktorė, tačiau prisidės ir prie pagrindinio darbo. Ji atėjo iš „Airijos sekmadienį“.

— Kas tai?

— Sekmadienio laikraštis. Gėris, jūsų meno redaktorius, dirba ir kituose leidiniuose. Taip pat ir Bernardas, jis tvarkys „Kolin“ administraciją, skelbimus ir kitką.

Džekas nutilo. Liza lūkuriavo, kol jis pristatys jai dar kokius aštuonis darbuotojus. Bet jis tylėjo.

— Tai viskas? Penki darbuotojai? Penki? — jai apsvaigo galva, nes negalėjo tuo patikėti. Jos sekretorė Femme net turėjo savo sekretorę!

— Jums bus skirtas nemažas biudžetas ir laisvai samdomiems žurnalistams, — pažadėjo Džekas. — Galėsite rinktis darbuotojus ir pasitelkti nuolatinius bei vienkartinius konsultantus.

Liza puolė į isteriją. Kaip ji atsidūrė tokioje siaubingoje situacijoje? Kaip? Ji buvo susiplanavusi savo gyvenimą. Visados žinojo, kur eina ir ką tenai ras. Iki dabar, kol buvo taip netikėtai nublokšta į šį užkampį.

— Kieno... kieno yra kiti stalai?

— Dervlos, Kelvino ir Saunos, kuri redaguoja visus kitus mūsų žurnalus. Dar mano sekretorės, ponios Morli, Madžės — ji tvarko reklamą ir yra tikra rotveilerė! Lornos ir Emilės iš pardavimo skyriaus ir dviejų finansininkių Eugenijų.

Lizai buvo sunku atsikvėpti, bet ji turėjo atsispirti norui bėgti į tualetą ir rėkti, užsidengus rankomis veidą, bet į kontorą jau žengė Ešling, redaktorės pavaduotoja.

— Dar sykį labas, — atsargiai nusišypsojo ji Džekui Divainui.

— Sveika, — linktelėjo jis galva, tačiau be jokios šilumos, kurią parodė sveikindamasis su Liza. — Nemanau, kad esate pažįstamos. Liza Edvards — Ešling Kenedi.

Ešling akimirksniu apstulbo, paskui jos veidas nušvito Lizai. Ji neslėpė susižavėjimo nepriekaištinga jos oda, puikiu, įgnybtu per liemenį kostiumėliu, dailiomis kojomis, aptemptomis dešimties denų pėdkelnėmis. — Man malonu susipažinti su jumis, — pernelyg nervingai tarė ji. — Labai jaudinuosi dėl šio žurnalo.

O Ešling nepadarė Lizai jokio įspūdžio. Mes visos galėtume, jei tik norėtume, šitaip šukuotis plaukus, nei garbanotus, nei tiesius, niekinamai pagalvojo Liza. Nė viena nėra gimusi su lygiais, nepriekaištingais plaukais, vis tiek reikia juos kaip nors tvarkyti. Ir Triks makiažas toli gražu nebuvo subtilus, bet ji atrodė miela.

Paskui atėjo Mersedes, tačiau ir ji Lizai sukėlė abejonių. Ji buvo išvaizdi, tyli, tamsi ir slidi kaip gyvatė.

Liza nesusipažino tik su Bernardu, kaip paskui paaiškėjo, prasčiausiu darbuotoju. Ant marškinių jis dėvėdavo raudoną liemenę ir ryšėdavo prieštvaninį kaklaraištį, ir, atvirai kalbant, tai buvo viskas, ką jai reikėjo apie jį žinoti.

Dešimtą valandą „Kolin“ komanda, Džekas ir jo sekretorė ponia Morli susirinko pasitarimų kabinete susipažinti. Liza nustebo, kad ponia Morli — ne kvepalais dvelkianti, dalykiška ir stropi panelės Manipeni tipo moteris, o šešiasdešimtmetė mopsiško veido drakone. Vėliau Liza sužinojo, kad Džekas ją paveldėjo iš ankstesnio generalinio direktoriaus. Jis būtų galėjęs pasamdyti kitą žmogų, bet kažkodėl nusprendė to nedaryti, taigi ponia Morli buvo jam labai atsidavusi. Pernelyg atsidavusi — tokia buvo visuotinė nuomonė.

Ponia Morli ėmėsi rašyti protokolą, ir Džekas trumpai paaiškino, kad „Kolin“ turi būti seksualus, madingas ir žaismingas žurnalas, kurio skaitytojos — nuo aštuoniolikos iki trisdešimties metų airės. Jis turėtų būti įdomus, visapusiškas, atvirai rašyti apie seksą. Visiems reikia gerai apgalvoti straipsnius.

— Ką manote apie straipsnį, kaip susipažinti su vyrais Airijoje? — nervingai įsiterpė Ešling. — Galbūt vieno mėnesio numeryje mergina keliaus į pažinčių agentūrą, kitą — naršys po internetą, dar kitą — susiruoš pajodinėti?

— Nebloga mintis, — nenoromis pratarė Džekas.

Ešling kreivai šyptelėjo. Nebuvo tikra, ar ilgai ištvertų tokį darbą. Tiesą sakant, idėjos nebuvo jos stiprioji pusė. Tokį straipsnį pasiūlė Džoi tik todėl, kad tikėjosi tapti ta bandomąja mergina.

— Aš juk visados stengiuosi susipažinti su vyrais, — pasakė Džoi. — Be to, už tai gaučiau pinigų.

— Kokių dar turite idėjų? — paragino Džekas.

— Gal reikėtų kokios nors garsenybės laiško? — pasiūlė Liza. — Raskite kokią nors airių įžymybę. Pavyzdžiui... — Ji labai suglumo, nes nežinojo nė vienos airių garsenybės. — Pavyzdžiui... pavyzdžiui...

— Bono, — maloniai įsiterpė Ešling. — Arba kuri nors Corrs mergina.

— Taip, — pritarė Liza. — Tūkstantis žodžių apie skrydžius pirmąja klase, siautimą vakarėliuose su Keite Mos ir Ana Fril. Rizikinga ir žavu.

— Puiku, — Džekas buvo patenkintas. Bet Lizą vėl apėmė siaubas ir baimė. Ji ir vėl buvo priblokšta, nes nė nenutuokė, kokia milžiniška užduotis jai teko. Nepažįstamoje šalyje išleisti visiškai naują žurnalą!

— O kaip ne garsenybės laiškas? — prašneko Triks kimiu balsu. — Pasvarstykite tokį dalyką: esu paprasta mergina, vieną vakarą pajutau, kad man viskas įgriso, be to, turiu neištikimą vaikiną, neapkenčiu savo darbo, norėčiau turėti daugiau pinigų, iš parduotuvės nušvilpiau nagų lako buteliuką...

Visi džiaugsmingai linkčiojo. Bet kai ji pradėjo pasakoti apie nagų lako vagystę, galvų linksėjimas sulėtėjo, paskui visai liovėsi. Taip yra nutikę visiems, bet nė vienas nedrįso prisipažinti.

Triks tučtuojau pagavo nuotaikos kaitą ir pasitikinčiai ėmė tarškėti toliau:

— Mano mama labai nemėgsta mano vaikino. Nusišviesinau plaukus ir nusideginau galvos odą. Štai taip.

— Gera mintis, — tarė Džekas. — Mersedes, ką sugalvojai?

Mersedes kažką piešė, tamsios jos akys klajojo toli ir buvo neperregimos.

— Ketinu pristatyti kuo daugiau airių dizainerių. Apsilankysiu mados koledžų pasirodymuose...

— Ar tai siaura ir ribota sritis? — kandžiai įsiterpė Liza. — Apie tarptautinio masto dizainerius turime rašyti profesionaliai.

Ji jokiu būdu neketina nešioti mėgėjiškų namų darbo apdarų, kuriuos siuva Mersedes draugužės savo miegamuosiuose! Tikri žurnalai, pavyzdžiui, Femme, publikuoja rafinuotų, puošnių drabužių, kuriuos atsiunčia tarptautinių mados namų spaudos biurai, nuotraukas. Tie drabužiai tik pasiskolinami, bet nufotografuoti jie ne kartą „pasimesdavo“. Žinoma, kaltė būdavo suverčiama modeliams — na, jie juk negali atsisakyti heroino. Ir jei koks pražuvęs drabužėlis atsirasdavo Lizos spintoje, niekas to nesugaudydavo. Na, tiesą sakant, visi tai puikiai suprasdavo, bet nieko negalėdavo padaryti. Tai buvo tarnybinės padėties privalumai ir lengvatos, kurių Liza nė neketino atsisakyti.

Mersedes metė į Lizą gudrų, niekinamą žvilgsnį. Liza nustebo, nes tai ją sutrikdė.

— Kas dar? — paklausė Džekas.

— O gal?.. — lyg dvejodama ištarė Ešling. Jai atrodė, kad turi originalią idėją, bet abejojo. — O gal nuolatinį straipsnį turėtų rašyti vyras? Suprantu, jog tai moteriškas žurnalas, bet ar viską žinome apie vyro proto posūkius? Ką jis iš tikrųjų nori pasakyti tardamas: „Paskambinsiu tau“. Iš tiesų! — susijaudinusi riktelėjo ji. — Galėtume atskleisti ir moteriškąją pusę. Jo straipsnis jos straipsnyje?

Džekas klausiamai kilstelėjo antakį.

— Tai jau buvo pasiūlyta prieš penkias minutes, — trumpai nukirto Liza.

— Tikrai? — nusiminė Ešling. — Tada gerai.

— Šiandien gegužės dvyliktoji, — užbaigė pasitarimą Džekas. — Valdyba pirmąjį numerį nori išvysti rugpjūčio gale. Tiems, kurie atėjo iš savaitinių leidinių, tai gali atrodyti ilgas laikotarpis, bet iš tiesų laiko turime nedaug. Prieš akis daug sunkaus darbo. Bet ir įdomaus, — pridūrė, nes suprato, kad turi tai pasakyti. Vylėsi įtikinti kitus, tik, žinoma, ne save. — Iškilus keblumams, mano durys visados atviros.

— Iš to nedaug naudos, kai jūsų nėra kontoroje, — įžūliai tarė Triks. — Norėjau pasakyti, — suskato pasitaisyti, kai pamatė patamsėjusį jo veidą, — kad dažnai būnate televizijos studijoje, kur palaikote tvarką.

— Deja, — Džekas skyrė šiuos žodžius Lizai, — mūsų televizija ir radijo studijos yra kitame pastate už pusės mylios. Jiems reikia erdvės, todėl mano kontora čia, bet vis tiek turiu nemažai laiko praleisti ir ten. Jei manęs prireiks, galite bet kada man paskambinti.

— Gerai, — linktelėjo Liza. — O koks bus „Kolin“ tiražas?

— Trys tūkstančiai egzempliorių. Iš pradžių gal bus mažesnis, bet tikimės, kad per pusmetį jis pasieks tokį skaičių.

Trys tūkstančiai. Liza buvo pritrenkta — jei Femme tiražas būdavo mažesnis nei trys šimtai penkiasdešimt tūkstančių, lėkdavo galvos.

Paskui Džekas parodė Lizai laisvai samdomų žurnalistų biudžetą, bet kažkas buvo ne taip — regis, trūko nulio. Bent vieno.

Tokios tokelės. Ji mandagiai išėjo iš kambario ir tarsi sapne nuslinko į tualetą, užsirakino kabinoje. Savo nuostabai, ėmė dusti ir kūkčioti. Verkė iš nusivylimo, pažeminimo, vienatvės, dėl visko, ką prarado. Tai truko neilgai, nes iš tikrųjų nebuvo verksnė, bet kai galų gale išsliūkino iš kabinos, jos širdis ėmė smarkiai daužytis pamačius, jog kažkas stovi prie kriauklės. Ogi atlapaširdė Ešling, užkišusi rankas už nugaros. Landi kalė!

— Kuri ranka? — paklausė Ešling.

Liza nesuprato.

— Pasirinkite ranką.

Liza pasijuto, tarsi būtų gavusi antausį. Čia visi pamišę.

— Dešinioji ar kairioji? — neatlyžo Ešling.

— Kairioji.

Ešling parodė Lizai kairiosios rankos turinį. Popierinių nosinaičių pakelis. Paskui ištiesė dešiniąją ranką. Raminamųjų vaistų buteliukas.

— Iškiškite liežuvį, — Ešling užlašino ant sutrikusio Lizos liežuvio keletą lašų. — Nuo sukrėtimo ir traumų. Cigaretę?

Liza piktai papurtė galvą, paskui sudvejojo ir inertiškai leido, kad Ešling įbruktų jai į burną cigaretę ir ją uždegtų.

— Jei norite pataisyti makiažą, — pasiūlė Ešling, — turiu drėkiklio ir tušo. Jis tikriausiai nėra toks geras, prie kokio esat pratusi, bet šiuo atveju pravers. — Ji jau knisosi savo rankinėje.

— Ar jus kas nors čia atsiuntė? — Liza galvojo apie Džeką Divainą.

Ešling papurtė galvą.

— Niekas nesusivokė, tik aš.

Liza nesumojo, ar turėtų nusivilti, ar ne. Nenorėjo, kad Džekas pamanytų, jog ji silpnadvasė, bet būtų miela žinoti, kad jam rūpi...

— Paprastai taip nesielgiu, — Liza nutaisė griežtą miną. — Nenoriu, kad visa tai išeitų už šių sienų.

— Tai jau pamiršta.

9

Baigiantis pirmai darbo dienai, Ešling pasijuto visiškai išsekusi. Bet jai nepaprastai palengvėjo, kad nereikia stumdytis autobuse ar kastis kita transporto priemone, ir ji pėsčia nusvirduliavo tiesiai į namus. Kokia laimė! Ji bent turi juos, o Lizai dar reikėjo juos susirasti.

Ešling patenkinta įlėkė į savo butuką, nusispyrė batelius ir patikrino telefono atsakiklį. Raudona lemputė geidulingai ir smagiai mirkčiojo mėgstamą jos „kūrinį“. Ešling labai troško draugijos ir ryšio, kad padėtų jai užbaigti neįprastą, sunkią, išsekinusią dieną. Bet nusivylė, nes buvo gavusi tik vieną keistą žinutę iš kažkokios bendrovės Cormac, ji pranešė penktadienio rytą atvešianti toną mulčio. Po galais, matyt, supainiojo numerį.

Ji susirangė ant sofos, čiupo telefoną ir paskambino Klodai. Bet vos spėjo pasisveikinti, Kloda tuojau prapliupo:

— Šiandien man buvo pragariška diena!

Stengdamasi perrėkti klyksmų kakofoniją, ji ėmė skųstis:

— Kreigui suskaudo pilvuką, jis pusryčiams suvalgė tik skrebučio riekelę, užteptą žemės riešutų sviestu. Per priešpiečius nieko neėmė į burną, tad svarsčiau, gal pamėginus sumaitinti jam šokoladinį sausainį, nors, gavęs cukraus, jis visada pasidaro pernelyg aktyvus, taigi galiausiai daviau saldaus kremo, nes pamaniau, jog toks maistas naudingesnis nei tas šokoladas...

— Ak, — užjaučiamai sulinksėjo galva Ešling, o Klodą nustelbė staugimas.

— ... kurį jis kaipmat sutaršė, tada pabandžiau duoti dar, bet jis tik nulaižė glajų. Kreigas neturi temperatūros, bet išblyškęs. UŽSIČIAUPK! LEISK MAN PASIŠNEKĖTI TELEFONU PENKIAS SEKUNDES, PRAŠAU. Ak, po šimts velnių, nebegaliu to pakęsti!

Klodos maldavimus užgožė dar didesnis triukšmas.

— Ar tai Kreigas? — paklausė Ešling. Matyt, jam tikrai skauda pilvą. Jis žviegė, tarsi būtų skerdžiamas.

— Ne, tai Molė.

— O kas jai nutiko?

Ešling įstengė suprasti kelis Molės riksmo žodžius. Mamytė pikta. Mamytė tiesiog siaubinga. O Molei tokia mamytė nepatinka. Itin isteriškas klyksmas reiškė, kad Molė NEKENČIA mamytės.

— Skalbiu jos seilinuką, — pasiteisino Kloda. — Jis skalbyklėje.

— O Dievulėli.

Molė tiesiog pasiųsdavo, kai jai tekdavo išsiskirti su savo seilinuku. Kitados tai buvo indų šluostė — ją Molė, nepaliaujamai čiulknodama, sugadino ir pavertė dvokiančiu beformiu parudusiu skuduru.

— Jis buvo nešvarus, — desperatiškai tarė Kloda. Nusigręžė nuo telefono ir vėl ėmė maldauti: — Mole, jis buvo purvinas. Tfiu, bjaurus, fui! — Ešling kantriai klausėsi, kaip Kloda spjaudėsi ir leido pasibjaurėjimo garsus. — Jis buvo pavojingas sveikatai, būtum nuo jo susirgusi.

Klyksmas pagarsėjo dar keliais tonais, ir Kloda grįžo prie telefono.

— Ta sena kalė vaikų darželyje pasakė, kad nebeleis Molei neštis seilinuko, jeigu jis nebus reguliariai skalbiamas. Ką galiu padaryti? Bet nemanau, jog tai apendicitas...

Tik po akimirkos Ešling suvokė, kad jos jau šnekasi apie Kreigą.

— ... nes jis nevėmė, o šeimos medicinos enciklopedijoje rašoma, jog tai neabejotinas apendicito požymis. Bet juk visko prisigalvoji, ar ne?

— Taigi, — suabejojo Ešling.

— Tymai, vėjaraupiai, meningitas, poliomielitas, diegliai, — liūdnai greitakalbe bėrė Kloda. — Palauk, Molė nori atsisėsti man ant kelių. Gali sėdėti ant mamytės kelių, jei pažadėsi tylėti. Ar tylėsi? Ką?

Bet Molė jos neklausė, tik iš bildesio ir bruzdėjimo Ešling suprato, kad jai buvo leista įsitaisyti Klodai ant kelių. Laimė, ji liovėsi spiegti ir dabar tik šnarpštė ir aikčiojo.

— Tarsi viso to būtų negana, dar paskambino tas šiknius Dilanas ir pasakė, kad jis ne tik ir vėl pareis namo vėlai, bet dar ir kitą savaitę turės dalyvauti naktinėje konferencijoje.

— Šiknius Dilanas, — išgirdo Ešling puikia tarsena monotoniškai kartojant Molę. — Šiknius Dilanas, šiknius Dilanas.

— ... Be to, šį penktadienį jis išvažiuoja vakarieniauti į Belfastą!

Fone pasigirdo verksmas. Vyriškio verksmas. Šiknius Dilanas anksti parėjo namo ir nusiminė, išbartas žmonos ir dukters, ironiškai svarstė Ešling. Ne, verkšleno, zirzė ir skundėsi dėl skaudančio pilvuko vis dėlto Kreigas.

— Užeisiu penktadienį vakare, — pasisiūlė Ešling.

— Puiku... NEKIŠK NAGŲ! NELIESK, BJAURYBE! Ešling, turiu eiti, — tarė Kloda, ir ryšys nutrūko. Dažniausiai taip ir baigdavosi visi pokalbiai telefonu su Kloda. Ešling suglumusi sėdėjo ir žvelgė į telefoną. Jai reikėjo su kuo nors pasišnekėti. Gerai, kad netrukus turėtų pareiti Tedas. Jis buvo toks punktualus, kad Ešling pagal jį galėjo nustatyti savo laikrodį. Šešios penkiasdešimt trys.

Bet dešimt po septynių, kai ji jau buvo sušlamštusi beveik pusę Kettle traškučių, o Tedo nė kvapo, ji sunerimo. Vylėsi, kad jis nepateko į avariją. Juk lakstė ant dviračio kaip velnias, ir dar be šalmo. Pusę aštuonių jam paskambino. Jos nuostabai, jis buvo namie!

— Kodėl neužsukai?

— Ar nori, kad ateičiau?

— Na... Manau, taip. Šiandien buvo pirmoji mano diena naujame darbe.

— Ak, šūdas, pamiršau. Tuojau ateisiu.

Akimirksniu Tedas jau buvo pas Ešling ir atrodė kažkoks pasikeitęs. Kiekybiškai buvo neįmanoma to apibrėžti, tačiau Ešling tuo nė neabejojo. Nematė jo nuo šeštadienio vakaro — tiesiog nuostabu, bet ji buvo taip suirzusi dėl naujo darbo, kad iki šiol tos permainos nepastebėjo. Jis buvo nebe toks švelnus, bet tvirtesnis. Dažniausiai įsiverždavo į kitų erdvę lyg nesulaikoma jėga, bet tokios pagyvėjusios, tiesios laikysenos ji dar nebuvo regėjusi.

— Sveikinu su sėkme šeštadienio vakarą, — tarė Ešling.

— Atrodo, turiu naują merginą, — prisipažino jis ir droviai išsišiepė iki ausų. — Tiesą sakant, bent jau vieną. — Ešling veide atsispindėjo nekantrus laukimas, todėl jis paaiškino: — Vakar praleidau su Ema, bet rytoj vakare susitiksiu su Kele.

Tada pasirodė Džoi.

— Laukiančiam laikas prailgsta. Jei smaksosiu prie telefono, pusiau žmogus, pusiau barsukas niekados nepaskambins. Tikra teisybė! Bilas Geitsas, Rupertas Murdokas ar Donaldas Trampas — pamaniau, kad pramonės magnatai labai tiks tavo naujo darbo pradžiai.

— Nesunku išsirinkti, — Ešling negalėjo patikėti, kaip lengva jai pokštauti. — Žinoma, Donaldas Trampas.

— Tikrai? — paniuro Džoi. — Man atrodo, kad jo šukuosena labai jau pasipūtusi, nes plaukai išdžiovinti džiovintuvu. Manau, jog sunku gerbti žmogų, kuris skiria savo plaukams daugiau laiko negu aš. Gerai, kiekvienam savo.

Ji išėmė iš krepšio butelį Asti Spumante ir pamojavo juo.

— Čia tau. Sveikinu naujame darbe.

— Spju-mante^6, — sušuko Ešling. — Ačiū.

— Spju-mante? — žavėjosi Tedas.

— Spju-mante, — patvirtino Džoi. — Pats geriausias.

Kai jie ganėtinai prisikikeno iš to „spju-mante“, Džoi išpūtė akis ir, tikėdamasi gerų naujienų, paklausė:

— Na kaip? Kokia buvo pirmoji tavo, žavaus žurnalo darbuotojos, diena?

— Turiu gražų stalą, puikų kompiuterį Apple Mac.

— Gražų bosą? — reikšmingai paklausė Džoi.

Ešling stengėsi susikaupti. Ją pakerėjo švytinti, patraukli Liza, jai buvo smalsu, kodėl ji tokia nepatenkinta ir liūdna. Ji atpažino ją. Tai ta pati moteris, kurią matė prekybos centre, nusipirkusią visų prekių po septynias, ir tai ją taip pat sudomino. Bet ji suklydo, nusekdama paskui ją į tualetą. Labai norėjo padėti, tačiau buvo palaikyta landūne ir įkyruole.

— Ji labai graži, — Ešling nenorėjo leistis į apgailestavimus. — Liekna, protinga, fantastiškai rengiasi.

Tedas, naujai iškeptas mergininkas, atkuto, bet Džoi paniekinamai tarė:

— Ne tas bosas. Išvaizdus vyriškis, kuriam į pirštą įkando mergina.

Ešling stūmė šalin mintis apie Džeką Divainą. Ji ką tik pradėjo naują darbą, ir jai pasirodė, kad nė vienas jos viršininkų nebuvo ja sužavėtas.

— Iš kur žinai, kad jis išvaizdus? — paklausė ji.

— Tiesiog taip atrodo. Apkiautėliams niekas nekandžioja pirštų.

— Teisybė, — įsiterpė Tedas. — Man dar niekad nėra to nutikę.

Bet viskas gali ir pasikeisti, pagalvojo Ešling.

Džoi neatstojo:

— O tavo bosas?

— Jis, hm, labai rimtas, — prabilo Ešling. Paskui norėdama pasipuikuoti prisipažino: — Regis, aš jam nepatinku, — ji pamanė, jog taip sakyti yra neutralu.

— Kodėl? — toliau kamantinėjo Džoi.

— Taip, kodėl? — norėjo sužinoti ir Tedas. Kaip kas nors gali nemėgti Ešling?

— Matyt, todėl, kad anądien užklijavau jam pleistrą.

— Kas čia blogo? Tu tik stengeisi padėti.

— O, kad nebūčiau taip pasielgusi, — atsiduso Ešling. — Verčiau ko nors užkąskime.

Jie paskambino į tajų restoranėlį ir, kaip visada, užsisakė per daug maisto. Net ir visiems prisikimšus skrandžius (jie taip išsipūtė, kad net skaudėjo), dar buvo likę gausybė valgių.

— To tajų maisto nuolat persiryjame, — ėmė apgailestauti Ešling. — Gerai, į kieno šaldytuvą sudėsime likučius, nors juos vis tiek po dviejų dienų išmesime?

Džoi ir Tedas susižvalgė, truktelėjo pečiais ir pasižiūrėjo į Ešling.

— Gal į tavo.

— Aš sunerimusi, — pranešė Džoi. — Mano laimės sausainis teigia, kad patirsiu nusivylimą. Paskaitykime savo horoskopus.

Jie išsitraukė senus kinų horoskopus ir pasklaidę rado sprendimą, kokio norėjo. Paskui pabandė žiūrėti televizorių, bet jis nieko doro nerodė. Tada Džoi dirstelėjo pro langą skersai gatvės „Sniego“ klubo pusėn. Durininkai juos įleisdavo nemokamai, nes jie gyveno toje pačioje gatvėje.

— Kas nori pereiti gatvę ir pašokti? — nerūpestingai pasidomėjo Džoi. Pernelyg nerūpestingai.

— Ne! — tarė Ešling, nes baimė ją vertė būti kategorišką. — Rytoj prieš darbą turiu būti puikios formos.

— Ir aš turiu darbą, — pasakė Džoi. — Esu greičiausia draudimo ieškinių tyrėja Vakaruose. Nagi, tik vienai taurei.

— Tu nė nesuvoki, ką dabar pasakei. Stebiuosi, kaip išvis prasižiojai. Jeigu eisiu su tavimi „vienai taurei“, baigsiu penktą valandą ryto svaigstančia galva, šokdama pagal ABBA muziką, žiūrėdama, kaip teka saulė, keistame bute su grupele dar keistesnių žmonių, kurių nepažįstu ir kurių niekados nebenorėsiu matyti.

— Dar nesu girdėjusi tokių tavo aimanų.

— Atleisk, Džoi. Turbūt šiek tiek nerimauju dėl darbo.

— Aš eisiu su tavimi, — pasisiūlė Tedas. — Jei tu nesugebėsi išgąsdinti vaikinų, tada aš atbaidysiu juos.

— Tu! — pašiepiamai nusijuokė Džoi. — Nemanau.

Dilanas parsirado tik po devynių. Klodai vargais negalais pavyko Molę ir Kreigą sukišti į lovą, ir tai buvo tikras stebuklas.

— Sveika, — pavargusiu balsu tarė Dilanas, nutrenkė portfelį prie holo sienos ir nusitraukė kaklaraištį. Tramdydama pyktį, nes portfelio sagtys ir vėl nubraukė dažų sluoksnį, Kloda sukaupė drąsą Dilano bučiniui. Jai būtų labiau patikę, jeigu jis nebūtų to daręs. Tas bučinys nieko nereiškė, buvo tik erzinamas įprotis.

Ji jau žiojosi, norėdama išrėžti, kokią siaubingą dieną išgyveno, tačiau jis buvo už ją greitesnis.

— Dieve, na ir dienelė! Kur jie?

— Lovoje.

— Abu?

— Taip.

— Gal reikėtų paskambinti į Vatikaną ir pranešti apie stebuklą? Aplankysiu juos ir ateisiu, — grįžo be kostiumo, su treningo kelnėmis ir sportiniais marškinėliais.

— Jokių naujienų? — paklausė ji, nekantriai laukdama informacijos ir šurmulio iš išorinio pasaulio.

— Jokių. O vakarienė?

Ak, vakarienė.

— Tiesiog nespėjau... Kreigo pilvo skausmai ir Molės susierzinimo priepuoliai... — ji atidarė šaldytuvą, ieškodama įkvėpimo. Nieko pagaminto. Nepadėjo ir šaldiklis. — Spagečiai ant skrebučio?

— Spagečiai ant skrebučio? Gerai, kad vedžiau tave, nepaisydamas tavo kulinarinių sugebėjimų, — nusišypsojo jai. Ar ji bent suvokė, kad ta šypsena buvo šiek tiek priverstinė?

— Iš tikrųjų gerai, — pritarė Kloda ir paėmė iš spintelės skardinę. Nebuvo tikra, ar pyksta jis, ar ne. Dilanas visados buvo linksmas, net ir kai pykdavo. Ji tam neprieštaravo, taip būdavo lengviau gyventi.

— Kaip sekėsi darbe? — ji pamėgino dar sykį užvesti kalbą. — Kodėl taip vėlai parėjai?

Jis pavargęs atsiduso:

— Juk žinai tą garsųjį amerikiečių gebėjimą pardavinėti? Tą, kuris trunka visą amžinybę?

— Taip, — sumelavo ji, kišdama duoną į skrudintuvą.

— Neprisimenu, kurioje žaidimo vietoje sustojau, kai paskutinįkart pasakojau apie jį. Ar jie iš tiesų ką nors nusprendė?

— Galbūt ketina tai padaryti, — stengėsi prisiminti Kloda.

— Gerai, taigi po ilgiausių svarstymų jie galų gale susimažino iki trijų paketų. Tada pareiškė, kad nori juos išbandyti. O tai, kaip supranti, yra didžiulė sumauto laiko gaišatis, todėl pasiūliau jiems siųsti ataskaitas iš bandymo vietų. Iš pradžių jie sutiko ir man pritarė. Paskui persigalvojo ir išsiuntė iš Ohajo kontoros du specialistus, kad šie atliktų bandymus...

Kloda pamaišė puodą ir nukėlė. Ji buvo nusivylusi. Tai velniškai nuobodu.

Susmukęs prie stalo, Dilanas varė toliau:

— Tada šiandien popiet sulaukiau skambučio, jie išvažiavo, nusipirko paketą iš Digitvare ir nė neketina išbandyti mūsų!

Štai čia Kloda ir pademonstravo, ką suprato iš visos jo tirados:

— Tačiau tai nuostabu! Jie net neketina išbandyti jūsų!

10

Liza stengėsi užmigti šaltoje vienišoje lovoje niūriame kambaryje Harkorto gatvėje, bet jai atrodė, kad snūduriuoja snūduriuoja ir yra įpusėjusi siaubingą košmarą.

Po šokiruojančios dienos diletantiškoje, saviveikliškoje kontoroje jai tapo aišku, kad blogiau susiklostyti reikalai negalėjo. Taip ji manė dar prieš mėgindama rasti nuomotis būstą. Iš pradžių tikėjosi, kad jai padės agentūra, bet registracijos mokestis buvo plėšikiškas. Telefonu ji taktiškai pasisiūlė juos gražiai paminėti savo žurnale, jeigu jie nereikalautų iš jos to nelemto mokesčio.

— Mums nereikia reklamos, — pasakė jai jaunas vyriškis. — Dėl Keltų tigro turime daugiau darbo, nei pajėgiame susidoroti.

— Keltų ko?

— Tigro, — jaunuolis, išgirdęs Lizos akcentą, paaiškino: — Ar prisimenate, kai Japonijos ir Korėjos ekonomika ėmė sparčiai augti, tas reiškinys buvo pavadintas Azijos tigru.

Žinoma, Liza, neprisiminė. Tokie žodžiai, kaip „ekonomika“, tiesiog atšokdavo nuo jos.

Jaunuolis kalbėjo toliau:

— Taigi dabar labai greitai kylanti Airijos ekonomika vadinama Keltų tigru. Tad, — jis stengėsi šnekėti kuo taktiškiau, bet jam nelabai sekėsi, — mums nereikia jokios nemokamos reklamos.

— Gerai, — tyliai tarė Liza ir padėjo ragelį. — Ačiū už paskaitą apie ekonomiką.

Pasinaudojusi Ešling patarimu, ji nusipirko vakarinį laikraštį ir peržvelgė nuomojamų butų ir gyvenamųjų namų madingame Dublino ketvirtajame rajone sąrašą. Norėdama apžiūrėti keletą vietų, susitarė dėl susitikimų po darbo. Tada Randolph Media sąskaita užsisakė taksi, kad ją pavežiotų.

— Atsiprašau, mieloji, — pasakė taksi vairuotojas. — Nežinau jūsų vardo.

— Nesijaudinkit, — lipšniai atsakė Liza. — Sužinosite.

Jau daugybę metų ji nevažinėjo viešuoju transportu ir nemokėjo už taksi iš savo kišenės. Ir dabar neketino to daryti.

Pirmiausia nuvyko apžiūrėti atskiro dviaukščio buto Bolsbridže. Laikraštyje jis buvo patraukliai aprašytas: patraukli kaina, geras pašto kodas, visi patogumai ir neblogos sąlygos. Iš tikrųjų vieta buvo puiki. Daugybė restoranų ir kavinių, tyli graži medžiais apsodinta gatvė su besirikiuojančiais nedideliais, bet tvarkingais ir išpuoselėtais namais. Taksi lėtai važiuojant ir ieškant keturiasdešimt aštunto namo, Lizos nuotaika pirmąkart pasitaisė nuo to laiko, kai klapsėjo akimis Džekui. Jai jau atrodė, kad čia gyvena.

Paskui ji pamatė tą namą. Vienintelį gatvėje namą, kuris, regis, buvo neteisėtai užimtas naujakurių: ant langų kabojo sudriskusios užuolaidos, kieme žėlė kelių pėdų aukščio žolė, ant betoninių įvažiavimo blokų rūdijo automobilis. Važiuodama taksi, ji skaičiavo namus, svarstydama, kuris yra keturiasdešimt aštuntas. Keturiasdešimt antras, keturiasdešimt ketvirtas, keturiasdešimt šeštas, keturiasdešimt... aštuntas. Tiesą sakant, keturiasdešimt aštuntas namas taip ir laukė, kada bus nugriautas.

— Po velnių, — atsiduso ji.

Jau buvo ir pamiršusi, ką reiškia ieškoti būsto ir kad tokios paieškos — pragariškas darbas. Virtinė vis labiau pribloškiančių nusivylimų.

— Važiuokite, — paliepė ji.

— Jūs teisi, — pratarė taksi vairuotojas. — Kur trauksime dabar?

Antroji vieta buvo šiek tiek geresnė. Bet staiga virtuvės grindimis perbėgo ruda pelė, kraipydama blizgančią uodegytę, ir šmurkštelėjo už šaldytuvo. Lizos galvos oda net pašiurpo iš pasibjaurėjimo.

Pasak skelbimo, trečiasis būstas „mažas ir dailus“, bet būtų teisingiau jį pavadinti „neįtikėtinai ankštu“. Tai vieno kambario studija su vonios kambariu spintoje ir be virtuvės.

— Paaiškinkit, kam jums ta virtuvė? Jūs, karjeros moterys, neturite kada gaminti valgį, — meilikavo apkūnus kaip ruonis šeimininkas. — Esate pernelyg įsitraukusios į pasaulio valdymą.

— Šauniai stengiesi, storuli, — sumurmėjo sau po nosimi Liza.

Netekusi vilties, ji nusliūkino iki taksi ir pakeliui į namus Harkorto gatvėje turėjo šnekėtis su vairuotoju, jau nusprendusiu, kad jie tapo gerais draugais.

— ... mano vyriausias berniukas turi puikias rankas. Geriausias visame pasaulyje. Jis galėtų padaryti ką tik reikia. Pakeisti elektros lemputes, surinkti stalus, nupjauti žolę, visos merginos mūsų gatvėje jį myli...

Vairuotojas ją erzino, bet, išlipusi iš automobilio, susizgribo, kad jai jo trūksta. O dabar taip ir nesužinos, kas įvyko, kai jis metė iššūkį mergaičių, terorizavusių jo keturiolikmetę dukterį, šutvei.

Kai grįžo į niūrų kambarį, siela norėjo staugti iš liūdesio. Be to, ji buvo labai nusikalusi ir alkana, taigi viskas atrodė dar baisiau. Ji buvo apgauta, kaip ir tada, kai būdama aštuoniolikmetė pradėjo dirbti niekingame žurnale ir jai niekaip nesisekė išsinuomoti padoresnio būsto. Gyvenimas iškrėtė jai pokštą, ji smuktelėjo žemyn ir vėl atsidūrė pradžioje. Nors žvelgiant į praeitį tada viskas atrodė kur kas įdomiau ir linksmiau.

Ji labai norėjo ištrūkti iš prastų, ankštų savo namų. Nuo trylikos metų ėmė bėgioti iš pamokų ir važiuodavo į Londoną vagiliauti parduotuvėse. Grįždavo namo su laimikiu: pieštukais akims paryškinti, auskarais, šalikais ir krepšiais. Ją nužvelgdavo sunerimusi motina. Jai kildavo įtarimų, bet nedrįsdavo ką nors pasakyti.

Kai Lizai sukako šešiolika ir ji nebeįstengė susidoroti su mokslais, paliko namus ir visam laikui išvyko į Londoną. Ji ir jos draugė Sandra (ši tuojau pat ėmė laikytis nerašytų elgesio gatvėje taisyklių ir pakeitė vardą į Zandrą), susipažinusios su trimis gėjais — Čarliu, Džerantu bei Kevinu, persikėlė į nelegalią jų landynę daugiabutyje, Haknyje. Tenai ir prasidėjo įdomus laukinis gyvenimas. Jie stačia galva nėrė į malonumų pasaulį: pirmadienio vakarais traukdavo į „Astoriją“, trečiadienio vakarais — į „Rojų“, o ketvirtadieniais — į „Kalėjimą“. Klastodavo nebegaliojančius autobuso bilietus, parsirasdavo namo naktiniais autobusais, klausydavosi Cocteau Twins ir Art of Noise, susitikinėdavo su įvairiausiais žmonėmis.

Svarbiausias dalykas jiems buvo drabužiai, tad pirmiausia stengdavosi puikiai rengtis. Vadovaudamasi vaikinų, kurie apie nepriekaištingą išvaizdą išmanė kaip kokie modeliuotojai, patarimais Liza greitai išmoko žavesio paslapčių.

Camden prekybos centre Džerantas privertė ją nusipirkti aptemptą, kūno formas išryškinančią raudoną suknelę su įkirpte iki šlaunies. Prie jos prisiderino pėdkelnes baltais ir raudonais dryžiais ir rankinę — mažą kietą baltą lagaminėlį su raudonu kryžiumi. O kad ansamblis būtų tobulas, Kevinas pasisiūlė nudžiauti jai iš Joseph parduotuvės drobinius sportinius batelius, kurių rantyti padai panėšėjo į sunkvežimio padangą. Nugvelbė juos pačiu laiku, nes kitą dieną buvo iš tos parduotuvės atleistas.

Ant galvos Liza buvo užsivožusi megztą piratiško stiliaus skrybėlę, nusagstytą žiogeliais — tai namų darbo Džono Galijano modelio dirbinys, sukurptas kartu su Kevinu, norėjusiu tapti drabužių modeliuotoju. Jos plaukus prižiūrėjo Čarlis. Plaukų priemonės buvo naujovė, taigi jis nubalino Lizos plaukus iki blyškaus šviesumo, o viršugalvyje pritaisė šviesią kasą, siekiančią juosmenį. Vieną vakarą „Tabu“ bare ją net nufotografavo I-D žurnalas. (Nors kitą pusmetį jie pirko visus žurnalo numerius, jos nuotrauka taip ir nepasirodė, tačiau vis dėlto.)

Landynėje beveik nebuvo baldų, tad kai šiukšlių konteineryje jie rado krėslą, kilo didžiulis sambrūzdis. Visi penki džiaugsmingai pargabeno jį namo ir sėdėdavo ant jo pakaitomis. Paeiliui gerdavo ir arbatą iš puodelių, nes turėjo tik du. Bet nė vienam neatėjo į galvą nusipirkti jų daugiau — juk tai baisus pinigų švaistymas. Tie menki grašiai, kuriuos gaudavo, būdavo atidedami drabužiams, klubų bilietams (jeigu nerasdavo būdų, kaip į juos patekti nemokamai) ir alkoholiui.

Galų gale jie visi gavo darbą: Čarlis kirpykloje, Zandra restorane, Kevinas Comme dės Garėons parduotuvėje, Džerantas įsitaisė populiariame klube durininku, o Liza — centrinės gatvės drabužių parduotuvėje, kurioje, tiesą sakant, pavogdavo daugiau, negu parduodavo. Jie sukūrė nuostabią barterinę sistemą. Čarlis tvarkydavo Lizai plaukus, ji pavogdavo marškinius Džerantui, šis įleisdavo juos nemokamai į „Tabu“, Zandra paryčiais restorane jiems įpildavo tekilos už dyką. (Maža barterinė sistema veikė ir tenai, nes barmenas nereikalaudavo iš Zandros kvitų mainais už prastos kokybės seksualines paslaugas.) Į tą ciklą nebuvo įtrauktas tik Kevinas, nes parduotuvė, kurioje dirbo, buvo tokia brangi ir mažytė, kad, jei būtų nušvilpęs bent vieną daiktą, visas jos asortimentas būtų sumažėjęs dvidešimt penkiais procentais. Bet tomis beprotiškomis antros devintojo dešimtmečio pusės dienomis, kai buvo garbinamos etiketės, jis daugiausia prisidėjo prie šlovės, sklandžiusios apie tą grupelę.

Nė vienas iš jų neleisdavo pinigų maistui — kaip ir puodeliams ar baldams, tam nevertėjo švaistyti. Jeigu išalkdavo, užpuldavo restoraną, kuriame dirbo Zandra, ir reikalaudavo pavalgyti. Arba traukdavo smagiai pavagiliauti čionykštėje parduotuvėje. Klaidžiodavo tarp lentynų, valgydavo iš jų nugvelbtus skanėstus, o paskui popierėlius ir bananų žieves nukišdavo į lentynų gilumą. Kartais Liza iš tikrųjų ko nors išsinešdavo, nes jai patiko jaudulys, apimdavęs tą akimirką.

Toks gyvenimas tęsėsi aštuoniolika mėnesių, kol nuostabią draugystę ėmė drumsti rietenos dėl menkniekių ir nuolatiniai vaidai. Naudojimosi puodeliais pagal grafiką naujovė paseno. Tada Lizos administratorius — jos vaikinas nusprendė surizikuoti ir pasiūlyti jai darbą Sweet Sixteen. Nors ji neturėjo jokios kvalifikacijos ir buvo menkai išsilavinusi, buvo gąsdinamai apsukri ir sumani. Liza žinojo, kas kur vyksta, su kuo verta susipažinti, ir visados įspūdingai, pritrenkiamai rengdavosi, lyg būtų ką tik nužengusi nuo madų podiumo. Vos kas nors įdomaus pasirodydavo Vogue, ji tučtuojau pasipuošdavo pigesniu to apdaro variantu, o svarbiausia — tai darydavo užtikrintai. Tada daugelis nešiojo pūstus sijonėlius, nes, jų supratimu, taip reikėjo, bet beveik visos būdavo palydimos sumišusių ir susigėdusių žvilgsnių. O Liza švytuodavo su tokiu sijonėliu, demonstruodama pernelyg didelį pasitikėjimą savimi.

Ji darbavosi pigiame šlamštiškame žurnaliūkštyje, ir jai sunkiai sekėsi rasti butą, kurį išgalėtų nuomotis. Tačiau tada buvo kitaip, nes Lizai atrodė, kad dirbti šūdiną darbą žurnale yra fantastiška: svarbu, kad gavo jį būtent čia. O gyvenus landynėje pastangos susirasti geresnę gyvenamąją vietą — didžiulis žingsnis į priekį. Tokiomis aplinkybėmis reikėjo mėgautis. Didžiuotis, o ne gėdytis. Nors ir kapanojosi pačiame dugne, ji Haknio landynės penketukui tapo gyvenimo sėkmės pavyzdžiu.

O dabar pažvelkite į juos. Čarlis dirba Bondo gatvės salone ir turi gausybę klienčių. Visos — siaubingai turtingos. Zandra atvirto į Sandrą, grįžo namo į Hemel Hempstedą, ištekėjo ir netrukus pamečiui susilaukė trijų vaikų. Kevinas taip pat vedė. Sandrą. Paaiškėjo, kad jis tik apsimetinėjo esąs gėjus, nes manė, jog tai madinga. Džerantas mirė. 1992-aisiais jo ŽIV testas buvo teigiamas, o po trejų metų plaučiai jau buvo visiškai susidėvėję. Ir Liza, tik pasižiūrėkit į Lizą dabar. Po daugybės sunkaus triūso metų ji pasiekė tik tiek, kad grįžo atgal į pradžią. Kaip galėjo taip atsitikti?

Vėl atsidūrusi košmariškoje dabartyje, Liza įsirangę į viešbučio lovą ir ėmė traukti cigaretę po cigaretės, laukdama, kol migdomųjų tabletė leis jai numigti keturias išganingos užmaršties valandas. Bet neįstengė nuvyti bjaurių minčių. Gąsdino milžiniška jai pavesta užduotis išleisti „Kolin“, ir ji nepakentė šio miesto. Bet kitos išeities neturėjo. Juk negalėjo grįžti į Londoną. Net jeigu jos ir laukė redaktorės darbas — bet šiuo metu taip, regis, nebuvo — savo gebėjimų neperšoksi. Ji turi padaryti, kad „Kolin“ susilauktų sėkmės, kol į jos vietą nenusitaikė kas nors kitas. Ji atsidūrė spąstuose.

Liza paėmė blizgantį Rohypnol tablečių lakštą, ir mintis apie savižudybę jai staiga pasirodė nuostabiai viliojama. Ar pakaktų šešiolikos tablečių? Tikriausiai, nusprendė ji. Tiesiog užsimerktų ir nusklęstų į nebūtį. Užgestų šlovės spinduliuose, kai jos vardas vis dar siejamas su populiariais žurnalais, kurie leidžiami didžiuliais tiražais, visiems laikams išsaugotų savo reputaciją.

Ji visados buvo kovotoja ir niekados nebandė žudytis, o dabar ketino, nes mirtis atrodė tinkamiausias būdas išlikti. Bet kuo daugiau apie tai galvojo, tuo labiau savižudybė rodėsi netinkama išeitis: visi pamanys, jog ji neišlaikė įtampos, ir pikdžiugaus kaip pamišėliai.

Ji susigūžė nuo minties, kaip visų Britanijos žurnalų darbuotojai ateitų į jos laidotuves ir šnabždėtųsi: „Ji neįstengė su tuo susidoroti. Vargšė mergaitė, neatlaikė tempo“. Apsirengę elegantiškais juodais kostiumais, — mat jiems net nereikėtų persirengti laidotuvėms, — gręžiotųsi vienas į kitą ir didžiuotųsi, kad jie dar neiškrito iš žaidimo, nes yra gyvi. Neišdegs, jokiu būdu!

Nesugebėjimas išlaikyti tempo buvo sunkiausias nusikaltimas žurnalų leidyboje. Baisesnis nei besaikis mėsainių rijimas ir išplerimas iki dvylikto dydžio. Ar tvirtinimas, kad madingi trumpi plaukai, nors visi leidžia pinigus garbanoms, siekiančioms pečius. Laikydamiesi principo, kad bendravimui ir susitikimams reikia didžiulės ištvermės, žurnalo žmonės džiaugsmingai sutikdavo žinią, kad kolega „išėjo į ilgą užsitarnautą poilsį“ arba „nori praleisti daugiau laiko su šeima“.

Liza nusprendė, kad vienintelė išeitis — tragiškas nelaimingas atsitikimas. Žavus nelaimingas atsitikimas, pasitaisė ji. Tik jau ne žūtis po nudrengtu airių autobusu, nes tai dar labiau sutrikdytų negu savižudybė. Blogiausiu atveju, ji turėtų iškristi iš greitaeigio katerio. Arba supleškėti oranžiniame liepsnos kamuolyje, sraigtasparniu skrendant į kokią nors sumautą vietovę.

... Manau, ji buvo pakeliui į „Keturių metų laikų“ viešbutį. Tiesą sakant, girdėjau, į Balmoralo pilį. Asmeniniu prašymu.

Tačiau kaip puiku šitaip išeiti. Nuostabi mirtis, kaip ir jos gyvenimas.

Man pasakojo, kad sudegė visiškai, it kepsnys. Lili Hedli Smait, Panache redaktorės, aukščiausio laipsnio kalės, balsas nutraukė mieguistas Lizos svajas.

... Sklinda gandai, kad Vivjena Vestvud ketina panaudoti šį įvykį kitai savo kolekcijai. Visi modeliai bus aprengti kaip gaisro aukos.

Pasinėrusi į fantazijas, Liza galų gale užmigo, nuraminta minčių apie savo mirtį, kuri bus skelbiama aukštuomenės kronikos puslapiuose.

11

Savaitė slinko toliau. Liza stūmėsi per savo pilką gyvenimėlį lyg lunatikė. Nors ir puikiai apsirengusi ir valdinga.

Penktadienį lietus galų gale liovėsi, švystelėjo saulė, ir darbuotojai sukruto, susijaudino it vaikai Kalėdų rytą. Kai atėjo į darbą, pažiro įvairiausi komentarai.

— Nuostabi diena.

— Dievas susimylėjo.

— Puikus rytas.

Ir tas šurmulys tik todėl, kad nebepliaupia lietus, su panieka pagalvojo Liza.

— Prisimeni aną vasarą? — sušuko per visą kontorą Kevinas Ešling, ir jo akys ėmė džiugiai spindėti iš už netikrų akinių juodais rėmeliais.

— Žinoma, prisimenu, — atsakė Ešling. — Tai buvo trečiadienį, ar ne?

Visi griausmingai nusikvatojo. Visi, išskyrus Lizą.

Įpusėjus rytui, į kontorą grakščiai įtipeno Mei, blykstelėjo vylinga, malonia šypsena ir pasiteiravo:

— Ar Džekas savo kabinete?

Liza šiek tiek susijaudino. Akivaizdu, kad tai Džeko mergina. Koks netikėtumas. Ji tikėjosi pamatyti išblyškusią strazdanotą airę, o ne šią nedidukę egzotišką kavos spalvos būtybę.

Ešling, stovinti prie kopijuoklio ir dauginanti keletą milijonų pranešimų spaudai apie visus drabužių modeliuotojus ir kosmetikos gamintojus visatoje, taip pat atkreipė į ją dėmesį. Pirštų kandžiotoja, dabar atrodanti ramut ramutėlė, šiepė tamsiai raudoną burną.

— Ar jums paskirtas susitikimas? — ponia Morli išsitiesė visu keturių pėdų vienuolikos colių ūgiu, bauginamai atkišdama milžinišką krūtinę.

— Pasakykite, kad atėjo Mei.

Ponia Morli ilgai ir rūsčiai stebeilijo į Mei, paskui nukinkavo į Džeko kabinetą. Mei laukė, aplink laibą pirštelį abejingai sukdama vešlių plaukų sruogą, ir visa savo esybe panėšėjo į verksmingą viziją. Netrukus grįžo ponia Morli.

— Galit užeiti, — tarė akivaizdžiai nusivylusi.

Einančią per kontorą Mei tylomis nulydėjo rūškani veidai, bet vos užsivėrė Džeko durys, visi iškart lengviau atsiduso ir ėmė triukšmingai klegėti.

— Tai Džeko mergina, — paaiškino Kelvinas Ešling, Lizai ir Mersedes.

— Jei kam įdomi mano nuomonė, ji kelia daugiau rūpesčių, nei to verta, — niūriai pasakė ponia Morli.

— Nesu dėl to tikras, ponia Morli, — gašliai tarė Kelvinas. Ponia Morli nusisuko, šnarpšdama iš pasibjaurėjimo.

— Ji — pusiau airė, pusiau vietnamietė, — įsiterpė tylenis Gėris.

— Jie pešasi kaip katė su šunimi, — susipurtė Triks. — Ji iš tikrųjų ūmi.

— Na, čia kalta ne jos vietnamietiška prigimtis, — griežtai nukirto Dervla O’Donel, patenkinta, kad nors akimirką gali atitrūkti nuo „Airių nuotakos“. — Vietnamiečiai — labai malonūs, svetingi žmonės. Kai buvau tenai nukeliavusi...

— Ak, taip, — sudejavo Triks. — Buvusią hipę ir vėl užplūdo prisiminimai apie Vietnamą. Jaučiu, kaip iš kapo keliasi sustingęs lavonas.

Ešling toliau kopijavo pranešimus spaudai, bet kopijuoklis, sunkiai pūškėdamas, atsiduso, kelis sykius trakštelėjo, nors taip neturėjo daryti, ir staiga nutilo. Ekranėlyje blykstelėjo geltona žinutė: „PQ03?“ Ešling paklausė:

— Ką tai reiškia?

— PQ03? — kontoros senbuviai susižvalgė. — Nė nenutuokiame!

— Tai naujas aparatas.

— Bet būk dėkinga ir už tai. Dažniausiai jis sugesdavo, išstenėjęs dvi kopijas.

— Ką man daryti? — pasiteiravo Ešling. — Šiuos pranešimus spaudai reikia išsiųsti paštu iki vakaro.

Ji pažvelgė į Lizą, vildamasi, kad ši ištrauks ją iš bėdos. Tačiau Lizos mina buvo rami ir neįskaitoma. Pirmos savaitės pabaigoje Ešling tapo aišku, kad Liza yra kieta ir griežta viršininkė, turinti prieš akis didžiulę žurnalo viziją. Daugeliu atvejų tai puiku, bet ne tada, kai esi žmogus, kurį slegia atsakomybė įgyvendinti visas Lizos idėjas be niekieno pagalbos.

— Beviltiška prašyti šių kvailių, kad jį pataisytų, — Triks paniekinamai linktelėjo Gėrio, Bernardo ir Kelvino pusėn. — Jie tik dar labiau sugadintų. Džekas ganėtinai nagingas ir nutuokia apie techniką, bet šiuo metu netrukdysiu jam, — pridūrė reikšmingu tonu.

— Imsiuos kitų darbų, — Ešling nukėblino prie savo stalo, ir ją trumpam ištiko paralyžius, kai išvydo ant jo gausybę darbo. Ji nusprendė baigti šimto seksualiausių, įdomiausių ir talentingiausių airių — nuo didžėjų ir kirpėjų iki aktorių ir žurnalistų — sąrašą. O kai Ešling pateikė jų pavardes, Triks tuojau pat ėmė organizuoti Lizai pusryčius, priešpiečius, popietines arbatas ir vakarienes su jais. Mat Liza turėjo kuo skubiau įsiskverbti į įtakingų Airijos žmonių visuomenę.

— Po visų šių valgių būsite didelė kaip namas, — nusijuokė Triks.

Liza niekinamai nusišypsojo. Tik todėl, kad užsisakei valgį, dar nereiškia, jog turi jį suvalgyti.

Kontora dūgzte dūzgė nuo darbo, kol atsivėrė Džeko durys ir pro jas išlėkė Mei. Akimirksniu visi suklusę pakėlė galvas ir nenusivylė. Mei norėjo smarkiai trenkti durimis, tačiau šios, deja, buvo priremtos, kad būtų nuolatos praviros, taigi turėjo pasitenkinti piktu spyriu į jas.

Netrukus tokiu pat greičiu pro duris iškūrė ir Džekas, patamsėjusiomis akimis ir rūsčiu kaip griaustinis veidu. Žirgliodamas ilgomis kojomis, greitai nusivijo Mei. Bet įveikęs pusę kontoros jis, regis, atsipeikėjo ir sulėtino žingsnį.

— Ak, velniop! — sumurmėjo ir trenkė kumščiu į kopijavimo aparatą. Pasigirdo dūzgesys, paskui — trakštelėjimas, ir iš aparato ėmė kristi vienas lapas po kito. Kopijuoklis ir vėl veikė!

— Mes turime techniką! Džekas Divainas išgelbėjo dieną, — pareiškė Ešling ir ėmė ploti. Jos pavyzdžiu pasekė ir kiti. Džekas veriamai žiūrėjo į plojančią kontorą, paskui, visų nuostabai, prapliupo juoktis. Jis akimirksniu virto kitu žmogumi — jaunesniu ir mielesnių.

— Tai pamišimas, — burbtelėjo jis.

Ešling jam pritarė.

Džekas neryžtingai trypčiojo. Ar turėtų eiti paskui Mei, ar... Tada ant Ešling stalo pamatė Marlboro pakelį, iš kurio kyšojo cigaretė. Oficialiai kontoroje buvo nerūkoma, tačiau, bendru sutarimu, niekas to draudimo nepaisė. Išskyrus nuobodą Bernardą. Jis imdavo rodyti ženklus: „Ačiū, kad nerūkote“ ir net turėjo savo ventiliatorių.

Pakėlęs antakius, Džekas nebyliai paklausė: „Ar galiu?“ ir lūpomis ištraukė cigaretę. Brūkštelėjo degtuką, ją užsidegė, staigiu rankos judesiu užgesino degtuką ir giliai patraukė.

Ešling sekė kiekvieną krustelėjimą, bet neįstengė atitraukti nuo jo akių.

— Norėdamas mesti rūkyti, turėčiau pasirinkti kitokią merginą, — Džekas nustypino į savo kabinetą.

— Mergaitės, man reikia jūsų pagalbos, — užbaubė Dervla O’Donel, nukreipdama nuo jo visų dėmesį. Ji atsiplėšė nuo „Airių nuotakos“ straipsnio apie rudens madas, o jai pradėjus eiti, sušnarėjo dukslus mielas iš šilkinių siūlų numegztas trijų dalių drabužis. — Ką vilkės prašmatnių vestuvių svečias 2000 metų rudenį? Kokios karščiausios naujienos madų pasaulyje?

— Na, man regis, smakrai tikrai madingi, brangioji, — mirktelėjo Liza ir galva parodė į stamboką Dervlos smakrą.

Visi priblokšti aiktelėjo, bet netrukus ėmė juoktis, ir tai pataisė Lizos nuotaiką. Ji didžiavosi savo mikliu kalės liežuviu, teikiančiu jai galios.

Kol kolegos aplinkui kvatojo, pašiurpusi Dervla stovėjo kaip įbesta, tačiau taip pat bandė išspausti šaunią šypseną.

— Ar tai viskas? — su apsimestiniu nuoširdumu Džekas kilstelėjo bokalą, skatindamas prisidėti Kelviną ir Gėrį. — Nė vienos moters, zyziančios šalia mūsų?

Kelvinas permetė akimis alinę. Tarp penktadienio vakaro klientų tebuvo kelios moterys.

— Bet nė viena nesėdi čia su mumis ir nekvaršina mums galvos, — paaiškino Džekas.

— Neprieštaraučiau, jei čia sėdėtų Liza, — tarė Kelvinas. — Dieve, ji graži.

— Nuostabi, — pritarė jam Gėris, staiga pasidaręs labai šnekus.

— Ar pastebėjot, kad nors jos akys ir nė nekrypteli, bet speneliai sekioja jus po kambarį? — paklausė Kelvinas.

Tokie jo žodžiai šiek tiek nustebino Gėrį su Džeku.

— Mersedes taip pat gana įdomi, — sukruto Kelvinas.

— Nors ir iš jos sunku ištraukti žodį, — pasakė Gėris, — tačiau juokiasi puodas, kad katilas juodas.

Kelvinas nusiviepė Gėriui.

— Mane domina ne jos gebėjimas kalbėti.

Leidęsi į nešvankius svarstymus, jie prunkštė ir baksnojo vienas kitą alkūnėmis.

— Paduok mums peleninę, Kelvinai, — pertraukė Džekas. Kai šis pakluso, Džekas liūdnai sukikeno: — Paskutinįkart, kai tai pasakiau, ji nusigręžė ir tarė: „Tu sugriovei man gyvenimą, šunsnuki“.

Geris ir Kelvinas susiraukė. Džekas gadino gerą penktadienio vakaro nuotaiką.

— Palik tai ramybėje, — patarė Kelvinas, tada narsiai pamėgino pakreipti reikalus teisinga linkme. — Argi neįmanoma įsimylėti Ešling?

— Ji miela. Kaip graži jaunesnioji sesuo, — įkišo savo trigrašį Gėris.

— Ir išvaizdi mergina, — kilniaširdiškai papildė Kelvinas. — Tik ne tokia stulbinanti kaip Liza ar Mersedes.

Džekas pasijuto truputį nesmagiai — Ešling pataisydavo jam ūpą. Tokia jo savijauta panėšėjo į gėdą, o gal jis tik niršo?

— Aš tik sakau, — Džekas grįžo prie malonesnių dalykų, — argi gražu, kad su mumis nėra nė vienos moters? Taigi jei teigiu, jog vakaras yra mielas ir linksmas, juk nė viena neatsigręš ir nepasakys: „Nešdinkis, nevykėli, gailiuosi, jog sutikau tave“.

Kelvinas perdėtai atsiduso ir pakaušė:

— Tai ir vėl susipykai su Mei?

Džekas linktelėjo galvą.

— Gal imk ir užbaik tą reikalą?

— Juodu visados riejatės, — nei šiaip, nei taip ištrūko Gėriui.

— Ji mane varo iš proto, — nusivylęs prisipažino Džekas. — Tu nesupranti, į ką tai panašu!

— Žinoma, suprantu, juk aš vedęs, — tarė Gėris.

— Ne! Ne tai norėjau pasakyti...

— Mylėk jas, bet ir palik, — įsiterpė Kelvinas ir berniokiškai sušnairavo. — Tai mano moto. Arba dar geriau: nemylėk jų ir palik jas.

Tada Kalvinas nusprendė, kad jau gana šnekėti apie jausmus.

Juk kaip jie džiaugėsi Džekui pradėjus rėžti sparną apie Mei! Nuo tada, kai Di, mergina, su kuria ilgai draugavo, netikėtai jį paliko, buvo praėję daugiau nei metai, ir buvo gera matyti, kad jis vėl grįžta į žaidimą. Arba jie taip manė. Tačiau po medaus mėnesio — trukusio maždaug keturias dienas — Džekas jautėsi su Mei beveik toks pat nelaimingas, kaip ir tada, kai jį metė Di.

Norėdamas atitraukti Džeką nuo temos apie moteris, Kelvinas pasiteiravo:

— Kaip baigėsi paskutinis ginčas su profesinėmis sąjungomis televizijos studijoje?

— Problema išspręsta, — suniurnėjo Džekas. — Iki kito karto.

— Dieve, gerai, kad ne aš esu tavo vietoj, — Kelvinas žinojo, kad Džekas nuolatos balansuoja tarp vadybininkų, profesinių sąjungų ir reklamos skelbėjų reikalavimų. Nieko nuostabaus, kad jis visą laiką įsitempęs.

— Ir televizijos žiūrovų padaugėjo, — pasakė Gėris.

— Tikrai? — sušuko Kelvinas, nors ir ne itin susidomėjęs. — Teisybė tavo pusėj, Džekai, — jis atsisuko į Gėrį. — Dabar tavo eilė. Nupirk mūsų didžiam vadovui išgerti.

Automobiliai, nusprendė Kelvinas. Toliau šnekėsis apie juos.

Penktadienio vakarą Liza išėjo iš kontoros paskutinė. Gatvėmis plaukė minios žmonių, buvo nuostabus saulėlydis. Braudamasi pro gerai nusiteikusius ūžautojus, pasipylusius iš alinių, ji ryžtingai pasuko į Kraistčerčą. Ją šiek tiek kamavo prisiminimai. Apie kitus linksmus penktadienio vakarus. Kai po įtemptos darbo savaitės jie su Oliveriu sėdėdavo prie upės Hamersmite ramiai siurbčiodami sidrą.

Ar tenai iš tikrųjų buvo ji?

Liza nustūmė mintis apie Oliverį į šalį ir pamėgino galvoti apie ką nors kita, bet paskui išvydo kyšančias iš po alinės stalo baltas blauzdas, perkryžiuotas raudonos linijos. Triks!

Mėlyno dangaus ir šilumos garbei Triks nusiskuto kojas tualete per priešpiečius, o dabar demonstruoja jas nuogas, nors ir kruvinas. Ji sunaudojo beveik visus Ešling pleistrus.

Liza paspartino žingsnį, apsimesdama nepastebėjusi, kaip Ešling moja jai ateiti ir prisidėti prie jų.

Akivaizdu, jog geras oras trenkė Ešling į galvą, kad išdrįso taip pat apnuoginti kojas, nes per priešpiečius Liza nugirdo, kaip ji užsisakė kojų vaško. Keista, ji nė nebandė jo gauti dovanų. Matyt, ketino būti tik paprasta vartotoja ir mokėti pinigus. Bet jeigu Ešling nenuvokia, kaip naudotis — na gerai, piktnaudžiauti — moterų žurnalo redaktorės pavaduotojos pareigomis, ją paprotinti — ne Lizos darbas.

Tokioms paprastoms moterims kaip Ešling buvo mažai šansų tapti Lizos draugėmis. Be to, Ešling užklupo ją verkiančią ir elgėsi su ja taip, tarsi jai būtų reikėję švelnumo, todėl Lizai tai dar labiau nepatiko.

Ji nesimpatizavo ir Mersedes, bet visiškai dėl kitų priežasčių. Tyli ir šaltakraujiška Mersedes ją gąsdino.

Kai Ešling, užsisakiusi kojų vaško, padėjo ragelį, Liza prajuokino visą kontorą, tarusi:

— Dabar tavo eilė užsisakyti vaško, Mersedes. Nebent šią vasarą madingos gorilos kojos.

Mersedes pervėrė Lizą tokiu piktu ir niūriu žvilgsniu, kad ši nedrįso padaryti pastabos apie jos koloritą, nors ir ketino. Mersedes buvo ideali kandidatė auginti žandenas ir ūsus.

— Ei, aš pajuokavau, — Liza apdovanojo Mersedes kalės šypsena, dar labiau jai pakenkdama, nes pavertė Mersedes netikėle ir plaukuota.

Ešling ir Mersedes buvo įgrisusios Lizai iki gyvo kaulo, tačiau su Triks ji elgėsi perdėm maloniai ir lipšniai. Tai buvo valdžios stiprinimo būdas, kurio ji griebdavosi ir anksčiau, — skaldyk ir valdyk. Pasirink numylėtinį, susidraugauk šuo juo, o kai tau bus naudinga — palik. Požiūrio pasikeitimas gimdo meilę ir baimę. Ji ketino visados maloniai elgtis tik su Džeku. Jis buvo vienintelis, teikiantis jai vilčių. Liza diskretiškai tyrinėjo, kaip jis reaguoja į ją. Elgėsi su ja visai kitaip nei su kitomis kolegėmis. Triks mokėdavo jį prajuokinti, su Mersedes buvo mandagus, Ešling, regis, jam nepatiko. Bet Lizai rodė pagarbą ir dėmesį. Net žavėjosi ja. Nieko stebėtina. Šią savaitę Liza keldavosi net anksčiau, negu buvo įpratusi, nes itin rūpinosi savo ir taip jau išpuoselėta išvaizda, įgudusiai įtrindama sluoksnelį po sluoksnelio įdegio kremo, nuo kurio jos veidas imdavo švytėti auksu.

Liza puikiai žinojo, kaip atrodo. Ir be makiažo (jau senokai regėjo save tokią), sakytum, visai nebjauri. Bet nepaprastai stengdamasi, iš patrauklios virto nepaprasta ir pritrenkiama gražuole. Ji ne tik rūpinosi plaukais, nagais, oda, makiažu ir drabužiais, bet rijo vitaminus nemažais kiekiais, per dieną išgerdavo šešiolika stiklinių vandens ir tik ypatingomis progomis uostydavo kokainą, o kas pusmetį į kaktą susileisdavo botulino toksino — jis paralyžiuodavo raumenis ir padarydavo veidą mielą ir lygut lygutėlį, be jokių raukšlių. Pastaruosius dešimt metų nuolatos jausdavo alkį, ir tai buvo beveik natūrali jos būsena. Kartais sapnuodavo, kaip valgo trijų patiekalų vakarienę, bet juk sapnuose žmonės daro keisčiausius dalykus!

Nors ir buvo užtikrinta dėl savo išvaizdos, Liza turėjo pripažinti, kad Džeko mergina šiek tiek ją pribloškė. Ji lengvabūdiškai manė, kad reikės varžytis su ta aire ir kad tai bus vieni juokai. Atplėšti Džeką nuo aistringos egzotiškos moters buvo vienas iš lengviausiai pasiekiamų tikslų.

Daug didesnis iššūkis — susirasti kur gyventi. Visą savaitę po darbo ji apžiūrėdavo įvairias vietas, bet nieko tinkamesnio taip ir neužtiko. Šįvakar ketino apžiūrėti lyg ir neblogą butą Kraistčerče. Nors nuoma brangi, jis buvo šiuolaikiškame name, iš ten lengva nukeliauti į darbą pėsčiomis. Vienas trūkumas tas, kad ji turėtų gyventi ne viena, o Liza jau senokai nebuvo su kuo nors gyvenusi, ypač su moterimi. Buto šeimininkės vardas buvo Džoana.

— Labai puikus butas, galėsite į darbą vaikščioti pėsčia, — susižavėjusi kalbėjo Džoana. — Taigi kaskart sutaupysite po vieną svarą dešimt pensų, kuriuos išleistumėt autobuso bilietui.

Liza linktelėjo galvą.

— Po du svarus dvidešimt pensų kasdien.

Liza vėl linktelėjo.

— O juk tai vienuolika svarų per savaitę.

Šįsyk Liza linktelėjo jau ne taip noriai.

— Tai sudaro keturiasdešimt keturis svarus per mėnesį ir daugiau nei šimtą svarų per metus. Dabar nuoma. Reikėtų palikti mėnesio užstatą, sumokėti už du mėnesius iš anksto ir du šimtus svarų užstato, jei staiga dingtumėte, palikusi didžiulę sąskaitą už telefoną.

— Bet...

— Ir, kaip dažnai būna, duosite man trisdešimt svarų per savaitę maisto prekėms. Pienui, duonai, sviestui ir kitiems produktams.

— Aš negeriu pieno...

— Bet jūsų arbatai!

— Aš negeriu arbatos. Ir nevalgau duonos. Nė neprisiliečiu prie sviesto, — Liza uždėjo ranką ant lieknų klubų ir nužvelgė Džoanos apvalumus. — Be to, kiek pintų pieno galima nupirkti už trisdešimt svarų? Tikriausiai laikote mane idiote.

Išėjusi į gatvę, Liza pasijuto nelaiminga. Ji labai pasiilgo Londono. Neapkentė šio miesto ir to, ką turi jame patirti. Jos toks puikus butas Ladbrouk Grouve! Būtų atidavusi bet ką, kad tik galėtų tenai atsidurti.

Tačiau ji gavo dar vieną didelį persikėlėlės smūgį. Londone buvo įsisukusi į madingo gyvenimo sūkurį, o čia ničnieko nepažinojo. Ir nenorėjo. Visi ją tik erzino. Šioje sumautoje šalyje niekas nesiteikdavo pasirodyti laiku, o vienas net turėjo įžūlumo pasakyti: „Žmogus, kuris skuba, turi gausybę laiko“. Vėluoti — tai jos, žurnalo redaktorės, privilegija.

Vieniša ir nelaiminga, ji sliūkino į atgrasų viešbutėlį. O, kad šįvakar Triks būtų įstengusi suorganizuoti vakarienę su kokia nors bent kiek išgarsėjusia asmenybe.

Jai labai nepatiko turėti laisvo laiko, nes nemokėjo juo pasinaudoti. Nors, tiesą sakant, iki šiol jo ir neturėjo — visados sunkiai plušėjo, buvo ambicinga. O kitados buvo kitaip. Dar prieš tą metą, kai ėmė nuolatos žvilgčioti per petį į ordas jaunesnių, sumanesnių, atkaklesnių, ambicingesnių merginų, besibūriuojančių jai už nugaros ir sunkiančių jos gyvenimą, virtusį rutina.

Šį savaitgalį ji turėjo apžiūrėti dar kelis butus ir namus, tad laikas praslinks gan greitai. Rytoj užsuks į kelias kirpyklas, vienoje pasidažys plaukus, o kitoje nusikirps. Gudrybė yra ta, kad reikia turėti kelias kirpėjas: jei netikėtai prireikus viena negalėtų tavęs įterpti tarp kitų klienčių, gal rastų laiko kita.

Liza sudarė su savimi sandėrį. Davė sau metus, per kuriuos išgarsins tą juokingą žurnalą, tada, žinoma, Randolph Media valdžia pripažins, kad ji gerai padirbėjo, ir apdovanos. Galbūt...

Paskubomis išmaukusi tris taures, Ešling susiruošė eiti, bet Triks ėmė maldauti, kad pasiliktų.

— Nagi, pasikraipykime! Drauge apkalbėkime ir sumalkime į miltus visus bendradarbius!

— Negaliu.

— Gali, — visai rimtai neatlyžo Triks. — Tau tik reikia pamėginti.

— Ne tai noriu pasakyti, — bet Triks buvo teisi. Kai Ešling galvoje iš tikrųjų sukdavosi bjaurios mintys, garsiai išsakydavo jas retai, nes nujausdavo, kad netrukus tai, ką ji galvoja, žinos visi. Nėra prasmės stengtis tai paaiškinti Triks, nes ji tik nuleis jos postringavimus juokais. — Ketinu aplankyti savo draugę Klodą.

— Pakviesk ją ateiti čia.

— Ji negali. Turi du vaikus, o jos vyras Belfaste.

Tik tada Triks ją paleido.

Ešling prasigrūdo pro penktadienio vakaro minią ir susistabdė taksi. Po penkiolikos minučių atsidūrė pas Klodą, pasirengusi picai, vynui ir rūsčiam Dilano teismui.

— Nekenčiu, kai jis išvažiuoja į tas prakeiktas vakarienes ir konferencijas! — sušuko Kloda. — Man rodos, jis važiuoja per toli ir per dažnai.

Ešling delsė, bet paskui susirūpinusi vis tiek paklausė:

— Juk nemanai, kad jis... ką nors turi?

— Ne! — sukikeno Kloda. — Žinoma, ne. Tik norėjau pasakyti, kad pavydžiu jam... jo laisvės. Esu priversta lindėti namuose su dviem vaikais, o tuo metu jis palaimingai miega kokiame nors prašmatniame viešbutyje ir mėgaujasi vienatve. O aš to neturiu... — liūdnai nutilo ji.

Vėliau užrakinusi duris ir langus Kloda nervindamasi atsigulė į lovą ir susigriebė galvojanti apie Ešling abejones dėl Dilano: ar jis neturi kitos moters. Jis neturi, bet ar tikrai? Gal yra užmezgęs romaną? O gal toli nuo namų dulkinasi su kokia nors atsitiktine merga? Greitas, pašėlęs ir nieko neįpareigojantis seksas? Ne, ji žinojo, kad jis taip nedaro. O jeigu taip atsitiktų, užmuštų jį.

Bet ir pati truputį nustebo, kad mintis apie Dilaną, besimylintį su kita moterimi, ją sujaudino. Dar šiek tiek pamąstė, perbėgdama pažįstamus vaizdus. Ar jie daro tai panašiai, kaip juodu su Dilanu? Gal išradingiau? Audringiau? Smarkiau? Aistringiau? Kai vaizduotėje iškilo pornografinis filmas, jos kvėpavimas padažnėjo, o kai įsiaudrino, leido sau patirti kelis greitus, stiprius orgazmus. Paskui nugrimzdo į gilų palaimingą miegą, kol jos nepažadino Molė, užsimaniusi sisiuko.

12

Visą šeštadienio popietę Ešling bastėsi po parduotuves, ieškodama madingo seksualaus kostiumėlio darbui. Tiesą sakant, ji norėjo atrodyti kaip Liza, nors ir nelabai aiškiai žinojo — kaip. Tikriausiai tada ji pasijustų nusipelniusi naujo darbo, o ją persekiojęs nerimas išnyktų. Tačiau kad ir ką bandė matuotis, jai nepavyko pasiekti tviskančio Lizos elan^7. Kai grėsmingai priartėjo parduotuvių uždarymo metas, ji iš desperacijos nusipirko keletą daiktų ir išsekusi, nepatenkinta nusvirduliavo namo.

Vaikinas buvo įsitaisęs ne jos tarpduryje, bet susigūžęs šalia jų po oranžine antklode. Ešling pirmąkart pamatė jį nemiegantį. Vieni praeiviai numesdavo jam monetą, kiti perliedavo žvilgsniu, kuriame buvo sumišęs pasibjaurėjimas ir baimė, tačiau daugelis žmonių tiesiog jo nepastebėdavo. Tarsi jo nė nebūtų.

Norėdama pasiekti duris, turėjo praeiti pro pat jį. Jai buvo labai nepatogu, nes nežinojo, kaip derėtų elgtis, bet atrodė, kad gal reikėtų ką nors jam pasakyti. Šiaip ar taip, jie juk kaimynai.

— Hm, labas, — suniurnėjo, greitosiomis nužvelgdama jį.

— Labas, — išsišiepė jis.

Jam trūko priekinio danties.

Kai ji nuskubėjo toliau, jis linktelėjo į blizgantį parduotuvės maišą.

— Ar nusipirkai ką nors gražaus?

Ji sustingo pusiaukelėje tarp jo ir durų, bet labai nekantravo dingti jam iš akių.

— Ak, tiesą sakant, ne. Tik keletą smulkmenų darbui.

Ji norėjo išsipjauti sau liežuvį: iš kur jis žino?

— Kaip ten sakoma? — jis susimąstęs sužvairavo: — „Nesirenk į darbą taip, kaip reikia, bet renkis taip, kaip nori“. Ar teisybė?

Ešling buvo taip sutrikusi, kad neįstengė susikaupti.

— Ar tu?.. — ji nusitraukė nuo peties kuprinę, nes pasiimti piniginę jai trukdė didžiulis blizgantis maišas, vadalojęsis šalia jos. — Ar norėtum?..

Jos paduotą svarą jis paėmė grakščiai linktelėdamas galvą. Nuraudusi iš gėdos, nes tie paduoti pinigai buvo menki, palyginti su išleistaisiais palaidinukei ir rankinei, kurios jai net nereikėjo, piktai uždundėjo laiptais. Aš sunkiai uždirbu pinigus, nertėjo ji. Itin sunkiai, pasitaisė, pagalvojusi apie praėjusią savaitę. Ir jau labai seniai nesu nieko pirkusi. Kad ir kaip būtų, viskas perkama kreditan. Ir ne mano kaltė, kad jis — alkoholikas arba narkomanas, vartojantis heroiną. Nors nepajuto nuo jo sklindančio alkoholio kvapo ir, regis, nepastebėjo jokių abstinencijos požymių.

Saugiai pasiekusi butą ir uždariusi duris, ji lengviau atsiduso. Grįžau tik per Dievo malonę, pagalvojo. Galėjau nusibaigti gatvėje. Tada ėmė save barti už tokią melodramą. Prasti kaip niekad popieriai.

Ešling nubloškė maišus ant stalo ir nusispyrė batus. Ši diena ją išsunkė. O dabar įšoks į vakarėlio drabužius ir išeis linksmintis su Džoi. Jai labai patiktų likti namie. Kai tau per trisdešimt, tarsi išgyveni atvirkštinę paauglystę. Jos kūnas buvo pradėjęs keistis ir dažnai priblokšdavo keisti, kartais gėdingi potraukiai. Pavyzdžiui, noras pabūti vienai namie šeštadienio vakarą ir žiūrėti vaizdajuostę apie storulius Beną ir Džerį.

— Bet jeigu niekur neisi, niekados nesusipažinsi su vyriškiu, — nuolatos nepatenkinta priekaištaudavo Džoi.

— Eisiu. Šiaip ar taip, turiu Beną ir Džerį. Jie vieninteliai, kurių man reikia.

Bet šįvakar ji turėjo kur nors išeiti. Abi su Džoi nusprendė eiti į salsos klubą ir paieškoti medžiagos pirmajam „Kolin“ straipsniui apie susipažinimo su vyrais galimybes. Kai dirbo „Moters namuose“, nėra nieko panašaus rašiusi, tad kartais, kaip ir dabar, ilgėdavos savo senojo darbo. Ir ne todėl, kad dažnai turėdavo padirbėti ir šeštadienio vakarais. O todėl, kad „Moters namuose“ galėdavo atlikti savo darbą net miegodama. Jos pareigos „Kolin“ vis dar buvo gan miglotos. Baiminantis, kad jai bus liepta daryti bet ką, ir laukiant nurodymo atlikti darbą, kuris bus ne jos jėgoms, skrandis susisukdavo į mazgą. Ešling mėgo aiškumą, o vienintelis aiškus dalykas apie darbą „Kolin“ buvo tas, kad ji nežinojo, kas bus toliau.

Nervų gadinimas!

Jaudinantis dalykas, pasitaisė. Ir žavus. Ir labai smagu darbuotis su daugybe naujų žmonių: senajame jos darbe buvo tik trys žmonės, triūsiantys visą dieną. Bet visi buvo mieli. Ne tokio sunkaus būdo kaip Liza arba Džekas. Bet nė vienas nemokėjo taip prajuokinti, kaip Triks ir Kelvinas, priminė sau Ešling. Dabar ne metas nostalgijai ir grauduliui. Ji įkišo pakelį kukurūzų spragėsiu į mikrobangų krosnelę, paskui klestelėjo ant sofos, ėmė žiūrėti „Aklą pasimatymą“ ir meldėsi, kad tik neateitų Džoi. Ji žaidė su pusiau žmogumi, pusiau barsuku iki šešių ryto, taigi gal prastai jausis ir negalės niekur eiti.

Deja.

Bet Džoi atrodė gležnesnė ir silpnesnė nei paprastai.

— Norėčiau puodelio arbatos, — atėjusi paprašė. — Su daug cukraus.

— Ar kas nors negerai?

— Aš bijau. Nors to ir nusipelniau. Dėl pusiau žmogaus, pusiau barsuko pamečiau galvą, Ešling. Bet tikėjausi, kad šiandien jis man paskambins — o ne, šis pienas sugižęs. Šūdas! Kertu lažybų, aš nėščia. Po devynių mėnesių pagimdysiu pusiau kūdikį, pusiau barsuką.

— Ne, — tarė Ešling, žiūrėdama į puodelį, kuriame plaukiojo maži balti taškeliai. — Tik manau, kad pienas surūgęs.

Džoi atlapojo šaldytuvą ir apžiūrėjo keturis pieno pakelius: ant jų parašyta data rodė, kad pieno vartojimo laikas seniai pasibaigęs.

— Ką tu darai? — paklausė ji. — Žaidi su pienu rusišką ruletę? Įkūrei jogurto fabrikėlį? Ar valgei?

Ešling parodė beveik tuščią kukurūzų spragėsiu indą.

— Tu tikra keistuolė, — tarė Džoi. — Kai kuriais atžvilgiais esi labai organizuota, bet šiaip...

— Juk negaliu visada būti be priekaištų. Aš puikiai subalansuota.

— Turėtum labiau rūpintis savimi.

— Tokia tokią moko!

— Bet tu susirgsi skorbutu!

— Geriu vitaminus. Jaučiuosi gerai. Kur Tedas?

Ešling nematė Tedo beveik visą savaitę. Ir ne tik dėl to, kad jiems į darbą buvo visai ne pakeliui, taigi jis nebeveždavo jos dviračiu, bet ir todėl, kad kai jo vaidinimas sulaukė triumfo, puolė tyrinėti merginų, parodžiusių susidomėjimą juo. Nors Tedas įkyrėdavo jai iki gyvo kaulo, nuolatos riogsodamas jos bute ir inkšdamas, kad neturi merginos, Ešling jo pasiilgo, ją erzino staiga atsiradęs jo savarankiškumas.

— Pasimatysi su Tedu vėliau. Esam pakviestos į vakarėlį. Architektūros studentų. Vienas iš jų komikas, taigi vakarėlyje turėtų dalyvauti ir daugiau komikų. O kur komikai, tenai dažniausiai rasi ir pusiau žmogų, pusiau barsuką!

— Dėl to vakarėlio abejoju, — atsargiai pratarė Ešling. — Ypač jeigu jį rengia studentai.

— Pažiūrėsim, — ramiai pasakė Džoi — pernelyg ramiai. Ešling metė jai nervingą žvilgsnį. — Neįtikėtina, kad vėl dažausi. Regis, tik visai neseniai nusivaliau makiažą, — atsiduso Džoi, brūkštelėjo dažais nežiūrėdama į veidrodį, paskui suspaudė lūpas ir taip manieringai pasičiaupstė, kad Ešling net sukilo pavydas.

— Nepamiršk fotoaparato.

Kai jos išėjo iš namų, Ešling pasidairė benamio vaikinuko, bet nebebuvo nei jo, nei oranžinės jo antklodės.

— Vienišos moterys ir homoseksualai, — metusi erelišką žvilgsnį Džoi įvertino triukšmingą penkiasdešimties žmonių minią. — Grynas nuostolis, bet jeigu jau atėjome, gal išgerkime. Kiek pinigų galime išleisti?

— Pinigų?

Džoi papurtė galvą ir atsiduso.

Prieš atidarant klubą buvo surengta valandą trukusi pamoka. Mokytojas, prisistatęs esąs „Albertas iš Kubos“, buvo niekuo neišsiskiriančios išvaizdos vyriškis. Bet vos pradėjo šokti, ūmai tapo gyvatiškai lankstus, grakštus ir tvirtas — tiesiog gražuolis. Mėtydamas kojas ir sukdamasis ant kelio girnelės, rodė šokio žingsnius.

— Tai tavo skonio vyriškis, — piktai sumurmėjo Džoi.

— Šššššš!

Ešling labai mėgo šokti. Nors ir neturėdama talijos, ji puikiai jautė ritmą, todėl, kai vėl užgrojo linksma trimito muzika ir Albertas sušuko: „Kviečiu šokti visus“, antrąkart jos raginti nereikėjo.

Žingsniai buvo gana paprasti. Pakerėta lengvai besikraipančių Alberto klubų, Ešling sumojo, kad svarbiausia šokti grakščiai.

Daugelis pamokos dalyvių buvo nerangūs ir kerėpliški — ypač Džoi, nes buvo neišsimiegojusi ir pagiringa. O Albertas tikrai ėmė į širdį, kad visi šoka siaubingai. Bet Ešling sklandžiai kartojo judesius.

— Argi ne fantastiška mintis? — pareiškė ji Džoi švytinčiomis akimis.

— Atsiknisk!

— Šypsokis į fotoaparatą! Vaizduok, kad šoki.

Džoi, kraipydama klubais, žengė kelis žingsnius, ir Ešling ją nufotografavo, tada fotoaparatą perėmė Džoi.

— Pamėgink nufotografuoti straipsniui kelis vyrukus, — šnipštelėjo jai Ešling.

Po pamokos klubas atsidarė. Į jį plūstelėjo prityrę salsos ir merengės šokėjai: moterys įšvytavo, segėdamos trumpus, į apačią platėjančius sijonėlius ir apsiavusios aukštakulnius batelius, kuriuos prilaikė dirželiai, o vyrai abejingais ir nerūpestingais veidais meistriškai sukiojo ir vedžiojo jas pagal griaudėjančią linksmą ritmingą muziką.

— Negaliu patikėti, jog tai Airija, — tarė Ešling. — Airių vyrai! Šoka! Ir tai net nepanašu į tripinėjimą, išmaukus dvylika pintų Guinness.

— Tikri vyrai nešoka, — Džoi labai norėjo išeiti.

— O šitie šoka.

Salsa — glaudaus kūnų kontakto sportas. Ešling atkreipė dėmesį į vieną porą. Abudu šoko labai susiglaudę, tarsi būtų vienas kūnas. Jų galūnės žemiau liemens buvo tarsi susiliejusios, o virš jo kūnai vos judėjo. Kirkšnis prie kirkšnies, krūtinė prie krūtinės. Kairioji vyriškio ranka iškėlusi jos dešiniąją virš galvos, jų rankų oda švelniai lietėsi per visą ilgį. Dešiniąja ranka jis stipriai spaudė jos juosmenį. Jų kojos visą laiką tobulai raitė sudėtingus žingsnius, o vyriškis žvelgė tiesiai į moters akis. Jų galvos nė krust.

Nieko erotiškesnio Ešling nebuvo regėjusi. Joje it koks skaudulys išsiskleidė didelio geismo pumpuras. Išbudinta neaiškaus poreikio, ji žiūrėjo į šokėjus, iš geismo burnoje jausdama kartų saldumą. Bet ko ji troško? Stiprios saldžios vyro kūno šilumos?

Galbūt...

Iš tokių minčių pažadino vyriškis, kviesdamas ją šokti. Jis buvo nedidukas, pliktelėjęs.

— Dalyvavau tik vienoje pamokoje, — pratarė ji, vildamasi išsisukti.

Bet jis pasakė nedarysiąs jokių pernelyg sudėtingų figūrų, ir jiems pavyko! Ešling tai labai priminė automobilio vairavimą. Vieną minutę stovi vietoje, o kitą — jau imi sklandžiai judėti, ir visą tą darbą atlieka tik tavo kojos. Jos judėjo ir siūbavo pirmyn atgal, partneris sukinėjo ją, vesdamas tolyn nuo savęs, o ji sklandžiai, grakščiai ir neišsimušdama iš šokio ritmo grįždavo pas jį. Ešling pradėjo suprasti, ką reiškia mokėti gerai šokti.

— Puikus šokis, — pagyrė jis pasibaigus muzikai.

— Gal eitume? — trumpai paklausė Džoi, kai Ešling atsisėdo į savo vietą. — Veltui gaištame laiką. Akiratyje nė vieno tinkamo vyriškio. Tik vienas šokis su trumpašikniu plikiu, ir jau lauk bėdos.

— Ak, liaukis, tik penkioms minutėms, — maldavo Džoi. — Nežinau, kokie mano santykiai su pusiau žmogumi, pusiau barsuku, bet jis, manau, netrukus tenai pasirodys. Prašau.

— Penkias minutes, įsidėmėk, Džoi, būsiu tik penkias minutes.

Vakarėlis, kaip ir daugelis studentų susibūrimų Dubline, vyko Ratmine, keturaukščiame karalių Jurgių epochos raudonų plytų name su trylika ankštų keistai planuotų butukų. Pastato lubos, žinoma, buvo aukštos, pilna originalių detalių, visur apsilaupę dažai ir tvyrąs viską užgožiantis drėgmės kvapas.

Įėjusi vidun Ešling pirmiausia išvydo džiaugsmingą linksmuolį, kuris užrašė jai ant lapelio telefoną su žodžiais „Beilez-moi“.

— Mėšlas, — atsiduso ji.

— Kas? — sušnypštė Džoi, labai išsigandusi, kad Ešling pamatė, kaip pusiau žmogus, pusiau barsukas bučiuoja ir glamonėja kitą moterį.

— Nieko.

— Štai jis! — Džoi pastebėjo jį, atsišliejusį sienos, — rizikinga taip daryti tuose dirbtinai pertvertuose butuose. Tai jos grobis, jos auka. Ji nedelsdama nukūrė pas jį. Ešling, ūmai likusi viena, išsiviepė Bellez-moi vyrukui nevykusia, rūgščia ir atsiprašančia šypsena. Ji labai sunerimo, nes, užuot atbaidžiusi, tik dar labiau paskatino jį prikibti prie jos.

— Taip man ir nepaskambinai, — papriekaištavo jis.

— Mmmm, — ji vėl pamėgino išspausti šypseną, traukdamasi atbulomis.

— Kodėl?

Ji prasižiojo, ketindama leistis į ilgas melagystes. Pamečiau lapelį, esu kurčnebylė, Stefano gatvėje siautėjęs taifūnas nutraukė telefono linijas...

Staiga jai išsprūdo išganingas pasiteisinimas:

— Aš nemoku prancūziškai.

Argi tai ne pateisinama priežastis?

Jis liūdnai nusišypsojo kaip žmogus, suprantantis, kad yra nepageidaujamas.

— Neabejoju, kad esi labai mielas, — paskubomis pridūrė Ešling, stengdamasi jo neįskaudinti. — Bet nepažįstu tavęs ir...

— Regis, niekados ir nepažinsi, jei nepaskambinsi, — maloniai pasakė jis.

— Taip, bet... — tuomet jai toptelėjo viena mintis, ir ji atkirto: — Juk pagal seną tradiciją vyras turėtų paprašyti moters telefono ir jai paskambinti?

— Mėginau išsivaduoti nuo tokios tradicijos, bet tu teisi, tad gal duotum savo numerį?

Jis strazdanotas, pagalvojo Ešling, svarstydama, kaip išsikapstyti iš susiklosčiusių aplinkybių. Nenorėjo duoti telefono numerio strazdanotam linksmuoliui. Tačiau jis jau buvo išsiėmęs rašiklį ir varstė ją šiltomis akimis. Ji sutramdė įniršį dėl to, kad pateko į tokią nemalonią padėtį. Užgniaužė ir palaidojo jį.

— Šeši, septyni, septyni, keturi, trys, du...

Ji sudvejojo ties paskutiniu skaičiumi. Ar turėtų sakyti „du“, kai iš tikrųjų buvo trys? Ši akimirka truko visą amžinybę.

— Trys, — atsiduso.

— O kuo tu vardu? — jo šypsena blykstelėjo apytamsiame kambaryje.

— Ešling.

Koks jo vardas? Koks nors kvailas. Kupidoniškas ar panašiai.

— ... Valentainas, — tarė jis. — Markas Valentainas. Paskambinsiu.

Tai vienas iš pavyzdžių, piktai pamanė Ešling, kai „paskambinsiu“ tiek ir tereiškia. Kodėl visados skambina baidyklės, o gražuoliai — niekuomet?

Minioje ji pamatė Džoi, gyvai besišnekančią su pusiau žmogumi, pusiau barsuku. Gerai, dabar jai reikėtų drožti namo.

— Iki, — mestelėjo Markui.

Ji per sena šitam studentiškam stumdymuisi. Pakeliui užklupo Tedą, besišnekučiuojantį su berniokiška raudonplauke. Jis buvo nutaisęs šypseną, kurios Ešling nebuvo mačiusi: jokių dūsavimų, jokios „prašau — mylėk mane“ grimasos, bet daug santūresnis šypsnys. Buvo pasikeitusi net jo kūno kalba. Užuot palinkęs į priekį, jis buvo šiek tiek atsilošęs, kad mergina galėtų pasilenkti prie jo arčiau.

— Sveikas, — Ešling kumštelėjo jam į žastą.

— Ešling! — iš susijaudinimo jis bandė ją apgauti.

Kai abu apsikeitė sveikinimais, jis atsigręžė į mažąją raudonplaukę.

— Siuzi, tai mano draugė Ešling.

Siuzi įtariai linktelėjo galvą.

— Ar atnešti tau išgerti? — paklausė Tedas Ešling.

— Ne, išeinu. Pavargau.

Liesu Tedo veidu perbėgo abejonė, paskui jis nustebino taręs:

— Palauk, eisiu su tavimi.

Lauke, kur tvyrojo žvarbokas nakties oras, Ešling sušuko:

— Ką sau manai? Tu jai patinki.

— Nėra ko rodyti pernelyg didelę nekantrą.

Ešling staiga pajuto širdgėlą. Dažniausiai juodu su Tedu paeiliui išeidavo iš vakarėlių sužeisti. Ką tik atsiradęs jo pasitikėjimas savimi pakeitė jų santykius.

— Šiaip ar taip, ji — komikų gerbėja, — tarė jis. — Taigi netrukus vėl ją pamatysiu.

Šeštadienio vakarą Dubline už jokius pinigus nebuvo įmanoma gauti taksi. Gyvenantieji atokiuose priemiesčiuose, kad nereikėtų stypsoti keturių valandų eilėje, pėdindavo iš miesto, vildamiesi pakeliui susistabdyti mašiną. Taigi Tedas ir Ešling, kulniuodami namo, susidūrė su nenutrūkstamu pusgyvių girtų zombių, didelėmis grupėmis svirdinėjančių jiems priešais, srautu.

— Kaip sekasi darbe? — paklausė Tedas, užleisdamas vietą kitam zigzagais šlitiniuojančiam lėbautojui.

Ešling atsakė ne iš karto:

— Puikiai. Darbas žavus. Kartais. Kai nepradedu žvairuoti nuo gausybės spaudos pranešimų kopijavimo.

— Ar išsiaiškinai, kodėl mergužėlė Mersedes pavadinta automobilio vardu?

— Jos motina ispanė. Tiesą sakant, ji labai graži, jeigu jau prašnekai apie ją, — pasakė Ešling. — Ji tyli ir itin kultūringa. Ištekėjusi už turtingo vyruko, mėgsta arklius ir sukinėjasi tarp arklių lenktynių mėgėjų. Man susidarė įspūdis, jog darbas jai tik hobis, bet šiaip ji miela.

— O kokie tavo santykiai su bosu, kuriam nepatinki?

Ešling skrandis susitraukė:

— Jis vis dar nemėgsta manęs. Vakar pavadino mane „mažąja panele Pataisyk“ — tik todėl, kad pasiūliau jam dvi tabletes nuo galvos skausmo.

— Po velnių! Gal praėjusiame gyvenime buvote priešai, dėl to ir nesutari su juo?

— Tikrai taip manai? — sušuko Ešling ir metė žvilgsnį į išsišiepusį Tedą. — Ne, taip negalvoji. Ak, mažas neištikimas žmoguti. Kai kitąsyk norėsi, kad išpranašaučiau ateitį, geriau pas mane neik.

— Atsiprašau, Ešling, — jis tvirtai apkabino ranka jai kaklą. — Na, dabar tave pradžiuginsiu: kito šeštadienio vakarą vaidinsiu „Upės“ klube. Ar ateisi?

— Ar ką tik nesakiau, kad nepranašausiu tau ateities? Pagyvensim — pamatysim.

13

Pirmadienio rytą Kreigas sekiojo paskui mamą po kambarį unkšdamas:

— Kodėl tvarkai?

Kloda čiupo pėdkelnių raizgalynę ir įmetė į drobinį krepšį, o paskui, kai rankos pavargo svaidant megztinius į stalčius ir kabinant chalatus ant pakabų, nes skudurų buvo per akis, o dar laukė drapanos po lova, klestelėjo ant drabužių krūvos, užkėtusios miegamojo krėslą.

— Ar ateis močiutė Keli? — toliau kamantinėjo ją Kreigas.

Jis tikėjosi išgirsti teigiamą atsakymą, nes toks nepaprastas sujudimas dažniausiai kildavo prieš ateinant į svečius Dilano motinai.

— Ne.

Kreigas nukūrė įkandin Klodos, kai ji lyg įsiutusi tigrė įsiveržė į vonios kambarį ir ėmė garsiai šiūruoti šepečiu klozetą.

— Kodėl? — neatstojo jis.

— Todėl, — sušnypštė ji, suerzinta kvailo klausimo, — todėl, kad ateina valytoja.

— Mole, greičiau, — užbliovė Kloda drambliais išpuošto Molės kambario link. — Flora gali tučtuojau pasirodyti.

Mintis apie trynimąsi namuose, kol Flora padarys savo darbą, buvo atkari. Ne todėl, kad Flora norėdavo šnekėtis tik apie savo gimdą, bet todėl, kad pats jos buvimas vertė Klodą siaubingai jaustis viduriniosios klasės atstove ir išnaudotoja. Ji buvo jauna, stipri ir darbinga, taigi visai nepateisinama ir neatleistina, kad jos namus turi kuopti penkiasdešimt aštuonerių metų moteris, kamuojama gausybės problemų.

Ji keliskart bandė likti su Flora, bet viskas baigdavosi tuo, kad pasijusdavo savo namuose tikra nusikaltėle. Regis, vos įžengdavo į kurį nors kambarį, tučtuojau prisistatydavo Flora, apsijuosusi dulkių siurbliais it išsiplėtusiomis venomis, o Kloda niekada nesumodavo, ką reikėtų pasakyti.

— Ak... — pratardavo ji, droviai šypsodamasi. — Aš, hm... Ak, netrukdysiu jums.

— Jūs visai netrukdote, — ramindavo Flora. — Būkite ten, kur esate.

Tik vieną kartą Kloda pakluso Florai ir toliau sėdėjo, vartydama interjerų žurnalus ir kaisdama iš gėdos, kol Flora pūkštė ir stumdė siurblį aplink jos kojas.

Flora gaudavo penkis svarus už valandą. Graužiama kaltės jausmo, Kloda ėmė mokėti šešis. Jautėsi taip nepatogiai, kad buvo nepakeliama net matyti Florą, taigi visados stengdavosi dingti iš namų dar prieš jai ateinant.

— Mole, — užbaubė ji, dundėdama laiptais žemyn. — Paskubėk!

Virtuvėje, žvilgtelėjusi į laikrodį, ji čiupo šūsnį tapetų pavyzdžių ir vieno iš jų kitoje pusėje pakeverzojo raštelį Florai. Keliais brūkštelėjimais nupiešė dulkių siurblį — stačiakampį su stirksančių iš jo laidu. Tada — kelis kvadratus ir lietų, lyjantį ant jų. Paskui nubraižė dvi strėles — viena rodė į krūvą palaidinių, suverstų ant stalo, o kita — į dulkių skudurą ir valiklį.

Dabar Flora supras, kad Kloda nori, jog ji išsiurbtų dulkes, išplautų virtuvės grindis, išlygintų drabužius, nuvalytų dulkes ir išblizgintų paviršius.

Kas dar? Kloda skubiai apsidairė. Kaimynų katinas, štai kas. Ji nenorėjo, kad Flora įsileistų jį, kaip buvo nutikę aną savaitę. Murzius Bredis pasijuto jos namuose taip jaukiai, kad, kai ji grįžo, žiūrėjo televizorių letenose laikydamas nuotolinio valdymo pultelį. Vos išvydę, Molė su Kreigu iškart jį įsimylėjo ir ėmė garsiai bliauti, kai katinas tučtuojau buvo išlydėtas iš namo. Todėl greitosiomis nupiešė apskritimą — katino snukutį virš didesnio apskritimo — jo kūno ir užbaigė Murziaus portretą, pripiešdama ausis ir ūsus.

— Duok man raudoną kreidelę, — paliepė Molei.

Pižamą su bananais vilkinti Molė padavė jai nepadrožtą geltoną pieštuką.

— Ak, suprantu. Jei nori ką nors padaryti kaip pridera, turi tai padaryti pati.

Piktai kalbėdamasi su savimi, Kloda įnirtingai rausėsi piešimo reikmenų dėžėje, kol galų gale rado kreidelę, ir be jokio pasitenkinimo perkryžiavo katiną dideliu raudonu X. Juk aišku, kad Flora supras?

Baigusi piešti, Kloda sunkiai atsiduso. Jai labiau patiktų valytoja, kuri mokėtų skaityti. Kad Flora beraštė, ji suvokė tik po daugelio savaičių. Iš pradžių Kloda palikdavo visokius sudėtingus raštelius, prašydama Floros padaryti tą ir aną, pavyzdžiui, išimti skalbinius iš skalbyklės, kai ši baigia skalbti, arba išvalyti šaldiklį.

Flora niekad nesiskųsdavo. Nors naktį Kloda nesudėdavo akių, niršdama dėl blogo jos darbo, jausdavosi labai įžeista, bet jos nebardavo. Kad ir kaip buvo sunku, nenorėjo jos prarasti. Valytojos buvo aukso vertės. Net ir prastos.

Be to, Kloda nepasitikėjo savo gebėjimu pelnyti pagarbą. Įsivaizdavo, kaip mėgina išplūsti Florą drebančiu neįtikinamu balsu: „Dabar pažvelkit čia, mano geroji moteriške, šitaip nieko nebus“.

Galų gale vieną rytą privertė Dilaną vėluoti į darbą, kad šis išsiaiškintų su Flora. Ir, žinoma, Dilanui, jautriam žmogui, Flora prisipažino nemokanti skaityti. Dilanas turėjo puikią savybę: mokėjo sutarti su visais žmonėmis. Jis pasiūlė išeitį, ir Kloda pradėjo Florai piešti tai, ką ji turi padaryti.

Blaškantis tarp kaltės ir piešinių, jai atrodė, kad beveik lengviau būtų pačiai tvarkyti namus. Beveik, bet ne visai. Ir vis dėlto Kloda mėgaudavosi vienu rytu per savaitę, kai jos neslėgė įtampa. Rūpinimasis namais buvo lyg tilto per Forto upę dažymas, tik dar blogiau. Ji niekados neįstengė susidoroti su darbais, ir tą akimirką, kai darbas būdavo padarytas, reikėdavo jo imtis dar kartą. Ką tik išvalyta virtuvė — ne, palaukit! Net jeigu ji valydavo ją, jie slysčiodavo su batais, palikdami purvo dryžius, ir jos triūsas nueidavo niekais. O drobinis krepšys, regis, nuolatos mistiškai prisikaupdavo. Net išskalbus tris partijas, kai, jos žiniomis, namuose būdavo išskalbti drabužiai visi iki vieno, užliejęs šilta banga pasitenkinimas, pasiekus tokius laimėjimus, akimirksniu dingdavo vos įžengus į miegamąjį, nes drobinis krepšys, dar prieš kelias minutes buvęs tuščias, dabar kažkodėl būdavo kaupinas.

Jai bent nereikėjo rūpintis sodu. Ne todėl, kad jis būtų nepriekaištingai prižiūrimas. Sode viešpatavo baisi netvarka, žolė buvo išguldyta ir reta, nes ją lakstydami trypė vaikai, o po sūpynėmis žiojėjo plikas žemės lopas. Bet kol Molė su Kreigu maži, ji buvo atleista nuo sodo darbų. Ir gerai. Buvo prisiklausiusi baisių istorijų apie sodininkus iš pragaro.

Po kelių nesėkmingų bandymų — Molė norėjo užsimaukšlinti skrybėlę, o Kreigas turėjo grįžti pasiimti savo žaidimo — Kloda skubiai sugrūdo vaikus į Nissan Micra. Kai tik įkišo raktą į uždegimo spynelę, Molė suriko:

— Noriu sisiuko.

— Bet tu ką tik buvai, — Kloda dar labiau suirzo, bijodama susidurti su Flora.

— Bet man vėl reikia.

Molė tik visai neseniai buvo pripratinta eiti į tualetą, taigi naujas įprotis dar buvo jai nenusibodęs.

— Tada einam, — Kloda šiurkščiai iškėlė Molę iš jos kėdytės, greitai nutempė į namus ir išjungė signalizaciją, kurią buvo ką tik įjungusi. Kaip ir reikėjo tikėtis, nors Molė visaip raukė veiduką ir žadėjo „tuoj“, neįstengė išspausti nė lašo. Jos grįžo prie automobilio, ir Kloda pasuko į miestą.

Nuvežusi Kreigą į mokyklą, svarstė, kur patraukti toliau. Pirmadieniais dažniausiai palikdavo Molę vaikų darželyje ir keletą valandų mankštindavosi sporto salėje. Bet ne šiandien. Mat Molei neleista savaitę lankyti darželio, nes ji įkando kažkokiam vaikui, o sporto salėje nebuvo vaikų priežiūros kambario. Kloda nusprendė keliauti į miestą ir pasišlaistyti po parduotuves, kol bus saugu grįžti namo. Diena buvo saulėta, ir motina su dukrele iš lėto slinko Graftono gatve stabtelėdamos — Molei primygtinai prašant — paglostyti benamio berniuko šuns, pasigrožėti gėlių kiosku ir pašokti pagal smuiko muziką. Praeiviai atlaidžiai šypsojosi gražutei Molei. Ji atrodė žaviai ir absurdiškai — užsimaukšlinusi rausvą veltinę skrybėlaitę ir strapaliojanti šokio ritmu.

Joms kėblinant gatve, Klodai svaigo galva, o širdis buvo išbrinkusi ir skaudėjo nuo meilės. Molė iš tikrųjų buvo labai juokinga: žingsniavo išdidžiai it viršila išpūtusi krūtinę ir norėjo susidraugauti su kiekvienu sutiktu vaiku. Ne visados lengva būti motina, svajingai pripažino Kloda. Bet tokiomis akimirkomis, kaip ši, ji nė už ką nebūtų norėjusi keisti savo gyvenimo.

Laikraščių pardavėjas neslėpdamas žavėjosi nediduke gražiai sudėta moterimi, iš paskos tempiančia mažą mergaitę.

— Herald? — viltingai pasiūlė jis.

Kloda apgailestaudama pažvelgė į jį.

— O kam? — paklausė. — Skaityti laikraščių nebeturiu laiko nuo 1996 metų.

— Anoks čia pelnas, jei parduosiu vieną egzempliorių, — pritarė laikraščių pardavėjas, nužvelgdamas Klodą iš nugaros.

Ji žinojo, kad jis stebi ją, ir pasijuto labai gerai. Įžūlus, šelmiškas jo žvilgsnis priminė laikus, kai vyrai nuolatos šitaip spoksodavo į ją. Atrodė, kad tai buvo labai seniai, tarsi būtų nutikę kitai moteriai.

Bet kas jai darosi? Susijaudino, nes laikraščių pardavėjas maloniai į ją pažvelgė?

Tu ištekėjusi moteris, sudraudė save.

Taip, ironiškai atsakė, ištekėjusi iki gyvos galvos.

Stefeno Grino centrą Kloda su Mole pasiekė per pusantros valandos, bet per tą laiką jos, žinoma, susibarė. Mat kai Kloda nenupirko Molei antros ledų porcijos, toji pademonstravo motinai staigaus įniršio protrūkį. Ji elgėsi taip, tarsi ją būtų ištikęs epilepsijos priepuolis: raičiojosi ant grindų, daužydama galvą į plyteles, rėkdama ir plūsdamasi. Kloda mėgino Molę pakelti, bet ši rangėsi it aštuonkojis.

— Nekenčiu tavęs! — klykė.

Nors Kloda buvo apstulbusi ir sumišusi, stengėsi kalbėti ramiu balsu, įtikinėdama Molę, kad nuo antros ledų porcijos jai skaudės pilvuką, ir grasindama, kad jeigu ji neatsistos ir tučtuojau nepradės deramai elgtis, turės visą kitą savaitę kas vakarą anksti eiti į lovą.

Pro šalį ėjo daugybė motinų griežtais veidais. Jos buvo apsikrovusios vaikais ir jiems automatiškai sušerdavo. „Ei, Džeksonai“. Tsss!, „Neerzink Tamaros“. Pliaukštelėjimas. „Zoja!“ Smūgis! „Jei sučiupsiu tave Brukline dar kartą, bjaurybe, užmušiu“. Kepštelėjimas per užpakalį! Svaidydamos niekinamus žvilgsnius, jos šaipėsi iš liberalių Klodos principų. Nepagailėk tai mergiščiai diržo, patarė „stiprių smūgių mokyklos“ veidai. Eiti anksti į lovą, kokia nesąmonė. Įkrėsk jai šiek tiek proto, vaikai supranta tik tokią kalbą.

Kloda su Dilanu nusprendė niekados nemušti savo vaikų. Bet kai Molė ėmė ją spardyti ir nesiliovė klykusi, Kloda trūktelėjusi pakėlė ją nuo grindų ir smarkiai pliaukštelėjo per plikas kojas. Atrodė, kad aiktelėjo visas Dublinas. Ūmai visos plokščiaveidės vaikų mušėjos išnyko, ir Klodą viena po kitos ėmė atakuoti poros kaltinančių akių. Visi, kurie ją supo, panėšėjo į vaikų teisių gynimo agentūros darbuotojus.

Jos veidą išmušė tamsus gėdos raudonis. Kaip ji drįsta užsipulti bejėgę mažą mergaitę? Kas jai užėjo?

— Eime, — ji greitosiomis nutempė kaukiančią Molę, išsigandusi savo rankos žymes ant švelnios kojytės. Kad išpirktų savo kaltę, Kloda tuojau nupirko Molei ledų (jie ir sukėlė skandalą), tikėdamasi ramybės, kuri truks tiek, kiek Molė valgys ledus.

Bet ledai ėmė tirpti, ir Kloda buvo išprašyta iš audinių parduotuvės, nes Molė rūpestingai ištrynė vafliniu ledų indeliu visą muslino užuolaidų rietimą, išmargindama jį stora balta juosta. Rytas buvo apkartintas, ir valydama nuo Molės smakro Kalėdų Senelio barzdą, atsiradusią nuo ledų, Kloda niekaip negalėjo atsikratyti jausmo, kad gyvenimas kitados buvo linksmesnis ir panėšėjo į skaidrų švytėjimą. Ji visados labai skubėjo pasitikti savo ateities, džiaugsmingai įsitikinusi, kad ji atneš tik gerus dalykus. Ir tuo nenusivylė.

Jos reikalavimai gyvenimui niekados nebuvo pernelyg dideli, ji visados gaudavo tai, ko norėdavo. Viskas atrodytų tiesiog tobula: turėjo du sveikus vaikus, gerą vyrą, jos nekamavo piniginiai rūpesčiai. Bet vėliau visa tai pasidarė panašu į nepaliaujamą sunkų ir nuobodų darbą, labai ilgai atliekamą. Ji mėgino prisiminti, kada jis buvo pradėtas, o kai neįstengė, iš baimės išmušė prakaitas. Mintis, kad tai gali išsikristalizuoti į ne ką kita, o į pastovumą, varė siaubą. Iš prigimties ji buvo laiminga, nesudėtinga asmenybė, palyginti su vargše Ešling, kompleksuojančia beveik dėl visko.

Bet kažkas buvo pasikeitę. Ne taip seniai ją kurstė laukimas ir optimizmas. Kas pasikeitė, kas yra ne taip?

14

— Dietinio Lilt ar Purdeys? — susimąstė Ešling. — Nežinau.

— Na, apsispręsk, — ragino Triks, laikydama rašiklį virš spirališkai įrišto bloknoto. — Jei nepaskubėsi, parduotuvę uždarys.

Nors „Kolin“ komanda drauge darbavosi mažiau nei dvi savaites, kontoroje jau buvo nusistovėjusi rutina. Dukart per dieną — rytą ir popiet — būdavo rengiamas žygis į kokią nors parduotuvę. Be to, dar vieną kartą būdavo sulakstoma parsinešti priešpiečių ir vaistų pagirioms.

— Aha, — tarė Triks. — Štai ir Viržių uola.

Į kontorą įžirgliojo Džekas Divainas susitaršiusiais plaukais ir susirūpinusiu veidu.

— Negaliu apsispręsti, — sudejavo kankindamasi Ešling, nes nežinojo, kokio gėrimo nori.

— Žinoma, negali, — įgėlė Džekas, nesulėtindamas žingsnio. — Juk tu moteris!

Jis trinktelėjo savo kabineto durimis, ir visi ėmė užjaučiamai linguoti galvas.

— Akivaizdu, kad susitaikymo priešpiečiai su Mei patyrė nesėkmę, — pasakė Kelvinas, kraipydamas pirštą.

— Kaip jis kankinasi, — Šauna Grifin pakėlė akis nuo „Gėlų mezginių“ vasaros numerio korektūros, jos balsas drebėjo. — Toks patrauklus vyriškis, bet labai nepasiekiamas, labai nelaimingas.

Šauna Grifin buvo stambi šviesaus gymio moteris, šiurpiai panaši į baidyklę. Ji nuolatos viršydavo rekomenduojamą Mils & Bonos dozę.

— Nelaimingas? — suniekino Ešling. — DžD? Jis tik prastai nusiteikęs.

— Dar nesu girdėjusi, kad taip piktai kalbėtum apie žmogų, — kimiai šūktelėjo Triks. — Sveikinu. Žinojau, kad tavyje tai slypi! Matai, ką gali, kai pasistengi.

— Dietinio Lilt ir maišelį sagų.

— Baltų ar rudų?

— Baltų.

— Pinigus.

Ešling padavė svarą, Triks viską užsirašė ir nuėjo prie kito žmogaus.

— Liza? — pagarbiai pasiteiravo Triks. — Gal norėtumėt ko nors?

— Hmmm? — pašoko Liza. Ji buvo nuklydusi labai toli. Džekas sužinojo, kad ji dar nesusirado kur gyventi, taigi po darbo pažadėjo nuvežti apžiūrėti namo, kurį ketino išnuomoti jo draugas. Ji nerimavo, kad po priešpiečių jis grįš su Mei, bet, regis, nebėra jokių kliūčių...

— Cigarečių? — pasiūlė Triks. — Becukrės kramtomosios gumos?

— Taip. Cigarečių.

Vėl atsidarė durys, ir išėjo Džekas, jis atrodė tarsi truputį pamišęs. Triks vikriai nustraksėjo prie savo stalo, įgudusiu riešo judesiu atitraukė stalčių, įmetė cigaretes ir jį užstūmė. Džekas ėmė slankioti tarp stalų, visi vengė jo žvilgsnio. Tie, kurie įstengė pajudėti, kaišiojo cigaretes, kad jų nesimatytų. Lizos cigarečių pakelis gulėjo atidarytas šalia pelės kilimėlio, ir nors Džekas dvejojo ir atrodė, kad tuojau liausis šmirinėjęs, vėl pagreitino žingsnį ir šmirinėjo toliau. Visi krūptelėjo. Tada jis priėjo prie Ešling ir sustojo. Kontora tyliai atsikvėpė. Trumpam.

Nors ir nenorėjo, Ešling pakėlė veidą ir pažvelgė į jį. Jis tylomis pakreipė galvą jos Marlboro pakelio link. Ji atsargiai linktelėjo, nekęsdama savo nuolankaus būdo. Jis elgėsi su ja labai nemaloniai, bet ji buvo bene vienintelė, iš kurios nuolat kaulydavo cigarečių. Aišku, kad turi ant kaktos kvailės antspaudą.

Spoksodamas į ją šaltomis akimis, jis suspaudė lūpomis kandiklį ir, kaip visada, lėtai ir ramiai išsitraukė cigaretę iš pakelio. Ji stumtelėjo jam degtukų dėžutę, stengdamasi neprisiliesti prie jo. Nenuleisdamas nuo jos akių, jis užžiebė degtuką, pridėjo liepsną prie cigaretės galiuko, paskui užpūtė. Pakėlė cigaretę į viršų ir giliai patraukė.

— Ačiū, — sumurmėjo.

— Kada ketinate vėl pradėti pirkti rūkalus? — paklausė Triks, nes kol kas jautėsi saugiai. — Akivaizdu, kad neįstengiate jų atsisakyti. Taip daryti neteisinga, tikriausiai uždirbate nepalyginti daugiau už Ešling, bet jau išprašėte iš jos gausybę cigarečių.

— Tikrai? — nustebo jis. — Argi? — jis įbedė žvilgsnį į Ešling, o ši stengėsi išnykti savo kėdėje. — Atsiprašau, nepastebėjau.

— Nieko tokio, — burbtelėjo Ešling.

Džekas dingo savo kabinete, o Kelvinas abejingai tarė:

— Šunsnukis, bet pyksta ant savęs, kad išnaudoja darbuotojus, vogdamas iš jų cigaretes. Džekas Divainas, darbininkų klasės didvyris.

— Tikriau sakant, norėtų būti darbininkų klasės didvyriu, — su panieka įsiterpė Triks.

— Kaip? — Ešling neįstengė nuslėpti smalsumo.

— Jis labai norėtų būti kuklus paprastas amatininkas, sąžiningai atliekantis dienos darbą už sąžiningą dienos atlygį, — Triks panieka tokiems kukliems troškimams vos juntama.

— Problema ta, — ėmė aiškinti Kelvinas, — kad jis gimęs viduriniosios klasės šeimoje, ir jį slegia visokie pranašumai. Pavyzdžiui, išsilavinimas. Paskui jis tampa generaliniu direktoriumi ryšių srityje. Be to, — Kelvinas staiga pritildė balsą, — atsiskleidžia puikūs jo vadybininko gebėjimai.

— Jo širdį sudaužė teisingumas ir dora, — atsiduso Triks. — Manau, jį kamuoja viduriniosios klasės kaltė. Štai kodėl visados siūlosi pataisyti daiktus. Todėl ir turi visokių vyriškų pomėgių.

— Kokių vyriškų pomėgių?

— Na, tas vyriškis mėgsta buriuoti, — pasakė Triks.

— Tačiau tai nepanašu į darbininkų klasės gyvenimo būdą. Pliaupti alų bokalais — tai ir yra vyriškumas, — tarė Kelvinas. — Ir jodinėti ant seksualių pusiau vietnamiečių moterų, — pridūrė, — tai irgi labai vyriška.

Ešling nedrąsiai prisėlino prie Lizos.

— Ar galėčiau paklausti?

— Ne, ačiū, — uždainavo Liza, net nepakeldama nuo stalo akių. — Šįvakar nenoriu eiti išgerti su tavimi ir Triks, tavo drauge Džoi arba dar su kuo nors kitu. Ir jokį kitą vakarą.

Lizos pasitenkinimui, visi suprunkštė.

— Apie tai klausti neketinau, — nuo sumišimo Ešling ant kaklo atsirado rausvai rudos spalvos dėmė. Ji tik stengėsi būti maloni atvykėlei į Dubliną, bet Liza viską išvertė taip, tarsi Ešling būtų įkyriai piršusis Lizai į draugystę. — Klausimas susijęs su darbu. Gal galėtume kitaip pateikti problemų puslapį?

— Kaip, Einšteinai?

— Į klausimus galėtų atsakyti ne konsultantas, o aiškiaregys.

Liza susimąstė. Nebloga mintis. Labai šiuolaikiška, dabar visi, norėdami susitvarkyti gyvenimą, atkakliai ieško dvasinių dalykų. Ji tuo netikėjo — laikėsi nuostatos, kad jos laimė yra jos rankose, bet visuomenei drausti, kad tai būtų skleidžiama, nebuvo prasmės.

— Galbūt.

Palengvėjimas numalšino Lizos geluonies skausmą. Per tą trumpą laiką, kai Ešling darbavosi „Kolin“, ją kankino nuolatinis rūpestis, kad trūksta idėjų. Tada Tedas pakišo mintį, kad ji pagalvotų, apie ką pati norėtų skaityti žurnale, ir staiga jai atsivėrė akys. Ją domino visa, kas susiję su Taro kortomis, reiki, feng šui, angelais, kerėjimais ir burtais.

Vėl atsilapojo Džeko durys, ir visi puolė slėpti savo cigarečių.

— Liza? — pašaukė Džekas. — Gal galėtume šnektelėti?

— Žinoma, — ji elegantiškai atsikėlė nuo stalo, svarstydama, apie ką jis nori pasikalbėti. Gal pakvies kur nors nueiti?

Kai jis paprašė uždaryti duris, ji dar labiau susijaudino. Bet tas jaudulys kaipmat išnyko, jam prabilus atsiprašančiu tonu:

— Nėra lengva tai pasakyti.

Džekas nutilo, o patrauklus jo veidas apsiniaukė, nes jis jautėsi labai nesmagiai.

Liza šaltai tarė:

— Sakyk.

— Prasti popieriai su reklama, — tiesiai išrėžė jis. — Niekas neužkibo. Tik... — Jis pasižiūrėjo į popierius, gulinčius ant stalo, — turime tik dvylika procentų to, ką buvome planavę.

Liza persikreipė iš baimės. To nėra buvę. Kai ji dirbo Femme redaktore, nors ir visados vykdavo derybos dėl reklamos kainos, dizaineriai ir kosmetikos kompanijos nerdavosi iš kailio, kad tik galėtų reklamuotis per visą puslapį. Kiekvienas, dirbantis žurnale, žino, kad pinigai, gauti už reklamą, kur kas didesni, nei uždirbti pardavus tiražą. Bent jau taip turėtų būti. Jei nepavyksta bendrovių įtikinti, kad tam tikras straipsnis yra puikus būdas reklamuoti savo gaminius, — žurnalui galas. Lizą užliejo gelianti panikos banga. Kaip jai pavyks išgarsinti ką tik gimusį žurnalą?

— Tai tik pradžia, — bandė teisintis ji.

Jis nenoromis papurtė galvą. Priežastis buvo ne ta, abu tai žinojo. Prieš susiburiant „Kolin“ redakcijos komandai, Mardžė daugiau kaip mėnesį dirbo žvalgybinį darbą: susidomėję reklamuotojai turėjo galybę laiko kreiptis į juos. Liza degė iš pažeminimo. Norėjo, kad šis vyriškis gerbtų ją ir trokštų jos, o jis linkęs manyti, jog ji susimovė.

— Bet argi jie nežino?.. — nesusitvardžiusi leptelėjo.

— Ko nežino?

Ji bandė suformuluoti kitaip, bet neįstengė.

— Nežino, kad aš esu redaktorė?

— Tavo vardas labai svarbus, — taktiškai pasakė Džekas. Pamačiusi, kad nuo tokių žodžių nemalonu ir jam, jai apmalšo įgėlimo skausmas. — Bet nauja rinka, nauji skaitytojai, profesinė patirtis...

— Man regis, sakei, kad Mardžė — rotveilerė. Kad ji sugebėtų įtikinti net Dievą įdėti savo reklamą, — kai suabejojama tavimi, pulk kaltinti kitą. Tai moto, kuriuo puikiai ir ilgai vadovavosi Liza kopdama karjeros laiptais.

— Mardžė šauniai darbuojasi žvejodama airiškų kompanijų reklamą, — paaiškino Džekas. — Bet Londono kontora valdo tarptautines kosmetikos bendroves ir madų namus. — Kiek esame pasistūmėję? — paklausė Džekas. — Kokius aiškius straipsnius turime? Mums reikia numesti Londonui keletą kaulų, kad nurodytume jiems galimus reklamuotojus.

Kol Liza įtemptai galvojo, jos veidas pavirto balta kauke. Aiškius straipsnius! Šiame sumautame darbe ji tik dvi savaitės, įmesta svetimoje šalyje į patį dugną iš paskutiniųjų stengiasi sureguliuoti reikalus, o jie jau nori žinoti aiškius straipsnius!

— Nekokia mintis, — nepaprastai švelniai tarė Džekas. — Atsiprašau, kad taip kalbu su tavimi.

— O gal visi susirinkime pasitarimų kambaryje ir aptarkime, ką daryti? — pasiūlė Liza, jausdama, kaip tirta keliai. Ir dar visi mano, kad žurnalo redagavimas — žavus darbas. Tai siaubingiausias darbas, nuo kurio naktimis kamuoja nemiga, kuriame nėra jokio aiškumo, jokio atokvėpio. Tiesiog stengiesi kas mėnesį parduoti kuo daugiau. Ir vos tik nusivarai nuo kojų ir nusiplūki taip, kad daugiau nebegali, turi apsisukti ir vėl pradėti viską iš pradžių. Esi tik išliaupsintas pardavėjas. Ji bandė nepalūžti, bet kai išlėkė iš Džeko kabineto, jai tirtėjo kojos, o virš lūpos blizgėjo prakaitas.

— Visi tučtuojau į pasitarimų kambarį!

Tie, kurie nedirbo „Kolin“, patenkinti suprunkštė, kad jiems nekarš kailio.

— Na, gerai, — Liza norėjo išlošti laiko, visus sėdinčius prie pasitarimų stalo apdovanodama grėsminga šypsena. — Tikriausiai visi norėsite papasakoti Džekui ir man, ką nuveikėte per pastarąsias dvi savaites. Ešling?

— Nusiunčiau spaudos pranešimus visiems madų namams ir...

— Spaudos pranešimus? — sarkastiškai paklausė Liza. — Regis, dar nepradėjai rodyti, ką sugebi.

Triks, Geris ir Bernardas paklusniai sukikeno.

— Taigi klientai ketina sumokėti pustrečio svaro, kad perskaitytų „Kolin“ spaudos pranešimus? Straipsniai, Ešling, kalbu apie straipsnius! Ką turi?

Jos agresyvumas išmušė Ešling iš vėžių, bet ji pateikė straipsnį apie salsą. Kai papasakojo apie pamoką, mokytoją ir mokinius, Liza šiek tiek atsipalaidavo. Straipsnis buvo geras. Padrąsinta Lizos linkčiojimo, Ešling susižavėjusi pradėjo kalbėti apie klubą, atsidariusį po pamokos.

— Buvo nuostabu. Tikri senamadiški šokiai su daugybe kūno prisilietimų. Tiesą sakant, tai buvo labai... — ji kažkodėl delsė, nenorėjo ištarti to žodžio, kai kambaryje sėdi Džekas Divainas. Jautėsi prieš jį nejaukiai, — labai seksualu.

— O kaip meilės romanėliai? — paklausė Liza, nutraukdama tiradą. — Ar susipažinai su kokiais nors tipeliais?

Ešling susigūžė.

— Aš, hm, šokau su vienu vyriškiu, — prisipažino.

Kai visi sukvykė iš džiaugsmo ir ėmė nertis iš kailio norėdami sužinoti smulkmenas, Džekas įsmeigė į ją primerktas akis.

— Tai buvo tik šokis, — paprieštaravo Ešling. — Jis net nepaklausė mano vardo.

— Turi klubo nuotraukas, — tarė Liza. Tai nebuvo klausimas. Ešling linktelėjus galvą, ji nurodinėjo toliau: — Išdėstysim straipsnį per keturis puslapius. Kuo greičiau parašyk du tūkstančius žodžių. Straipsnis turi būti įdomus ir smagus.

Ešling išsigando, ją išpylė šaltas prakaitas, nes „Moters namuose“ jai būtų nepavedę tokio darbo. Ji nemokėjo gerai rašyti. Jos sritis — sunkus nuobodus triūsas, čia ji buvo tikrai neprilygstama, dėl to ją ir priėmė į „Kolin“. Ar negalėtų parašyti Mersedes arba koks kitas laisvai samdomas žurnalistas?

— Turi problemų? — Liza sarkastiškai iškreipė burną.

— Ne, — sušnabždėjo Ešling. Bet iš baimės jai susuko vidurius, kai suvokė, jog tai ne jos galvai. Džoi turės jai padėti. O gal Tedas — jis juk turi parašyti daugybę ataskaitų Žemės ūkio ministerijoje.

Toliau darbotvarkėje buvo Triks skiltis apie paprastos mergaitės gyvenimą. Pirmiausia apie tykančius apgaulės pavojus. Kokia kančia, kai guli lovoje su vienu vaikinu, o į tavo duris jau skambina kitas, kurį priversta įleisti tavo motina. Tai buvo keista, siaubinga ir tikra tiesa.

— Dieve, Patricija Kvin, — Džekas linksmai papurtė galvą. — Pasirodo, gyvenu be jokių rūpesčių ir pavojų.

— Nepatarčiau to daryti, — sušuko Triks. — Jis su mano mama poilsio kambaryje žiūri „Širdies plakimą“, o aš tuo metu blaškausi miegamajame užsidariusi su kitu, ieškodama dingsčių, kaip neišlįsti iš kambario. Pasenau dešimčia metų.

— Ir kiek tau? Dvidešimt penkeri? — Džeko akys prisimerkė iš juoko.

Ešling žvelgė į jį su nuostaba. Kodėl jis visados taip siaubingai elgiasi su manimi? Kodėl niekuomet jo nepralinksminu? Kai tik nusprendė, kad ji tiesiog neįdomi jam ir nesugeba pralinksminti, pagavo Lizos žvilgsnį. Iš jo spinduliavo ryžtingumas ir didžiulis susižavėjimas. Jis jai patinka, suprato Ešling, ir jos pilve viskas apsivertė. Nuvilioti Džeką Divainą nuo egzotiškosios Mei įstengtų tik Liza. Kaip ji jaučiasi, turėdama tokių galių?

Paskui Liza bendrais bruožais nupasakojo „linksmą“ straipsnį, mintis apie jį buvo ką tik šovusi jai į galvą. Seksualiausių viešbučio lovų Airijoje apžvalga. Vertinimas pagal patalynės šiugždėjimą, čiužinio kietumą, mylėjimosi vietos dydį ir „galimybes antrankiams“ — būtų idealu kaltinės geležies galvūgaliai ar lovos su baldakimu stulpeliai.

— Dieve, kad ir kiek jie jums moka, jūs to verta! — sušuko iš susižavėjimo Triks.

— Mersedes? — metė iššūkį Liza.

— Penktadienį Donegale fotografuosime prašmatnios Fridos Kieli žiemos kolekciją, — patenkinta savimi tarė Mersedes. — Turėtų išeiti dvylikos puslapių reportažas.

Fridą Kieli — airių drabužių modeliuotoja, kurios apdarai užsienyje turėjo didelį pasisekimą. Ji kūrė nuostabius moteriško tualeto gražumynus; šiurkštų airišką tvidą derino su lengvu kaip plunksna šifonu; blizgus Olsterio linas buvo jungiamas su šilko nėrinių kvadratais; megztos rankovės siekė grindis. Tačiau bendras įspūdis buvo romantiškas ir nežabotas.

Tiesą sakant, Lizai jis buvo kiek per daug laukinis. Jeigu jau moki tokius pinigus — žinoma, ji to niekados nedarė, — verčiau rinkis elegantiškąjį poną Gucci.

— O kaip interviu su ja? — pasiteiravo Liza.

Mersedes nusijuokė.

— Ak, ne, ji kuoktelėjusi. Iš jos neišgirsi nė vieno protingo žodžio.

— Kaip tik to ir reikia, — sušuko Liza. — Būtų dar įdomiau skaityti.

— Jūs nežinote, kokia ji...

— Mes spausdiname jos žiemos kolekcijos nuotraukas, tad ji bent galėtų pasakyti, ką valgo pusryčiams.

— Bet...

— Parodyk, ką sugebi, — nušvito Liza, parodijuodama Kalviną Karterį. Tokie žodžiai būtų pralinksminę Mersedes, jei ji būtų žinojusi, ką sumanė Liza. Bet ji nežinojo, taigi tik įstengė piktai sužaibuoti jai akimis.

Džekas nukreipė dėmesį į Gėrį.

— Koks bus viršelis?

Liza žiūrėjo į jį su nerimu. Geris buvo tylenis, ir ji visai jo nepastebėdavo, todėl nė nenutuokė, kaip jis dirba. Bet Geris išskleidė kelis viršelio veidus — tris skirtingas merginas, ant kurių buvo užrašytas šriftas ir tekstas. Jo sukurta nuotaika buvo nepaprastai seksuali ir linksma.

— Nuostabu, — nudžiugo Džekas.

Tada atsigręžė į Lizą.

— O kaip bus su įžymybės skiltimi?

— Reikalai juda, — ramiai šyptelėjo Liza. Bono ir The Corrs jai taip ir nesiteikė paskambinti. — Bet yra daug įdomesnis dalykas. Nors ir esame moteriškas žurnalas, o devyniasdešimt penki procentai skaitytojų — moterys, manau, visai realu, kad vieną „Kolin“ skiltį rašytų vyras.

Palaukit, pagalvojo Ešling, nuo smūgio jos smegenys buvo virtusios vienomis mėlynėmis, juk tai mano idėja...

Jos burna darbavosi, išleisdama tylius „oi“ ir „ak“, o Liza džiugiai kalbėjo toliau:

— Yra toks komikas, o mano šaltiniai sako, kad jis netrukus taps žvaigžde. Dalykas tas, kad jis su moterišku žurnalu nenori turėti jokių reikalų, bet aš jį kaip nors įkalbėsiu.

Kalė, niršo Ešling. Sumauta, šūdina kalė. Argi niekas neprisimena? Argi niekas nepastebėjo?..

— Aš... — pratarė Ešling.

— Kas? — mestelėjo Liza, auksinis jos veidas buvo bauginantis, o pilkos akys griežtos ir šaltos kaip marmuras.

Ešling, kuriai niekados nesisekė apsiginti, sumurmėjo:

— Nieko.

— Tai bus labai sėkmingas žingsnis, — nusišypsojo Liza Džekui.

— Kas jis?

— Markas Valentainas.

— Tu kalbi rimtai?! — sukruto Džekas.

— K-kas? — paklausė Ešling, gaudama vieną smūgį po kito.

— Markas Valentainas, — nepakančiai atsakė Liza. — Ar esi apie jį girdėjusi?

Ešling nebyliai linktelėjo. Tas strazdanotas tipelis visai nepanašus į žmogų, netrukus tapsiantį „žvaigžde“. Liza tikriausiai suklydo. Bet ji kalba taip įtikinamai...

— Jis vaidins šeštadienio vakare „Upės“ klube, — pasakė Liza. — Eisime mudvi, Ešling.

— “Upės“ klube? — pratarė Ešling beveik tokiu pat kimiu balsu kaip Triks. — Šeštadienį vakare?

— Taip, — iš nekantrumo ėmė rangytis Liza.

— Mano draugas Tedas taip pat tenai vaidins, — išgirdo save sakant Ešling.

Lizos akys susiaurėjo.

— Ak taip? Puiku. Galėsime padaryti įžangą užkulisiuose.

— Gerai, kad nieko nesusiplanavau šeštadienio vakarui, — išsprūdo Ešling, ji paprastai drovėdavosi ką nors sakyti.

— Taip, — šaltai pritarė Liza. — Gerai padarei.

Visiems išėjus iš pasitarimų kambario, Liza atsisuko į Džeką.

— Laimingas?

— Tu nuostabi, — nuoširdžiai tarė jis. — Pati nuostabiausia. Ačiū. Pasišnekėsiu su valdyba Londone.

— Kada žinosime?

— Tikriausiai kitą savaitę. Nesijaudink, pasiūlėte kelias puikias idėjas, manau, viskas bus gerai. Ar tiks, jei šeštą valandą važiuosime apžiūrėti to namo?

Įskaudinta ir niršdama dėl tokios neteisybės Ešling grįžo prie savo stalo. Niekados nebebus maloni tai kalei. Bet jai tučtuojau pasidarė gaila Lizos, neturinčios draugų svetimoje šalyje. Ji bandė atleisti jai nuolatinius sumautus pažeminimus, teisindama tuo, kad Liza, matyt, yra nelaiminga ir išsigandusi. Kartais Ešling susigėsdavo, kai ją prajuokindavo Lizos pastabos, kad Dervla nutukusi, Mersedes plaukuota, Sauna Grifin — išsigimėlė, o pati Ešling beviltiškai kibi. Tačiau dabar Liza Edvards gali mirti iš vienatvės, nes Ešling Kenedi ji visai nerūpi.

Ant savo kompiuterio ekrano užsklandos, kurioje šypsojosi Džordžas Klūnis, rado užklijuotą popierėlį, jame buvo parašyta, kad skambino „Dilonas“. Ji nuplėšė raštelį, ir ekranas sutraškėjo nuo statinės elektros. Ar dabar spalis? Dilanas skambindavo Ešling dukart per metus. Spalį ir gruodį. Klausdavo, ką ji patartų padovanoti Klodai per gimtadienį ir Kalėdas.

Ji susuko jam.

— Sveika, Ešling. Ar rytoj po darbo turėtum laiko išmesti taurelę su manimi?

— Negaliu. Turiu parašyti siaubingą straipsnį. Galbūt kurią nors kitą savaitės dieną? Kodėl nori susitikti, kas atsitiko?

— Nieko. Galbūt nieko. Išvykstu į konferenciją. Kai grįšiu, duosiu tau žinią.

15

— Pasiruošusi, Liza? — paklausė Džekas, išdygęs prie jos stalo dešimt po šešių.

Stebimi nebylių kolegų, taip ir ieškančių peno apkalboms, žvilgsnių, jie iškulniavo iš kontoros, liftu nusileido į automobilių stovėjimo aikštelę. Vos jiems įsėdus į mašiną, Džekas tučtuojau nusiplėšė nuo kaklo kaklaraištį ir nušveitė ant užpakalinės sėdynės, tada atsisegė dvi viršutines marškinių sagas.

— Taip geriau, — atsiduso jis. — Ir tu pasek mano pavyzdžiu, — paragino. — Nusivilk ką tik nori... — nepabaigęs sakinio jis staiga nutilo ir sumišo. Tada nukaito iš nepatogumo, ir tas karštis atsklido iki Lizos. — Atsiprašau, — niūriai sumurmėjo. — Netyčia išsprūdo.

Susijaudinęs perbraukė ranka per susitaršiusius plaukus, ir priekyje susidarė šilkinės keteros, jos paskui sudribo jam ant kaktos.

— Niekis, — mandagiai nusišypsojo Liza, bet mažyčiai plaukeliai ant jos sprando ūmai pasistojo. Ją pribloškė ir sujaudino vaizdas, kaip ji nusirengia priešais Džeką jo automobilyje, jausdama tamsias jo akis, apžiūrinėjančias jos nuogą kūną, ir odinių sėdynių vėsą ant karštos savo odos. Ji prikando lūpą, prisiekdama sau, jog pavers tai tikrove.

Kai juodu atsigavo, Džekas vėl prabilo:

— Papasakosiu tau apie namą, — jis įsiliejo į vakarinį Dublino automobilių srautą. — Dalykas tas, kad Brendanas ruošiasi padirbėti Valstijose. Pasirašė aštuoniolikos mėnesių sutartį, ji gali būti ir pratęsta, vadinasi, kad ir kaip būtų, pusantrų metų turėsi stogą virš galvos. Tada pažiūrėsim.

Liza linktelėjo galvą. Jai vis tiek, nes neketino čia kiurksoti pusantrų metų.

— Namas yra už pietinio žiedo, taigi netoli miesto centro, — aiškino Džekas. — Tai Dublino rajonas, išlaikęs savo stilių. Jo dar nesugadino jupiai.

Lizos nuotaika ėmė pamažu gesti. Ji nepaprastai troško gyventi tokioje vietoje, kurią jau buvo sugadinę jupiai.

— Jame jaučiasi stipri bendruomenės įtaka. Gyvena daugybė šeimų.

Liza nenorėjo turėti jokių reikalų su šeimomis. Norėjo, kad ją suptų kiti vienišiai ir kad čionykščiame Tesco Metro prekybos centre pirkdama Kettle traškučius ir Chardonnay susidurtų su patraukliais vyriškiais. Ji niūriai stebeilijo į Džeko rankas, apglėbusias vairą, ir jos kančią, kuri suko vidurius, malšino jo pasitikėjimas, su kuriuo tos rankos slysčiojo per odą.

Jis išsuko iš pagrindinio kelio į mažesnį, paskui — dar į siauresnį.

— Štai jis, — parodė pro priekinį stiklą.

Prie šaligatvio gūžėsi mažas raudonų plytų amatininko namelis. Vos metusi žvilgsnį, Liza jau ėmė jo nekęsti. Jai patiko šiuolaikiniai nauji erdvūs namai. O šiame, aišku, kambariai buvo ankšti ir tamsūs, senoviškas vandentiekis ir nehigieniška virtuvė be integruotų baldų ir su bjauria Belfasto plautuve.

Ji nenoromis išlipo iš automobilio.

Džekas nuėjo prie namo, įkišo raktą į spyną, stumtelėjo duris ir pasitraukė, praleisdamas į priekį Lizą. Jis turėjo palenkti galvą, kad nesusimuštų į staktą.

— Medinės grindys, — tarė ji, dairydamasi aplinkui.

— Brendanas jas susidėjo prieš kelis mėnesius, — didžiuodamasis pasakė Džekas.

Ji susilaikė nepaleidusi replikos, kad tie, kurie gerai išmano tokius reikalus, jau nebededa medinių grindų, o kilimai tinka nebent vairuotojo sėdynei.

— Svetainė, — Džekas įvedė ją į mažą kambarį, išklotą uosinėmis grindimis. Jame stovėjo raudona sofa, televizorius ir ketaus židinys. — Jis originalus, — linktelėjo Džekas jo pusėn.

— Mmmmm... — Liza nemėgo ketaus židinių — jie buvo labai perkrauti.

— Virtuvė, — Džekas nulydėjo ją į kitą kambarį. — Šaldytuvas, mikrobangų krosnelė, skalbyklė.

Liza apsidairė. Bent jau spintelės pakabintos, o kriauklė paprasta aliumininė — verčiau ji rizikuotų susirgti Alzheimerio liga, nei sutiktų gyventi su Belfasto plautuve. Bet susierzinimas išblėso, kai pastebėjo nušveistą pušinį virtuvės stalą ir keturias tvirtas kaimiško stiliaus kėdes! Lizai susopo širdį, prisiminus apvalų žalsvai melsvą Formica stalą ir keturias pinto metalo kėdes savo virtuvėje Ladbrouk Grouve.

— Jis kažką minėjo apie vandens bako išdaigas. Tik užmesiu akį.

Džekas pasiraitojo rankoves, parodydamas rudas rankas su pūpsančiais raumenimis, judančiais sulig kiekvienu jo krustelėjimu, ir dingo iki pusės spintelėje.

— Gal iš ano stalčiaus paduotum man veržliaraktį? — Džekas mostelėjo galva. Liza ėmė svarstyti, ar jis demonstruoja vyriškumą specialiai jai, bet paskui prisiminė Triks žodžius, kad jis puikiai nutuokia apie techniką, ir pajuto energijos antplūdį. Visados turėjo silpnybę nagingiems vyrams, kurie tepaluotais drabužiais grįžta namo po sunkios dienos, taisę visokius daiktus, iš lėto atitraukia darbinių drabužių užtrauktuką ir reikšmingai taria: „Visą dieną galvojau apie tave, gražuole“. Ji taip pat turėjo silpnybę ir vyriškiams, gaunantiems atlyginimą, siekiantį šešiaženklį skaičių, ir gebantiems paremti ją tada, kai ji, tiesą sakant, nėra to nusipelniusi. Koks būtų puikus šių dviejų tipų derinys!

Džekas barškino ir sukiojo varžtus kiek ilgiau, nei ketino, paskui tarė:

— Regis, laiko relė sugedo. Karšto vandens turėsi, bet negalėsi jo pašildyti iš anksto. Aš ją pataisysiu. Dabar žvilgtelėkim į vonios kambarį.

Jos nuostabai, vonios kambarys išlaikė bandymą. Prausimasis nebūtinai turėjo būti žaibiškas, kai vienoje rankoje laikai plaušinę, o kitoje — chronometrą.

— Graži vonia, — pagyrė.

— Šalia jos patogi lentynėlė, — tarė Džekas.

— Tokio dydžio, kad ant jos tilptų dvi taurės vyno ir kvapi žvakė, — skubus Lizos žvilgsnis buvo reikšmingas. Bet atsako nesulaukė. Ji nusivylė, nes Džekas jau buvo nužingsniavęs į kitą kambarį.

— Miegamasis, — pranešė.

Jis buvo erdvesnis ir šviesesnis už kitus kambarius, nors ir sugadintas kaimiško stiliaus. Sakelių raštas ant baltų užuolaidų derinosi su pūkinės antklodės užvalkalo raštu. Per daug pušies. Pušinis galvūgalis, didžiulė pušinė spinta, pušinė komoda.

Tikriausiai net čiužinys padarytas iš pušies, su panieka pagalvojo Liza.

— Jis išeina į sodą, — Džekas parodė pro langą į mažutėlaitį žolės plotelį, kurio pakraščiuose augo krūmokšniai ir gėlės. Liza nusiminė. Nėra turėjusi sodo ir jo nenorėjo. Ji mėgo gėles, kaip ir kitos moterys, bet tik dideles jų puokštes, kurias gaudavo suvyniotas į celofaną, perrištas milžinišku atlasiniu kaspinu ir su sveikinimo kortele. Jau geriau mirs, negu užsiims sodininkyste. Juk apdarai tiesiog siaubingi: kelnės su elastiniu juosmeniu, juokingos minkštos skrybėlės ir beprotiškos Maiklo Džeksono pirštinės. Be to, kvaili pinti krepšiai. Visa tai tik gadino tobulą išvaizdą.

Ir nors aną liepą ji rašė Femme skaitytojoms, kad sodininkystė — nauja sekso forma, taip iš tikrųjų nemanė. Seksas yra seksas. Visada. Ji pasiilgo jo.

— Jis kažką sakė apie žolelių sodą, — tarė Džekas. — Ar patikrinsime?

Atstūmė užpakalinių durų skląstį ir, eidamas pro duris, vėl turėjo palenkti galvą. Ji sekė įkandin jo per mažą pievelę, ironiškai šypsodamasi iš savo susižavėjimo. Švelnioje vakaro šviesoje čiulbėjo paukščiai, kvepėjo žole ir žeme, ir labai trumpam jos neapykanta visam kam išnyko.

— Štai tenai, — jis pamojo lysvės pusėn ir pritūpė ant savo ilgų kojų. Liza, nenorėdama pasirodyti nedėmesinga, šiek tiek prisivertusi tūptelėjo šalia jo.

— Saugok savo kostiumėlį, — jis globėjiškai ištiesė ranką. — Nesusitepk.

— O kaip tavo kostiumas?

— Manasis nieko vertas, — jis atsigręžė ir netikėtai šelmiškai nusišypsojo.

Liza, atsidūrusi arti jo, pamatė, kad nuo vieno priekinio jo danties atskilusi mažytė nuolauža. Tačiau šis trūkumėlis darė jį tik įdomesnį.

— Jeigu ant kostiumo atsiras daug žolės dėmių, turėsiu nešti į valyklą ir rytoj negalėsiu jo užsivilkti... Argi ne siaubinga? — abejingai paklausė jis.

Liza nusijuokė ir šiaip sau, dėl malonumo, palenkė galvą arčiau jo. Pastebėjo, kaip jo vyzdžiai tai išsiplečia, tai susitraukia, nes jo veide mina keitė miną — nuo sumišimo, susidomėjimo iki ypatingo susidomėjimo ir vėl iki sumišimo ir niaurasties. Ir tai truko mažiau nei sekundę. Jis nusisuko ir paklausė:

— Tai kalendros ar petražolės?

Viena jo plaukų sruoga buvo susisukusi į garbaną. Liza norėjo įkišti į ją pirštą ir ištiesinti.

— Ką manai? — dar kartą paklausė jis.

Jai atrodė, kad jie šnekasi kodų kalba, taigi pažvelgė į lapelį, kurį jis laikė rankoje.

— Nežinau.

Jis patrynė lapelį tarp nykščio ir smiliaus, paskui prikišo jai prie veido. Labai arti.

— Pauostyk, — liepė.

— Kalendra, — išdidžiai tarė ji. Ir buvo apdovanota kita šypsena. Jo burna kampučiuose išsilenkė...

— Čia dar auga bazilikų, laiškinių česnakų ir čiobrelių, — parodė. — Galėsi jų pasiskinti.

— Taip, — nusišypsojo. — Galėsiu jų užbarstyti ant patiekalų, kuriuos pirksiu jau pagamintus.

Apsimetinėti nebuvo prasmės. Dienos, kai ji buvo pakvaišusi ir apsvaigusi nuo meilės ir norėjo savo mylimajam gaminti valgį, jau seniai praėjusios.

— Ar nieko neverdi?

Ji papurtė galvą:

— Neturiu kada.

— Tai nuolatos girdžiu, — pasakė.

— Ar, hm, Mei gamina maistą?

Didžiulė klaida. Džeko veidas pasikeitė. Jis vėl užsisklendė ir susirūpino.

— Ne, — atsakė. — Bent ne man, — pridūrė. — Na, eime.

— Taigi kaip namas? — pasiteiravo, kai jie įėjo į vidų.

— Jis man patinka, — sumelavo Liza. Tai geriausia vieta iš tų, kurias buvo apžiūrėjusi, bet tai dar nieko nereiškia.

— Jis patrauklus dėl daugelio dalykų, — pritarė Džekas. — Nedidelė nuoma, graži vieta, be to, galėtum vaikščioti į darbą pėsčiomis.

— Taip, — niūriai atsakė Liza, ir tai jį suglumino. — Ir kaskart sutaupyčiau svarą ir dešimt pensų.

— Tiek daug? Nežinojau, nes važinėju automobiliu...

— Kasdien po du svarus dvidešimt pensų.

— Maniau, kad...

— Tai vienuolika svarų per savaitę. O turint galvoje gyvenimo trukmę, susidaro visai nemenka sumelė.

Džekui stengiantis nutaisyti mandagią susidomėjusią miną, Liza pralinksmėjo. Juokdamasi išklojo savo įspūdžius apie bendravimą su bjauriąja Džoana. Paskui papasakojo apie kitas baisias apžiūrėtas vietas. Apie žmogų Lansdauno parke, leidžiantį savo naminei gyvatei laisvai šliaužioti po svetainę, namą Bolsbridže, tokį netvarkingą, kad atrodė, jog į jį buvo ką tik įsilaužta.

— Gali čia persikelti tuojau pat, — pasiūlė Džekas.

Jis atsistojo ir ėmė negrabiai žvanginti monetomis kišenėse. Toks elgesys Lizai buvo seniai pažįstamas. Vyrai taip elgiasi tada, kai mėgina sukaupti drąsą ir pakviesti ją išgerti. Ji matė jo akyse kovą, o jo kūnas buvo susirietęs, tarsi būtų ketinęs kažką pasakyti.

Paskubėk, nebyliai ragino ji.

Tada jo akys pragiedrėjo, ir įtampa dingo.

— Parvešiu tave atgal į viešbutį, — ištarė.

Liza viską suprato. Pajuto, kad traukia jį, bet numanė ir apie jo abejones. Ne tik todėl, kad jie kartu dirba, bet ir dėl to, kad jis palaiko ryšius su kita. Nesvarbu. Ji padirbės su juo ir įveiks jo prieštaravimus. Jai tas bus į naudą: priversdama Džeką įsimylėti ją, nebegalvos apie širdgėlą.

— Ačiū, kad radai man namus, — meiliai nusišypsojo.

— Buvo labai malonu, — atsakė Džekas. — Ir nesivaržyk, prašyk, kai tik ko prireiks. Padarysiu viską, kas mano galioje, kad tavo persikėlimas į Airiją būtų lengvesnis.

— Ačiū, — koketiškai šyptelėjo.

— Tu pernelyg užsiėmusi ir pernelyg svarbi „Kolin“, kad gaištum laiką buto paieškoms.

Ak.

Susiraičiusi ant kėdės Liza užsidegė cigaretę ir ėmė spoksoti pro viešbučio langą į Harkorto gatvę. Jai nedavė ramybės šiokia tokia kaltė. Tokia menka, kad buvo vos juntama, tačiau tai, kad ji išvis egzistavo, vertėjo susimąstyti. Tai dėl tos prakeiktos Ešling. Ji susinervino iki graudulio, kai Liza nušvilpė jos idėją.

Bet taip ir turi būti, nes Liza — redaktorė, o Ešling — juodadarbė ir jos pastumdėlė. Liza ne juokais išsigando, kai Džekas pranešė jai apie reklamos padėtį. Iš baimės ji visados pasidaro klastinga ir negailestinga.

Tą akimirką vidinis vidurius gniaužiantis siaubas sumažėjo. Nenugalimas jos optimizmas bylojo, kad suspindo viltis, jog visai įmanoma gauti visą reikiamą reklamą. Vis dėlto Lizos subinė svilo. Jei žurnalas patirs nesėkmę, Ešling gyvenimas nesugrius, o jos žlugs, tai buvo labai paprasta. Gerai, visi galvoja, kad ji — kalė, bet jie nesuvokia, kokia įtampa ją slegia.

Giliai atsidususi Liza išpūtė dūmų kamuolį: sutrikusios Ešling vaizdas ją suerzino ir vertė jaustis bjauriai.

Iki šiol ji įstengdavo sutramdyti savo jausmus. Lengvai juos nukreipdavo į geresnius dalykus, susijusius su darbu. Verčiau atgautų tą gebėjimą.

16

Kasdien paštu būdavo atsiunčiami kvietimai į visokius renginius — nuo naujų akių vokų pieštukų pristatymo iki parduotuvių atidarymo. Dėl jų nuožmiai konkuravo Liza su Mersedes, kuri iš jų turėtų tenai eiti. Liza, kaip redaktorė, turėjo pirmenybę. Bet Mersedes, madų ir grožio redaktorei, taip pat reikėjo leisti apsilankyti keliuose geruose pristatymuose. Ešling kaip kokia Pelenė buvo palikta prižiūrėti ūkio, o Triks trypčiojo pačiame grandinės gale, taigi vargu ar kada sulauks progos kyštelėti nosį į kokį nors vakarėlį.

— Kaip vyksta tas reklaminis renginys? — paklausė Triks Lizos.

— Stoviniuoji su grupele kitų žurnalistų ir keliomis įžymybėmis, — paaiškino Liza. — Pasišneki su kokiu svarbiu asmeniu, pasiklausai pristatymo kalbų.

— Papasakokite apie tą, į kurį ketinate eiti šiandien?

Parduotuvė Morocco atidaro pirmąjį savo filialą Airijoje.

Šis įvykis būtų mažai dominęs Lizą — Londone jau seniai atidaryta tokia parduotuvė, bet Airijos frančizės savininkė buvo laikoma labai svarbiu žmogumi. Į atidarymą, kuris buvo rengiamas karališkai prabangiame Ficviljamo viešbutyje, turi atskristi iš Londono pati Tara Palmer Tompkinson.

— Ar tenai duoda valgyti? — pasidomėjo Triks.

— Dažniausiai patiekiami užkandžiai. Nedideli sumuštiniai. Geriamas šampanas.

Tiesą sakant, Liza tikėjosi, kad bus ką užvalgyti, nes ėmė maitintis pagal naują planą: nuo septynių nykštukų dietos perėjo prie viešosios dietos. Galėjo valgyti ir gerti viską, ko tik geidžia, bet tik viešuosiuose renginiuose. Liza suvokė, kad svarbu išlaikyti liekną figūrą, bet nenorėjo būti paprasta dietos verge. Tiesiog nusistatė neįprastas mitybos ribas, taigi iššūkis visados išlikdavo naujas ir įdomus.

— Šampanas! — sušuko Triks prikimusiu dono Korleonės balsu.

— Jis patiekiamas, jeigu bendrovė turtinga ir jai net nebereikia reklamuotis žurnaluose. Gauni dovanų maišelį ir išeini.

— Dovanų maišelį! — Triks nušvito, išgirdusi, jog kai kas duodama ir veltui. Ko nereikia vogti, neįkliūvant į bėdą. — O kas būna tame dovanų maišelyje?

— Jo turinys priklauso nuo bendrovės, — Liza susiraukė. — Jei tai kosmetikos kompanija, dažniausiai gauni naujo sezono makiažo rinkinį.

Triks suspigo iš džiaugsmo.

— Tokia parduotuvė kaip Morocco turbūt dovanos rankinę...

— Rankinę! — Triks nėra dovanai gavusi rankinės daugybę metų, nuo tada, kai parduotuvės ėmė kabinti ant prekių elektroninius apsaugos žymeklius.

— Arba berankovę palaidinukę.

— Ak, Dieve! — iš susijaudinimo Triks pradėjo šokinėti. — Kaip jums pasisekė!

Paskui Triks ilgokai mąstė ir nekaltu tonu pasiūlė:

— Žinote, turėtumėt pasiimti kartu ir Ešling, — pagal griežtai nusistovėjusią tvarką Triks neturėjo jokių galimybių patekti į renginį, kol savo progos nebuvo išnaudojusi Ešling. — Ji — jūsų pavaduotoja. Jai reikėtų žinoti, kaip viskas vyksta, jeigu kada susirgtumėte.

— Bet... — lygus alyvuogių spalvos Mersedes veidas sunerimo dėl užuominos, kad į šventą žemę gali įsibrauti dar vienas žmogus. Tokiai daugybei žmonių dykai dalijami tik lūpų dažai.

Akivaizdus Mersedes susirūpinimas ir kaltės dėl Ešling likučiai tik padėjo Lizai apsispręsti.

— Gera mintis, Triks. Ką gi, Ešling, šiandien popiet keliausi su manimi. Na, — nenuoširdžiai pridūrė, — jei, žinoma, norėsi.

Ešling nemokėjo ilgai griežti ant ko nors dantį. Ypač kai reikalas susijęs su daiktais, dalijamais nemokamai.

— Ar norėsiu eiti? — ji nusivylė savimi, nes sušuko: — Labai norėsiu!

Liza valgė priešpiečius Klarenso viešbutyje su bestselerių rašytoja ir stengėsi ją prikalbinti, kad rengtų nuolatinę skiltį. Jai labai pasisekė. Ir ne tik todėl, kad moteris sutiko tai daryti už menką atlyginimą, nes Liza pažadėjo nuolatinę jos knygų reklamą žurnale, bet ir todėl, kad Liza beveik nepalietė priešpiečių. Ji pastumdė maistą po lėkštę ir suvalgė tik pusę vyšninio pomidoro ir kąsnelį trykštančios sveikata vištienos.

Ji džiūgaudama grįžo į darbą ir ėmė naršyti savo paštą. Tada šalia jos stalo išdygo Ešling, su rankine ir švarkeliu.

— Liza, — susirūpinusi tarė. — Dabar pusė trijų, o mes kviestos trečiai valandai. Gal jau eitume?

Liza nustebusi pasišaipė:

— Pirma taisyklė: niekados nepasirodyk laiku. Visi tai žino! Tu — labai svarbus asmuo.

— Tikrai?

— Apsimesk, — Liza sugrįžo prie spaudos pranešimų šūsnies. — Bet po valandėlės pakėlė galvą ir išvydo ryte ją ryjančias Ešling akis.

— Po velnių! — šūktelėjo Liza, jau labai gailėdamasi, kad pakvietė Ešling.

— Atsiprašau. Tik bijau, kad viskas bus pasibaigę.

— Kas viskas?

— Sumuštiniai, dovanų maišeliai.

— Iki trijų niekur neisiu, ir daugiau manęs netrukdyk. Penkiolika po trijų Liza iš po stalo išsitraukė savo Miu Miu krepšį ir tarė tirtančiai Ešling:

— Eime!

Kelionė taksi per automobilių spūstį truko be galo ilgai, net Liza sunerimo, kad nebeliks nei sumuštinių, nei dovanų.

— Kas dabar? — suirzo ji, kai policininkas atkišo savo mėsingą leteną, rodydamas jiems sustoti.

— Antys, — trumpai atsakė vairuotojas.

Lizai svarstant, ar žodis „antys“ tik nėra koks nors riebus Dublino keiksmažodis, Ešling sušuko:

— Ak, tik pažvelkit, antys!

Nejaugi! Liza nustebo, paskui prieš apstulbusias jos akis per gatvę nukrypavo motina antis, o įkandin jos vorele nutipeno šeši ančiukai. Du policininkai buvo sustabdę eismą abiem kryptimis, kad ančių šeimyna saugiai pereitų gatvę. Jai buvo sunku patikėti tuo, ką matė!

— Taip būna kasmet, — Ešling akys spindėjo. — Antys peri kanale, o kai jaunikliai paauga, visi persikrausto prie ežero Stefen Grine.

— Jų šimtai. Visiškai užkemša eismą. Velniškai suerzina, — su meile tarė vairuotojas.

Sumautas miestas... — atsiduso Liza.

Kai Liza ir Ešling išlipo prie Fitcviljamo viešbučio, į jas padvelkė šaltas, vėjuotas oras, o nedidelė anos savaitės karščio banga buvo tik tolimas prisiminimas.

Kojų vaškas nesugrąžina vasaros, liūdnai pagalvojo Ešling. Ji vėl įšoko į kelnes, nors dar vakar džiaugėsi galėdama pravėdinti, bent trumpai, ilgą vasarinį sijoną. Tada ji pamiršo orą ir, pagauta ekstazės, kumštelėjo alkūne Lizai.

— Štai! Tai jūsiškė moteris, kaip ten jos vardas? Tara Palmtri Jokimedudli.

Tikrai, tai buvo Tara Palmtri Jokimedudli, ji sukinėjosi ant šaligatvio priešais viešbutį, apsupta pašėlusiai spragsinčių fotografų būrio.

— Parodyk mums kojas, Tara, būk gera mergaitė, — ragino jie.

Ešling patraukė gatve, norėdama apeiti fotografų žiedą, bet Liza ryžtingai pasuko į pačią jų tirštymę.

— Oi, kas ji? — išgirdo Ešling.

Tada Liza pragydo:

— Taaaaraaaaa, brangioji, seniai nesimatėme.

Ji apipylė Tarą oro bučiniais, ir abi atsigręžė į fotoaparatus. Fotografai sustingo, liovėsi nepaliaujamai spragsėję, paskui pamatė auksu švytinčią moterį karamelės spalvos plaukais, besiglaustančią skruostais su Tara, ir su dar didesne aistra vėl ėmė pleškinti aparatais.

— Liza Edvards, vyriausioji žurnalo „Kolin“ redaktorė, — prisistatė Liza, sukiodamasi tarp fotografų. — Liza Edvards. Liza Edvards. Esu sena Taros draugė.

— Iš kur pažįstate Tarą Palmtri? — paklausė Ešling, žvelgdama į Lizą su pagarbia baime, kai ši sugrįžo prie jos, stovinčios nuošaliai ir visiškai ignoruojamos fotografų.

— Nepažįstu, — Liza nustebino ją šypsniu, — bet antra taisyklė byloja: niekados neleisk, kad tiesa užkirstų kelią gerai istorijai.

Liza nuskubėjo į viešbutį, įkandin jos nubidzeno ir Ešling. Jas pasitiko ir pasveikino du išvaizdūs vyriškiai. Vienas jų paėmė iš Ešling švarkelį, bet Liza gracingai atsisakė atiduoti savąjį.

— Galiu tau priminti ir trečią taisyklę, — suirzusi burbtelėjo Liza en route į priimamąjį. — Mes niekados nepaliekame savo švarkelio. Reikia sudaryti įspūdį, kad esi labai užsiėmusi, užbėgai tik kelioms minutėms ir kad tavo gyvenimas už šių sienų yra kur kas įdomesnis.

— Atsiprašau, — nuolankiai pasakė Ešling. — Nežinojau.

Kambaryje, kur vyko pristatymas, vaikštinėjančios kone permatomai liesos merginos, nuo galvos iki kojų apsirengusios Morocco vasaros kolekcijos drabužiais, pasiūlė joms pasirašyti svečių knygoje.

Liza atsainiai brūkštelėjo keletą žodžių, tada padavė rašiklį Ešling, švytėte švytinčiai iš džiaugsmo.

— Ir man? — cyptelėjo.

Liza sučiaupė lūpas ir perspėdama papurtė galvą. Nurimk!

— Atsiprašau, — sušnabždėjo Ešling, bet neįstengė susitvardyti ir kuo kruopščiausiai suraitė: „Ešling Kenedi, žurnalo „Kolin“ redaktorės pavaduotoja“.

Liza prancūzišku manikiūru žvilgančiu nagu perbraukė pavardžių sąrašą.

— Kaip jau supratai, ketvirta taisyklė, — tarė ji, — užmesk akį į svečių knygą. Pasižiūrėk, kas dalyvauja.

— Kad žinotume, su kuo susipažinti, — sumojo Ešling.

Liza dėbtelėjo į ją kaip į kvanktelėjusią.

— Ne! Kad žinotume, ko vengti!

— O ko mums reikia vengti?

Liza paniekinamai apsižvalgė po kambarį, kuriame knibždėte knibždėjo prielipų iš konkuruojančių žurnalų.

— Beveik visų.

Bet Ešling turėtų visa tai žinoti. O Lizai ką tik paaiškėjo, kad ji nesuvokia net svarbiausių dalykų. Labai sunerimusi sušnabždėjo:

— Tik nesakyk, kad niekada nesi dalyvavusi tokiuose pasistumdymuose. O ką veikdavai, kai dirbai „Moters namuose“?

— Mes beveik negaudavom kvietimų, — pasiteisino Ešling. — Tik ne į tokius žavius renginius. Mūsų skaitytojos buvo pernelyg senos. O gavus kvietimą į naujo medicinos prietaiso, prieglaudos projekto pristatymą ar kurį nors kitą renginį, kone visados eidavo Salė Hili.

Ešling nutylėjo, kad Salė Hili — apkūni ir senamadiška moterėlė, draugiška visiems. Ji visai nemokėjo ir nesistengė konkuruoti kaip „išsiblizginusi“ Liza ir nesilaikė jokių keistų, agresyvių taisyklių.

— Štai pažvelkit, — apimta pagarbios baimės, Ešling parodė į aukštą vyriškį. — Tai Martis Hanteris, televizijos programų vedėjas.

— Deja vu, — suprunkštė Liza. — Vakar jis dalyvavo Bailey nugėrime ir MaxMara pirmadienį.

Tai išgirdusi Ešling nugrimzdo į sielvartingą tylą. Į šį pristatymą ji dėjo labai daug vilčių. Norėjo palydėti Lizą, rūpintis ja, įrodyti esanti naudinga. Tikėjosi, kad pelnys taip geidžiamą Lizos pagarbą, nes turi reikalingos čionykštės informacijos apie garsius Airijos žmones — informacijos, kurios Liza, būdama anglė, tikriausiai nė negalėtų gauti. Bet Liza ją lenkė daugybe mylių, jau buvo nesvetima tarp garsenybių ir ją, regis, erzino nevykusios, saviveikliškos Ešling pastangos jai padėti.

Klajojanti padavėja stabtelėjo prie jų su padėklu. Maistas buvo priderintas prie Maroko temos: muskusas, marokietiškos dešrelės, sumuštiniai su ėriena. Keista, bet buvo siūloma degtinės. Ne visai marokietiška, bet Lizai buvo nesvarbu. Ji valgė kiek tilpo, bet neturėjo kada ant savęs niršti, nes be paliovos šnekėjosi su žmonėmis, neišleisdama iš akių Ešling. Liza aktyviai ir kerinčiai apdorojo kambarį kaip profesionalė, nors buvo ir keletas netikėtumų.

— Nieko naujo, nieko naujo, — atsiduso ji Ešling. — Ak, tie airių veltėdžiai — daugelis iš šių apgailėtinų nevykėlių atlekia, vos atidarius skardinę pupelių. Todėl galiu sklandžiai pereiti prie penktos taisyklės: pasinaudok švarkeliu kaip dingstimi išnykti. Kai kas nors ima įkyrėti, gali pasakyti, kad tau reikia į tualetą.

Po kambarį bastėsi du modeliai patelių akimis, o ant nesusiformavusių, nesubrendusių jų kūnų kabojo Morocco apdarai. Reklaminė mergaitė ėmė demonstruoti vieną jų priešais Ešling ir Lizą, iš kurių tikėjosi aikčiojimų, kokie nuostabūs drabužiai. Ešling, sukaitusi iš sumišimo, stengėsi kaip įmanydama, bet Liza vos teikėsi užmesti akį.

— Galėtų būti ir blogiau, — pratarė ji, kai kita paauglė, pasistaipiusi prieš jas, nuėjo šalin. — Bent jau ne maudymosi kostiumėliai. Taip nutiko vakarieniaujant Londone: pradėjau valgyti, bet tuo metu šešios merginos sukišo į mano lėkštę užpakalius ir papus. Tfiu!

Tada ji ėmė aiškinti Ešling tai, ką ji ir taip suprato.

— Taisyklė — kokiu skaičiumi baigėme? Šešta? Taigi šešta taisyklė: nieko neduodama veltui. Jei ateini į kokį renginį, turėsi iškęsti įkyriai peršamą reklamą. Ak ne, tai tas šiurpus tipelis iš Sunday Times, eime šalin.

Ešling vis labiau silpo nuo enciklopedinių Lizos žinių apie kone kiekvieną žmogų, esantį kambaryje. Liza gyvena Airijoje mažiau nei dvi savaites, o jau, regis, yra užmezgusi ryšius — ir juos nutraukusi — su daugybe žmonių, įrašytų knygoje „Kas yra kas“.

Tvirtai prisiklijavusi šypseną, Liza atsargiai sukinėjosi ant savo Džimio Čū batelių kulnų. Ar nieko nepraleido? Tada pamatė nesmagiai besimuistantį gan patrauklų jaunuolį naujut naujutėlaičiu kostiumu.

— Kas jis? — paklausė, bet Ešling nežinojo. — Gal išsiaiškinkim?

— Kaip?

— Paklauskim jo, — Lizą, atrodo, prajuokino, kad tokie jos žodžiai pribloškė Ešling.

Plačiai išsišiepusi ir klapsėdama akimis, Liza patraukė prie vaikino, o paskui ją nusliūkino Ešling. Priėjusios artyn jos pamatė, kad jaunatviškas jo smakras nubertas spuogų.

— Liza Edvards, „Kolin“ žurnalas, — ji ištiesė lygią nudegusią ranką.

— Seinas Dokeris, — jis pakišo pirštą po standžia marškinių apykakle.

— Iš Laddz, — užbaigė Liza.

— Ar esat apie mus girdėjusi?! — sušuko jis. Nė vienas iš šio renginio dalyvių nė nenutuokė, kas jis.

— Žinoma, — Liza viename iš sekmadienio laikraščių perskaitė žinutę apie juos ir greitai užsirašė jų vardus kartu su kitais, kuriuos, jos manymu, turėtų žinoti. — Jūs — nauja vaikinų grupė. Ketinat labiau išgarsėti negu Take That.

— Ačiū, — nugurgė jis seilę su dar nepripažinto talento džiugesiu. Matyt, vertėjo išsičiustyti tais siaubingais drabužiais.

Kai pasitraukė nuo jo, Liza sumurmėjo:

— Matai? Tik prisimink, kad jie bijo tavęs labiau negu tu jų.

Ešling mąsliai linktelėjo, ir Liza pagyrė save už malonią globą. Tikriausiai jai padėjo gausiai siurbčiojama degtinėlė. Kalbant apie ją... Staiga greta jos išniro padavėja.

— Degtinė — naujasis vanduo, — Liza kilstelėjo taurelę Ešling.

Kai Liza prisivalgė ir prisigėrė iki soties, atėjo metas išeiti.

— Iki, — Liza praskrido pro gyvalazdinį vabzdį, stovintį prie durų.

— Ačiū, — nusišypsojo Ešling. — Labai gražūs drabužiai, nė neabejoju, kad jie patiks ir „Kolin“ skaitytojoms! — Ešling užbaigė sakinį aiktelėjimu, nes kažkas labai smarkiai įžnybo jai į ranką. Liza.

— Ačiū, kad atėjote, — gyvalazdinis vabzdys įspraudė Lizai į rankas plastikinį paketą. — Prašau priimti šį mažą draugišką gestą.

— Ak, dėkui, — nueidama neaiškiai burbtelėjo Liza.

Tada toks pat paketėlis buvo įkištas ir į nekantraujančios Ešling rankas. Jos veidas paraudo, ji suleido nagus į plastiką, norėdama jį sudraskyti ir pasižiūrėti, kas viduj. Ir vėl aiktelėjo, nes kažkas dar kartą įgnybo jai į ranką.

— Ak, hm, taip, man patinka, ačiū, — Ešling stengėsi kalbėti nerūpestingai, bet jai nesisekė.

— Neliesk jo, — sumurmėjo Liza, kai jos kėblino per fojė paimti Ešling švarkelio. — Net nežiūrėk į jį. Ir niekados, niekados nesakyk reklamos mergaitėms, kad parašysi apie jas. Vaidink sunkiai prieinamą.

— Manau, septinta taisyklė, — niūriai pratarė Ešling.

— Taip.

Joms išėjus iš viešbučio, Ešling metė į Lizą klausiamą žvilgsnį, tada nukreipė akis į dovaną.

— Dar ne! — sudraudė Liza.

— O kada?

— Kai pasuksime už kampo. Bet neskubėkim! — perspėjo Liza, Ešling pradėjus kone skuosti.

Vos tik jos dingo už kampo, Liza tarė:

— Dabar!

Ir abi ėmė plėšti nuo paketėlių plastmasę. Juose rado sportinius marškinėlius su užrašu priekyje Morocco.

— Sportiniai marškinėliai! — pasibjaurėjusi iškošė Liza.

— Jie gražūs, — pasakė Ešling. — Ką darysi su savais?

— Nunešiu atgal į parduotuvę. Pakeisiu į ką nors tinkamesnio.

Kitą dieną ir pirmuose Irish Times, ir Evening Herald puslapiuose puikavosi apsikabinusių Taros ir Lizos nuotrauka.

17

Šeštadienio rytą be penkiolikos septynios Klodą prižadino Molė, mušdama jai per galvą.

— Pabusk, pabusk, pabusk, — narčiai purtė Molė. — Kreigas kepa pyragą.

Kartais naudinga turėti vaikų, pavargusi galvojo Kloda, kapanodamasi iš lovos, pavyzdžiui, jau penkerius metus jai nereikia nustatyti žadintuvo.

Ji ketino mieste susitikti su Ešling. Abi eis siaubti parduotuvių.

— Manau, turėtume anksti pradėti, — pasakė Ešling. — Išvengsime spūsties.

— Kada anksti?

— Apie dešimtą.

— Dešimtą!

— Arba vienuoliktą, jei tau per anksti.

— Per anksti? Jau seniai būsiu atsikėlusi.

Sutvarkiusi prišnerkštą virtuvę (ji po pyrago kepimo atrodė šiurpiai), Kloda davė Kraigui indelį su ryžių spragėsiais, bet jis jų nevalgė, nes pripylė per daug pieno. Taigi sutaisė kitą, šįsyk išlaikydama deramą pieno ir spragėsiu santykį. Tada Molei pribėrė indelį cukraus pūkučių. Kreigas, vos pamatęs Molės pusryčius, griežtai atsisakė valgyti savuosius, pareikšdamas, kad jie nuodingi. Daužydamas šaukštu ir taškydamas pieną, jis garsiai pareikalavo pūkučių. Kloda nusišluostė nuo skruosto pieną ir pravėrė burną, ketindama išrėžti kalbą apie tai, kad jis pats pasirinko, ką valgys pusryčiams, ir kad turi išmokti su tuo susitaikyti, net jeigu to nenori. Bet paskui tylėdama paėmė jo dubenėlį, suvertė turinį į šiukšlių dėžę ir priešais jį piktai trinktelėjo dėžę pūkučių.

Kreigo džiaugsmas priblėso. Dabar jis iš tiesų jų nenorėjo. Pernelyg lengvai juos gavo, ne taip, kaip tikėjosi.

Klodai pradėjus ruoštis kelionei į miestą, vaikai aiškiai pajuto, kad stengiasi dingti, nesukeldama jų pykčio. Jie buvo kibesni ir daugiau reikalavo nei paprastai, o kai ji palindo po dušu, abu neatstojo ir įsiprašė maudytis kartu.

— Ar prisimeni laikus, kai tik aš eidavau su tavimi į dušą, — kreivai išsišiepė Dilanas, Klodai su pakibusiais ant jos vaikais išlindus iš dušo nusišluostyti.

— Taaaip, — nervingai atsakė ji. Nenorėjo, kad jis prisimintų, koks gašlus buvo kitados jų seksualinis gyvenimas. Tada jis paprašytų kompensacijos. Arba dar blogiau — pabandytų atgaivinti santykius.

— Štai, nušluostyk ją, — stumtelėjo Molę jo link. — Aš skubu.

Klodai važiuojant savo Nissan Micra atbuline eiga, Molė stovėjo prie paradinių durų ir plyšavo:

— Noriu važiuoti!

Jos riksmas buvo kupinas tokios kančios, kad keli kaimynai puolė prie langų pasižiūrėti, kas čia žudomas.

— Ir aš! — darniai pritarė jai Kreigas. — Grįžk, mamyte, grįžk.

Kaprizingi maži nenaudėliai, galvojo Kloda, padidinusi greitį. Visą savaitę jie kartojo jai, kad nekenčia jos, kad nori tėvelio, o vos tik pabandė nugriebti kelias valandas sau, ūmai tapo pati mylimiausia, kamuojama didžiausios kaltės.

Penkiolika po dešimtos Ešling su Kloda susitiko prie Stefeno Grino prekybos centro. Nė viena iš jų neatsiprašė pavėlavusios. Nes jos nepavėlavo. Pagal airiškus standartus.

— Kas tavo akiai? — paklausė Ešling. — Keistai atrodai.

Sunerimusi Kloda skubiai išsitraukė iš rankinės veidrodėlį.

— Štai, — Ešling kyštelėjo jai savo.

— Ak, tai mano makiažas, — paaiškėjo Klodai, kai apžiūrėjo save. — Pasidažiau tik vieną akį. Kai ėmiau tepliotis, Kreigas ėmė zyzti, kad ir jam padažyčiau, taigi, matyt, ir pamiršau užbaigti gražintis... Argi manai, kad Dilanas man pasakytų! Ar jis dar kada nors žiūri į mane?

Užsiminus apie Dilaną, Ešling pasijuto nepatogiai. Ketino trumpam susitikti su juo pirmadienio vakarą išgerti, ir kažkodėl jai pasidarė keista, kad Kloda užsiminė apie jį. Ir taip pat keista, kad ji tai slepia nuo Klodos. Bet ji nutuokė, kokiu reikalu Dilanas norėjo su ja pasimatyti, taigi verčiau laikys liežuvį už dantų. Gal Dilanas planavo netikėtas atostogas su Kloda — tai būtų ne pirmas kartas.

— Turiu priemonių, — Ešling išžvejojo iš krepšio blakstienų tušą ir pieštuką akims paryškinti.

— Tavo greitoji pagalba, — nusijuokė Kloda. — Ei! Chanel tušas? Tikrai Chanel?

Ešling nušvito ir drovėdamasi pasigyrė:

— Tai naujas mano darbas. Gavau jį veltui.

Kloda trumpam neteko amo. Paskui nurijo seilę ir labai garsiai paklausė:

— Veltui? Kaip?

Ir Ešling leidosi į tendencingai iškraipytą pasakojimą, kaip viena bendradarbė, vardu Mersedes, buvo išvykusi, kita, vardu Liza, — išėjusi į labdaros priešpiečius užmegzti ryšių su Dublino aukštuomene, o trečia, Triks, buvo pernelyg panaši į vieną iš Spice Girls, kad jai būtų leista eiti, todėl Ešling turėjo atstovauti „Kolin“ Chanel rudens veido renginyje.

— O išeinant jie man įteikė dovanų maišelį.

— Nuostabu, — nenuoširdžiai tarė Kloda, žvelgdama į laimingą, patenkintą Ešling veidą. Žinoma, tai buvo nuostabu. Bet kur dingo daug žadėjęs Klodos gyvenimas?

— Eime tuštinti kreditinių kortelių.

— Nuo ko pradėsim?

— Šukuosim visas parduotuves iš eilės. Mano stebuklingosios tučtuojau-numesk-pusę-stoto kelnės šiek tiek prarado formą, taigi turiu vilties, kad jas pakeisiu... Nors galimybių nedaug, — nusiminusi pridūrė.

— Kodėl? Šiandien blogas horoskopas? — paerzino Kloda.

— Tiesą sakant, šaunios kelnės, gal dar ir visai neblogos, bet nesvarbu. Kai tik rasiu, kas man patiks, pardavėjos puls prie manęs ir visas nukabins nuo pakabų.

Ešling ėjo iš parduotuvės į parduotuvę, matuodamasi gausybę didžiulį nusivylimą keliančių kelnių, o Kloda bastėsi lygiagrečioje drabužių visatoje. Ji neįstengė įsivaizduoti savęs, apsivilkusios nors vieną iš tų drapanų.

— Pasižiūrėk, kokios trumpos suknelės! — sušuko, paskui susitvardė. Ar ką tik tai pasakiau aš?

— Jos geros, atsiradusios tada, kai moterys kitados vietoj sijono nešiodavo pagalvės užvalkalą.

— Ar aš tokią nešiojau?

— Ak, šiaip ar taip, tai nepanašu į sukneles, — Ešling užmetė akį, ką apžiūrinėja Kloda. — Tai tunikos. Jos dėvimos ant kelnių.

— Visai nebeišmanau apie stilių, — tarė nelaiminga Kloda. — Tačiau tai nutinka nejučiomis, ir staiga pradedi ieškoti tokių drabužių, kurie gerai slepia vėmalų dėmes... Štai kad ir mano paranaprangaga, — atsiduso ji, rodydama į savo juodas platėjančias kelnes ir džinsinį švarkelį.

Ešling perkreipė burną. Kloda gal ir ne madų karalienė, bet vis tiek moka prisitaikyti sau drabužius — turi dailias kojas, liekną jos taliją pabrėžia aptemptas švarkelis, o ilgi vešlūs plaukai nerūpestingai susukti ant viršugalvio.

— Matai tą žalios spalvos? — Kloda nustvėrė blyškios mėtų spalvos palaidinukę. — Ar gali įsivaizduoti ją mėlyną?

— Hm, taip, — sumelavo Ešling. Jai kilo įtarimas, kad tas klausimas lyg ir susijęs su dekoravimu.

— Lygiai tokios pat spalvos tapetais ketinam išklijuoti priekinį kambarį, — nušvito Kloda. — Jie ateina pirmadienį, o aš negaliu sulaukti.

— Jau? Taip greit. Praėjo tik kelios savaitės, kai apie tai prašnekai.

— Tiesiog nusprendžiau to imtis, siaubinga terakotos spalva mane erzina, tad pasakiau dekoruotojams, jog tai skubu.

— Maniau, kad terakotos spalva gražu, — tarė Ešling. Ne taip seniai panašiai atrodė ir Klodai.

— Negražu, — ryžtingai atsakė Kloda ir vėl įniko į drabužius.

Galop nusipirko siaurą dailią Oasis suknelę, ji buvo tokia trumpa ir persišviečianti, kad Ešling dingtelėjo, jog tokios nebūtų ryžusis pirkti net Triks — tokią užsivilktų toli gražu ne kiekviena drąsuolė.

— Kokia proga ją apsivilksi? — pasmalsavo Ešling.

— Nežinau. Gal kai vešiu Molę į vaikų darželį, o gal pasiimdama Kreigą iš piešimo. Klausyk, aš tiesiog jos noriu, gerai?

Ji įžūliai sumokėjo kreditine kortele, kurioje buvo parašyta, kad ji — ponia Kloda Keli. Ešling pasidarė skaudu, matyt, pavydėjo draugei. Kloda pati neužsidirbdavo pinigų, bet visados jų turėjo, ir nemažai. Ar nebūtų malonu gyventi taip, kaip ji?

Ir vėl jos leidosi per parduotuves.

— Tik pažvelk į tą mažytį kombinezoną! — šūktelėjo Kloda, nerdama į prabangią vaikų parduotuvę. — Jis tiks Molei. Ar ši beisbolo kepuraitė nebus nuostabi Kreigui?

Tik tada, kai Kloda kiekvienam vaikui išleido daugiau pinigų nei sau, jos kaltės jausmas pradingo.

— Gal išgertume kavos? — pasiūlė Ešling, pasibaigus karštligiškam pinigų švaistymui.

Kloda svyravo.

— Mielai išgerčiau ko nors kito.

— Dar tik pusė dvylikos.

— Neabejoju, jog kai kurios vietelės jau veikia nuo dešimtos.

Tiesą sakant, Ešling turėjo galvoje ne tai, bet tiek to.

Taigi kai dubliniečiai šildėsi netikėtai nušvitusioje savaitgalio saulėje, Ešling ir Kloda sėdėjo senoje tamsioje užeigoje, gurkšnodamos po dvigubą mokos kokteilį ir dėdamosi esančios Los Andžele, o kiti lankytojai priminė vyriausybinį sveikatos įspėjimą apie velniško gėrimo keliamus pavojus. Jie buvo vieningi.

Ešling susijaudinusi tauškė apie savo naują darbą, garsius žmones, su kuriais susipažino, sportinius marškinėlius, dovanotus Morocco, o Klodos nuotaika buvo nupuolusi į džino su toniku dugną.

— Gal man reikėtų dirbti, — ūmai pertraukė draugę. — Gimus Kreigui, visada norėjau grįžti į darbą.

— Taip, teisybė, norėjai, — Ešling suprato, kad Kloda šiek tiek teisinasi, jog nėra viena iš tų supermoterų, kurios dirba visą dieną ir dar sugeba auginti vaikus.

— Bet esu neįtikėtinai išsekusi, — toliau kalbėjo Kloda. — Visko prisiklausai apie gimdymo kančias, bet niekas tavęs neparuošia bemiegių naktų pragarui. Nuolatos būdavau nusivariusi nuo kojų, o prabudimas būdavo tarsi gaivelėjimasis po anestetikų. Neįstengčiau išsilaikyti darbe.

Laimė, kad Dilano kompiuterių verslas klestėjo, tad jai nereikėjo dirbti.

— Ar dabar turėtum laiko darbui? — paklausė Ešling.

— Esu labai užsiėmusi, — pareiškė Kloda. — Be kelių valandų, kurias praleidžiu sporto salėje, sau daugiau neturiu nė akimirkos. Tiek laiko atima ir apvemtų drabužių keitimas, nepaliaujamas Barnio vaizdajuostės žiūrėjimas... Nors, — tarė, o jos akys suspindo, — tam Barniui padariau galą.

— Kaip?

— Pasakiau Molei, kad jis mirė.

Ešling griausmingai nusikvatojo.

— Pasakiau, kad jį partrenkė sunkvežimis, — niūriai paaiškino Kloda.

Ešling šypsena išblėso.

— Juk... to nepasakei?

— Tikrai pasakiau, — prisipažino Kloda. — Man jau ganėtinai pakyrėjo tas purpurinis šūdausis ir visi tie siaubingi paiki vaikėzai, žeriantys moralus ir mokantys, kaip man gyventi.

— Ar Molė nusiminė?

— Ji atsigaus nuo smūgio. Taip jau nutinka. Ar aš teisi?

— Bet... bet... jai tik pustrečių metukų.

— Aš taip pat žmogus, — ėmė teisintis Kloda. — Ir aš turiu šiokių tokių teisių. Ir jau buvau beišeinanti iš proto, prisiekiu, buvau ties pamišimo riba.

Ešling sutrikusi susimąstė. Galbūt Kloda ir teisi. Kiekvienas juk tikisi, kad motinos atsisakys dėl vaiko visų savo norų ir reikmių. Tikriausiai tai nėra labai teisinga.

— Kartais, — sunkiai atsiduso Kloda, — tiesiog svarstau: kokia mano gyvenimo prasmė? Mano diena — tai Kreigo vežiojimas į mokyklą, Molės — į vaikų darželį ir atgal, Kreigo — į origamio pamokas... Esu vergė.

— Bet vaikų auginimas — svarbiausias iš visų darbų, — paprieštaravo Ešling.

— Tačiau aš nebendrauju su jokiu suaugusiu žmogumi. Nebent su kitomis motinomis, tačiau jos labai konkuruoja tarpusavyje. Ar gali tai suprasti: „Mano Tomas daug stipresnis už jūsų Kreigą“. Kreigas niekados nieko nemuša, o tas velnio vaikas Tomas Higinsas panašus į jaunesnįjį Rembo. Tai labai žemina! — ji įbedė niūrų žvilgsnį į Ešling. — Skaitau žurnaluose straipsnius apie konkurenciją darbe, bet tai, kas dedasi motinų ir kūdikių grupėje, su niekuo nepalyginsi.

— Jeigu tave tai nors kiek paguos, prisipažinsiu: visą šią savaitę iki šleikštulio nerimauju, nes turiu parašyti straipsnį apie salsos pamoką, — tarė Ešling. — Tiesą sakant, dėl to naktį negaliu sudėti bluosto, — ir galutinai nukreipdama pokalbį tyliai pridūrė: — Bet svarbiausia, kad turi Dilaną.

— Ak, mano santuoka rožėmis klota, kaip kad gali atrodyti.

Ešling taip neatrodė.

— Suprantu, jog turi taip sakyti. Tokia taisyklė, suprantu, kaip ji veikia. Ištekėjusioms moterims tiesiog neleidžiama prisipažinti, kad jos eina iš proto dėl savo vyro, nebent yra ką tik ištekėjusios. Suburk ištekėjusias moteris, ir jos pradės varžytis, kuri labiausiai apšmeiš savo sutuoktinį. „Maniškis palieka purvinas kojines ant grindų“, „O manasis niekada nepastebi, kad buvau kirpykloje ir pasikirpau plaukus“. Man regis, tavo laimė tave tik trikdo.

Kai jos išėjo į saulėtą gatvę, Ešling išgirdo šūktelint pažįstamą balsą: „Salmanas Rušdis, Džefris Arčeris ar Džeimsas Džoisas?“

Džoi.

— Ką taip anksti čia veiki?

— Dar nebuvau atsigulusi. Sveikos, — Džoi atsargiai linktelėjo Klodai. Beje, Kloda ir Džoi nemėgo viena kitos. Pasak Džoi, Kloda buvo pernelyg išlepusi, o Klodą piktino jos artima draugystė su Ešling.

— Taigi, rinkitės, — paragino Džoi. — Salmanas Rušdis, Džefris Arčeris ar Džeimsas Džoisas?

— Gyvas ar jau yrantis Džeimsas Džoisas?

— Yrantis.

Ešling susimąstė apie baisų savo pasirinkimą, o Klodos veidas buvo tikras apleisto išorinio pasaulio paveikslas.

— Džeimsas Džoisas, — galų gale nusprendė Ešling. — Gerai, karve. Geris Adamsas, Tonis Bleras ar princas Čarlzas?

Džoi susiraukė.

— Aaaak! Na, tikrai ne Tonis Bleras. Ir ne princas Čarlzas. Matyt, pirmasis.

Ešling atsigręžė į Klodą.

— Tavo eilė.

— Ką turiu daryti?

— Išvardyk tris baisuoklius vyriškius, ir mes turėsime pasirinkti, su kuriuo permiegosim.

Kloda delsė.

— Kodėl?

Ešling ir Džoi susižvalgė. Iš tikrųjų kodėl?

— Nes tai... hm... juokinga.

— Man reikia eiti! — išgelbėjo padėtį Džoi. — Deja, ketinu mirti. Pasimatysim vėliau. Kelintą valandą einame į „Upės“ klubą?

— Susitiksiu su Liza devintą.

— Draugauji su tais, kurių nepažįstu, — Kloda nulydėjo Džoi apmaudžių žvilgsniu. — Su ja ir tuo Tedu. O aš palaidota gyva.

— Gal eitum kartu su mumis? Kviečiu.

— Galėčiau. Manai, negalėčiau? Dėl įvairumo su vaikais galėtų pabūti ir Dilanas.

— O gal vestumeisi ir Dilaną?

18

Ešling klydo: Markas Valentainas jai nepaskambino. Kaip gaila. Visą savaitę atsakiklis gūžėsi jos bute, tarsi jam būtų kėlusi pavojų nesprogusi bomba. Kai parėjusi namo pamatydavo blyksinčią raudoną lemputę, jai širdis pašokdavo iki pat gerklės. Tačiau tai būdavo tik Cormac pranešimai: vienas informavo, kad dėžė nudžiūvusioms šakoms bus pristatyta antradienį, kitas — kad ta dėžė bus išvežta penktadienį. Bet iš Marko Valentaino — nė žodelio. Ir šeštadienį vakare, kai grįžo prisibasčiusi su Kloda po parduotuves, ji žinojo, kad jo žinutės neras.

Bet lakuodamasi nagus (nepagailėdama lako ir pirštams) šviesiai mėlynu laku koncerto „Upės“ klube garbei, sumojo esant nedidelę galimybę, kad Markas ją pastebės tarp žiūrovų. Bet ir vylėsi, kad taip nebus, tikrai vylėsi. Dienos laimikis buvo išskleistas ant lovos: šviesiai mėlynos Kaprio kelnės, stulbinančios basutės, balta surišama per liemenį palaidinukė. Gal jai nederėtų taip rengtis šįvakar — ar po tokio sėkmingo pabėgimo protinga gražiai atrodyti?

Bet kad veide pasirodytų pyktis, ji turėtų nusipjauti nosį. Tenai bus ir kitų žmonių, taigi reikia galvoti ir apie juos.

Devintą valandą pasirodė Tedas su Džoi. Džoi pagyrė madingą pastelinį Ešling žavesį, o Tedas susijaudinęs sušnabždėjo:

— Mano pelėda neturi žmonos. Šūdas, tai blogai. Mano žmona neturi nosies. Ne! Šlamštas, šlamštas, šlamštas!.. Galėtume likti namie, — verksmingai pasakė. — Ketinu būti baisus. Dabar žmonės deda į mane viltis. Kai neturėjau gerbėjų, buvo kitaip. Mano pelėda neturi nosies...

Ešling jau lašino jam ant liežuvio gelbėjimo vaistus, įtrynė smilkinius levandų aliejum ir po nosimi pakišo Ramybės maldą.

— Perskaityk, jeigu tai nepadės, pereisime prie kitko.

— Atnešk man laimės Budą, — paprašė jis beviltiškai dejuodamas ant sofos.

— Kaip pusiau žmogus, pusiau barsukas? — paklausė Ešling Džoi, kai jos vilko statulėlę Tedui.

— Mikas gyvena gerai.

Matyt, reikalai rimti, jei Džoi pavadino pusiau žmogų, pusiau barsuką tikruoju vardu. Netrukus jie jau kartu lankysis apželdinimo centruose.

Patrynęs laimės Budą, Tedas atkuto, ištraukė guodžiančią Taro kortą ir išklausė savo horoskopą (nors Tedas buvo Skorpionas, Ešling paskaitė apie Aviną, nes Skorpiono horoskopas jai pasirodė ne itin sėkmingas).

— Šįvakar judu turite elgtis nepriekaištingai, — perspėjo Ešling. — Būkite labai dėmesingi ir mandagūs Lizai.

— Tegu ji nemano, kad iš manęs sulauks ko nors ypatinga, — ėmė šiauštis Džoi.

— Ar ji visiška kalė? — paklausė Tedas.

— Ne visai. Šiaip ar taip, ne visada, bet gudri ir sukta. Sukčiausia iš visų. Eime.

Šaunioji trijulė čiauškėdama nudundėjo laiptais. Jiems kėlė nuotaiką nuostabus šeštadienio vakaro pojūtis, tarsi stovėtų šviesios savo ateities prieigose. Juos įkvėpė viltis, kad nuo šiol jų gyvenimas atsiskleis visu grožiu.

Benamis vaikinukas sėdėjo lauke ant šaligatvio, prisidengęs savo amžinąja oranžine antklode, jau praradusia spalvą. Ešling nuleido galvą: kaskart jį pamačiusi jausdavo pareigą duoti jam svarą, bet toks veiksmas jau buvo pradėjęs ją piktinti ir žeisti. Paskui pažvelgė į jį, bet jis nė nežvilgtelėjo jos pusėn. Skaitė knygą.

— Palaukit, draugužiai, aš tik noriu... — ji nubidzeno pas jį.

— Labas! — maloniai nustebęs, jis pakėlė akis, tarsi jie būtų buvę seniai nesimatę geri draugai. — Tu puikiai atrodai. Kur nors eini?

— Hm, taip, — ji atkišo svarą, bet jis nepaėmė.

— Kur?

— Į komiko spektaklį.

— Kaip miela, — linktelėjo jis, lyg nuolatos lankytųsi tokiuose vaidinimuose. — Kurio?

— Marko Valentaino.

— Girdėjau, kad jis moka prajuokinti, — galų gale jis atkreipė dėmesį į monetą jos rankoje. — Gal paslėpk ją, Ešling. Nenoriu, kad duotum pinigų kiekvieną sykį išvydusi mane. Greitai bijosi iškelti koją iš savo buto.

Ešling ėmė nervingai krizenti. Dar neseniai daugybę kartų leisdamasi laiptais ji karštai melsdavosi, kad tik jo nerastų prie durų.

— Iš kur žinai mano vardą? — susidomėjo Ešling, kone jausdama pasitenkinimą.

— Iš niekur. Matyt, išgirdau, kaip tave vadina tavo bičiuliai.

Ešling pasinėrė į tylą, nes jai pasidarė keista. Galiausiai prabilo:

— O koks tavo vardas?

— Mano draugai vadina mane Bū, — išsišiepė.

— Malonu susipažinti, Bū, — nesąmoningai pasakė, ir nesuvokus, kas vyksta, jis ištiesė nešvarią ranką, o ji ją paspaudė.

Ant jo kelių gulėjo apversta „Grybų enciklopedija“.

— Kodėl ją skaitai? — apstulbo Ešling.

— Neturiu kitokios.

Kad pasivytų Džoi su Tedu, ji turėjo pabėgėti.

— Vienas iš Ešling beglobių, — šelmiškai tarė Tedas, visai pamiršęs, kad vos prieš dešimt minučių ir jam reikėjo globos.

— Ak, užsičiaupk.

Įsivaizduokit, kad šeštadienio vakarą turite praleisti elgetaudami šaltoje gatvėje ir skaitydami knygą apie grybus.

€HHHKI

19

Liza tikėjosi, kad santykiai su Džeku pasistūmės, jeigu nueis su juo į komiko spektaklį. Bus puiku pabendrauti, prisidengus darbu. Bet jai taip ir nepasitaikė progos lyg tarp kitko jam tai pasiūlyti, mat televizijos studijoje susidarė krizė (turbūt dažnas įvykis), ir visą ketvirtadienį bei penktadienį jo nebuvo kontoroje — stengėsi sureguliuoti konfliktą. Vadinasi, ji nesulauks pagyrimo už savo nuotrauką, pasirodžiusią laikraštyje ir iš anksto šiek tiek pareklamavusią „Kolin“. Tai ją užkniso.

Šeštadienį ji leido pirkdama daiktus savo „naujajam“ namui, į kurį persikėlė vakar vakare ir labai norėjo prigesinti visur karaliaujančią pušį. Be to, tas užsiėmimas buvo nė kiek nepanašus į lenktyniavimą su pačia savimi. Bet, kaip ir viskas šioje siaubingoje šalyje, interjero parduotuvės buvo pasigailėtinos ir slogiai skurdžios.

Niekas nebuvo girdėjęs apie japoniškas žaliuzes iš ryžių popieriaus, nedideles užuolaidėles dušui arba stiklines gėlių formos spintelių rankenėles. Jai pasisekė aptikti neblogą nebalintos drobės spalvos patalynę, bet ne to dydžio, o užsakius reikėtų laukti visą amžinybę, nes patalynė vežama iš Anglijos.

Paskui Liza grįžo „namo“ ir turėjo laukti pusvalandį, kol iš dušo ims bėgti karštas vanduo. Štai tau ir Džeko pažadas, kad pataisys laiko relę. Visi vyrai panašūs, mėgsta malti liežuviu, bet mažai daryti. O kartais net ir nieko nedaryti.

Surūgusi ir apmaudaudama dėl tokios nesėkmingos ir nuvytusios dienos, ji vis tiek norėjo eiti į Marko Valentaino spektaklį. Bent jau nuveiks ką nors naudinga. Reklamos reikalai prasti, tad jai labai reikėjo užsakyti „Kolin“ kelias puikias skiltis.

Šiek tiek po devynių ji pasirodė „Upės“ klube. Kaip ir viskuo Airijoje, vėl teko nusivilti: klubas buvo mažesnis ir labiau prišnerkštas, nei tikėjosi. Tai ne K-baras.

Abejojo, ar jai pasitaikys proga pasikalbėti su Marku Valentainu, bet dėl viso pikto apsirengė paprastai, visai nenorėdama parodyti, kad yra baisaus nusususio žurnalo kalė. Apsimovė atspurusius pasiuvinėtus džinsus, apsivilko sportinius marškinėlius prakirptu kaklu ir apsiavė lengvus sportbačius. Nors makiažo ir nepagailėjo, jis buvo subtilus ir nekrito į akis. Liza atrodė jauna, graži ir draugiška, tarsi būtų apsivilkusi pirmus po ranka pasitaikiusius drabužėlius ir nebūtų valandą spoksojusi į veidrodį, kruopščiai apgalvodama, kokį padarys įspūdį.

Ji pasižvalgė po šurmuliuojantį kambarį Ešling ir jos draugų, bet jų nepastebėjusi nudrožė prie baro ir užsisakė kokteilį Cosmopolitan. Tai buvo ultramadingas martinio kokteilis, gurkšnojamas K-bare, Čainavaite ir kitose naujausiose skylėse, kur dažnai lankydavosi Londone.

— Ko? — sušuko apkūnus raudonveidis barmenas, vilkintis nailoninius marškinius.

— Cosmopolitan.

— Jeigu jums reikia žurnalo, jis parduodamas kaimynystėje, — atsiprašė jis. — Mes prekiaujame tik gėrimais.

Liza ėmė svarstyti, ar jam pasakyti, kaip jis daromas, bet paskui suvokė, kad iš tikrųjų ir nežino kaip.

— Taurę baltojo vyno, — suirzusi atkirto ji. Tikriausiai jie neturi ir jo. Turės gerti tą šlykštų Guinness.

— Chablis ar Chardonnay?

— Ai, ak, Chardonnay.

Ji užsirūkė ir pradėjo tyrinėti minią. Kol sutraukė cigaretę ir išgėrė vyną, Ešling taip ir nepasirodė.

Matyt, jos laikrodis meluoja. Liza pamatė grupelę vaikinų, stoviniuojančių netoliese, išsirinko patraukliausią ir pasiteiravo:

— Kiek dabar valandų?

— Dvidešimt po devynių.

— Dvidešimt? — buvo blogiau, nei manė.

— Ar kas nors neatėjo į pasimatymą?

— Ne! Bet buvau susitarusi devintą.

Vaikinas išgirdo jos akcentą.

— Jūs anglė?

Ji linktelėjo galvą.

— Jie netrukus ateis. Tikrai, dar prieš dešimt. Bet, kaip jau supratote, devintą valandą nurodė tik šiaip sau.

Liza pajuto, kaip joje bunda baisus pyktis. Sumauta šalis. Kaip ji jos neapkentė.

— Bet kol jie ateis, galime pasišnekėti mudu, — pasisiūlė jis ir galantiškai nusišypsojo. Susikišęs į burną pirštus švilptelėjo ir pamojo draugams, jau nuslinkusiems šalin.

— Nereikia... — pratarė Liza.

— Jūs mums netrukdysite, — patikino jis. — Vaikinai, — pakvietė penkis vyrukus, — tai... — jis parodė į Lizą, laukdamas, kada ši pasakys savo vardą.

— Liza, — niūriai pratarė ji.

— Ji iš Anglijos. Jos draugai vėluoja, ir ji jaučiasi vieniša.

— Gerai, prisidėkite prie mūsų, — pasiūlė nedidukas, panašus į šešką vaikinukas. — Atnešk jai ko nors išgerti, Deklanai.

— Airiškas vaišingumas, — paniekinamai sušnabždėjo Liza.

Šeši vaikinai su džiaugsmu palinksėjo galvomis. Bet, atvirai kalbant, tai buvo susiję ne su legendiniu airišku vaišingumu, o su karamelės spalvos Lizos plaukais, grakščiais jos klubais ir ilgomis rudomis blauzdomis, kyšančiomis iš po atspurusių džinsų. Jei Liza būtų buvusi vyras, ji būtų taip ir smaksojusi prie savo bokalo ir kitiems visai nerūpėjusi.

— Sandėris nutraukiamas, štai ir ji, — Lizai palengvėjo, kai pamatė Ešling, įeinančią pro duris.

Vos tik Ešling išvydo Lizą, jos puikavimasis naujais drabužiais kaipmat nuslūgo, ir ji pasijuto nerangi ir pažeminta. Ji nervindamasi supažindino Lizą su Džoi ir Tedu, paskui, Ešling siaubui, Džoi atsigręžė į Lizą ir įžūliai pakėlusi smakrą tarė:

— Džimas Deividsonas, Bernardas Maningas ar Džimis Tarbukas — turi su vienu iš jų permiegoti.

— Džo-oi! — pastūmė ją Ešling. — Liza — mano bosė.

Bet Liza tučtuojau viską suprato. Susimąstė ir gerai pasvarsčiusi tarė:

— Džimas Deividsonas. Pažiūrėkim. Dezas O’Konoras...

Džoi be galo nustebo.

— ... Frenkas Karsonas ar... ar... Čubis Braunas, — kai Džoi krūptelėjo, Lizai net susiaurėjo akys iš piktdžiugos ir pagiežos.

Kiek pagalvojusi, Džoi sunkiai atsiduso:

— Dezas O’Konoras.

— Ji ne tokia ir bloga, — sumurmėjo Džoi Ešling, joms susiradus kelias kėdes.

Tedas vaidino pirmas, ir nors tai buvo tik trečias jo spektaklis, jis jau turėjo nemažą būrį gerbėjų. Jam visai nevertėjo pasiduoti jausmams Ešling bute. Kai jis pradėjo spektaklį šūksniu publikai: „Mano pelėda išvyko į Vakarų Indiją“, garsiai pragydo kokios šešios dešimtys studentiškų balsų: „Į Jamaiką?“

— Ne, — atsakė Tedas, ir keli balsai uždainavo choru kartu su juo: „Ji išvažiavo savo noru“.

Tedas buvo sugalvojęs apie pelėdas daugybę naujų sąmojų, jie publikai labai patiko.

— Kaip vadinsite juokingą pelėdą? Juokdare!.. O kaip vadinsite kvailą pelėdą? Idiote!.. O kaip — kvailą pelėdą, lendančią prie merginos, kuriai nepatinka? Besiperšanti idiote!.. O dabar šiek tiek politikos. Tas Čarlis Hogis. Iš kur jis ištraukė visas tas pelėdas?

Nors daugelis žiūrovų raitėsi iš juoko, Liza kiaurai permatė Tedą.

— Žinau, kad jis — tavo draugas, tačiau jis panašus į naują imperatorių, vilkintį Hugo Bosso kostiumą, — kandžiai tarė ji.

— Jis tai daro tik norėdamas susirasti merginą, — nuolankiai paaiškino Ešling.

— Tada gal ir gerai, — Liza puikiai žinojo, kad tikslas pateisina priemones.

Po Tedo vaidino dar du komikai, paskui turėjo pasirodyti Markas Valentainas. Regis, pasikeitė cheminė oro sudėtis, nes oras tarsi įsielektrino nuo intriguojamo laukimo. Kai jis galų gale išėjo į sceną, publiką ištiko isterija. Ešling su Liza atsisėdo tiesiai ir susikaupė, bet kiekviena dėl skirtingų priežasčių.

Markas Valentainas, kaip komikas vyras, buvo keistas žvėris. Jo vaidyboje nebuvo jokių užuominų apie masturbaciją, pagirias ar Ulriką Džonsoną. Labai nenormalu. Bet jis vaidino žmogų, gluminamą šiuolaikinio gyvenimo. Žmogų, kuris užbėga į prekybos centrą, nes nebeturi sviesto, ir susipainioja, nes neįstengia apsispręsti, kokį pirks: tepamą, dietinį, sūdytą, nesūdytą, be riebalų, liesą ar kažkokį apgaulingą mišinį, kuris tik dedasi esąs sviestas. Markas buvo kerintis ir patrauklus, jei toks gali būti strazdanotas žmogus. Sutrikęs ir pažeidžiamas. Ir buvo puikiai sudėtas. Ešling sunerimusi visa tai įtraukė į sąrašą.

Ji paskubomis išvardijo priežastis, dėl kurių atstūmė Marką Valentainą. Pirmoji: jo entuziazmas. Visai neseksualios šviesios akys ir cinizmo stoka. Liūdna, bet tiesa. Antroji: jo strazdanos. Trečioji: jis labai geidė jos. Ketvirtoji: kvailas jo vardas.

Bet kol ji spoksojo į jį, žirgliojantį ilgomis kojomis ir atstačiusį plačią krūtinę, suvokė, kad jai gresia mirtinas pavojus pažeisti taisyklę „žmogus scenoje“. Be to, ją skatina ir neištesėtas jo pažadas paskambinti. Tai buvo lemtingų aplinkybių derinys. Aš neketinu taip pasielgti, pasakė ji sau, neketinu taip pasielgti... Tarsi būtų sukišusi pirštus į ausis ir tarusi: „LIALIALIA negirdžiu tavęs, negirdžiu tavęs...“

— Snaigės! — ištarė Markas, tirdamas kambarį plačiai atmerktomis akimis. — Sakoma, kad nėra dviejų vienodų.

Jis išlaukė pauzę, paskui sušuko:

— Bet iš kur jie žino?

Publikai krintant iš juoko nuo kėdžių, jis sumišęs paklausė:

— Ar jie jas visas palygino? Ar patikrino?

Paskui jis perėjo prie kitos temos.

— Norėjau pakviesti į pasimatymą vieną jauną damą, — ėmė pasakoti Markas apsvaigintai publikai.

Gal tai aš, pamanė Ešling.

Jis pradėjo vaikštinėti po sceną, lyg būtų įsigilinęs į savo mintis. Kabančios virš galvos lempos apšvietė kietus jo šlaunų raumenis.

— Bet kai paprašiau tos jaunos damos telefono numerio, ji tarė: „Jis yra knygoje“. Problema ta, kad nežinojau jos vardo, o kai paklausiau, ši atsakė... — jis nutilo ir, meistriškai išlaikęs pauzę, vėl prašneko: „Ak, jis taip pat yra knygoje“.

Prasiveržė juokas, bet jame buvo girdėti užuojautos gaidelė, tarsi žiūrovams būtų paglostę širdį, kad ne jiems vieniems taip nutinka.

— Taigi nusprendžiau veikti šiek tiek akiplėšiškai, — jis negrabiai išsiviepė, ir visi suskydo. — Pamaniau, paseksiu Ostino Pauerso pavyzdžiu ir paprašysiu, kad jaunoji dama pati man paskambintų. Tad užrašiau savo vardą ir telefono numerį ant popieriaus skiautės ir tada paklausiau savęs: o ką tokiu atveju pasakytų Ostinas Pauersas, — jis užsimerkė ir pridėjo pirštus prie smilkinių, vaizduodamas, jog bendrauja su Ostinu Pauersu. — Ir ūmai supratau. Bellez-moi! — sušuko Markas. — Mandagu, gražu, protinga. Kuri moteris įstengtų atsispirti? Bellez-moi!

Aš išgarsėjau. Ešling, apimta isterijos, labai norėjo atsistoti ir visiems tai pasakyti.

— Ir spėkit, kas įvyko? — Markas žvalgėsi po publiką, nutaisęs mielą, paiką veido išraišką. Tarp jo ir kiekvieno žiūrovo buvo užsimezgęs stiprus ryšys. Žmonės veržėsi prie jo pilni meilės, o jis tempė tylą iki aukščiausio taško, laikydamas publiką savo strazdanotame delne. — Ji taip ir nepaskambino!

Nėra abejonių, Markas Valentainas buvo nevykėlis, bet žvaigždė.

Vos tik jis paliko sceną, Liza pašoko iš savo kėdės. Jis jau buvo atsisakęs susitikti su ja per priešpiečius, kai Triks paskambino jo agentui, bet Liza vylėsi, jog ypatingas meilikavimas ir jos asmenybės žavesys pakeis jo nuomonę. Ešling matė, kaip ji užstojo jam kelią scenos gale, ir ėmė svarstyti, ar turėtų eiti iš paskos. Nenorėjo prisiartinti prie Marko pernelyg arti, kad jos nepastebėtų. Kad jis pagalvotų... Bet Tedą buvo apgulę gerbėjai, o Džoi ką tik išvydo pusiau vyrą, pus... Miką, besišnekantį su kita moterimi, ir nulėkė aiškintis. Kiek pasėdėjusi viena, Ešling atsistojo.

Ji smalsiai žiūrėjo, kaip Markas žvelgia į gražbyliaujančią Lizą. Jis buvo pakreipęs galvą, turėjo keistą, bet žavų įprotį klausytis pražiota burna. Paskui Liza nutilo, ir pradėjo kalbėti jis. Vidury pokalbio, kuris labai panėšėjo į atsisakymą, jis ūmai liovėsi šnekėjęs, nes jo akys susidūrė su Ešling akimis.

— Sveika, — prasižiojo jis ir apdovanojo ją plačia šypsena, nenuleisdamas nuo jos šiltų akių. Tarsi mudu šiek tiek suprastume vienas kitą, sutrikusi pagalvojo Ešling. Jis mano, jog atėjau čionai specialiai dėl jo spektaklio.

Jis dar truputį pasikalbėjo su Liza, bet nuolatos vogčiomis žvilgčiojo į ją, paskui atsisveikindamas palietė Lizos ranką ir priėjo prie Ešling.

— Sveika dar kartą.

— Labas.

— Ką čia veiki?

Ji tylėjo, pakėlė akis, kurios slėpėsi po blakstienomis, ir nusišypsojo.

— Maniau, kad vaidins Meisis Grėjus. Velnias! — susizgribo ji. Aš flirtuoju su juo.

Jis supratingai nusijuokė.

— Ar patiko vaidinimas?

— Aha, — ji linktelėjo galvą ir vėl pasižiūrėjo pro blakstienas.

— Ar kada leisies nuvesdinama kur nors išgerti?

Dabar tai bus jai pamoka. Ji buvo tarsi triušis, apakintas priekinių žibintų šviesos, atkandusi daugiau, nei gali sukramtyti. Štai taip.

Negaliu jo geisti tik todėl, kad yra garsus ir kad visi juo žavisi. Atrodysiu labai paviršutiniška.

— Gerai, — balsas nusprendė prabilti be jos leidimo. — Paskambink man.

— Tavo telefono numeris?..

— Turi jį.

— Dėl viso pikto, užrašyk jį dar sykį.

Markas ėmė vaidinti pantomimą, plekšnodamas per save, tuščiai ieškodamas rašiklio ir popieriaus.

Laimė, Ešling rankinėje turėjo mažą raštinės reikmenų rinkinį. Ant lapelio, išplėšto iš bloknoto, brūkštelėjo savo vardą ir telefono numerį.

— Saugosiu kaip savo akį, — Markas sulankstė lapelį ir įsikišo į priekinę džinsų kišenę. — Šalia savo širdies, — pažadėjo kupinu užuominų balsu. — Dabar išeinu, bet vėliau paskambinsiu tau.

Ešling sumišusi žiūrėjo, kaip jis išpėdina. Tada, supratusi, kad Liza smagindamasi stebeilija į ją, dingo tualete. Ten kelią prie prausyklės buvo pusiau užstojusi nedidukė mergina tragiškomis akimis. Ji stovėjo priešais veidrodį ir dar sykį brėžė akių kontūrus. Toks makiažas teikė jai dar daugiau tragizmo. Kai Ešling atsuko čiaupą, tragiškoji mergina atsigręžė į savo aukštesnę draugę, tingiai ratas po rato zulinančią lūpas rausvu blizgesiu, ir tarė:

— Franse, niekados nepatikėsi, tačiau tai buvau aš.

— Kur?

— Ta mergina, kuriai Markas Valentainas parašė Bellez-moi.

Ešling smarkiai krūptelėjo, visą priekį apsiliedama vandeniu. Niekas to nepastebėjo.

Fransė iš lėto nepatikliai pasisuko visu kūnu, o jos ranka su lūpų dažais sustingo. Tragiškoji jos draugė pliurpė toliau:

— Per anas Kalėdas mudu dvi valandas stovėjom greta eilėje prie taksi.

— Bet kodėl tu juo nesusiviliojai? — Fransė atitraukė blizgesį nuo lūpų ir smarkiai papurtė tragiškąją draugę už pečių. — Jis gardus. Gardus kąsnelis!

— Man pasirodė, kad jis — kažkoks strazdanotas kvailys.

Fransė susimąsčiusi ilgai stebeilijo į mažesnę merginą, tada pareiškė:

— Ar tu ką nors suvoki, Linda O’Neil? Nusipelnei būti nelaiminga, tikrai nusipelnei. Daugiau niekada nesulauksi iš manęs užuojautos.

Ešling, vis dar plaudamasi rankas it apsėsta pamišėlė, buvo tarsi užhipnotizuota. Ji visą gyvenimą ieškojo Ženklų, ir jeigu tai nebuvo Ženklas, tada ji nežinojo kas. Užmegzk ryšį su Marku Valentainu, ragino ją dangiškasis orakulas. Net jeigu jis dalija Bellez-moi lyg kokias reklamines skrajutes, nuojauta jai kuždėjo, kad viskas susiklostys gerai. Labai gerai.

Kai Ešling išslinko iš tualeto, Liza jau rengėsi išeiti. Dabar, kai gavo, ko norėjo, ilgiau trintis šiame pigiame klube nebebuvo prasmės.

— Iki, pasimatysim pirmadienį darbe, — nerangiai atsisveikino Ešling, nežinodama, ar turėtų būti Lizai labai draugiška, ar ne.

Patenkintu veidu Liza prasibrovė pro minią. Neblogas vakaro darbelis. Susitikusi su Marku Valentainu, įsitikino, jog vertėjo juo užsiimti. Nors lengva nebus. Tikrajame gyvenime jis neturėjo nė pusės to sceninio atviraširdiškumo. Iš tikrųjų Markas šaunus, bet ir slidus. Lizai pasirodė, kad jis neprieštarautų rašyti skiltį per se, bet jam buvo labai svarbu, jog ji pasirodytų rimtame spaudinyje. Stengdamasi jį įveikti, ji suskelė porą nesąmonių, kad jo skiltį galima parduoti ir kitiems Randolph Media leidiniams, kurie spausdinami visame pasaulyje.

Ir dar tas netikėtas posūkis: regis, jam patinka Ešling. Jos abi galėtų jį paspausti. Kalk geležį, kol karšta.

Bet geriausia veikti greitai ir sėkmingai užbaigti derybas, kol jis nepametė Ešling. Nes Markas ją pames. Tokio tipo vyrus Liza seniai pažįsta. Išgarsink niekuo neišsiskiriantį pilką žmogelį, ir nulipęs nuo scenos jis nebeįstengs atsispirti merginoms.

Tai gali sudaryti keblumų: Ešling panaši į vieną iš tų beviltiškų moterų, kurios sunkiai išgyvena sielvartą, o Lizai pirmiausia rūpėjo tai, kad šiuo įtemptu ir sunkiu metu jos pavaduotoja nebūtų išmušta iš vėžių. Ji negalėjo suprasti silpnų, greitai palūžtančių žmonių. Ji niekados nesugniuždavo. Žinoma, visas jos planas rėmėsi prielaida, kad Ešling pradės susitikinėti su Marku. Jeigu ne, kas galėtų ją kaltinti? Lizos nuomone, jis buvo storžievis ir vulgarus.

Tos strazdanos! Net ir prajuokinus pilną kambarį girtų žmonių, jos neišnyksta.

— Lizaaa, iki paasimatymo. Iki, Lizaaa, — mojavo vaikinai, vakaro pradžioje „rūpinęsi“ ja.

— Iki, — savo nuostabai, ji nusišypsojo.

Prie durų ji prasilenkė su Džoi, įsitraukusia į ginčą su vyriškiu, kurio ilgų juodų plaukų priekyje bolavo žilas ruoželis. Lizai užėjo beprotiškas noras, ir praslinkdama pro šalį ji sušnabždėjo: „Rasas Ebotas, Heilas ar Peisas, turi permiegoti su vienu iš jų“.

Džoi atsigręžė, bet Liza jau traukė namo. Kulniuodama gatvėmis suprato, jog šis vakaras buvo kitoks. Ji pamanė... jis buvo... Ūmai jai paaiškėjo. Smagu! Jai buvo smagu.

20

Kai pabudo kitą rytą, Lizai pasirodė, kad neįstengs tęsti to, ką pradėjo. Tiesiog nepajėgs. Ji niekados nesijautė taip beviltiškai. Net ir tomis siaubingomis bjauriomis dienomis, kai ėmė klibėti bendras jųdviejų su Oliveriu gyvenimas, nebuvo puolusi į tokią baisią neviltį: tuo metu ji pasinėrė į darbą, karčiai guosdamasi, kad nors viena jos gyvenimo sritis yra be priekaištų.

Dalykas tas, kad Liza depresiją suvokė kitaip. Depresija — jausmas, užplūstantis kitus žmones, kai jų gyvenimas pasidaro nebe toks nuostabus. Tas pats ir su vienatve. Arba liūdesiu. Bet jei turi ganėtinai daug gražių batelių, valgai puikiuose restoranuose ir gauni paaukštinimą vietoj žmogaus, kuris buvo to nusipelnęs labiau už tave, nėra jokio reikalo prastai jaustis.

Deja, tai buvo tik teorija. O dabar tysodama lovoje ji pasijuto priblokšta užpuolusios didžiulės depresijos. Dėl to ėmė kaltinti užuolaidas ir pušies perteklių — jau ir tiek pakanka, kad kiekvienas stilingas žmogus išeitų iš proto. Ji nepakentė tylos, tvyrančios už kambario, skendinčio permatomoje šviesoje, sienų. Prakeiktas sodas, įniršusi pagalvojo. Ji norėjo, kad lauke burgztų taksi, trinksėtų automobilių durelės, žingsniuotų gerai apsirengę žmonės. Norėjo, kad už lango kunkuliuotų gyvenimas. Ją kankino vakarykštės pagirios: ji neįstengė suskaičiuoti, kiek taurių baltojo vyno išgėrė, — na, gal dvidešimt, ir nors įtikino save, kad kas antroje taurėje buvo mineralinis vanduo, bet jis nepadėjo. Dėl to kalta Džoi.

Tačiau tikrosios pagirios buvo emocinės. Ji pasilinksmino, jai buvo smagu. Gera ano vakaro nuotaika kai ką pažadino, nes ji negalėjo liautis galvojusi apie Oliverį. Iki šiol jai puikiai sekėsi. Įstengė nuvyti mintis apie jį — suskaičiavo — kone penkis mėnesius. Tiesą sakant, jeigu dabar jau negalėjo atsispirti tokiems prisiminimams, žinojo, kiek dienų jau buvo praėję nuo to įvykio. Šimtas keturiasdešimt penkios. Lengva atsekti, kai žmogus tave palieka Naujųjų metų dieną.

Ji nepuolė jo įkalbinėti, kad pasiliktų. Buvo pernelyg išdidi. Ir pernelyg pragmatiška — nusprendė, kad jų skirtybės nesuderinamos. Kai kuriems dalykams ji nebūtų nusileidusi — tiesiog būtų negalėjusi.

Bet šį baisų rytą ji prisiminė tik gražias jų gyvenimo nuotrupas, pirmąsias dienas, kupinas vilties ir meilės.

Tada ji dirbo Chic, o Oliveris buvo madų fotografas. Kylantis fotografas. Jis grakščiai įšokdavo į kontorą besiplaikstančiais plaukais, susuktais virvutėmis, dažniausiai su milžinišku krepšiu, pūpsančiu ant peties. Net kai vėluodavo į susitikimą su redaktore, tiesą sakant, ypač tada — visuomet stabtelėdavo paplepėti su Liza.

— Kaip Niujorkas? — kartą paklausė ji.

— Šlamštas. Nekenčiu to miesto.

— Ak, tikrai? — visi kiti, regis, labai mėgo tą miestą, bet Oliveris visada prieštaraudavo visuotinei nuomonei.

— Ar fotografavai kokius nors supermodelius?

— O taip. Daugybę.

— Iš tiesų? Tada klok, kokia yra ta Naomi?

— Turi puikų humoro jausmą.

— O Keitė?

— Ak, Keitė nepaprasta.

Nors Liza nusivildavo, kad jis nesileidžia į istorijas apie modelių susierzinimo priepuolius ir heroino vartojimą, tai, jog jo niekas nestebina, jai padarė didžiulį įspūdį.

Dar jo nematydama, jau žinodavo, kad jis yra darbe. Jis visą laiką keldavo sambrūzdį: skųsdavosi, kad neteisingai suskaičiuotos jo išlaidos, protestuodavo, kad mėgstamiausios jo nuotraukos išspausdintos ant pernelyg pigaus popieriaus, įnirtingai ginčydavosi ir juokdavosi. Oliverio balsas buvo sodrus, gundantis kaip šokoladas, jo energija liedavosi per kraštus. Kai nusijuokdavo viešoje vietoje, žmonės atsigręždavo pažiūrėti. Beje, jis nuolatos traukdavo jų dėmesį. Stambus tvirtas jo kūnas ir prie jo labai nederanti vilnijanti gracija buvo apgaulinga. Kai jis pasirodydavo redakcijoje, Liza imdavo diskretiškai jį apžiūrinėti. „Juodis“ — netinkamas žodis, galvodavo ji. Tai daug sudėtingiau ir subtiliau. Viskas švytėjo — jo oda, dantys, plaukai. Jau neminint prakaito ant redaktorės kaktos. Kokį triukšmą jis sukels šiandien?

Nors Oliveris dar tik pelnėsi sau vardą, buvo sąžiningas, užsispyręs ir sunkiai sukalbamas. Jis niekam nepadlaižiavo, o kai žmonės jam įgrisdavo iki gyvo kaulo, pasakydavo tai be užuolankų. Jo pasitikėjimas savimi ir grožis užkariavo Lizą, ir ji nusprendė jo norinti. Kad ir labai sparčiai kylanti jo žvaigždė, žinoma, jos nežeidžia.

Nuo tada, kai Liza pradėjo vaikštinėti su berniukais, pasimatymus visada skirdavo strategiškai. Nebuvo iš tų merginų, kurios draugaudavo su draudimo klerku. Ne todėl, kad jai buvo neįdomu. Niekados nebūtų galėjusi prisiversti matytis su vyriškiu, kuris jai nepatinka, bet turi gerų ryšių. Kad ir kaip būtų, beveik niekada. Tačiau turėjo pripažinti, jog buvo ir tokių vyriškių, kurių geidė, nors ir suprasdama, kad tai nerimta. Pavyzdžiui, ją traukė žavus rimtas teismo tarnautojas, vardu Frederikas; Deivas, mieliausias santechnikas, ir — labiausiai netinkamas iš visų — linksmas smulkus nusikaltėlis Bazas. (Bent taip jis prisistatė Lizai, bet ji abejojo, ar tai tikrasis jo vardas.)

Kartkartėmis ji leisdavo sau nedidelį malonumą ir užmegzdavo greitą trumpą romaną su vienu iš šių nuostabių nevykėlių, bet niekada klaidingai nemanė, kad jis — tai jos ateitis. Jie buvo tarsi žmogiški Milky Way, kuriuos galima valgyti tarp patiekalų, nesusigadinant apetito.

Tikruosius santykius ji regzdavo su kito tipo vyrais. Su veikliu žurnalo administratoriumi, padėjusiu jai gauti pirmąjį darbą Sweet Sixteen. Vėliau su Piktu Jaunuoliu — romanistu, jis gan begėdiškai ją pametė, o jo romanų recenzijos, kaip vėliau įsitikino, būdavo kandžios, tulžingos (ir tada jis virto dar didesniu pikčiurna). Su prieštaringu muzikos žurnalistu, dėl kurio ji ėjo iš proto, kol jis dar nebuvo pasinėręs į LSD smagumus ir neužsiauginęs ožio barzdelės.

Oliverį galėjai priskirti dviem vyrų kategorijoms. Jis buvo ganėtinai išvaizdus, tad priklausė pirmajai, bet ir gan talentingas bei stilingas, todėl tiko ir antrajai.

Sulig kiekvienu Oliverio apsilankymu Chic jo ryšys su Liza stiprėjo. Ji žinojo, kad jam patinka, kad jis gerbia ją, kad jų trauka vienas kitam yra anaiptol ne tik fizinė. Anomis nutolusiomis dienomis ne visi jautė jai neapykantą, bet, Oliveriui rodant vis daugiau dėmesio ir Lizai tapus jo numylėtine, ji pasidarė Nemėgstamiausia Kolege.

Ypač kai ėmė jam teikti specialias paslaugas. Lizai radus dingusias skaidres, Oliveris geraširdiškai išbardavo visus kitus Chic darbuotojus. „Paklausykite, niekam tikę išsiblaškėliai, ši ponia — genijus. Kodėl negalite būti tokie kaip ji?“

Po šių žodžių kambarį it elektros srovė perskrosdavo pasibjaurėjimo kupinas žvilgsnis. Liza galbūt ir rado tas trūkstamas skaidres, bet prieš kelias dienas sujaukė visus darbo planus.

Liza viena ausimi buvo girdėjusi kalbas, kad Oliveris turi merginą, bet nenustebo sužinojusi, jog jis vėl vienišas. Suprato, kad dabar jos eilė. Nors juodu ir flirtavo kaip pamišę, to niekados neslėpė. Jų vienybė buvo tokia akivaizdi, kad ją neigti būtų buvę nesąžininga.

Tokia akivaizdi, jog Flika Diupont (straipsnių redaktorės asistentė), Edviną Haris (jaunesnioji madų redaktorė) ir Marina Būt (sveikatos ir grožio redaktorė), nusprendusios, kad ji ir taip gauna daug lengvatų, slapta sugalvojo planą, kaip atimti dovanotąjį John Frieda šampūnų krepšelį.

Galiausiai išaušo ilgai laukta diena, kai Oliveris, pasirodęs Chic, nužingsniavo tiesiai prie Lizos ir tarė:

— Gražuole, ar penktadienio vakarą galėčiau tave nusivesti kur nors išgerti?

Ji padelsė, dėdamasi sunkiai prieinama, paskui truputį pamąstė ir nusijuokusi drebančiu balsu išstenėjo:

— Gerai.

— Ketinai mane pakankinti, ar ne? — sušuko jis.

— Aha, — rimtai linktelėjo ji.

Abu iš juoko sukrykštė taip garsiai, kad Flika Diupont, sėdėjusi prie trijų stalų, sumurmėjo: „Prašyčiau!“ ir užsikimšo pirštu ausį, kad liautųsi spengimas.

Vėliau Flika šnipštelėjo Edvinai:

— Aš jai nepavydžiu.

— Dieve, ir aš ne!

— Jis — palaidūnas.

— Rakštis šikinėj, — pritarė Edviną.

Jos nuniro į tylą.

— Nors visai norėčiau su juo pasimylėti, — galop prisipažino Flika.

— Tikrai? — Edviną niekados nebuvo labai nuovoki.

Sutartą penktadienio vakarą Oliveris ir Liza susitiko išgerti. Paskui jis nusivedė ją vakarienės. Pasisėdėjimas buvo toks smagus, kad paskui abu patraukė į klubą ir labai ilgai šoko. O trečią valandą nakties nusibeldė į jo butą, pasimėgavo kvapą gniaužiančiu ilgai lauktu seksu ir keletą valandų numigo. Likusią dienos dalį juodu prasivartė lovoje, šnekėdamiesi, snūduriuodami ir protarpiais aistringai mylėdamiesi.

Tą vakarą geidulingai pasisotinę jie pakilo iš savo meilės lizdelio, ir Oliveris pakvietė Lizą į gan prastą prancūzišką restoranėlį, kurio vienintelis privalumas buvo tas, kad iki jo reikėjo sukarti geroką kelio gabalą. Apšviesti raudonų žvakių, įkištų į vyno butelius, jie maitino vienas kitą beskonėmis midijomis ir diržingu coq au vin^8.

— Tai pats gardžiausias maistas, kokį esu ragavusi, — Liza nusilaižė pirštus ir pažvelgė per stalą į jį.

Pakeliui į namus jie susidūrė su armėniškų vestuvių, kurios vyko tenykštės bažnyčios salėje, palyda.

— Užeikit, užeikit, — pakvietė atviraširdis žmogus, jiems slenkant pro šalį. — Atšvęskite mano sūnaus laimę.

— Bet... — paprieštaravo Liza. Būdama tokia stilinga kariautoja ji įsivaizdavo visai kitaip praleisianti šeštadienio vakarą! O jeigu ją pamatys kas nors iš pažįstamų?

Bet Oliveris lengvai sutiko:

— Kodėl ne? Eime, Liz, tikriausiai bus įdomu.

Jiems į rankas buvo įspraustos taurės, jie sėdėjo apsvaigę, apimti pasakiško lengvumo, kaip ir visi kiti. Seni ir jauni vilkėjo išsiuvinėtus valstietiškus drabužius su raukiniais ir pagal spigią greitą buzukio muziką strapaliojo keistą džigą, panašų į polką. Skarelę pasirišusi sena moteris, šnekanti su ryškiu akcentu, švelniai įžnybo Lizai į skruostą, nusišypsojo Oliveriui, paskui jai ir tarė:

— Meilė. Didelė meilė.

— Ar ji nori pasakyti, kad įsimylėjęs tu ar aš? — susirūpino Liza, per vėlai suvokusi, kad, matyt, labai nemoka slėpti savo jausmų.

— Jūs, ponia, — senoji iššiepė retus dantis.

— Nešdinkis! — sumurmėjo Liza.

Oliveris tučtuojau prapliupo kvatoti, o gražios jo lūpos atidengė dvi stiprių baltų dantų eiles.

— Greitai įsižeidi! — paerzino. — Tikriausiai dėl to, kad tikrai myli mane.

— O gal tu myli mane, — supyko ji.

— Niekados nesakiau, kad ne, — atšovė Oliveris.

Nors Lizai tokie dalykai buvo svetimi, šioje netikėtoje siurrealistiškoje vestuvių puotoje ji pajuto, tarsi juos būtų palietusi Dievo ranka.

Sekmadienio rytą jie pabudo susipynę kūnais. Oliveris įsisodino ją į automobilį ir galvotrūkčiais nušvilpė greitkeliu į Alton Tauersą. Čia jie praleido kiaurą dieną, drąsindami vienas kitą pasivažinėti pavojingais atrakciono geležinkeliukais. Ji labai bijojo, bet ryžosi išbandyti „Nemezidės kelionę“, nes nenorėjo parodyti, kad bijo. O kai ji truputį pažaliavo ir susvaigo galva, jis nusijuokė ir tarė:

— Per daug, gražuole?

O ji atkirto, kad sutrikusi jos vidinė ausis. Oliveris tuo suabejojo. Jis domėjosi ja labiau nei kuris kitas vyriškis. Jis buvo panašus į ją, net per daug panašus.

Paskui jie grįžo į namus, suvalgė picą ir šoko į lovą. Pirmasis jų pasimatymas truko šešiasdešimt valandų ir baigėsi tada, kai pirmadienio rytą jis pametėjo ją į darbą.

Iki trečios išvykos jie jau buvo oficialiai įsimylėję.

Per ketvirtąją Oliveris nusprendė nusivežti ją į Perlį supažindinti su savo mama ir tėčiu. Liza manė, kad tai fantastiškas ženklas, bet vėliau jis tapo juodviejų pražūtimi. Viskas ėmė aiškėti, kai, praėjus maždaug pusantros valandos nuo kelionės pradžios, Oliveris pasakė:

— Abejoju, ar tėtis bus grįžęs iš darbo.

— O ką jis veikia? — Liza anksčiau apie tai nesiteiravo, nes jai atrodė, jog tai nesvarbu.

— Jis — gydytojas.

Gydytojas!

— Kokios srities gydytojas?

Kelių higienos gydytojas — kitaip tariant, gatvių šlavėjas?

— Apylinkės gydytojas.

Priblokšta ji neteko žado. Meiliai galvojo apie Oliverį kaip apie kiek storžievišką žmogų, o paaiškėjo, kad jis — viduriniosios klasės atstovas, taigi ji — šiokia tokia prasčiokė. Todėl dabar jokiais būdais negalės parodyti jam savo tėvų.

Likusį kelionės laiką ji vylėsi ir meldėsi, kad, nors jo tėtis — gydytojas, jie galbūt nėra turtuoliai. Bet kai Oliveris privažiavo prie didelio keturkampio namo, netikri Tiudorų epochos langų vitražai, austriškos Lauros Ešli užuolaidos ir gausybė dailės mažmožių ant palangių bylojo, kad jo šeimai pinigų netrūksta.

Prieš jiems išlipant Liza įsivaizdavo, kad Oliverio mama yra storašlaunė, geraširdė moteris su juokingais batais, per pusryčius gerianti Red Stripe ir spigiai kikenanti: „Chiii! Chiii! Chiii!“ Bet kai ji atidarė duris, atrodė it karalienė. Šiek tiek tamsesnės odos, tačiau su garbanų šalmu, vilkinti tvarkingus Marks & Spencer skudurus. Šiuolaikiškos ir teisingos išvaizdos.

— Malonu susipažinti, brangioji, — ji kalbėjo Londoną supančių grafysčių akcentu, ir Liza pajuto, kaip jos pasitikėjimas savimi po truputį silpsta.

— Labas, ponia Livingstoun.

— Vadink mane Rita. (eikite. Tėtis šiek tiek vėluos, nes dalyvauja operacijoje, bet turėtų netrukus pasirodyti.

Jie buvo nuvesti į puikiai apstatytą svetainę, o kai Liza išvydo, kad nuo minkštų baldų buvo nuimta plastikinė danga, ją ištiko galutinis smūgis.

— Arbatos? — linksmai pasiūlė Rita, glostydama aukso spalvos labradorą, pasidėjusį galvą jai ant kelių. — Lapsang Suchong ar Earl Grey?

— Nesvarbu, — burbtelėjo Liza. Ir kokie tie apylinkės gydytojo arbatpinigiai?

— Ne to tikėjausi, — sušnabždėjo Liza, neįstengdama susitvardyti, kai juodu su Oliveriu liko vieni.

— O ko tikėjaisi? Kad tėtis valgys ryžius su žirniais, gers romą, — tarė Oliveris tobula Karibų šnekta, — ir šoks verandoje pagal būgnų mušamą ritmą?

Būtent! Tik dėl to ir atvažiavau.

— Ne, mieloji, — ūmai jis prašneko BBC karo laikų kalba. — Nes mes brrrritai!

— Kaip man sakydavo, tikrasis mūsų vardas yra Baunti arba Šokoladiniai ledai, — tarė Rita, pasirodžiusi su padėklu, ant kurio buvo lėkštė su nesaldžiais paprastais naminiais sausainiais.

— Ko-kodėl? — sumišo Liza.

— Rudi iš išorės, bet balti iš vidaus, — ji blykstelėjo saldžia šypsena. — Todėl mano šeima mus taip ir vadina. Ir mūšio nelaimėsi, nes mūsų nepakenčia ir baltaodžiai kaimynai! Jie pasakė, kad, mums čia atsikėlus, jų namo vertė krito dešimčia tūkstančių svarų.

Staiga ji spigiai nusijuokė:

— Chiii! Chiii! Chiii!

Ir tas juokas visiškai nederėjo prie jos M&S išvaizdos.

Liza pajuto, kad jos apmaudas ištirpo kaip cukrus, kurio neįsidėjo į arbatą. Na, kol kaimynai jaus jiems neapykantą, tol reikalai bus puikūs, ar ne? Dabar jie atrodė jai nebe tokie bauginami.

Per penktą pasimatymą Oliveris su Liza pasišnekėjo, kad jiems reikėtų apsigyventi kartu. Per šeštą toliau tyrinėjo savo ketinimus. Septinto pasimatymo metu jie nuvažiavo su furgonu iš Bartersi į Vakarinį Hempstedą ir grįžo atgal, nes iš Lizos buto į jo namus reikėjo pargabenti milžinišką drabužių spintą.

— Turėsi atsisakyti kai kurių drapanėlių, gražuole, — sunerimo jis. — Kitaip mudviem reikės nusipirkti didesnį butą.

Vėliau Liza suprato, kad tikriausiai jau tada buvo pasirodę ženklų, jog ne viskas yra taip, kaip turėtų būti. Tačiau tuo metu jų nepastebėjo. Viskas puikiau klostytis ir negalėjo. Regis, jis iš tikrųjų rūpinosi ja ir priėmė tokią, kokia yra, — su visomis ambicijomis, energija, vizijomis ir baimėmis. Liza manė, kad jie panašūs. Jauni, energingi, ambicingi, nugalintys visus sunkumus.

Be to, giminingos sielos sąvoka buvo labai madinga, neseniai atkeliavusi iš Los Andželo. Dabar Liza didžiavosi turinti tą giminingą sielą.

Kai jie apsigyveno kartu, Liza perėjo į Femme ir netrukus pradėjo dirbti redaktorės pavaduotoja. Naujasis jos darbas sutapo su tuo, kad visi pradėjo graibstyte graibstyti Oliverį. Nors jo dažnai nemėgdavo kaip žmogaus (daugeliui jis atrodė šiek dek per sunkaus būdo), staiga visi žurnalai ėmė dėl jo peštis ir varžytis. Oliveris dirbo visiems vienodai, kol Lilė Hedli Smit pažadėjo išspausdinti vieną jo nuotrauką ant kalėdinio Panache viršelio, bet paskui apsigalvojo.

— Ji nesilaikė žodžio. Niekados nebedirbsiu Panache arba Lilei Hedli Smit, — pareiškė Oliveris.

— Iki kito karto, — nusijuokė Liza.

— Ne, — jo veidas buvo rimtas. — Niekados.

Ir nedirbo net tada, kai Lilė, tarsi atsiprašydama, nusiuntė jam airių volfhaundo šuniuką. Liza buvo nepaprastai sužavėta. O jis buvo labai principingas ir valingas, tikras idealistas.

Bet tai buvo anksčiau, kol jis savo nenuolaidumo ir nelankstumo dar nebuvo nukreipęs į ją. Kai taip įvyko, Liza nustojo žavėjusis.

21

Fantastišku sekmadieniu negalėjo pasigirti ir Ešling.

Prabudo virte virdama iš laukimo, susijusio su Marku Valentainu. Jai buvo neramu, jautėsi puikiai pasirengusi pasimatymui, flirto protrūkiui, meilikavimams. Labai aiškiai kažko norėjo... Visą rytą slankiojo lyg apspangusi, apimta šilumos, o jos teigiami gebėjimai laukė progos pasireikšti. Tačiau kai diena ėmė pamažu slinkti vakarop, vidinę jos šypseną pakeitė susierzinimas. Norėdama prastumti laiką ir išlieti energijos perteklių, šiek tiek apsikuopė.

Markas juk nesakė, kada paskambins. Ji nusivylė ne todėl, kad buvo atstumta, o todėl, jog praleido gerą progą. Nors iš tikrųjų ir nebūtų galėjusi pasakyti, kad geidžia jo, bet atrodė, kad galbūt. Žinoma, ji troško sau geriausio. Jautėsi, tarsi nebūtų jokios išeities, ir tai buvo negerai.

Tik pažvelk į mane, nusivylusi galvojo ji, smarkiai šveisdama vonią. Jau buvau patekusi į tokią padėtį. Laukusi vyriškio skambučio. Per vėlai suprato, kad jai labai patiko tas trumpas laikotarpis, kai nebesikrimsdavo dėl vyriškio ir dar nebuvo prisirišusi prie kito. Taip man ir reikia, nes buvau ganėtinai paviršutiniška, įsimylėdama aktorių.

Ji labai gailėjosi, kad nesusiviliojo juo, kai buvo pasitaikiusi proga. Dabar šaukštai po pietų, nes negalėjo rasti jo raštelio. Neprisiminė, ar tikrai jį išmetė, — juk turėtų prisiminti, nes tai būtų buvę žiauru. Bet pasiraususi kišenėse ir komodos šalia lovos stalčiuose jo nerado, užtat surado kvitus, kurie tik sužadino kaltės jausmą, ir kompiuterių išpardavimo skrajutę.

Ešling vėl ėmė tvarkytis. Bet išvalius mikrobangų krosnelės vidų jai prireikė paskatinimo, taigi nusprendė išsiburti ateitį. Angelų būrimo kortos nieko gera nežadėjo, taigi bandydama paskubinti Marko skambutį Ešling — greičiau iš kvailumo — išsitraukė „Norų rinkinį“, nemačiusį dienos šviesos nuo tada, kai išėjo Felimas. Nors žinojo, kad jis nieko nenulems.

Rinkinį sudarė šešios žvakės ir šešios degtukų dėžutės. Ir ant žvakių, ir ant degtukų dėžučių buvo iš eilės užrašyta po vieną žodį: Meilė, Draugystė, Laimė, Pinigai, Ramybė ir Sėkmė. Draugystės, Pinigų ir Sėkmės žvakės buvo naujutėlės, Ramybės ir Laimės — vos pradėtos deginti, tačiau Meilės žvake, regis, buvo naudotasi daugiausia. Paketas buvo surištas juoda guma. Ešling su paskutiniu Meilės degtuku pagarbiai uždegė žvakę, ši linksmai liepsnojo kokias dešimt minučių, kol baigėsi vaškas, tada plykstelėjo ir užgeso.

Ak, mėšlas, pagalvojo Ešling, verčiau tai nebūtų Ženklas.

Pavakare pasirodė Tedas, unkščiantis nuo kančių, kurios patiriamos kritus iš aukštybių į duobę. Nors ir susipažino su daugybe merginų, nė viena jo nepatraukė.

— O kaip ta fantastiška gražuolė, su kuria šnekėjaisi man išeinant? Ar miegojai su ja?

— Ne.

— Tedai! Negalima taip sakyti. Net jeigu ir nepajodinėjai ant jos, turi sakyti, jog tai padarei, kad apgintum jos garbę.

Tačiau Tedui nebuvo juokinga.

— Pasak jos, keistai kvepiu. Kaip jos močiutė.

— Ar žmonės gali būti tokie bepročiai?

— Iš tikrųjų, ne, — Tedas suirzo. — Ji teisi. Aš kvepiu kaip jos senelė.

Kai Ešling ėmė garsiai svarstyti, iš kur Tedas žino, kaip kvepia merginos senelė, jis užsipuolė ją:

— Ar žinai, koks tas kvapas?

— Na ir koks?

— Tas sumautas smirdalas, kurio man patepei prieš mums išeinant.

— Ak, levandų aliejus, — kartais Ešling pasijusdavo labai neįvertinta.

— Argi tai ne močiutės kvapas, ką? — nerimo Tedas.

— O aš maniau, kad nuo močiučių dažniau atsiduoda įsisenėjusiu šlapimu, — jausdamasi nuskriausta, Ešling pasidarydavo nebūdingai kandi.

— Šiaip ar taip, ji ne man, — piktai prisipažino Tedas. — Jos visos pernelyg jaunos ir kvailos, ir aš joms patinku dėl netinkamų priežasčių... Tavo draugė Kloda. Ar ji vis dar ištekėjusi? — ūmai pasiteiravo jis.

— Žinoma, taip.

— Ar tau nutiko kas nors negera? — Tedas susivokė, kad jis ne vienintelis nusiminęs ir nelaimingas.

Ešling pasvarstė ir nusprendė nevaitosianti, kad nepaskambino Markas. Jis juk nieko nepažadėjo ir paskambins kada nors, bet kurią akimirką. Taigi užuot puolusi aimanuoti, ji nerūpestingai tarė:

— Sekmadienio vakaro melancholija, — ji dažnai šnekėdavosi su Tedu, Džoi, Dilanu — tiesą sakant, su visais, kurie dirba, — apie vidinį didžiulės baimės antplūdį sekmadieniais maždaug penktą valandą popiet. Mintis, kad pirmadienio rytą turėsi eiti į darbą, smogia it tona plytų. Nors dar turi kelias savaitgalio valandas, tavo ketinimai ir tikslai dingsta, vos tave apima pražūtinga neviltis.

Tedas dirstelėjo į laikrodį, atrodo, patenkintas tokiu paaiškinimu.

— Dešimt po penkių. Kaip tik laiku.

— Mane kankina uždaros erdvės baimė. Eime į lauką, — Ešling ką tik prisiminė vieną iš svarbiausių vyrų ir moterų įsipareigojimų taisyklę. Markas, aišku, nepaskambino, nes ji juk laukė jo skambučio prie telefono! Vos tik ji išeis iš namų, jis ims deginti telefono linijas.

Prieš jiems išeinant ji pagriebė keletą knygų Bū. Aną vakarą ji buvo nemaloniai užklupta, kai savo rankinėje neturėjo romano, kurį būtų galėjusi pasiūlyti vietoj „Grybų enciklopedijos“. Bet įsikišusi į krepšį „Nuobodybę“ sutriko. Ar jis neįsižeis, jei duos jam knygą apie heroino vartojimą? Ar nepagalvos, kad tai užuomina?

Reikia elgtis apdairiai. Tad ši knyga dingo iš rankinės. Ją pakeitė „Didžiausias susijaudinimas“ ir kelios šlamštiškos mokslinės fantastikos knygos, kurias jai padovanojo Felimas prieš porą metų gimtadienio proga ir kurių ji taip ir neperskaitė. Berniukų knygos. Bet gatvėje Bū nebuvo.

Tedas su Ešling nupėdino į Long Holą išlenkti keleto gan silpnų gėrimų, paskui Milano picerijoje sušlamštė beskonę picą ir parsliūkino namo. Kai tik Ešling įėjo pro duris, pirmiausia pamatė raudonai blyksinčią atsakiklio lemputę. Na štai! Ji buvo taip pasirengusi nusivylimui, kad, regis, net įsivaizdavo tą jausmą. Stovėjo ir žiūrėjo, kaip blykčioja švieselė. Mažas raudonas rutuliukas, jokio mažo raudono rutuliuko, mažas raudonas rutuliukas, jokio mažo rutuliuko... Gerai, tai buvo žinutė. Paspaudus mygtuką, ją persmelkė siaubinga mintis. Jeigu tai Cormac pranešimas, kad trečiadienį jie atveš visą sunkvežimį krūmų, imsiu rėkti.

Bet žinutė buvo ne iš paslaptingojo sodo tiekėjo ir ne iš Marko Valentaino. Iš Ešling tėvo.

O Dieve, kas atsitiko?

Jos balsas pasigirdo po tylos, kurią drumstė traškesiai, nuolatinis bruzdesys ir adenoidinis kvėpavimas. Paskui jis tarė kažkam, kas buvo su juo kambaryje: „Dabar galiu kalbėti?“

Kitas žmogus — matyt, Ešling motina — pasakė kažką, ko Ešling neišgirdo, ir tada Maikas Kenedis prabilo:

— Buvo keli trumpi ir vienas ilgas. Dieve, nepakenčiu šitų mechanizmų... Ešling, čia tėtis. Jaučiuosi kaip visiškas kvailys, šnekėdamasis su šiuo aparatu. Mes tik pagalvojom, kad jau senokai nieko apie tave negirdėjom. Ar tau viskas gerai?

Mudviem sekasi puikiai. Praėjusią savaitę skambino Džaneta. Ji atsikratė katino, kuris, jai miegant, nuolatos daužydavo ją galva. Ir gavome laišką iš Oveno. Rašo atradęs naują gentį. Žinoma, ne visai naują. Naują tik jam. Atrodo, tu labai užsiėmusi naujame darbe, bet nepamiršk ir mūsų, gerai? Chachacha. Ak, iki.

Dar daugiau traškesių ir kvėpavimo. Paskui: „Ką man daryti dabar? Tik padėti ragelį? Ar nereikia paspausti mygtuko ar dar ko nors?“

Ūmai ryšys nutrūko.

Ešling susinervino, pajutusi kaltę ir apmaudą, o Markas Valentainas visiškai išgaravo iš galvos. Ją užgulė greito vizito į Korką našta. Būtinai turi jiems paskambinti. Ypač kai jaunesnioji jos sesuo įstengė įveikti aštuonių valandų skirtumą, kad paskambintų iš Kalifornijos, o jos brolis Ovenas nepatingėjo parašyti laiško iš Amazonės.

Žvilgtelėjo į nuotrauką, kurią laikė pasidėjusi ant televizoriaus. Ji ten stovėjo taip seniai, kad Ešling dažniausiai jos nepastebėdavo. Bet užplūdus jausmams, kuriuos sukėlė telefono skambutis, Ešling paėmė nuotrauką ir įsižiūrėjo, tarsi ieškodama kokio nors paaiškinimo.

Kaip ir visada, Maikas Kenedis jai atrodė išvaizdus vyriškis. Įžūlus ir aukštas, juokiasi į fotoaparatą, jo aštuntojo dešimtmečio pradžios žandenos ir plaukai raitosi ant raštuotų marškinių apykaklės. Tai keista, nes, viena vertus, jis — jos tėtis, bet, kita vertus, panašus į nedorą žmogų, kurį pamatai vakarėlyje ir prie kurio tave traukia, bet savisaugos instinktas perspėja geriau laikytis atokiau.

Maikas apkabinęs keturmetę Džanetą. Ji pasilenkusi ir įsikišusi kumštuką tarp kojų — mat nori į tualetą, nes fotoaparatas visados ją šitaip veikdavo. Atsišliejusi į Maiką, stovi Monika, savo rausvai rudose, įvilktose į pirštines rankose laikanti trejų metukų Oveną. Ji laiminga šypsosi, atrodo neįtikėtinai jauna su lygiais sušukuotais plaukais ir kerinčiu Priscilos Presli makiažu. O centre tarp dviejų suaugusiųjų įsispraudusi Ešling, komiškai skersakiuojanti.

Liuciferis prieš nuopuolį. Visados taip pagalvodavo, kai žiūrėdavo į šią nuotrauką. Jie atrodė tobula nedidelė šeima. Bet ji dažnai pasvarstydavo, ar tik ne tada į jų šeimą jau buvo įsimetęs puvinys.

Ešling padėjo nuotrauką ir grįžo į dabartį. Jau buvo praėjusios maždaug trys savaitės, kai paskutinįsyk skambino mamai su tėčiu. Ne todėl, kad buvo juos pamiršusi, — labai daug apie juos galvodavo, bet kone visados rasdavo dingsčių neskambinti.

Be to, ji niekados nepasigesdavo bendravimo su jais. Pavyzdžiui, Kloda kasdien skambina savo mamai. Bet Brajanas ir Maurina Njugentai buvo visai kitokie nei Maikas ir Monika Kenedžiai. Jei Brajanas ir Maurina būtų jos tėvai, galbūt ji nuolatos palaikytų su jais ryšį.

22

Pirmadienio rytas. Pagal tradiciją — juodžiausias iš visų rytų. (Išskyrus ne darbo pirmadienius, po kurių išaušta antradienis.) Vis dėlto tą rytą Liza jautėsi labai atkutusi. Mintis, kad eis į darbą, privertė susiimti — bent jau darys tai, kas padės. Norėjo palįsti po dušu, bet vanduo buvo šaltas kaip ledas.

Ji laikinai atidėjo ketinimą čiupti Džeką už pakarpos, kad pagaliau pataisytų vandens bako relę, kai poniai Morli išsprūdo, kad jis plūkėsi visą savaitgalį, ramindamas įtūžusius elektrikus, ir vos susidorojo su televizijos operatoriais. Jis atrodė išsekęs ir labai prastos nuotaikos.

Išblyškusiai ir vėluojančiai Ešling ši diena taip pat buvo ne iš lengvųjų. Ji dar pasunkėjo, kai Džekas Divainas iškišo galvą iš savo kabineto ir atžariai tarė:

— Panele Pataisyk?

— Pone Divainai?

— Gal šnektelėtume?

Sunerimusi ji per greitai atsistojo ir turėjo palaukti, kol susireguliuos kraujotaka ir kvėpavimas.

— Arba įkliuvai į didžiulę bėdą, arba užvaldei jį, — džiugiai sušnabždėjo Triks. — Kas dedasi?

Ešling buvo nenusiteikusi plepėti su Triks ir pritarti jos darkymuisi. Nė nenumanė, kodėl Džekas Divainas nori pasikalbėti su ja akis į akį. Tikėdamasi paties blogiausio, nukėblino į jo kabinetą.

— Uždaryk duris, — liepė jis.

Mane ketina atleisti iš darbo. Ją ėmė krėsti šaltis.

Už jos trinktelėjo durys, kambarys akimirksniu sumažėjo ir patamsėjo. Prie tokios atmosferos prisidėjo ir tamsūs Džeko plaukai, tamsios akys, tamsiai mėlynas kostiumas ir niūri nuotaika. Viskas atrodė dar blogiau, nes jis ne sėdėjo prie stalo, bet sūpavosi priešais jį, taigi tarp jo ir Ešling buvo likę labai mažai erdvės. Jis vertė ją jaustis itin nepatogiai.

— Norėjau tau atiduoti tai be pašalinių akių.

Ji atsilenkė tolyn nuo jo, nors nebuvo kur trauktis. Jis įbruko jai plastikinį maišelį, Ešling paėmė jį tylėdama. Per miglą pamatė, kad įspėjimo apie atleidimą laiškui jis šiek tiek per didelis.

Ji tiesiog laikė jį rankose, o Džekas nekantraudamas nusijuokė ir tarė:

— Pažiūrėk, kas viduj.

Maigydama plastiką, Ešling žvilgtelėjo į perlų spalvos maišelį. Jos nuostabai, jame buvo dviejų šimtų Marlboro cigarečių blokas, ant jo celofano priklijuota raudona rožytė.

— Aš nuolatos prašinėjų tavęs cigarečių, — Džekas gręžė ją akimis. — Hm, atsiprašau, — pridūrė. Neturėjo to sakyti.

— Kaip gražu, — sumurmėjo ji, priblokšta tokios atomazgos ir rožytės.

Pirmąkart nuo tada, kai juodu susipažino, Džekas nuoširdžiai nusijuokė. Atmetęs galvą kvatojo nuoširdžiu, geru juoku iš pat gelmių.

— Gražu? — sušuko jis, spindėdamas iš džiaugsmo. — Gražūs burlaiviai, gražios aštuonių pėdų aukščio bangos. Bet gražios cigaretės? Tiesą sakant, gal tu ir teisi.

— Jau maniau, kad norite mane atleisti iš darbo, — leptelėjo Ešling.

Jo veidas net persikreipė iš nuostabos.

— Atleisti tave?.. Bet, mažoji panele Pataisyk, — pasakė jis, ir staiga jo balsas pasidarė švelnus, o akys žaismingos, — kas tada mus aprūpintų pleistrais, vaistais nuo galvos skaudėjimo, skėčiais, žiogeliais, ta priemone nuo šoko, kaip ji vadinasi?..

— Gelbėjimo priemonė, — dabar ji būtų jai pravertusi. Jai reikėjo išeiti. Kad vėl galėtų kvėpuoti.

— Ko taip išsigandai? — dar švelniau paklausė jis. Jai pasirodė, kad jo kūnas prisislinko dar arčiau.

— Nieko! — sucypė ji it autobuso stabdžiai.

Sukryžiavęs rankas, jis įbedė į ją akis. Išsilenkusi kampučiuose jo burna vertė ją jaustis mergaitiškai ir kvailai, tarsi jis būtų iš jos tyčiojęsis. Paskui jo susidomėjimas staiga dingo.

— Ką gi, — atsiduso lįsdamas atgal už stalo. — Eik... Bet kitiems nė žodžio, — mostelėjo jis maišelio link. — Nes ir jie tokio užsimanys.

Ešling nusliūkino lyg nesavomis kojomis prie savo stalo. Laikykis drąsiai. Ji buvo sukrėsta, kad Džekas Divainas ne toks jau ir paslaptingas šunsnukis, koks iš pradžių atrodė. Bet keisčiausia, kad jai šovė mintis, jog būtų labiau patikę, jei jis iš tiesų būtų šunsnukis. Vėliau tą dieną ji pagalvojo, kad tai tik verslas.

Į kontorą įsvirduliavo Mersedes, ir visi kone nugriuvo nuo kėdžių, išvydę, kad jos jausmai liejasi per kraštus. Tai buvo jai nebūdinga. Kaip buvo liepusi Liza, ji pamėgino paimti interviu iš pamišėlės Fridos Kieli. Nors Mersedes ir praleido visą savaitgalį Donegale, fotografuodama Fridos drabužius dvylikos puslapių reportažui, Fridą privertė ją laukti pusantros valandos ir tada atvirai prisipažino niekada negirdėjusi nei apie ją, nei apie „Kolin“.

— Kas jūs? — paklausė ji. — „Kolin“? Po velnių, kas tai? Kas tai?

— Ji — maniakė. Pamišusi kalė, — šnypštė Mersedes, paskui ją ištiko pažeminimo traukulių priepuolis. — Pamišusi sušikta KALĖ!

— Priešmenstruacinis psichopatinis pragariškas siautulys, — Kelvinas labai norėjo palaikyti Mersedes.

— Sizoidinė kekšė, — įsiterpė Triks.

— Ir tikra džiūsna, — pridūrė nuoboda Bernardas, neturėjęs nė menkiausio supratimo, kaip ji atrodo, bet mėgęs gerą kalę tiek, kiek įstengia mėgti mamytės vaikelis. — Ant apgraužto kaulo rastum daugiau mėsos.

Triks metė į jį paniekinamą žvilgsnį.

— Tai komplimentas, kvaily. Tu visiškai nieko nesupranti.

Visi susiriesdami įžeidinėjo Fridą Kiely, išskyrus Ešling, ji jau anksčiau buvo girdėjusi, kad Fridą iš tikrųjų kuoktelėjusi. Matyt, buvo truputį šizofreniška ir nenorėjo gerti vaistų.

— Bet, — įsikišo Ešling, manydama ką nors turint ją ginti, — ar jums neatrodo, kad prieš apkalbinėdami turėtume bent šiek tiek įlįsti į jos kailį?

— Teisybė, — pritarė Džekas, ką tik išėjęs pasižiūrėti, dėl ko kilo tas sąmyšis. — Tada nulėktume nuo jos per mylią. Skamba puikiai, — jis nusiuntė Ešling pašaipią šypseną ir pasakė: — Dėl Dievo meilės, Ešling, elkis pagal savo metus ir neribok greičio.

Liza pralinksmėjo.

— O kokia yra greičio riba šioje šalyje?

— Septyniasdešimt, — atsakė Džekas ir užtrenkė savo kabineto duris.

Ešling ir vėl ėmė nekęsti Džeko. Viskas sugrįžo į įprastas vėžes.

Nors Markas Valentainas neturėjo jos darbo telefono numerio, Ešling vos susitramdė, kai be dešimt keturios Triks padavė jai telefono ragelį tardama:

— Tau skambina vyriškis.

Ešling stvėrė ragelį, minutėlę luktelėjo, norėdama susikaupti, tada užburkavo:

— Sveeeikiii.

— Ešling? — tai buvo Dilanas, jis atrodė suglumęs. — Ar persišaldei?

— Ne, — nusivylusi prabilo normaliu balsu. — Maniau, kad skambina kas nors kitas.

— Gal šįvakar išgertume? Galiu atvažiuoti į miestą tau patogiu laiku.

— Žinoma, — tai ją atitrauks nuo budėjimo namie prie telefono. — Užeik į kontorą apie šeštą.

Tada skubiai paskambino į namus, tikrindama, ar nėra žinučių. Nuo paskutinio patikrinimo buvo praėję tik penkiolika minučių, bet ką gali žinoti.

Arba sužinai, kad niekas neskambino.

Kai penkiolika po šešių redakcijoje pasirodė Dilanas su užkritusiais ant akių šviesiais plaukais, puikaus sukirpimo lininiu kostiumu ir švariais baltais marškiniais, kilo šioks toks sujudimas. Jam stovint prie Ešling stalo, atrodė, kad kažkas atsitiko. Jis buvo persikreipęs, tarsi būtų išsinarinęs petį.

— Ar gerai jautiesi? — Ešling atsistojo, apėjo aplink jį ir suprato, kodėl jis toks susisukęs: mėgino už nugaros paslėpti HMV maišelį.

— Dilanai, aš nepasakysiu Klodai, kad prisipirkai kompaktinių plokštelių.

— Atleisk, — susigėdęs truktelėjo pečiais. — Štai kas nutinka, kai dirbi Sendifordo tyruose. Kai tik atvažiuoju į miestą, muzikos parduotuvėse sužvėrėju. Paskui pasijuntu kaltas.

— Aš saugosiu tavo paslaptį.

— Naujas švarkelis? — paklausė Dilanas, kai Ešling išjunginėjo aparatūrą.

— Atvirai kalbant, taip.

— Leisk tave apžiūrėti.

Primygtinai reikalaudamas, kad ji ramiai stovėtų, jis nužvelgė jos pečius, linktelėjo ir tarė:

— Taip, — Ešling visai rimtai stengėsi įtraukti pilvą, kai jis perliejo žvilgsniu šonines siūles, vėl linktelėjo ir pasakė: — Taip, — šįkart labiau pritariamai. Paskui pakėlė akis. — Tau tinka, — šypsodamasis užbaigė. — Iš tikrųjų tau tinka.

— Tu tikras šelmis, — apžiūra tęsėsi, ir Ešling juto vis didesnį malonumą. Dilanas niekados nešykštėjo komplimentų. Net ir žinant, kad jis žarstė juos be jokio saiko, buvo sunku nepatikėti, o dar sunkiau — nešvytėti iš pasitenkinimo. — Tu pavojingas, — spindėjo ji.

— Eime.

Ji pasisuko eiti ir netoliese pamatė Džeką Divainą, niūriai vartantį aplanką, gulintį ant Bernardo stalo. Atsisveikindama ji nervingai nusišypsojo, ir vieną nerimastingą akimirką jai pasirodė, kad jis nė neketina pažvelgti jos pusėn. Tada Džekas sunkiai atsiduso ir tarė:

— Labanakt, Ešling.

Tualete Liza patobulino makiažą, nes vakare turėjo susitikti su garsiu airių virėju ir vylėsi įtikinsianti jį rašyti nuolatinius straipsnius apie kulinariją. Skubėdama į kontorą pasiimti švarkelio, per greitai apėjo duris ir susidūrė su nepažįstamu šviesiaplaukiu vyriškiu. Ji trenkėsi pečiu jam į krūtinę, nuo jo plūstelėjo šiluma, sklindanti per marškinius.

— Atsiprašau, — jis uždėjo didžiules plaštakas jai ant pečių. — Ar jūs sveika?

— Regis, taip, — jai atsitiesus, jie apsikeitė smalsiais įdėmiais žvilgsniais. Tada šalia jo Liza pamatė Ešling. Ar tai jos vaikinas? Ne, žinoma, ne.

— Kas ji? — susidomėjo Dilanas, kai už jų užsivėrė lifto durys.

— Tu — laimingai vedęs vyras, — priminė jam Ešling.

— Aš tik paklausiau.

— Liza Edvards, mano viršininkė, bet Ešling nebuvo užmiršusi pokalbio su Kloda apie visas konferencijas, kuriose dalyvavo Dilanas. Ar jis iš tikrųjų jai ištikimas? Ji skubiai paklausė: — Kur eisime?

Jis nusivedė ją į „Melburną“, ten buvo priplūdę baigusių darbą ūžautojų.

— Turėsime stovėti, — pasakė Ešling. — Nebus kur atsisėsti.

— Niekada nesakyk niekada, — mirktelėjo Dilanas. — Palauk.

Tada pripuolė prie stalo, apsėsto žmonių, šypsodamasis persimetė su jais keliais žodžiais ir grįžo pas Ešling.

— Eikš, jie užleidžia mums vietą.

— Kaip? Ką jiems pasakei?

— Nieko! Tik pamačiau, kad jie rengiasi eiti.

— Hmmm.

Dilanas mokėjo taip žaviai įtikinėti, kad būtų įstengęs parduoti druską Sibirui.

— Šok čionai, Ešling. Iki, labai ačiū, — visi šypsojosi, o jis atsisveikino su stalo dovanotojais. Paskui Dilanas įtartinai greitai prasibrovė pro minią prie baro ir atnešė gėrimų. Ešling nesistebėjo, kad Dilanui visados pasisekdavo, ir kai jis priešais pastatė džiną su toniku, ji, kaip retkarčiais darydavo, ėmė svarstyti, kaip jaustųsi ištekėjusi už Dilano. Gal būtų tikra palaima, pagalvojo ji.

— Klok man viską, viską apie savo puikų naująjį darbą, — gyvai paragino Dilanas. — Noriu viską apie jį žinoti.

Ešling pakerėjo užkrečiamas jo entuziazmas. Ji labai įsilinksmino, apibūdindama bendrais bruožais visus gana skirtingus „Kolin“ personažus ir kaip jie vienas su kitu bendrauja — arba ne, nes būna ir taip.

Dilanas kvatojo iš širdies, jam iš tikrųjų buvo smagu, ir Ešling jau beveik patikėjo esanti puiki pasakotoja. Dilanas elgėsi taip pat lengvabūdiškai, kaip ir tada, kai žavėjosi nauju jos švarkeliu. Jis turėjo didžiulę dovaną: šalia jo žmonės jausdavosi puikiai. Kitaip nemokėjo. Jis neveidmainiavo. Tik šiek tiek persistengdavo. Ji neturėtų daryti klaidos ir pasakoti kitiems tos pačios kvailos istorijos, tikėdamasi tokių pat juoko pliūpsnių.

— Dievaži, moki prajuokinti, — jis susidaužė su ja, skelbdamas pagyrimo tostą. Koketiškas jo elgesys visada būdavo apgaulingai daug žadantis. Ešling nežiūrėjo į tai rimtai. Bent jau dabar nebežiūrėjo.

— Taigi kaip sekasi kompiuterių verslas? — galų gale pasiteiravo ji.

— Dieve! Esu beprotiškai užsiėmęs! Tiek daug užsakymų, kad nespėjam jų laiku patenkinti.

— Oho! — Ešling stebėdamasi papurtė galvą. — Kai pirmąkart tave sutikau, abejojai, ar bendrovė išsilaikys vienerius metus. O dabar tik pamanyk!

Jai užsiminus apie pirmąjį jų susitikimą, nuotaika kiek subjuro, nors labai nežymiai. Bet, laimė, jie jau buvo bebaigią savo gėrimus, taigi Ešling pašoko nuo kėdės.

— To paties? Sėskis, aš atnešiu.

— Visai ne, aš...

— Sėskis, Ešling, primygtinai prašau.

Tai dar vienas jam būdingas bruožas. Dilanas net nedėdamas jokių pastangų buvo stilingai dosnus.

Kai jis vėl grįžo su gėrimais, Ešling susirūpinusi paklausė:

— O kokia ta ypatinga priežastis, dėl kurios norėjai su manimi susitikti?..

— Taaaiippp, — lėtai ištarė Dilanas, rankose vartydamas alaus padėkliuką. — Taip, priežastis yra, — staiga jis pasijuto nejaukiai, ir tai kėlė nerimą. — Tu nieko... nepastebėjai?.. — jis nutilo ir prikando liežuvį.

— Ko?

— Kalbu apie Klodą.

— Ką nori pasakyti?

— Aš... — didelė ilga pauzė, — ... susirūpinęs dėl jos. Ji, regis, visą laiką jaučiasi nelaiminga, dažnai greit supyksta ant vaikų, o kartais net pasielgia... truputį neapgalvotai. Molė skundėsi, kad Kloda jai pliaukštelėjo, bet mudu juk niekada nemušam savo vaikų.

Po dar vienos nesmagios pauzės Dilanas vėl prabilo:

— Tai gal nuskambės kvailai, bet ji nuolatos remontuoja namus. Vos užbaigiame dekoruoti vieną kambarį, ji jau ima kalbėti, kad perdažys kitą. O kai mėginu apie tai pasišnekėti, nieko nepešu. Visaip svarsčiau... Pamaniau, gal ji prislėgta.

Ešling susimąstė. Na taip, Kloda nuolatos niurzgia, pastaruoju metu sunku su ja susikalbėti. Ji lyg apsėsta dėl to dekoravimo. O jos prisipažinimas, kad pasakiusi Molei, jog Barnis mirė, Ešling pasirodė keistas ir nesuprantamas. Tiesiog pribloškiantis. Bet Kloda gal ir pagrįstai teisinosi, kad ir ji turi jausmus. Tačiau dabar, turint galvoje Dilano susirūpinimą, situacija akimirksniu vėl pasidarė grėsminga.

— Nežinau. Galbūt, — susimąsčiusi atsakė Ešling. — Bet su vaikais nelengva. Jie reikalauja labai daug dėmesio. O jei esi priversta su jais praleisti daugybę valandų...

Dilanas palinko į priekį, įdėmiai klausydamasis Ešling, tarsi būtų norėjęs įsidėmėti arba sukaupti jos žodžius. Bet kai ji nutilo, jis pasakė:

— Tikiuosi, kad nesupyksi dėl to, ką pasakysiu: maniau, jog turėtum atpažinti kai kuriuos ženklus. Nes tavo motina... Tavo motina? — pasufleravo jis, kai Ešling ir toliau nepratarė nė žodžio. — Ji sirgo depresija, ar ne?

Dilano švelnumas nepaskatino Ešling kalbėti.

— Pamaniau, kad Kloda gal susirgo ta pačia...

Staiga Ešling nuklydo į praeitį, prisiminė tada siautėjusį pamišimą ir tvyrojusį siaubą. Jos ausyse suskambo seniai girdėti riksmai ir klyksmai, o jos burnos raumenys priešinosi didžiausiam jos nenorui kalbėti apie tai. Tvirtai, kone agresyviai ji tarė:

— Kloda visai nepanaši į mano motiną.

— Ne? — Dilano viltis buvo sumišusi su geidulingu smalsumu.

— Priekinio kambario dekoravimas — tai ne depresija. Na, dar ne depresija, kiek suprantu apie tą ligą. Ar ji nenori keltis iš lovos? Ar nori būt mirusi?

— Ne, — jis papurtė galvą. — Visai ne. Nieko panašaus.

Nors ir jos motinai liga taip pat prasidėjo ne nuo to. Ji plėtėsi pamažu. Ešling nenoromis persikėlė į tuos senus laikus, kai buvo devynerių metų mergaitė.

Tada ji pirmąkart suprato, kad dedasi negeri dalykai. Jie atostogavo Keryje, ir jos tėtis, žvelgdamas į nuostabų saulėlydį, tarė:

— Ar ne puiki nuostabios dienos pabaiga, Monika?

Įbedusi akis į tolį, Monika vangiai atsakė:

— Ačiū Dievui, leidžiasi saulė. Noriu, kad ši diena kuo greičiau baigtųsi.

— Bet šiandien buvo taip gera, — paprieštaravo Maikas. — Švietė saulė, mes žaidėm paplūdimyje...

O Monika tepasakė:

— Aš noriu, kad ši diena baigtųsi.

Ešling liovėsi šėlusi su Džaneta ir Ovenu, pasijuto atstumta ir sutrikusi. Ji manė, kad tėvai neturi jausmų, šiaip ar taip, tik ne tokių. Jie galėdavo būti nepatenkinti, kai nepadarydavai namų darbų arba nesuvalgydavai vakarienės, bet nelaimingi — jokiu būdu.

Pasibaigus dviejų savaičių atostogoms, jie parvažiavo namo, bet motinos nuotaika pradėjo nuolatos kaitaliotis: vieną akimirką ji būdavo jauna, graži ir laiminga, o jau kitą — tyli ir susimąsčiusi. Ji nebesidažė plaukų. Ir verkdavo. Visą laiką ašaros be garso riedėdavo jai per veidą.

— Kas atsitiko? — vis klausinėdavo Maikas. — Kas atsitiko?

— Kas atsitiko, mama? — teiraudavosi Ešling. — Ar tau skauda pilvuką?

— Man skauda sielą, — šnabždėdavo ji.

— Išgerk dvi vaikiškas tabletes, — Ešling kartodavo kaip papūga motinos žodžius, kai jai pačiai ką nors susopdavo.

Ją slėgdavo kitų žmonių nelaimės. Tris dienas ji praverkė dėl bado Afrikoje. Bet kai Ešling parėjo į namus su džiugia žinia iš Klodos motinos, kad „jie siunčia tenai maistą“, Monika vėl puolė į ašaras, šįkart dėl pamestinuko kūdikio, kuris buvo rastas kartoninėje dėžėje.

— Vargšas vaikelis, — virpėjo ji. — Tas vargšas bejėgis vaikelis.

Kol motina raudojo, tėtis stengėsi šypsotis už du. Labai šypsotis. Jis šypsodavosi visada. Jo darbas buvo sunkus ir svarbus. Ešling vis girdėdavo kitus sakant: „Tavo tėtis dirba labai įtemptą svarbų darbą“. Jis buvo komivojažierius ir keliaudavo iš Limeriko į Korką, iš Kagano į Donegalą, tai priminė fenijų nuotykius. Jis buvo toks užsiėmęs ir nepakeičiamas, kad dažnai išvažiuodavo visai darbo savaitei. Ešling didžiuodavosi tėvo darbu. Kitų tėčiai grįždavo namo kas vakarą pusę šešių, ir ji neįstengė užgniaužti paniekos, kad jų darbai visai nesvarbūs.

Jos tėtis grįždavo savaitgaliais ir nepaliaujamai šypsodavosi.

— Ką šiandien veiksime? — suplodavo rankomis ir džiugiai išsišiepdavo šeimai.

— Man vis tiek. Mano siela miršta.

— Žinoma, kodėl norėtum veltis į tokias kvailystes? — erzindavo jis mamą.

Atsisukęs į Ešling, nusišypsodavo ir mįslingai tardavo:

— Tavo motina — tikra artistė.

Jos motina rašydavo eilėraščius. Vienas buvo net išspausdintas antologijoje, kai Ešling buvo dar kūdikis, o prasidėjus raudoms ir kitoms keistenybėms, ji pasinėrė į kūrybą. Ešling numanė, kokie tie eilėraščiai. Tai gražūs besirimuojantys žodžiai apie saulėlydžius ir gėles, dažniausiai gelsvuosius narcizus. Bet kai vieną kartą Kloda krizendama pakurstė ją ir jos užmetė akį į kelis Monikos eilėraščius, Ešling pribloškė jų primytivumas. Nors šiaip ji susikrimto, bet dėl vieno dalyko labai apsidžiaugė: Kloda, tiesą sakant, beveik nemokėjo skaityti.

Eilėraščiai buvo be rimo, eilučių ilgis neteisingas, bet didžiausią nerimą kėlė keletas žodžių. Monikos Kenedi eilėraščiuose nebuvo gėlių. Užtat knibždėte knibždėjo keistų, žiaurių posakių, juos šifruodama Ešling sugaišo daug laiko.

Susiūtas į tylą Mano kraujas juodas.

Aš — sudužęs stiklas,

Aš — rūdijantys ašmenys,

Aš — nusikaltimas ir bausmė.

Sugrįžusi į dabartį, Ešling susizgribo, kad Dilanas sunerimęs smalsiai žiūri į ją.

— Ar gerai jautiesi? — paklausė.

Ji pritariamai linktelėjo.

— Jau maniau, jog kažkur nuklydai.

— Nieko tokio, — tarė Ešling. — Ar Kloda nepradėjo rašyti eilėraščių? — ji prisivertė nusišypsoti.

— Kloda! Tai bent mintis, — Dilanas tyliai sukikeno, tarsi suvokęs, koks jis buvo kvailys. — O jeigu ji pradės kurti eilėraščius, ar turėčiau sunerimti?

— Kol ji to nedaro, nėra ko jaudintis. Matyt, tiesiog yra pavargusi ir jai reikia atsipūsti. Ar negalėtum sugalvoti jai kokio nors malonumo? Pradžiugink ją, važiuodamas kartu atostogauti, dar kitais mielais dalykais.

Še tau, piktai pagalvojo. Ji pajuto šiokį tokį apmaudą, kad jis prašo jos patarimo, kaip praskaidrinti Klodos gyvenimą.

— Kol kas išeiti atostogų negaliu, — pasakė Dilanas.

— Tada nusivesk ją prašmatnios vakarienės.

— Kloda ims nerimauti dėl auklės.

— Kodėl? Ką bloga padarys tos auklės?

Dilanas, kiek sumišęs, nusijuokė.

— Ji bijo, kad jos gali skriausti vaikus. Arba kad gali mušti vaikus. Atvirai kalbant, kartais ir man neramu.

— Dieve, juk nuolatos atsiranda dalykų, kurie kelia nerimą.

Taigi pasikvieskite žmogų, kuriuo pasitikite. Na, kad ir savo motiną?

— O ne! — liūdnai suraukė burną Dilanas. — Tai nebūtų gera mintis.

Ešling linktelėjo. Tikra tiesa. Vos jaunoji ponia Keli ir ne tokia jauna ponia Keli susiduria akis į akį, jos tučtuojau ima vaidytis — dažniausiai dėl to, kaip geriau rūpintis Dilanu ir jo vaikais.

— O Klodos motiną susuko artritas. Ji nepajėgs susitvarkyti su vaikais.

— Jei nori, aš galiu pabūti, — pasisiūlė Ešling.

— Savaitgalio vakarą? Tokia jauna laukinuke kaip tu?

Padvejojusi ji tarė:

— Taip... Taip, — šįkart tai ištarė tvirčiau ir tarsi su iššūkiu. — Kodėl gi ne?

Jeigu ji bus iš tikrųjų užsiėmusi, gal greičiau paskambins Markas Valentainas.

— Nuostabu, — pralinksmėjo Dilanas. — Ačiū, Ešling, tu labai miela. Užsakysiu staliuką šeštadienio vakarui. Pažiūrėsiu, gal gausiu jį L’Oeuf.

Na, žinoma, pagalvojo Ešling, apsidžiaugusi prieš savo norą. Kur kitur? L’Oeuf — senas Dublino restoranų liūtas. Jis garsėjo tuo, kad visada buvo madingas, nors ir nesiūlė Azijos surogatų arba šiuolaikinės airių virtuvės. Amžinai žavus, o maistas net būtų įstengęs išspausti ašarą. Kaip ir kainos.

— Ar tavo mamai dabar geriau? — Dilanas mėgino užglaistyti primestą jai temą.

„Geriau“ — reliatyvi sąvoka, bet, kad ir kaip būtų, norėdama jam įtikti, nors tai daryti ne visada buvo prasminga, Ešling linktelėjo ir tarė:

— Taip, dabar geriau.

— Tu — puiki mergina, Ešling, — atsisveikino su ja Dilanas.

Taip, abejingai pagalvojo Ešling, argi ne?

23

Už dešimties minučių kelio nuo tos vietos, kur sėdėjo Dilanas ir Ešling, Klarenso viešbutyje vakarieniavo Liza su Džasperu Frenču, garsiuoju virėju. Džasperas primygtinai norėjo susitikti su ja šiame restorane, kad galėtų supeikti maistą, toli gražu ne tokį gardų, kokį jis gamino savo vardo restorane. Tai buvo išvaizdus, bet nemalonus žmogus, jis akivaizdžiai manė esąs genijus ir nieko daugiau neveikė, tik pavydėjo visiems, besisukinėjantiems jo sferoje.

— Mėgėjai, — pareiškė jis, mostelėdamas į šeštą taurę vyno, — mėgėjai ir diletantai. Markas Pjeras Vaitas — diletantas! Alasdeiras Litlis — diletantas.

Dievuliau, tu tikras nūda. Liza linksėjo galvą ir šypsojosi. Gerai, kad itin mokėjo derėtis su sunkiai sukalbamais žmonėmis.

— Todėl mes ir pasirinkome jus, kad prisidėtumėt prie „Kolin“ sėkmės, Džasperai.

Ji sakė ne visai tiesą. Į Džasperą nusitaikė todėl, kad jai nepavyko įkalbėti Konrado Galagerio, pasiteisinusio didžiuliu darbo krūviu.

Kai Džasperas ėmė narčiai kėsintis į antrą vyno butelį, Liza apstulbino jį, prašnekusi apie sinergizmą. Iš tikrųjų nieko nežadėdama užsiminė, jog skiltis „Kolin“ lengvai praskins kelią jo programai Randolph Media televizijos stoties 9 kanale.

— Aš sutinku! — nusprendė Džasperas. — Rytą pateikite man sutartį.

— Tiesą sakant, ją turiu dabar, — meilikaujamai pasakė Liza, naudodamasi proga.

Džasperas suraitė parašą pačiu laiku, nes buvo susiklosčiusi kebli padėtis: padavėjas atėjo paimti jos lėkštės. Kaip ir paprastai, Liza tik pastumdė valgį po lėkštę, tačiau beveik nieko neparagavo.

— Ar nepatiko vakarienė? — pasiteiravo padavėjas.

— Ne, ji buvo gardi, bet... — Liza pamatė, kad Džasperas spokso į ją per stalą, ir skubiai pakeitė savo nuomonę, atsakydama neutraliau: — Buvo skanu.

— Jei valgis buvo toks pat įžeidžiamai prastas, kaip ir mano, nesistebiu, kad ji neįstengė jo nuryti net per prievartą, — pasipiktino Džasperas. — Rusiški blynai su juodu pudingu?

Trūksta žodžių. Absurdas!

— Apgailestauju tai girdėdamas, sere, — padavėjas vangiai nužvelgė Džasperą ir švariai išvalgytą jo lėkštę. Kitados dirbo tam pamišusiam šunsnukiui. — Ar norėsite užsisakyti deserto?

— Ne, nenorėsime! — atkirto suirzęs Džasperas Lizos nusivylimui, nes šią savaitę ji laikėsi pudingų dietos. Žinoma, lengvesnio jų varianto: švieži vaisiai, šerbetai, vaisių putėsiai. Dešimt dienų viskas vyko sklandžiai, kol jos lūpų nepasiekė svaiginantis punšas „Mirtis nuo šokolado“.

Ką gi, nesvarbu. Ji sumokėjo už vakarienę, ir abu atsistojo. Vienas iš jų žengė ne visai tvirtu žingsniu. Prie durų paspaudė rankas, tada apgirtęs Džasperas puolė prie Lizos, bet ji taktiškai jį atrėmė. Gerai, kad jau turi pasirašytą sutartį.

Džasperas grėsmingai nusvirduliavo gatve, ir vos tik Liza liko viena, ją vėl užplūdo niaurastis. Kodėl? Kodėl čia viskas klostosi daug sunkiau? Londone jai eitųsi kaip iš pypkės. Net ir išėjus Oliveriui, ji sėkmingai gyveno toliau. Ji atkakliai dirbo, siekė įgyvendinti savo viziją, tvarkė reikalus ir buvo tikra, jog už tokį triūsą bus apdovanota. Tačiau ta premija atiteko kitai, ir dabar ji vargsta Airijoje, o mechanizmai, padėdavę jai susidoroti su sunkumais, regis, čia prastai veikia.

Vakar ji nepaskambino mamai, nors ir buvo sekmadienis. Jautėsi labai prislėgta. Įstengė nusliūkinti tik iki prišnerkštos parduotuvės ant kampo nusipirkti ledų ir penkių laikraščių, o grįžusi atgal tučtuojau susisupo į pledą ir visą dieną apatiškai pratūnojo, kvėpuodama troškiais cigarečių dūmais. Vienintelis jos ryšys su pasauliu buvo nepaliaujamas čionykščių aštuonmečių kamuolio spardymas į jos laukujės duris.

Prieš pasigaudama taksi ji užsuko į spaudos kioską cigarečių, ir jai pašoko širdis, išvydus naują „Airių nėrėjos“ numerį. Šis žurnalas buvo vienas iš „Kolin“ konkurentų, ir likusią vakaro dalį ji turės ką veikti — mėsinės jį. Staiga namai nebeatrodė tokie atgrasūs.

— Sveika, Liiiza, — sušuko mažų mergaičių, žaidžiančių ant kelio, pulkelis, kai ji išlipo iš automobilio. — Tavo seksuali suknelė.

— Ačiū.

— O kokio dydžio tavo bateliai?

— Šešto.

Tada mergaitės surengė slaptą pasitarimą. Koks tas šeštas dydis? Joms per didelis, galų gale nenoromis turėjo pripažinti.

Įžengusi į namus, ji nubloškė krepšį ant grindų, įjungė virdulį ir patikrino telefono atsakiklį. Jokių žinučių, tačiau ji nė kiek nenustebo, nes beveik niekas nežinojo jos telefono numerio. Ir vis dėlto tebesijautė esanti nevykėlė.

Liza nusispyrė mielus batelius, nutėškė suknelę ant kėdės ir jau movėsi surišamas virvele kelnes ir vilkosi trumpus marškinėlius, kai pasigirdo durų skambutis. Matyt, viena iš mažių paprašys, kad atiduotų joms savo rankinę, kai ši jai nusibos.

Atsidususi atidarė duris, bet ant slenksčio stovėjo palinkęs Džekas, stengdamasis sutilpti į tarpdurį.

— O, — ištarė ji kaip kokia kvailė.

Pirmąkart matė jį be kostiumo. Ilgi marškiniai be apykaklės buvo atsagstyti iki pusės krūtinės. Ne todėl, kad toks buvo jų modelis, tiesiog trūko sagų. Žalsvos spalvos kelnės atrodė taip, tarsi būtų jam tarnavusios du pasaulinius karus, o ties dešiniuoju keliu žiojėjo atbrizgęs įplėšimas, iš po kurio švysčiojo glotni kelio girnelė ir trijų colių plaukuotos odos plotelis. Jo plaukai buvo dar labiau susitaršę nei paprastai, neką tvarkingesnis ir veidas: Džekas buvo iš tų vyrų, kuriems reikia skustis dukart per dieną.

Atsišliejęs į durų staktą, jis iškėlė gulintį delne įtaisą, tarsi policininkas, rodantis savo pažymėjimą.

— Laiko relė tavo vandens bakui.

Tai nuskambėjo šiek tiek dviprasmiškai.

— Atleisk, kad uždelsiau, — tada šiek tiek patylėjo. — Ar dabar turi laiko?

— Užeik, — pakvietė Liza. — Užeik.

Ji buvo nustebusi, nes Londone dar niekas nebuvo apsilankęs jos bute. Niekados nepaskirdavo susitikimo, pirmiausia neperžvelgusi savo kalendoriaus ir nesužaidusi žaidimo „Aš labiau užsiėmusi ir svarbesnė už tave“. Tai buvo nuodugniai parengtas ritualas, kurį valdė griežtos taisyklės. Turėdavo būti pasiūlytos ir atmestos mažiausiai penkios skirtingos datos, kol galų gale buvo susitariama dėl abiem pusėms tinkamo laiko.

— Kitą antradienį? Negaliu, nes būsiu Milane.

O štai užuomina, atsakant į klausimą dėl kito vakaro:

— Ir niekados negaliu trečiadieniais, nes vakarais užsiiminėju reiki.

Priimtinas atsakymas į tokius žodžius:

— Ketvirtadieniai man netinka, nes pas mane ateina konsultantas.

Kitam vakarui statoma suma padidėja:

— Apie kitą savaitgalį negali būti nė kalbos. Jį praleisiu su draugais namelyje prie ežero.

Į tai gudriai atsakoma:

— Visa kita savaitė užimta. Išvykstu į Los Andželą verslo reikalais.

Kai galų gale data nustatyta, vis dar įmanoma — ir tikrai to tikimasi, — kad atėjus tai dienai susitikimas bus atšauktas, teisinantis organizmo paros ritmo sutrikimu, pasikeitus laiko juostoms, vakariene su klientu arba kelione į Ženevą atleisti septyniasdešimt žmonių.

Kaip Gucci saulės akiniai ir Prada rankinės, taip ir laiko neturėjimas taip pat buvo padėties visuomenėje simbolis. Kuo mažiau laiko turi, tuo esi svarbesnis. Akivaizdu, kad Džekas to nežinojo.

Jis susižavėjęs apsidairė.

— Tu gyveni čia — kiek? — tris, keturias dienas, o čia jau pasidarė daug gražiau. Tik pažvelk... — jis parodė į stiklinį indą, primerktą daug baltų tulpių. — Ir tenai, — jo dėmesį patraukė vaza su džiovintomis gėlėmis.

Gerai, kad jis nepamatė pakištų po lova puodelių, kuriuose jau buvo pradėję augti pelėsiai, pamanė Liza. Jos namuose visados triumfavo ne švara, o stilius. Ji turi susirasti namų tvarkytoją...

— Ar nori ko nors išgerti? — pasiūlė ji.

— Gal alaus?

— Hm, ne, bet turiu baltojo vyno.

Jai pasidarė keistai malonu, kai jis sutiko išgerti taurę.

— Aš tik atsinešiu iš automobilio įrankius, — Džekas nėrė laukan ir netrukus grįžo nešinas mėlyna metaline dėže.

O Dieve, jis turi įrankių dėžę! Liza turėjo labai tvardytis, kad jo nepaliestų, neišplėštų likusių jo marškinių sagų, apnuogindama plačią jo krūtinę, kuri buvo tiesiog tinkamo plaukuotumo, neperbrauktų rankomis per lygią jo nugaros odą...

— Ar tu neprieštarauji, jei atidarysiu užpakalines duris? — įsiterpė į jos mintis, jau kėlusias galvoje sumaištį.

— Hm, ne, prašom, — kai jis ėjo per kambarį ir atšovė skląstį, nejudintą nuo paskutinio jo apsilankymo, nulydėjo jį akimis. Į virtuvę dvelktelėjo gaivus brizas, įpūsdamas drėgną vakarinį lapų kvapą ir pavargusių po dienos paukščių cypsėjimą.

— Ar jau sėdėjai sode? — paklausė Džekas.

Ne.

— Taip.

— Jame taip ramu, net sunku įsivaizduoti, kad esi mieste, — jis linktelėjo galvą iš tarpdurio.

— Žinau, — papasakok man apie tai.

— Štai, — jis apžiūrėjo baką. — Regis, visai nesudėtingas darbas, bet niekada negali žinoti.

Tada jis pasiraitojo rankoves, parodydamas gražių savo rankų raumenis, ir ėmėsi darbo. Liza atsisėdo virtuvėje, apsikabinusi vieną kelį, ėmė labai džiūgauti, kad jos namuose yra patrauklus vyriškis. Nesvarbu, nusprendė, jie neketina kalbėtis apie reklamą. Jokių nusivylimų, tarsi pagal užsakymą atsirado proga paflirtuoti.

— Papasakok apie save, — koketuodama paprašė jo nugaros.

— Ką nori žinoti? — daužydamas metalą į metalą, jis buvo nebe toks mandagus. Paskui staiga atsigręžė ir šiek tiek įsižeidęs sušuko:

— Nagi, Liza! Toks klausimas aptemdytų kiekvienam protą, ir jis viską užmirštų.

— Papasakok, kaip trisdešimt dvejų metų tapai komercinės televizijos, radijo stoties ir kelių sėkmingų žurnalų generaliniu direktoriumi, — nors stengėsi šnekėti be užuolankų, buvo pasinėrusi į meilikavimą.

— Tai darbas, — Džeko atsakymas buvo trumpas, lyg jis būtų įtaręs, kad ji pučia miglas. — Buvau atleistas iš ankstesnio darbo, tad turėjau užsidirbti pragyvenimui.

Atleistas? Jai tas nepatiko.

— Kodėl buvai atleistas?

— Pateikiau radikalią nuomonę apie tai, kad personalui būtų mokama tiek, kiek jis vertas, ir kad jis turėtų teisę reikšti nuomonę apie vadovavimą. Jie savo ruožtu ketino padaryti nuolaidų ir nustatyti viršvalandžių ribas, bet valdyba nusprendė, kad esu pernelyg kairuoliškas, ir aš išėjau iš darbo.

— Kairuoliškas? — juk kairuoliai nuobodoki, ar ne? Jie verčia tave žygiuoti ir važinėja siaubingais automobiliais. Trabantais. Ladomis. Jei iš viso turi automobilį. Bet Džekas vairuoja bymerį.

— Savo jaunystės dienomis, kai buvo daugiau idealizmo, — jis smarkiai suveržė vamzdį veržliarakčiu, — būčiau apšauktas socialistu.

— Bet dabar tu nesi toks? — sunerimo Liza.

— Ne, — niūriai sukikeno jis. — Nesijaudink. Aš pasidaviau, pamatęs, kad daugelis darbininkų jaučiasi laimingi žaisdami loto arba pirkdami privatizuotų įmonių akcijas, o jų ekonominė gerovė — ne kas kita, kaip rūpinimosi savimi laimė.

— Tas tiesa. Tik turi smarkiai dirbti, — pritarė Liza. Pagaliau juk ji taip ir daro. Ji — darbininkų klasės atstovė — na, tokia būtų, jeigu jos tėtis būtų iš tikrųjų dirbęs, — ir tai bylojo jos naudai.

Džekas atsigręžė ir šyptelėjo. Pavargusia ir liūdna šypsena.

— Trumpai klok savo karjeros istoriją, — paprašė Liza.

Džekas vėl nusisuko prie vandens bako ir be jokio didelio džiaugsmo išpyškino:

— Baigiau koledžą, gavau humanitarinių mokslų magistro laipsnį ryšių srityje, atlikau privalomą airio tarnybą užsienyje: dvejus metus atpyliau Niujorko žiniasklaidos grupėje, ketverius — San Francisko kabeliniame tinkle. Grįžau į Airiją kaip tik tuo metu, kai vyko ekonominis stebuklas, dirbau laikraštyje. Kaip jau minėjau, buvau išspirtas iš darbo. Prieš dvejus metus Kalvinas Karteris pasiūlė šį darbą.

— O kaip leidi laisvalaikį? — Lizai patiko žiūrėti, kaip Džekui plušant marškiniai glaudžiai aptempia jo nugaros raumenis. — Pavyzdžiui, — ji šelmiškai nusišypsojo, deja, jis to nematė, — ar žaidi golfą?

— Tai paskutinis sykis, kai taisau tavo baką, — sumurmėjo jis.

— Kažkodėl man ir atrodė, jog tu nesi golfo žaidėjas, — sukikeno ji. — Taigi ką veiki?

— Liza, neuždavinėk man tokių klausimų. Aš žinau, — jis šyptelėjo jai per petį, — kad taisau vandens bakus. Nepranešęs užsuku į atsitiktinius namus ir tikinu, kad turiu pataisyti baką. Kartais net kai jis nėra sugedęs, — jis nutilo susikaupęs, metodiškai sukdamas varžtą, paskui tarė: — Kas dar? Kur nors nueinu su savo mergina. Buriuoju.

— Jachtą? — nekantraudama paklausė Liza, ignoruodama užuominą apie Mei.

— Ne, visai ne. Tai vienvietis laivelis, vos didesnis už banglentę. Ak, pažiūrėkim. Pusę nakties žaidžiu Sim City, bet ar tai irgi svarbu?

— Kas tai? Kompiuterių žaidimas? Žinoma, tai svarbu. Toliau?

— Nežinau. Mes einam į alinę arba kur nors pavalgyti, labai daug šnekam apie kiną, bet, tiesą sakant, to nesuprantu — niekados taip ir neišsiruošiame pažiūrėti filmo.

Šiame sakinyje Lizai nepatiko tas „mes“. Ji nutuokė, kad už šio žodžio slypi Džekas ir Mei, ir nežinojo, kuo jie užsiimdavo užuot ėję į kiną, tačiau galėjo nuspėti.

— Susitinku su keliais koledžo draugais, nemažai spoksau televizorių, bet, ei, tik dirbu savo darbą!

— O taip, — žaismingai, bet su panieka pasakė Liza. Ji kai ką suprato. — Štai ką tu labiausiai mėgsti, ar ne? Dirbti televizijoje?

— Ta... — ji pamatė, kaip įsitempė Džeko nugara, kai jis susivokė, su kuo šnekasi. — Hm, man patinka ir žurnalai. Nepatikėsi, kiek daug darbo devintajame kanale...

— Taigi įstengtum išsiversti ir be „Kolin“, ir viso to papildomo darbo? — erzino Liza.

Džekas taktiškai atrėmė jos klausimą.

— Dalykas tas, kad dabar devintasis kanalas kelia didelį pasitenkinimą. Po dvejų kyšininkavimo ir kovos metų personalas galų gale ėmė gauti gerus atlyginimus, rėmėjai patenkinti, o vartotojai žiūri įdomias programas. Netrukus sulauksime ir investuotojų, taigi galėsime užsakyti dar kokybiškesnes programas.

— Aukščiausias taškas, — neaiškiai pratarė Liza. Jau ganėtinai prisiklausė apie devintąjį kanalą. — Ką dar veiki?

— Aaak, — garsiai pasakė Džekas. — Beveik kiekvieną savaitgalį lankau tėvus. Užsuku kokiai valandai. Jie jau nebejauni, todėl laiką, praleistą su jais, reikia branginti. Ar supranti, ką noriu pasakyti?

Liza tučtuojau pakeitė temą.

— Ar kada nors dalyvauji restoranų atidarymuose? Arba pristatymo vakarėliuose? Kituose renginiuose?

— Ne, — trumpai atkirto Džekas. — Nepakenčiu tokių sambūrių. Gimiau be vakarėlių liūto geno, nors neabejoju, kad jau pastebėjai tą mano bruožą.

— Nejaugi? — apsimetė Liza.

— Ak, liaukis, esu niurzgantis netašytas stuobrys.

— Man toks niekad neatrodei, — paprieštaravo Liza, nors nebūtų galėjusi užginčyti, jog nepastebėjo jo ūmaus įniršio protrūkių.

— Nenoriu toks būti, — su liūdesio gaidele tarė jis. — Tik... kai taip... atsitinka, visados gailiuosi taip pasielgęs.

— Taigi nesi toks piktas, kaip gali atrodyti?

Jis atsisuko.

— Baigta! — pasakė ir padėjo veržliaraktį. — Paskui tyliai pridūrė: — Ne visada. Kartais ne juokais supykstu.

Jai nespėjus pratęsti provokuojamo pokalbio, jis pradėjo į savo įrankių dėžę krautis veržliarakčius ir atsuktuvus. — Nustačiau laikrodį visai parai, taigi tau nereikės jo reguliuoti, ir karštas vanduo tekės, kada tik panorėsi. Pasimatysim rytoj, atsiprašau, kad atvažiavau neperspėjęs.

— Nieko tok...

Jis staiga dingo, namuose pasidarė pernelyg tuščia, ir Liza liko viena — vienut vienutėlė — su savo mintimis.

Oliveriui rūpėjo drabužiai, vakarėliai, menas, muzika, klubai ir pažintys su reikalingais žmonėmis. Džekas buvo prastai apsirengęs slaptas socialistas, plaukiojantis burlente ir neturintis ką papasakoti apie savo visuomeninį gyvenimą. Bet jis buvo didžiulis, seksualus, pavojingas ir skaniai kvepėjo, tačiau, ei, juk negali visko turėti.

24

Tu — puiki mergina, Ešling, tu — puiki mergina, Ešling. Toks Dilano atsisveikinimas skambėjo Ešling ausyse, kėblinant namo iš Šelburno. Tai liovėsi tik tada, kai užsuko į kavinukę užkąsti.

O kai galop pasiekė namus, prie durų smaksojo Bū.

— Kur buvai? — paklausė Ešling. — Kelias dienas nemačiau tavęs.

Jis pakėlė akis į dangų.

— Moterys! — geraširdiškai sušuko jis. — Visuomet stengiasi tave kontroliuoti, — jo akys švietė neskustame veide. — Norėjau pakeisti peizažą, — žaismingai ir gudriai mostelėjo purvina ranka. — Suviliojo gražios parduotuvės tarpdurys Henrio gatvėje, todėl tenai ir buvau prisiglaudęs kelias naktis.

— Taigi ištvirkauji, — tarė Ešling. — Tipiškas vyras.

— Tai nieko nereiškia, — rimtai patikino Bū. — Tai tik fiziniai dalykai.

— Aną vakarą nešiau tau knygas, — Ešling suirzo, kad ir vėl buvo netikėtai užklupta.

Tada prisiminė, kad krepšyje turi Patricijos Kornvel romaną, atsiųstą į redakciją recenzuoti. Kontoroje niekas jo nepanoro, todėl Ešling paėmė jį Džoi.

— Gal norėtum paskaityti? — ji nedrąsiai ištraukė knygą iš rankinės. Bū akys sublizgo iš tokio didžiulio susidomėjimo, kad ji net pasijuto truputį nepatogiai. Ji tiek daug turi, o jis tik tą nudrengtą oranžinę antklodę.

— Baisiai, — tyliai pratarė jis. — Saugosiu ją, tikrai nieko nenutiks.

— Gali ją pasilikti.

— Kaip čia dabar?

— Gavau ją, hm, veltui. Darbe.

— Nuostabus darbas, — pagyrė jis. — Ačiū, Ešling, esu labai dėkingas.

— Nėra už ką, — šaltai tarė ji. Nusiminusi dėl pasaulyje viešpataujančios neteisybės, pykdama ant savęs, kad daro jam tokią didelę įtaką, ir jausdamasi kalta, kad padarė tik mažmožį.

Kai įkišo raktą į spyną, jis sušuko:

— Ką manai apie Marką Valentainą?

— Nežinau, — ji jau buvo besileidžianti į ilgus aiškinimus, kaip jis jos nesuviliojęs, bet paskui, išvydusi jį scenoje, neįstengė atsispirti ir pakeitė nuomonę, ir dabar labai trokšta, kad jis paskambintų, tikisi rasti laukiančią jos žinutę ir... — Truputį luktelėk.

— Keistas, — šyptelėjo ji Bū. — Jis keistas.

Keistas — tinkamas žodis. Prižada paskambint, o paskui nesiteikia pajudinti savo subinės. Ji paskubomis užlėkė laiptais, nekantraudama patikrinti, ar nėra žinutės.

Išvydus raudoną mirksinčią lemputę, jai apsvaigo galva. Ji paspaudė mygtuką ir, juostelei atsisukant į pradžią, skubiai apibėgo ratą, patrindama laimės Budą, paliesdama laimingą akmenėlį ir užsimaukšlindama laimingą raudoną kepurę su bumbulu.

— Prašau, maloningoji visatos jėga, kurią vadinu Dievu, — meldė ji, — padaryk, kad jis paskambintų.

Akivaizdu, jog keturių matmenų erdvėje įvyko šiokia tokia sumaištis, nes jos maldos buvo išklausytos. Tačiau ne tos. Pasenusios maldos: žinutė buvo iš Felimo. Anksčiau Ešling labai daug melsdavosi, kad jai paskambintų Felimas, o dabar, kai taip įvyko, jau buvo per vėlu.

— Laba diena, Ešling, — pasigirdo per traškesius jo balsas iš Sidnėjaus. — Kaip tau sekasi? — jis kalbėjo linksmai ir kaip tikras australas, paskui vėl prabilo Dublino akcentu. — Klausyk, pamiršau nupirkti savo mamai gimtadienio dovaną, o man tai brangiau už gyvybę. Gal įteiktum jai kokį papuošalą ar ką nors panašaus, juk geriau už mane žinai, ką ji mėgsta. Pasimatysim. Ačiū, tu — tikras lobis.

— Prakeiktas kvailys, — sumurmėjo ji, nusitraukdama laimingąją raudoną kepurę. Jei nebūtų sutvarkiusi jam bilietų, vizų, pasų ir nupirkusi Australijos dolerių, Felimas vis dar suktų galvą, kaip išvykti iš šalies. Ji kone įkrovė jį į lėktuvą su kortele, pakabinta po kaklu. Paskui stebėjo savo reakciją: jokio pasibjaurėjimo, nostalgijos ar ilgesio. Ryšys su Felimu dažniausiai ją liūdindavo, bet, regis, ji buvo pradėjusi tikėti tuo, kas įvyko. Iš tiesų nutraukė su juo santykius.

Ji pakėlė ragelį ir paskambino Tedui.

— Gal galėtų ateiti paslaugus tarnas, — pasisveikino ji.

— Jau einu.

— Atsivesk ir Džoi.

Netrukus Ešling pasitiko Tedą ir Džoi žodžiais:

— Turiu rūpesčių dėl vyriškio.

— Ir aš, — kone pasigyrė Džoi.

— Dėl pusiau žmogaus, pusiau barsuko?

— Pusiau bjaurybės, pusiau barsuko, — pataisė Džoi. — Jis vedžioja mane už nosies. Bet koks vyriškis kelia rūpesčių tau, Ešling? Ponas Seksualusis darbe? Ar tik neišsipildė mano pranašystė?

— Kas? Ak, Džekas Divainas? — prisiminusi du šimtus cigarečių, Ešling pasijuto nesmagiai, todėl greitai pasikeitė: ėmė elgtis „pagal amžių be jokio greičio apribojimo“ ir dar sykį suvokė, kokios pozicijos turi laikytis. — Tas šunsnukis?

Džoi nusiuntė Tedui manieringą „sakiau tau“ šypseną.

— Jausmai įsisiūbavo, — pataikaujamu tonu tarė ji.

— Tai ne Džekas Divainas, — atsakė Ešling. — Tai komikas Markas Valentainas.

— Apie ką čia šneki? — suirzo Džoi.

Taigi Ešling papasakojo visą istoriją, kaip susipažino su Marku vakarėlyje krantinėje, apie Bellez-moi raštelį...

— Bet jis apie tai papasakojo savo spektaklyje! — susijaudino Tedas. — Ta mergina, apie kurią kalbėjo, buvai tu. Nuostabu!

Ešling pakėlė ranką, kad jis nutiltų.

— Paskui priešpaskutinį savaitgalį vėl jį sutikau vakarėlyje Ratmine ir vis dar jo nenorėjau. Bet kai pamačiau jį aną šeštadienio vakarą, jis pradėjo man patikti. Prižadėjo paskambinti ir nepaskambino.

— Žinoma, kad nepaskambino! — sušuko Džoi. — Dar tik pirmadienis.

Sulig šiais žodžiais Ešling grįžo sveikas protas.

— Tu visiškai teisi! Aš, kaip ir dažniausiai, papuoliau į keblią padėtį ir nesu tikra, ar geidžiu jo. Vakar visą dieną blaškiausi ir vos neišprotėjau. Ar kada nors išmoksiu?..

— Jeigu jis ketina tau skambinti, tai bus antradienį arba trečiadienį, — tvirtai tarė Džoi.

— Iš kur žinai?

— Tai parašyta vaikinų taisyklėse. Tedai, užsirašyk. Tu susitinki su mergina šeštadienio vakarą ir niekados nepaskambini anksčiau nei antradienį, nes nenori pasirodyti pernelyg karštas. Jei skambučio nesulauksi nei antradienį, nei trečiadienį, tai ir nebepaskambins.

— O kaip ketvirtadienis? — sunerimo Ešling.

— Per arti savaitgalis, — tarsi visažinė papurtė galvą Džoi. — Jie mano, kad tu jau esi viską susiplanavusi, ir nenori rizikuoti, nes gali būti atstumti.

— Tiesą sakant, šeštadienis jau užimtas, — Ešling trumpam nukreipė dėmesį kitur. — Prižadėjau Dilanui ir Klodai prižiūrėti vaikus.

Tedas aiktelėjo:

— Ar galiu eiti kartu?

Džoi paniekinamai tarė:

— Tik nesakyk, kad jis geidžia princesės.

— Ji graži, — pasakė Tedas.

— Ji — tikra išlepėlė ir...

— Ar galiu eiti? — Tedas meldė Ešling, nepaisydamas Džoi.

— Tedai, jei kas nors prižiūri Klodos vaikus, tai reiškia, kad Klodos nėra namie, — Ešling supyko ant Tedo ir todėl, kad jis kone prašė jos tarpininkauti, jam flirtuojant su ištekėjusia jos drauge.

— Man vis tiek... Klausyk, gal paklaustum, ar galiu ateiti? Tu nemokėsi susitvarkyti su dviem vaikais.

Ešling blaškėsi tarp susierzinimo ir suvokimo, kad Tedas teisus. Ji anaiptol nebuvo panaši į patikimą dviejų judrių vaikų auklę.

— Gerai, paklausiu.

Bet, pasak Dilano, Kloda neurotiškai rūpinosi vaikais, tad jokiais būdais neįsileis į namus Tedo.

— Manyčiau, kad Markas Valentainas paskambins ryt vakare arba trečiadienį, — Džoi pavargo nuo šnekų apie Klodą.

— Rytoj vakare manęs nebus namie.

— Kur tu eisi?

— Į salsos pamoką.

— Ką?!

— Man patiko šokti, — ėmė teisintis Ešling. — Tai truks tik dešimt savaičių. O aš pasibaisėtina drimba.

— Tu iš tikrųjų ketini suliesėti, — suaimanavo Džoi.

— Visai ne, — įsismarkavo Ešling. — Daugybę metų lankiausi sporto salėje, bet nesuliesėjau nė vienu centimetru.

— Gal būtų buvę kitaip, jei nebūtum sportavusi tik kartais, — abejingai tarė Džoi. — Mėnesinio nario mokesčio negana.

— Aš eidavau, — niūriai paprieštaravo Ešling. Ir tikrai, ji darydavo šimtus pritūpimų ir pratimų liemeniui. Įžambiai lankstydavosi ir sukiodavosi. Nuolatos liesdavo kelį kitos rankos alkūne, kol į veidą suplūsdavo kraujas ir sutrūkinėdavo mažos akių kraujagyslės. Bet kai suprato, kad net jei lankstysis tol, kol ją ištiks koma, jos užsispyrėlė talija vis tiek nesumažės, nuleido rankas. Kitos jos kūno vietos buvo pakenčiamos, todėl nusprendė, kad mankštindamasi nieko nepasieks.

Salsa — kitas reikalas. Ešling ėjo šokti ne dėl talijos. Ji norėjo pasilinksminti.

— Tu susiradai mėgstamą užsiėmimą, — užsipuolė ją sunerimusi Džoi. — Nori virsti viena iš tų keistuolių, kurios turi pomėgių.

— Tai nėra pomėgis, — susijaudino Ešling. — Tik man patinka tai daryti.

— O kas, tavo manymu, yra mėgstamas užsiėmimas?

— Pakalbėkim apie salsą, — įsiterpė Tedas. — Permečiau tavo straipsnį. Jis puikus. Brūkštelėjau keletą pasiūlymų, bet jis ir taip labai geras.

— Tikrai? — nustebo Ešling, vos drįsdama tuo patikėti. Praėjusią savaitę ji plūkėsi tris vakarus ir manė, kad gal ir pasisekė įdomiau parašyti, bet abejojo, ar pavyko perteikti nuotaiką.

— Man jis patiko. Buvo miela rašyti apie kitokius dalykus, užuot pylus ataskaitą apie bruceliozės išnaikinimą karvių bandoje. Argi tai seksualu? — tarė Tedas be kartėlio. — Nesistebiu, kad Kloda nesidomi manimi. Kuo greičiau pereisiu į Gynybos ministeriją, tuo geriau.

Jis paniro į apmąstymus apie kulkosvaidžius, šarvuotus automobilius, ištepliotus karo spalvomis veidus, sudėtingus lenktinius peiliukus ir kitus vyriškus žaisliukus.

— Pažvelk, ką tau sukūriau, — Džoi išvyniojo popieriaus lapą. Jame buvo nupieštos pėdos, iliustruojančios salsos žingsnių seką. Džoi nužymėjo juos keistu animaciniu stiliumi su strėlytėmis ir taškinėmis linijomis, vaizduojančiomis, kaip reikia šokti.

— Kokia gera mintis! — sušuko Ešling. — Judu fantastiški!

Bauginamas straipsnis pasirodė esąs visai neblogas. Ji davė savo ir Džoi nuotraukas, bet liepė Geriui, meno direktoriui, paieškoti dar vienos šokėjų poros fotografijos. Jis rado puikią nuotrauką, kurioje moteris atsilenkusi per liemenį atgal, juodi jos plaukai siekia žemę, o vyriškis aistringai pasilenkęs prie jos. Labai seksualu. Ešling trumpam atsikvėpė nuo ėdančio ją įtarimo, kad ji, tiesą sakant, neįstengs susidoroti su savo darbu.

Suskambo telefonas, įsijungė atsakiklis, ir visi ėmė įdėmiai klausytis, kas skambina. Ar ne Markas Valentainas?

— Neturėtų būti jis. Patikėk manimi, — suirzusi atsiduso Džoi, — dar tik pirmadienis.

Skambino Kloda.

— Nurimk, besidaužanti širdie, — sarkastiškai tarė Džoi Tedui.

Nors žinutė buvo trumpa, Ešling, turėdama galvoje Dilano nerimą, taip pat susirūpino.

— Ešling, — Kloda kalbėjo kambariui, — gal man paskambintum? Noriu pasišnekėti su tavimi apie... kai ką.

25

Antradienio rytą, kai Triks švytinčiu veidu įkaukšėjo į kontorą plastikinėmis platformomis, paskui ją nusidriekė silpnas, bet aiškus žuvies kvapas. Ešling užuodė jį vos atėjusi, o vėliau ir kiti, tik peržengę slenkstį, sunerimę uostinėjo orą. Bet rodyti pirštais į Triks buvo šiek tiek nepatogu, tad nežinomybė truko tol, kol pasirodė Kelvinas. Jam buvo apie dvidešimt, vulgarus elgesys buvo jo kasdienybė.

— Triks, tu aiškiai smirdi žuvimi.

— Tai ir yra žuvis.

— Gal galima paklausti kodėl?

— Norėjau susirasti žmogų su ratais, — niūriai atsakė Triks.

Kelvinas keliskart pliaukštelėjo sau per veidą.

— Nieko sau! — nudžiugo jis. — Aš nemiegu, bet vis tiek nieko nesuprantu.

— Norėjau žmogaus su ratais, — piktai pakartojo Triks. — Taigi susipažinau su Polu, jis vežioja žuvį ir leido man važinėtis jo furgonu po darbo.

Nuo minties, kad Triks, pasipuošusi blizgančiais drabužiais, sėdi tarp daugybės žuvų, visą redakciją ėmė tampyti traukuliai.

— Sėdėjau priekyje prie vairuotojo, — nesėkmingai bandė teisintis Triks. — Ne automobilio gale tarp žuvų.

— O kaip kiti tavo vaikinai? — paklausė Kelvinas.

— Pasiunčiau velniop.

O, kad būčiau tokia ryžtinga kaip ji, susinervino Ešling. Ji rinko kompiuteriu straipsnio apie salsą tekstą. Užbaigusi darbą, nunešė Geriui, jis nuskaitė Džoi piešinius ir nuotraukas.

— Mėginsiu pažaisti skirtingais šriftais ir spalvomis, — tarė jis. — Duok man šiek tiek laiko, paskui parodysime jį Lizai. Patikėk, neapvilsiu tavęs.

— Pasikliauju tavimi.

Geris buvo ramybės ir patikimumo oazė. Jis, regis, niekada nepuldavo į paniką, kad ir koks sunkiai suprantamas ar sudėtingas būtų prašymas.

Kol Geris darbavosi, Ešling paskambino Klodai.

— Sakei, nori su manimi apie kažką pasišnekėti, — susirūpinusi tarė.

— Taip, — fone griaudėjo įprasta kakofonija. — Susirgo Kreigas, o Molei uždrausta eiti į darželį.

— Ką ji iškrėtė šį sykį?

— Matyt, norėjo sukelti gaisrą. Bet ji — tik maža mergaitė, tyrinėjanti pasaulį ir mėginanti išsiaiškinti, ką gali degtukai. O ko galima tikėtis? — pliūptelėjo kita riksmo banga. — Ji bent jau turi smalsumo kibirkštėlę. Tačiau man jau pradeda maišytis protas, Ešling.

To ir bijojau.

— Apie tai ir norėjau su tavimi pasikalbėti... MOLE, PADĖK TĄ PEILĮ. PADĖK!!! TUČTUOJAU!!! Kreigai, jei Molė tau trenks, dėl Dievo meilės, VOŽK JAI ATGAL!!!.. Bjauri mergiūkštė, — tyliai, bet pagiežingai sumurmėjo Kloda. — Turiu eiti, Ešling, paskambinsiu vėliau.

Ir Kloda padėjo ragelį. Dilanas buvo teisus, Kloda buvo kaip nesava. Ešling nurijo seilę. Iš tiesų apie tai vertėjo susimąstyti.

Stengdamasi išsiblaškyti, ji paspaudė kelis kompiuterio klavišus. Pamačiusi, kad gavo paštą, ėmė pirštais mikliai bėgioti per klaviatūrą. Džoi atsiuntė jai sąmojį. Kuo skiriasi dygliakiaulė ir BMW?

— Siūlau jums juokelį, — sušuko kontorai Ešling. Darbas akimoju nutrūko. To visi tik ir laukė. — Kuo skiriasi...

— Jau girdėjau, — riktelėjo Džekas Divainas, žirgliodamas savo kabineto link.

— Jūs net nežinote, ką ketinau pasakyti, — paprieštaravo Ešling.

— Dygliakiaulės spygliai stirkso išorėje, — Džekas uždarė duris.

Ešling buvo apstulbusi.

— Iš kur jis žinojo?

— Ar tai apie BMW ir dygliakiaulę? — paklausė Kelvinas.

Ešling linktelėjo galvą, ir jis maloniai paaiškino:

— Juokelis cirkuliuoja jau keletą dienų. Džekas vairuoja bimerį, todėl jį girdėjo daugybę kartų.

— Aaak... O aš pamaniau, kad jis vėl susiriejo su savo mergina.

— Ar įsivaizduoji, kokią įtampą patiria vargšas ponas Divainas? — ponia Morli atsistojo iš už stalo (bet nė kiek nepaaukštėjo). Ji puolė piktai ginti bosą dirgliu balsu: — Šeštadienį iki dešimtos vakaro derėjosi su technikų profesine sąjunga. O šįryt iš Londono atvyksta trys administratoriai, tarp jų ir grupės finansininkas, aptarti su juo labai rimtų reikalų, bet nė vienam iš jūsų tai nerūpi. O turėtų, — grėsmingai užbaigė savo tiradą.

Nors ji buvo laikoma sena įkyria bambekle, šįsyk visi rimtai reagavo į jos žodžius. Ypač Liza. Reklamos reikalai buvo įstrigę. Jos nervai geležiniai, bet tokia padėtis sekino net ir ją.

Iš savo kabineto išėjo Džekas.

— Jie ką tik paskambino, — tarė ponia Morli. — Bus čia po dešimties minučių.

— Ačiū, — atsiduso Džekas ir išsiblaškęs perbraukė rankomis per susivėlusius plaukus. Atrodė pavargęs ir susirūpinęs, ir Ešling ūmai pasidarė jo gaila.

— Ar prieš susitikimą norėtumėt puodelio kavos? — užjaučiamai pasiteiravo ji.

Jis nukreipė į ją tamsias akis.

— Ne, — suirzo jis. — Aš ir taip budrus.

Na, šią bylą pralošiau, pamanė Ešling, tačiau visa užuojauta jam buvo išgaravusi.

— Ešling, pasižiūrėk, — pakvietė Geris.

Ešling pripuolė prie jo kompiuterio ekrano. Jai labai patiko, kaip jis sukomponavo straipsnį, išdėstė per keturis puslapius. Jis buvo spalvingas, smagus, patrauklus ir įdomus. Tekstas sulaužytas juostomis ir stulpeliais, o labiausiai išsiskyrė erotiška šokančios poros nuotrauka, kurioje moteris šlavė plaukais grindis.

Geris išspausdino visą straipsnį, ir Ešling nunešė jį Lizai taip pagarbiai, tarsi jis būtų pašventintas. Liza tylėdama pervertė puslapius. Akmeninis jos veidas buvo neįskaitomas. Tyla užtruko taip ilgai, kad Ešling susijaudinimą ėmė keisti nerimas. Ar straipsnis blogas? Tikriausiai Liza norėjo visai kitokio.

— Radau rašybos klaidą, — abejingu tonu pasakė Liza. — Štai čia. Dar viena. Ir dar viena. — Atvertusi pabaigą, pastūmė lapus į šalį ir tarė: — Gerai.

— Gerai? — paklausė Ešling, vis dar laukdama pagyrimo, kad įdėjo nemažai darbo ir pastangų.

— Taip, gerai, — nekantriai atsakė Liza. — Sutvarkyk jį ir nešk spausdinti.

Ešling rūsčiai pasižiūrėjo. Ji buvo taip nusivylusi, kad neįstengė tvardytis. Nežinojo, jog tai didžiulis Lizos įvertinimas. Kai Femme darbuotojai išgirsdavo riksmą: „Pasiimk šitą šūdo gabalą nuo mano stalo ir perrašyk iš naujo“, dažniausiai tai priimdavo kaip dovaną.

Tada Liza, kažką prisiminusi, prašneko visiškai apie kitus dalykus. Pernelyg nerūpestingai paklausė:

— Ei, kas tas vyriškis, su kuriuo buvai aną vakarą?

— Koks vyriškis? — Ešling puikiai suprato, apie ką ji šneka, bet buvo sumaniusi mažytį kerštą.

— Šviesiaplaukis vyrukas, tu išėjai su juo.

— A, Dilanas, — Ešling pasakė tik tiek. Mėgavosi šia akimirka.

— Tai kas jis? — galų gale turėjo paklausti Liza.

— Senas draugas.

— Nevedęs?

— Vedęs geriausią mano draugę. Taigi ar tau patiko mano straipsnis? — neatlyžo Ešling.

— Sakiau, kad geras, — suirzo Liza. Tada ištarė tai, kas užbėrė ant Ešling žaizdos druskos: — Manau, kad tokie straipsniai pasirodys reguliariai. Greitosiomis sukurpk kitą straipsnį apie susipažinimą su vyriškiais spalio numeriui. Ką pasiūlei pirmajam susitikimui? Pažinčių tarnybą? Jodinėjimą? Naršymą po internetą?

Ji viską prisiminė, pamanė Ešling, nepaprastai prislėgta minties, jog turės labai stengtis ir dirbti iki nugriuvimo šį ir kitus mėnesius. Ir niekados nesulauks už tai deramo pagyrimo!

— Arba galėtum sugalvoti ką nors apie pažintį su vyrais komikų spektaklyje, — gudriai nusišypsojo Liza.

Ešling nejaukiai gūžtelėjo pečiais.

— Ar jis jau paskambino? — ūmai pasidomėjo Liza.

Ešling papurtė galvą, sutrikusi, kokia yra nevykėlė. Ar jis paskambino Lizai? Galbūt. Piktdžiugiška karvė. Po trumpos tylos smalsumas nugalėjo.

— Ar jis tau paskambino?

Jos nuostabai, Liza taip pat papurtė galvą.

— Bjaurybė! — su palengvėjimu linksmai tarė Ešling.

— Bjaurybė! — netikėtai sukikeno Liza.

Iškart joms pasidarė labai keista, kad jis nepaskambino nė vienai.

— Vyrai! — nepakeliamas laukimas, trukęs nuo šeštadienio, ištirpo į lengvabūdišką juoką.

— Vyrai! — džiūgavo Liza.

Tuo metu abiejų žvilgsnį patraukė Kelvinas, jis stovėjo vidury kambario, tingiai kasydamasis pautus ir spoksodamas į viršų. Buvo labai panašus į vyriškį, todėl jos susižvalgė ir pradėjo raitytis iš juoko.

Juoko spazmai kilo iš pačių Lizos gelmių. Tas taip pataisė Lizai nuotaiką ir ją atpalaidavo, kad suvokė, jog jau seniai nebuvo šitaip kvatojusi. Tikras giluminis juokas kilo iš pilvo, ir daugiau niekas nebuvo svarbu.

— Kas atsitiko? — sudirgo Kelvinas. — Iš ko taip juokiatės?

To pakako, ir jos vėl ėmė kvatoti. Abipusį įtarinėjimą visiškai nuplovė didžiulis juoko potvynis, ir jos abi bent vieną akimirką atšilo ir pajuto vienybę.

Liza, kurios burna vis dar buvo iš džiugesio pražiota kaip delfino, impulsyviai tarė Ešling:

— Gavau kvietimą į veido kosmetikos pristatymą šią popietę. Ar nori eiti?

— Kodėl gi ne? — linksmai pasakė Ešling. Dėkingu, bet nebe graudžiu tonu.

Veido kosmetiką pristatinėjo Source, šiuo metu nemaža bendrovė, jos gaminius labai mėgo supermodeliai ir merginos. Raminamai brangi, visi produktai natūralūs, pakuotė suskaidoma mikroorganizmų, perdirbama ar panaudojama iš naujo. Bendrovė sukėlė daug nereikalingo triukšmo, nes šiek tiek savo pelno investavo į medžių atsodinimą, ozono skylės lopymą ir kt. (Iš tikrųjų tai sudarė 0,0003 procento pelno, atskaičiavus mokesčius ir akcininkų gautus dividendus.) Tiesą sakant, tai buvo tik keli šimtai svarų, ir nors žmonės šitai žinojo, jiems buvo vis tiek. Jie pirko urmu, atsižvelgdami į šūkį: „Source — patikimas grožis“.

Kosmetika buvo pristatoma Morisono viešbutyje, jis buvo gan toli nuo kontoros, tad Liza užsispyrė važiuoti taksi. Nueiti pėsčiomis būtų buvę greičiau dėl spūsčių gatvėse, bet Lizai buvo nė motais. Londone ji niekur neidavo pėsčia ir manė, kad jos visuomeninė padėtis ir čia neleidžia elgtis kitaip.

Vienas viešbučio kambarių vienai dienai buvo paverstas senovine vaistine. Source merginos vilkėjo baltais gydytojo chalatais ir stovėjo už mažyčių vaistinės prekystalių (pagamintų iš sintetinės medžiagos, apdorotos taip, kad būtų panašu į seną vikmedį). Visur buvo išdėlioti buteliukai su stikliniais kamščiais, lašinės ir stikliniai indai, pilni receptų.

— Pretenzinga nesąmonė, — paniekinamai nusijuokė Liza Ešling į ausį. — O kai jie reklamuoja naujojo sezono gaminius, šneka taip, tarsi būtų atradę vaistus nuo vėžio. Bet pirmiausia gėrimas!..

— Varpučių sultys, — sušuko Liza, kai padavėjas atkišo priešais ją padėklą. — Nusmurgėliai! Ką dar turit?

Ji pamojo kitam padavėjui, ant kurio padėklo buvo pristatyta skardinių dėžučių. Prie visų buvo pritvirtintas vamzdelis — lankstus nepermatomas šiaudelis.

— Deguonis? — pasibjaurėjo Liza. — Nekvailiok. Atnešk man taurę šampano.

— Dvi, — nervingai įsiterpė Ešling. Vien jau žalių gumuliuotų varpučių sulčių vaizdas kėlė šleikštulį, o, kiek jai žinoma, ji galėjo kvėpuoti deguonimi kada panorėjusi. Didžiausiam kitų prisiplakėlių, baikščiai siurbčiojančių varpučių sultis ir besistengiančių nesusivemti, pavydui, jos išgėrė po tris taures šampano. Tik Danas Heigelis, pravarde „Išbandau viską“, iš Sunday Independent degustavo deguonį ir taip apsvaigo, kad turėjo prigulti hole; turistai peržengdavo per jį atlaidžiai šypsodamiesi, manydami, jog jis — būdingiausias bjauraus girto airio pavyzdys.

— Eime, — galų gale tarė Liza Ešling. — Mums reikia į paskaitą, tada galėsime pretenduoti į nemokamą dovaną.

Liza teisi, nusprendė Ešling. Karo, mergina, demonstruojanti joms kosmetiką, buvo nepaprastai rimta ir nelinkusi juokauti apie savo gaminius.

— Šio sezono veidas tviskus, — tarė ji, meiliai brūkštelėdama akių pieštuku per plaštakos viršų.

— Toks buvo ir ano sezono veidas, — paprieštaravo Liza.

— Ne. Ano sezono žvilgsnis tviskantis, — tai buvo pasakyta be jokios ironijos.

Liza bakstelėjo Ešling smailia alkūne, ir jos suvirpėjo nuo tylaus džiaugsmo. Puiku, kai gali su kuo nors pasijuokti iš visų šių dalykų, pagalvojo Liza.

— Šį sezoną mes žengėme pirmuosius žingsnius, pagamindami blizgį antakiams, ir esam dėl to labai susijaudinę... Jo sudėtis labai suderinta, nes, kitaip nei kiti kosmetikos gamintojai, savo produkcijos negadiname gyvuliniais riebalais. Maža kaina...

Galiausiai vertingas pristatymas baigėsi, ir Karo subarškino naujojo sezono kosmetikos pavyzdžiais. Visi gaminiai buvo storo stiklo indeliuose, primenančiuose senovinius vaistų buteliukus, ir supakuoti į dėžutę — tikslią gydytojo lagaminėlio kopiją.

Ji padavė juos Lizai, kuri aiškiai buvo palaikyta bose. Bet kai Ešling su Liza nepasijudino iš vietos, Karo sunerimo:

— Leidiniui tik po vieną dovaną. Source požiūris — neskatinti pertekliaus.

Liza ir Ešling patyrė pribloškiančią akimirksnio konkurenciją.

— Žinau, — linksmai pasakė Liza, nerūpestingai išsklęsdama iš kambario, tvirtai sugniaužusi dovanų krepšelį. Jai teisėtai priklausė devynios dešimtosios turto, bent nuo paskutinio patikrinimo. Ji patraukė per holą ir nė nestabtelėjusi peržengė per vis dar išsitelžusį ant grindų Daną Heigelį.

— Gražios kelnaitės, — sumurmėjo jis. — Kam mūvi kelnes? — paklausė, kai po akimirkos per jį peršoko Ešling.

Lizai nusprendus, kad jos jau gana toli nuo viešbučio, ji sulėtino žingsnį. Ešling pasivijo ją ir sunerimusi pažvelgė į dovanėlę.

— Viskas priklauso nuo to, kas tenai yra, — tarė Liza ir tvirtai sučiaupė lūpas. Tiesiog prisiminė, kodėl jai patikdavo eiti į tokius renginius vienai. Kitaip turi dalytis kosmetika, pagyromis, daiktais. Atverdama gydytojo lagaminėlį pasakė: — Gali imti akių pieštuką. Ei, jis tviska.

Bet jis buvo keistos purvinos spalvos, kuri nė vienai netiko.

— Ir dar gali paimti antakių blizgį. Man bus kaklo kremas ir pieštukas akims paryškinti.

— Ir lūpų dažus? — paklausė Ešling, jai iš didelio noro skrandyje susidarė gumulas. Lūpų dažai buvo tikrai geidžiamas laimikis, nuostabus blankios rudos spalvos su puikiu matiniu įdėklu.

— Tai mano, — nukirto Liza. — Šiaip ar taip, juk aš — viršininkė.

Argi to nežinom, įsižeidusi pagalvojo Ešling.

26

Antradienį vakare Ešling nuėjo į salsos pamoką. Kaip ir aną sykį, moterų buvo dešimt kartų daugiau nei vyrų. Ešling turėjo šokti su kita moterimi. Partnerė pasiteiravo, ar dažnai ji čia lankosi.

— Tai pirmoji pamoka, — atsakė Ešling.

— Ak taip, visai pamiršau. Juk puiku turėti užsiėmimą?

Po pamokos Ešling įraudusiais skruostais ir švytinčiu veidu parlėkė namo tikrinti atsakiklio, bet vos atidariusi duris išvydo ilgą grėsmingą nemirksintį raudonos lemputės žvilgsnį. Na, dar ne trečiadienio vakaras. Ne viskas prarasta.

Kai ėmė raustis virtuvės spintelėse ir ieškoti ko nors krimsti, susinervino, nes ėmė svarstyti: o gal Markas pametė jos telefono numerį? Bet ne. Jis įsikišo jį giliai į kišenę ir pasakė laikysiąs prie širdies. Be to, davė jam numerį antrą sykį, taigi galimybės pamesti buvo kur kas mažesnės.

Ji apžiūrėjo laimikį: pusė maišelio minkštokų tortilijų traškučių, pakelis juodųjų alyvuogių; keturi taip pat šiek tiek minkšti Hobnobs; įlenkta ananasų skardinė; aštuonios riekutės sužiedėjusios duonos. Vargana užkanda, rytoj reikės nudrožti į prekybos centrą.

Ešling labai norėjo šilto maisto, todėl įkišo dvi senos duonos riekeles į skrudintuvą. Laukdama skrebučių, pajuto bejėgišką nusivylimą dėl Marko. Dėl to, kad pramušė jos gyvenime skylę ir atvėrė kelią sėlinančiam laukimui. Puikiai gyveno, kol jos nebuvo pradėjęs drumsti Markas.

Ir kodėl taip ją kankina? Dabar, kai išvydo jį scenoje, ėmė apie jį galvoti kitaip. Jis jau nebebuvo vyriškis, prie kurio ji neturėjo nė menkiausio noro prieiti artyn, Markas Valentainas virto geidžiamu kąsneliu, ir nebuvo tikra, ar yra jo verta.

Sužiaumojus pusę skrebučio suskambo telefonas, ir jos adrenalino lygis kūne šoktelėjo. Braukdamasi nuo veido sviestuotus trupinius, nulapnojo per kambarį ir čiupo ragelį.

— Alio? — laukė užgniaužusi kvapą. Tačiau akimirksniu atgavo žadą. — A, Kloda, sveika.

— Ar tu namie? — paklausė Kloda.

— Hm, o kaip tau atrodo?

— Atleisk. Norėjau paklausti, ar galėčiau užeiti?

O ne. Ešling nuotaika sugedo. Laukia nekokia perspektyva. Ji tuojau išmetė iš savo planų skambutį tėvams — jai ir taip per daug neigiamų emocijų.

— Užsuk, — pasakė Klodai. — Tupėsiu namuose visą vakarą.

— Aš tik užšoksiu kokiai valandai pas Ešling, — šūktelėjo Kloda Dilanui, spoksančiam televizorių pusiau ištapetuotame priekiniame kambaryje.

— Tikrai? — nustebo jis. Tai buvo keista, nes Kloda vakare retai kada išeidavo iš namų. Ir niekada viena. Dar nespėjus užduoti kito klausimo, ji jau buvo uždariusi duris ir su Nissan Micra suko atbuline eiga į kelią.

— Turiu su tavimi pasikalbėti, — tarė Kloda, kai Ešling įsileido ją į butą.

— Taip ir supratau, — liūdnai pasakė Ešling.

— Ir man reikia tavo paslaugos.

— Padarysiu, ką tik galėsiu.

— Ei, ar žinai, kad tavo tarpdury įsitaisęs benamis? — Kloda ūmai pakeitė pokalbio temą. — Jis pasisveikino su manimi.

— Tikriausiai tai Bū. Jaunas besišypsantis rudaplaukis?

— Taip, bet... — užsikirto Kloda. — Ar pažįsti jį?

— Ne visai, tačiau... na, anądien mudu keistai šnektelėjom.

— Bet jis greičiausiai narkomanas! Gali tave užpulti su švirkštu — supranti, jie šitaip elgiasi. Arba įsilaužti į tavo butą.

— Jis ne narkomanas.

— Iš kur žinai?

— Jis man pasakė.

— Ir juo patikėjai?

— Tai matyti, — staiga suirzo Ešling. — Jei kas nors yra girtas arba apdujęs nuo narkotikų, iškart suprasi vos pasikalbėjusi.

— Tad kodėl jis neturi namų?

— Nežinau, — prisipažino Ešling. Manė, kad to klausti nemandagu. — Bet jis labai mielas. Tiesą sakant, normalus. Ir jo nekaltinčiau, jeigu gertų arba vartotų narkotikus: būti benamiu — siaubingas jausmas.

Kloda maištingai atkišo apatinę lūpą.

— Nesuprantu, iš kur ištrauki šitokius žmones. Bet būk atsargi, gerai? Vis dėlto man reikia su tavimi pasišnekėti. Aš apsisprendžiau.

Dėl ko? Ims gerti antidepresantus? Paliks Dilaną?

— Atėjo metas, — Kloda pritūpė ant sofos. Patogiai įsitaisiusi pakartojo: — Atėjo metas...

— Kam? — pratrūko Ešling.

— ...man grįžti į darbą, — užbaigė Kloda.

Šito Ešling nesitikėjo. Įsitempusi laukė, kada išgirs ką nors itin nemalonaus.

— Ką? Tu? Vėl dirbsi?

— Kodėl gi ne? — teisinosi Kloda.

— E, tikrai. Kodėl ne? Bet kas tave skatina imtis darbo?

— Ak, jau kurį laiką mintis apie tai nedavė ramybės. Matyt, nėra sveika visą energiją skirti tik savo vaikams, — Kloda manė, kad tai ir yra siaubingo graužiančio ir nesmagaus nepasitenkinimo priežastis. — Turiu dažniau išeiti iš namų. Kalbėtis su suaugusiais žmonėmis.

— Apie tai ir norėjai su manimi pasišnekėti? — Ešling reikėjo įsitikinti.

— O apie ką dar? — nustebo Kloda.

— Nieko, — Ešling būtų galėjusi dėti Dilanui per ausį, kad sunervino ją ir privertė baisiai nerimauti, kai buvo aišku, jog Kloda vargina ne kas kita, o tik nuobodulys ir monotonija. — Apie kokį darbą galvoji?

— Dar nežinau. Iš tikrųjų, tai nesvarbu. Bet kokį... Nors, — liūdnai pridūrė Kloda, — kad ir koks jis būtų, bus sunku paklusti kitų žmonių įsakymams. Žmonių, kurie nėra mano vaikai.

Kol Ešling stengėsi prisitaikyti prie netikėto įvykių posūkio, Kloda užsisvajojo. Buvo prisiskaičiusi knygų, kuriose namų šeimininkės sėkmingai pradėjo savo verslą. Savo gebėjimą puikiai kepti pritaikė pyragų kepykloje. Arba įkūrė sveikatingumo klubą moterims. Arba pomėgis žiesti puodus virto klestinčia įmone, kurioje buvo įdarbinti, ak, mažiausiai septyniasdešimt ar aštuoniasdešimt žmonių. Regis, taip nesunku imtis kokios nors veiklos. Bankai paskolino joms pinigų, svainės prižiūrėjo vaikus, kaimynų garažas virto verslo būstine, visi puolė padėti. Kai kavinę užliejo vanduo, į pagalbą puolė visas pasaulis ir net senoliai: klientai, paštininkai, niekuo dėti praeiviai ir tie, kurie kentė nuo heroino abstinencijos. (Tai dažniausiai būdavo ženklas, kad ta baisi būsena baigiasi.)

Ir šios pramanytos verslios moterys nuolatos stengdavosi įtraukti į savo sandėrį kokį nors vyriškį.

Tačiau tu turi vyrą, priminė sau Kloda.

Taip, bet...

Taigi ar ji įstengtų pradėti savo verslą? Ir ką ji sugebėtų?

Atvirai kalbant, nieko. Ji nuoširdžiai abejojo, ar kas nors pirktų jos pagamintą valgį. Ji beveik visada turėdavo mokėti savo vaikams, kad šie suvalgytų, ką jiems patiekdavo. Ji negalėjo įsivaizduoti, kad žmonės sutiktų brangiai mokėti, užėję į jos restoraną ir suvalgę graužlių ir pašildytų mikrobangų krosnelėje makaronų — net jei pasiūlytų nemokamą maisto aušinimo paslaugą: visi valgiai prieš nešant juos klientams būtų specialiai atvėsinami. Ir leistų lankytojams įsitrinti maisto likučius sau į plaukus.

O dėl amatų — ji verčiau gimdytų, nei užsiimtų puodininkyste. Ir visai nenutuokia, kaip įkurti sveikatingumo klubą.

Ne, Klodai atrodė, kad paprastesnis būdas užsidirbti pragyvenimui — tai kortos. Šitaip prasimanydavo pinigų Ešling.

— Taigi svarsčiau, ar negalėtum išspausdinti mano gyvenimo aprašymą? — pasiteiravo Kloda. — Ir klausyk, nenoriu, kad apie tai sužinotų Dilanas. Šiaip ar taip, dar ne, nes bus įžeistas jo išdidumas. Juk jis — vienintelis šeimos maitintojas, ar supranti, ką noriu pasakyti?

Ešling nebuvo visai įtikinta, bet nusprendė nesikišti.

— Gerai. Kokius tavo pomėgius paminėti? Skraidymą skraidykle?

— Plaukiojimą plaustu per putotą vandenį, — sukikeno Kloda. — Ir pasiaukojimą žmonėms.

— Ar iš tikrųjų gerai jautiesi? — Ešling reikėjo, kad Kloda jai dar kartą tai patvirtintų.

— Dabar taip. Bet atvirai šnekant, jau senokai mane kamuoja liūdesys, jis jau pradėjo blogai veikti.

Galbūt Dilanas ne be reikalo dramatizuoja, nusprendė Ešling. Matyt, turi priežasčių nerimauti.

— Tačiau dabar žinau, ką daryti, — linksmai tarė Kloda. — Viskas susiklostys gerai... Ei, — ūmai ji kai ką prisiminė. — Dilanas man sake, kad šeštadienio vakarą pabūsi su vaikais.

Taigi Klodos linksminimo operacija tęsiasi?

— Mudu ketiname eiti į L’Oeuf, — net suvirpėjo iš pasitenkinimo Kloda. — Kaip seniai buvau kur nors.

— Klausyk, ar tu nieko prieš, jei su manimi vaikus prižiūrės ir Tedas? — Ešling vylėsi, kad Klodai nepatiks tokia mintis.

— Tedas? Tas tamsiaplaukis? — Kloda pasvarstė. — Gerai, kodėl ne? Jis atrodo visai nekenksmingas.

27

Ešling anksti atėjo į darbą, norėdama parašyti Klodos gyvenimo aprašymą, paskui jį nunešė Geriui, kad šis gražiai sumaketuotų. Laukdama, kol jis sutvarkys tekstą, susigriebė rašinėjanti: „Ešling Valentain“, ir tai ją pribloškė. Nebūk vaikas, subręsk! Verčiau griebkis darbo. Bet ji padarė dar nemalonesnį dalyką. Paskambino tėvams. Atsiliepė tėvas.

— Tėti, tai Ešling.

— Ak, sveika! — išgirdęs jos balsą, jis, regis, apsidžiaugė. — Kaip sekasi?

— Gerai, gerai. O jūs sveiki?

— Kaip visada. Kada tave pamatysim? Ar negalėtum atvažiuoti šį savaitgalį?

— Dar ne, — pajutusi kaltę, ji sudrebėjo. — Supranti, šiuo metu kartais turiu dirbti ir savaitgaliais.

— Kaip gaila, tik nepersidirbk. Bet darbas sekasi gerai?

— Puikiai.

— Luktelėk, mama nori su tavimi persimesti keliais žodžiais.

— Atvirai šnekant, tėti, negaliu kalbėtis, nes esu darbe. Paskambinsiu kurį nors vakarą. Džiaugiuosi, kad neblogai gyvuojate.

Tada padėjo ragelį, jausdamasi ir truputį geriau, ir blogiau. Palengvėjo, kad galų gale pasiryžo paskambinti tėvams ir kad keletą savaičių bus ramu, bet ėmė graužti kaltės jausmas, kad nepateisino jų lūkesčių. Ji užsirūkė ir giliai įtraukė.

Liza pavėlavo.

— Kur buvot? — parūpo Triks. — Visi jūsų ieško.

— Tu esi mano sekretorė, — nekantriai atsakė Liza. — Turėtum žinoti. Pasižiūrėk į mano susitikimų knygelę.

— Ak, jūsų susitikimų knygelė. Žinoma, — ji atsivertė vieną puslapį ir perskaitė: — „Interviu su pamišėle Fridą Kieli“. Štai kur ji buvo, bičiuliai.

— Teisingai, — gan garsiai, kad girdėtų visi, ypač Mersedes, tarė Liza. — Šįryt aplankiau Fridą Kieli jos ateljė. Ji labai miela. Nors prie žaizdos dėk.

Iš tiesų ji buvo tikras košmaras. Groteskiškas košmaras. Nemaloni, beprotiškai nervinga ir taip pasikėlusi, kad gali ir nebenusileisti ant žemės. Tai būtų ne taip jau blogai, pagalvojo Liza.

Kai Liza atėjo pas Fridą, ji tysojo šezlonge, apsivilkusi vieną iš savo geresnių suknelių, o ilgi žili plaukai buvo išsidraikę ir siekė liemenį. Ji pusiau gulom ramstėsi į medžiagos gniutulą ir kimšo McDonald’s pusryčius. Nors tą patį rytą Liza su sekretore buvo suderinusi laiką dėl interviu, Fridą ėmė tvirtinti, kad nieko apie tai nežino.

— Bet jūsų sekretorė...

— Mano sekretorė, — užbliovė Fridą, — niekam tikusi idiote. Aš ją atleisiu. Džule, Elein, kad ir koks tavo vardas, — TU ATLEISTA!.. Bet jeigu jau atėjote, prašom, — nusileido ji. Buvo nusiteikusi šiek tiek pasilinksminti.

— Gal galėtumėte papasakoti apie save? — Liza bandė pradėti interviu. — Kur esate gimusi?

— Zogo planetoje, brangioji, — lėtai ištarė Fridą.

Liza įbedė į ją žvilgsnį. Buvo linkusi ja patikėti.

— Jeigu jums labiau patinka kalbėti apie drabužius...

— Drabužius! — purkštelėjo Fridą. — Tai — ne drabužiai!

Tikrai? Bet jeigu ne drabužiai, tai kas? — svarstė Liza.

— Meno kūriniai, idiote!

Lizai labai nepatiko, kad buvo pavadinta idiote. Ji vos pajėgė tvardytis. Tačiau turėjo galvoti apie „Kolin“ sėkmę.

— Galbūt... — ji nurijo įniršį, — galbūt galėtumėt atskleisti priežastis, kodėl jums taip puikiai sekasi?

— Kodėl? Kodėl? — iš pasibjaurėjimo Fridai išsprogo akys. — Nes aš, po velnių, geniali, štai kodėl. Galvoje girdžiu balsus.

— Jums tikriausiai reikėtų kreiptis į gydytoją, — ištrūko Lizai.

— Kalbu apie savo dvasinius vadovus, idiote! Jie man pasako, ką turiu kurti.

Į kambarį įlėkė susitaršęs Jorkšyro terjeras (ant jo galvos buvo užmaukšlintas miniatiūrinis cilindras) ir ėmė siaubingai spigiai loti.

— Oooo, eikš pas mamytę, — Fridą pavilko padarėlį per tvido skiautes ir priglaudė jį prie stambios krūtinės. — Tai Skjaparelis. Mano mūza. Be jo mano genialumas tiesiog dingtų.

Lizai kilo įtarimas, kad netrukus šuo gali tapti siaubingo nelaimingo atsitikimo priežastimi. Jausmas sustiprėjo, kai Skjaparelis ėmė kaukšėti aštriais dantimis ir grybštelėjo Lizai ranką.

Fridą Kieli išsigando.

— Ooooo, šita bjauri žurnalistė įkišo tau į nasrus purviną ranką? — ji pažvelgė į Lizą. — Jei Skjaparelis susirgs, iškelsiu jums bylą. Jums ir tam laikraštpalaikiui, kuriam atstovaujate.

— Tai ne laikraštis, o žurnalas „Kolin“. Donegale fotografavome jūsų...

Bet Fridą nesiklausė. Atsirėmė ant alkūnės ir subliuvo sekretorei:

— Mergužėle! Kažkas šiame pastate dvokia ropėmis! Išsiaiškink kas ir atsikratyk. Jau sakiau, kad negaliu to pakęsti.

Iš kabineto pasirodžiusi sekretorė ramiai pasakė:

— Tai tik jūsų vaizduotė, niekas nesmirdi ropėmis.

— O aš jas užuodžiu. Tu atleista! — suspigo Fridą.

Liza pažvelgė į savo ranką. Mažasis nenaudėlis paliko ant jos odos dantų žymes. Jai jau gana. Parašyti straipsnį apie šią pamišusią moterį neįmanoma.

Kabinete sekretorė — iš tikrųjų jos vardas Flora — patepė Lizos žaizdą arnikų tepalu, kuris, akivaizdu, ir buvo skirtas tokiam tikslui.

— Kiek sykių per dieną ji atleidžia jus iš darbo? — pasidomėjo Liza.

— Nesuskaičiuojamą daugybę. Ji sunkaus būdo, — ramino Flora. — Tačiau taip yra todėl, kad ji geniali.

— Ji — psichiškai nesveika kalė.

Flora palenkė galvą į šoną ir susimąstė.

— Taip, — pritarė ji, — tikrai taip.

Liza pasigavo taksi ir nuvažiavo į darbą. Jokiais būdais neleis, kad Mersedes pajustų pasitenkinimą, pripažindama, kad buvo teisi, jog Fridą Kieli — maniakė.

— Fridą — žavi moteris, — tarė Liza „Kolin“ darbuotojams. — Tiesą sakant, mudvi net pajutome dvasinį ryšį.

Ji žiūrėjo, kaip į jos žodžius reaguos Mersedes, bet tamsios jos akys neišsidavė.

Po pusvalandžio iš kabineto išėjo Džekas ir tarė:

— Skambino Londonas.

Ji nukreipė į jį savo meistriškai padažytas pilkas akis ir taip sunerimo, kad užklego gerklė, ir neįstengė pratarti nė žodžio. Dieve, na ir rytas!

Džekas padelsė, kad padarytų didesnį poveikį, tada iš lėto dramatiškai pasakė:

— L’Oreal... įdėjo... keturių puslapių reklamą... į kiekvieną numerį... pirmam... pusmečiui!

Jis trumpam nutilo, leisdamas naujienai pasiekti tikslą. Paskui nusišypsojo, o beveik visada susirūpinęs jo veidas dabar švytėjo laime. Gyva burna išsiviepė, parodydama šelmiškai nuskeltą dantį, o akys blizgėjo iš pasitenkinimo.

— O kokios nuolaidos prašo? — sumurmėjo Liza pro sustingusias lūpas.

— Jokios. Jie moka visą kainą. Nes mes to verti, cha, cha.

Liza išliko rami ir nustebusi pažvelgė jam į veidą. Tik dabar pajuto viso to siaubo, patirto aną savaitę, mastą. Džekui nė nereikėjo sakyti, kad L’Oreal — labai patikima bendrovė, kurios svaraus balso tikriausiai pakaks, kad būtų galima įtikinti reklamuotis ir kitas kosmetikos bendroves.

— Gerai, — vos įstengė išspausti Liza.

Kodėl turėjo tai pasakyti kitų akivaizdoje? Jeigu būtų užsidarę jo kabinete, būtų puolusi jam į glėbį ir stipriai apkabinusi.

— Gerai? — jis žaismingai išplėtė akis.

— Reikėtų atšvęsti, — Liza ėmė po truputį atsikvošėti ir atsipalaiduoti. — Nueiti priešpiečių.

Pasijuto dar laimingesnė, kai jis pritarė:

— Reikėtų.

Jie įsmeigė akis vienas į kitą ir akimirką mėgavosi svaiginama euforija.

— Užsakysiu staliuką. Triks, — linksmai sušuko Liza, — atšauk mano susitikimą su kirpėja per priešpiečius!

Tai priminė senus laikus.

— Kadangi tu čia, užmesk į tai akį, — Liza mostelėjo į kažkokius popierius.

Ešling, sėdėdama per tris stalus, susidomėjusi sekė viską, kad ir kas vyktų, ir pamatė, kad Liza rodo Džekui jos straipsnį apie salsą.

— Sakiau, kad paversiu šį žurnalą puikiu skaitalu, — nusijuokė jam Liza.

— Ir tikrai tau pavyko, — tarė jis, paviršutiniškai perbėgdamas straipsnį ir pritariamai linkčiodamas. — Tai puikus rašinys.

Ešling žiūrėjo netekusi jėgų. Kažkodėl Liza visus nuopelnus prisiskyrė sau, tarsi tai būtų jos darbas. Tai neteisinga. Bet ką ji ketina daryti? Nieko. Pernelyg bijo priešiškumo. Staiga išgirdo save šūktelint:

— Malonu, kad patiko! — balsas drebėjo. Ji stengėsi kalbėti lyg niekur nieko, bet suprato, jog tai nuskambėjo nenatūraliai ir keistai.

Džekas nustebęs grįžtelėjo Ešling pusėn.

— Aš parašiau tą straipsnį, — atsiprašančiu tonu prabilo. — Malonu, kad jums patiko, — netvirtai pridūrė.

— Geris jį surinko, — pyktelėjo Liza. — O aš pakišau idėją. Turėsi išmokti komandinio darbo, Ešling, — papriekaištavo Liza girdint Džekui.

Bet Džekas įdėmiai spoksojo į seksualią nuotrauką, paskui nukreipė akis nuo moters ir įbedė į Ešling įžūlų, dviprasmišką ir tiriantį žvilgsnį. Nuo jo Ešling išmušė karštis, ir ji pasijuto nepatogiai.

— Gerai, gerai, — jo lūpos išsirietė kampučiuose, lyg būtų tvardęs didelę šypseną. — Taigi, Ešling, štai kuo užsiimi laisvalaikiu. Nepadoriais šokiais?

— Jie nėra... — ji norėjo jam pliaukštelėti.

— Rimtai kalbant, tai nuostabus straipsnis. Puikiai padirbėjai, — tarė Džekas, nukirsdamas visas užuominas. — Ar ne, Liza?

Lizos burna rodė visokias grimasas, bet jai nebuvo kur dingti.

— Taip, — buvo priversta pripažinti. — Ji šauniai padirbėjo.

Liza užsakė juodviem su Džeku staliuką Halo. Geriausia imtis vadovauti, nes jai atrodė, kad jei būtų pavedusi tai padaryti jam, jie būtų valgę picerijoje.

Likus pusvalandžiui iki priešpiečių, ji nudrožė į tualetą, norėdama įsitikinti, kad atrodo labai labai puikiai. Kokia laimė, kad šiandien vilkėjo šviesiai violetinį Press and Bastyan kostiumėlį. Nors jei nebūtų pasirinkusi to kostiumėlio, vis tiek būtų apsivilkusi kitą tokį pat žavų apdarą. Kai esi žurnalo redaktorė, niekados nežinai, kada reikės atrodyti nepriekaištingai. Visados pasirengusi — toks jos devizas.

Plonytės basutės, surišamos sunkaus šilko juostelėmis, būtų neištvėrusios net trumpo kelio ruožo krantine — ir taip vos laikėsi jai sukinėjantis po kontorą. Lizos visai neerzino, kad jos labai nepraktiškos: juk kai kurie bateliai ir skirti nepaprastam, bet trumpalaikiam grožiui. Kam dar Dievas išrado taksi?

Žvelgdama į save veidrodyje liko, nors ir nenoromis, patenkinta. Jos akys švytėjo ir buvo didelės (ačiū baltam kosmetiniam pieštukui, kuriuo buvo paryškintas vidinis akių kraštas), veido spalva gaivi (Aveda kaukė), kakta lygi, be jokių raukšlių (botulino toksino injekcija prieš išvykstant iš Londono). Ji šukavo plaukus, kol jie ėmė blizgėti — tai truko labai trumpai. Jie visada blizgėdavo, nes profesionali kirpėja juos tepdavo kondicionieriumi, supurkšdavo tiesinančiu plaukus laku ir išdžiovindavo.

Taksi atvažiavo be dešimt pirma, ir jie su Džeku išėjo, o visa redakcija nulydėjo akimis. Liza jaudinosi, nes jis bus labai arti. Be to, ketino pasinaudoti uždara automobilio erdve ir „netyčia“ savo grakščiomis nuogomis kojomis paliesti jo kojas. Bet vos jiems įsėdus į taksi suskambo Džeko mobilusis telefonas, ir visą kelią jis prasiginčijo su radijo stoties teisininku konsultantu dėl to, kad jiems buvo uždrausta transliuoti interviu su vyskupu, turėjusiu meilės ryšių. Lizai taip ir nepasitaikė progos prisiglausti.

— Nesuprantu, kokia čia problema, — suniurzgė į mikrofoną nepatenkintas Džekas. — Šiais laikais sunku rasti vyskupą, kuris nebūtų įsipainiojęs į meilės romaną. Tiesą sakant, kodėl mes vis dar norime kalbinti tą vyruką?

— Kaip gyvuojate, Liza? — paklausė taksi vairuotojas. — Ar jau radote butą?

Liza pasilenkė į priekį. Kas tas keistas žmogus, taip gerai žinąs, kas dedasi jos gyvenime? Tada ji atpažino tą taksi vairuotoją. Tai jis vežiojo ją apžiūrėti butų pirmą savaitę Dubline.

— Ak taip, susiradau nedidelį namuką prie Pietinio žiedo, — mandagiai atsakė.

— Prie Pietinio žiedo? — jis pritariamai linktelėjo. — Vienas iš Dublino rajonų, kurio dar neužkariavo japiai.

— O, bet tenai labai gražu, — tarė Liza.

Paskui prisiminė, kokį atsakymą norėjo išgirsti.

— Taigi kas įvyko, kai susidūrėte su merginų, terorizavusių jūsų keturiolikmetę dukterį, gauja? Jums pritrūko laiko baigti pasakojimą, kai buvome susitikę paskutinį sykį.

— Nuo to laiko neliečia jos nė pirštu, — nusišypsojo jis. — Ji kitokia mergina.

Lizai išlipus iš taksi, jis pasakė:

— Mano vardas Lajamas. Ateityje galėsit kviesti mano taksi, kai tik norėsite.

Kol juos vedė prie staliuko, stovinčio gražaus judraus restoranėlio centre, Džekas vis dar šnekėjosi telefonu. Lizai vieta patiko. Džekas gal ir atrodė taip, tarsi būtų savo kostiumą radęs atliekų konteineryje, bet jis labai autoritetingai kalbėjo mobiliuoju. Atkurti pusiausvyrą prireikė nemažai laiko. Kai kurie valgytojai, sėdintys netoliese, sunerimę ištiesė rankas į savo telefonus, kai pamatė Džeką, tarškantį savuoju, ir susigundė keletu visai nereikalingų skambučių.

Pažadėjęs apsispręsti iki penktos valandos, Džekas nutrenkė telefoną.

— Atsiprašau, Liza.

— Nieko tokio, — žaviai nusišypsojo, parodydama didžiausius savo naujų Source lūpų dažų privalumus.

Bet telefono skambutis nustelbė ankstesnį jo vėjavaikiškumą. Jis vėl pasidarė neramus ir rimtas, tad buvo visai nenusiteikęs flirtuoti. Tačiau to negalėjai pasakyti apie ją.

— Už mus, — reikšmingai nusišypsojo Liza, priliesdama savo taurę prie Džeko. Tada, norėdama jį sutrikdyti ir užminti jam ant liežuvio, pridūrė: — Už ilgą „Kolin“ klestėjimą.

— Už tai išgersiu, — kilstelėjo taurę ir išspaudė šypseną, bet aiškiai susirūpinęs. Jis buvo linkęs šnekėtis tik apie darbą. Apie skaitytojus, leidybos išlaidas, apie tai, kiek kainuos knygos recenzijos puslapis. Be to, regis, nejaukiai jautėsi, apsuptas akį rėžiančios Halo elegancijos. Jis plūkėsi su užkandžiu, stengdamasis šakute pasmeigti salotų garbanas ir sugrūsti jas į burną.

— Dieve, — staiga sušuko, kai kitas kąsnis iššoko į laisvę kaip spyruoklė. — Jaučiuosi kaip žirafa!

Liza prisitaikė prie tokios nuotaikos. Suprato, kad nėra prasmės stengtis atkurti tą šmaikščią atmosferą, tvyrojusią aną vakarą jos virtuvėje. Tai jo nedomino. Jis buvo pernelyg užsiėmęs, įsitempęs, o jai glostė širdį tai, kad jis apskritai sutiko su ja užkąsti. Ir jei nori šnekėtis apie darbą, tebus taip. Ji turėjo pavydėtiną gebėjimą pasukti daugelį dalykų savo naudai, taigi nusprendė, kad dabar tinkamiausia proga pasiteirauti Džeko apie galimybę parduoti Marko Valentaino skiltį ir kitiems jų leidiniams.

— Ar jis tikrai sakė, kad rašys mums skiltį? — kone linksmai paklausė Džekas.

— Tiesą sakant, ne... dar ne, — ji nusiuntė jam per stalą pasitikinčią šypseną. — Bet rašys.

— Paklausinėsiu apie sindikavimą. Tu kupina puikių minčių.

Tik tada, kai jie išėjo iš restorano, Džekas vėl virto žmogumi.

— Kaip veikia bako laiko relė? — pasidomėjo, o akyse žybtelėjo simpatijos kibirkštėlė.

— Be priekaištų, — sumirksėjo Liza. — Galiu kada panorėjusi ilgai maudytis po karštu dušu. — Ji nutęsė ir aistringai ištarė žodžius „ilgai“ ir „karštu“. Iš lėto ir jausmingai.

— Puiku, — pasakė, o jo vyzdžiai išsiplėtė iš susidomėjimo ir malonumo. — Puiku.

Grįždama iš darbo Liza buvo beveik prie namų, kai susidūrė su pavargusios išvaizdos moterimi šviesiais garstyčių spalvos plaukais. Ji vilkėjo šiltą treningą ir nešėsi visai nederantį prie jo DKNY krepšį. Lizos DKNY krepšį. Jis buvo jos, kol neatidavė Fransinai, vienai iš tų mažų mergaičių, žaidžiančių gatvėje. Ji nujautė, kad ši suplukusi moteris — Ketė? — buvo Fransinos motina.

— Labas, Liza, — nušvito. — Kaip laikotės?

— Ačiū, gerai, — šaltai atsakė Liza. Iš kur visi aplinkiniai žino jos vardą?

— Lekiu į darbą. Sidabro nešiojimo tarnyba Harbisone. Gaunu trisdešimt svarų ir parvažiuoju namo taksi, — pasirodo, Ketė kalbėjo apie padavėjos darbą. Ji mostelėjo Lizai dviejų šimtų svarų vertės krepšiu. — Pavėluosiu. Iki.

Lizą staiga aplankė įkvėpimas.

— Hm, Kete — jūs Ketė, ar ne? Ar jūsų nedomina valytojos darbas?

— Jau maniau, kad nepaklausite!

— O kodėl?

— Hm, jūs — užsiėmusi moteris, tad ar turite laiko išsivalyti namus? — iš tikrųjų Ketė turėjo galvoje tai, kad Fransina, suviliota Lizos kvietimo, užsuko į jos namus, o parėjusi pranešė, kad juose tikra kiaulidė.

— Nepalyginti blogiau nei pas mus! — įvertino ji.

O Ešling trečiadienio vakarą praleido pas Felimo motiną, atbogino jai dubenį, suvyniotą į dovanų popierių, ir taip išpildė prašymą.

— Mano darbas padarytas, — nusijuokė.

Paskui turėjo labai ilgai kiurksoti ponios Egan virtuvėje ir klausytis pažįstamų dejonių.

— Felimas nežinojo, iš kur vėjas pučia. Jam reikėjo vesti tave, Ešling.

Ji laukė Ešling pritarimo, bet šioji pirmąsyk nutylėjo.

Parsiradusi į namus, Ešling atsakiklyje nerado jokios žinutės. Prakeiktos Džoi ir jos vaikinų taisyklės.

— Dar tik devynios valandos, pesimiste, — išplūdo ją Džoi, atėjusi palaikyti Ešling per tas jos budynes. — Dar galybė laiko. Atkimšk butelį vyno, o aš papasakosiu, kokių malonių dalykų man prišnekėjo Mikas praėjusią naktį.

Ešling vargiai įstengė susivokti painiuose Džoi ir Miko santykių posūkiuose. Tie santykiai buvo tokie pat įtempti, kaip ir Džeko Divaino su mažąja drauguže, kandžiojančia jam pirštus. Ji padėjo kamščiatraukį, pripylė dvi taures vyno ir įsitaisė, bandydama analizuoti žodis po žodžio viską, ką kada nors yra Mikas pasakęs Džoi.

— ... Tada jis pasakė, kad priklausau moterims, mėgstančioms vėlyvus vakarus. Kaip manai, ką jis norėjo tuo pasakyti? Tikriausiai, kad esu tokia moteris, su kuria gera linksmintis, bet nesinori vesti?

— Gal jis tik turėjo galvoje, kad tau patinka vėlyvi vakarai?

Džoi smarkiai papurtė galvą.

— Ne, visados yra potekstė...

— Tedas mano, kad jos nėra. Kai vyras ką nors pasako, jo žodžius ir reikia suprasti tiesiogiai.

— Iš kur jis žino?

Ešling taip įsitraukė į prasmės paieškas, kad kai septynios minutės po dešimtos suskambo telefonas, buvo beveik užmiršusi, jog laukia skambučio.

— Atsiliepk, — linktelėjo galvą Džoi į skambantį telefoną. Bet Ešling bijojo pakelti ragelį, nes galėjo skambinti ne jis.

— Alio, — išlemeno.

— Labas, ar tai Ešling, šventoji komikų globėja? Tai Markas Valentainas. Markas Valentainas.

— Sveikas, — tarė Ešling. „Tai jis“ sužiopčiojo Džoi, paskui pabaksnojo piršto galu veidą, vaizduodama strazdanas. — Vis dėlto paskambinai? — sukikeno.

— Šventoji komikų globėja. Per pirmąjį Tedo Malinso pasirodymą padėjai jam, prisimeni? Pamaniau, kad toji mergina — komikų draugė.

Ji susimąstė — taip, jai patiko mintis būti šventąja komikų globėja.

— Taigi kaip gyvuoji? — paklausė ir tučtuojau nusprendė, kad patinka jo balsas. Niekada nepamanytum, kad jis priklauso strazdaniui. — Ar pastaruoju metu buvai kokiame nors gerame komikų spektaklyje?

Ji vėl sukikeno.

— Buvau šeštadienio vakarą.

— Turėsi viską apie jį iškloti, — nusikvatojo nebe strazdaniaus balsu.

— Gerai, — sukrizeno. Ir ėmė svarstyti, iš kur tas kikenimas. Ji kalbėjo kaip kokia pusgalvė.

— Ar galėtum ateiti į pasirodymą šio šeštadienio vakarą? — pasiteiravo jis.

— Ak, negaliu, — jos balse skambėjo neapsimestinis apgailestavimas. Ešling norėjo paaiškinti, kad turi prižiūrėti Klodos vaikus, bet kažkaip įstengė susilaikyti. Juk nenutiks nieko baisaus, jeigu jis žinos, kad ir ji turi savo gyvenimą.

— Išvažiuoji ilgajam savaitgaliui? — buvo nusivylęs.

— Ne, tiesiog šeštadienio vakare būsiu užsiėmusi.

— O aš negalėsiu sekmadienį.

Pokalbis pateko į aklavietę, paskui staiga abu pašnekovai vėl pratrūko.

— Ar ką nors veiksi pirmadienį? — pasidomėjo, kai ji tuo pačiu metu pasiūlė: — Gal pirmadienį?

Ji sukikeno. Vėl.

— Man regis, mudu turime planą, — tarė. — Ar neprieštarausi, jei paskambinsiu pirmadienį iš ryto — ne per daug anksti — ir mudu sutarsim?

— Iki pasimatymo!

— Taip, — pasakė jis šiltu, daug žadančiu balsu.

Ešling padėjo ragelį.

— O Dieve, pirmadienį pasiskyriau pasimatymą su strazdanium Marku Valentainu, — iš susijaudinimo ir netikėtumo nenustygo vietoje. — Jau daugybę metų nesu ėjusi į pasimatymą. Nuo Felimo laikų.

— Laiminga? — paklausė Džoi.

Ešling atsargiai linktelėjo galvą. Dabar, jam paskambinus, apėmė baimė, kad jis vėl gali dingti.

— Gerai, — nukirto Džoi. — Parepetuokim. Kartok paskui mane: „Ak, Markai! Markai!“

Kai kitą rytą Ešling pasirodė darbe, ją pasikvietė Liza.

— Ei, spėk, kas man vakar paskambino.

Ešling pažvelgė į jos kovingą, konkuruoti pasirengusią veido miną, į pergalingą džiūgavimą, sklindantį iš pilkų akių.

— Markas Valentainas? Kas dar galėtų būti?

— Tikrai taip, — patvirtino Liza. — Markas Valentainas.

— Štai kaip, — Ešling įžūliai užsidėjo ranką ant klubų. — Jis skambino ir man.

Liza, išgirdusi netikėtą žinią, prasižiojo. Manė, kad laimėtoja — ji.

— Kada susitinki su juo? — paklausė Ešling.

— Kurią nors kitos savaitės dieną.

— Tikrai? Na, pirmadienį vakare pasimatysiu su juo... Taigi greičiau, — pridūrė tam atvejui, jei Liza neišgirdo.

Abi persimetė piktais, rūsčiais ir kupinais įtampos žvilgsniais.

— Taigi laimėjau! — Ešling nesuvokė, kas jai užėjo.

Liza apstulbusi piktai spoksojo į Ešling, stengdamasi nutaisyti priešišką miną. Ji nugalėta. Jos nuostabai, pasidarė juokinga, ir ji pratrūko kvatoti.

— Šaunu! — suprunkštė.

Po akimirkos Ešling nuotaika pasikeitė, ir ji taip pat ėmė juoktis. Dvi kvaišos!

— Dieve, Liza, negali būti, net jeigu mudvi ir norim iš jo skirtingų dalykų, — išdrįso pasakyti Ešling. — Kodėl nerimauji?

— Nežinau, — Liza niekinamu žvilgsniu parodė, kad jai vis tiek. — Manau, kad mergina turi turėti mėgstamą užsiėmimą.

28

Randolph Media biurai dūgzte dūzgė — juose tvyrojo galutinio termino nuotaika. Buvo birželio penktadienis prieš ilgąjį savaitgalį, mat pirmadienis — ne darbo diena (tai visiškai sutrikdė Lizą: Anglijoje jis yra savaite anksčiau). Tą penktadienį atskriejo naujienos apie L’Oreal reklamą, Džekas Divainas nesirodė darbe ir buvo atgabenta dėžė šampano — skaitytojų konkurso prizas. („Iš kurio Prancūzijos regiono kilęs šampanas? Atsakymus siųskite atvirlaiškiu... Nugalėtojas, išrinktas burtais, gaus dvylika geriausio...“)

Liza dirstelėjo į šampaną, paskui — į laikrodį: be penkiolikos keturios. Pažvelgė į darbuotojus. Pastarąsias tris savaites jie plušėjo iš peties. „Kolin“ neturėtų ištikti visiška nesėkmė. Ji prisiminė, kaip buvo svarbu kelti darbuotojų dvasią. Dabar, atvirai kalbant, turėjo prisipažinti, jog buvo nusiteikusi išgerti, ir jai atrodė, kad bus negerai, jei įsipils tik sau.

Ji teatrališkai atsikrenkštė.

— Hm, — linksmai tarė. — Ar kas nors norėtų taurės šampano? — reikšmingai palenkė žvilgančią galvą dėžės pusėn, ir visi tučtuojau sumojo, kur ji suka.

— O kaip skaitytojų konkursas? — parūpo Ešling.

— Prikąsk savo sumautą liežuvį, — sušnypštė Triks, paskui atsigręžė į Lizą. — Tai bent puikus dalykas, Liza, — garsiai sukurkė. — Galim atšvęsti jūsų gautus didžiulius pinigus už L’Oreal reklamą.

Nereikėjo nė raginti. Žodžiai: „Liza sako, kad galime išgerti skaitytojų konkurso šampaną, Liza sako, kad galime išgerti skaitytojų konkurso šampaną“ nušniokštė per kontorą it šnabždantis brizas. Darbo įrankiai buvo padėti, visi atsipalaidavo. Net Mersedes pralinksmėjo.

— Bet neturime taurių, — ūmai sunerimo Liza.

— Niekis.

Lizai dar nespėjus apsigalvoti, Triks jau gabeno į tualetą padėklą, prikrautą nešvarių kavos puodelių. Pirmąkart per pusmetį ji ketino suplauti indus. Grįžo dvigubai greičiau, ir buvo visai nesvarbu, kad ji gerai neišskalavo puodelių, — juose buvo likę ploviklio, bet dėl per smarkaus putojimo bus galima apkaltinti šampaną.

— Deja, jis deramai neatšaldytas, — maloniai tarstelėjo Liza, įsprausdama Kelvinui į rankas putojančio gėrimo pilną nudaužtą puodelį su užrašu „Burlentininkai tai daro stovėdami“.

— Kas čia išdykauja! — nudžiugo Kelvinas, patenkintas, kad buvo neaplenktas ir jis, nors ir nedirbo „Kolin“.

Grupelė kanceliarijos darbuotojų sunerimę lūkuriavo kampe, svarstydami, ar ir jiems teks šampano. Visi atsiduso su didžiuliu palengvėjimu, kai Liza iššovė antro butelio kamštį ir pasirodė nešina puodeliais, ant kurių puikavosi tokie užrašai: „Negaliu patikėti, jog tai ne sviestas“, „Kia-Ora, būsiu tavo“, ir dviem „Ar tiesa, kas užrašyta ant skardinės“.

— Jūsų puiki sveikata, ponia Morli, — Liza padavė puodelį „Negaliu patikėti, jog tai ne sviestas“ pernelyg Džeką ginančiai jo sekretorei.

— Į sveikatą, — įtariai sumurmėjo ponia Morli.

Kai visi gavo puodelius, Liza pakėlė savąjį ir tarė:

— Už jus visus. Už jūsų sunkų triūsą per pastarąsias savaites.

Ešling ir Mersedes nepatikėjo savo ausimis. Galėjo prisiekti, kad Liza jau buvo pasigėrusi. Paskui visi ėmė godžiai gerti, išskyrus Triks. Tačiau taip atsitiko todėl, kad ji jau buvo išgėrusi savo puodelį. Netrukus ją pavijo ir kiti. Ilgam stojo tyla, nes visų akys lakstė nuo putų, likusių puodelio dugne (jos ir toliau keistai radioaktyviai spragsėjo ir šnypštė), prie dešimties dar pilnų butelių.

Tylą nutraukė Liza.

— Gal atidarykim dar vieną? — nekaltai paklausė, tarsi ta mintis būtų jai toptelėjusi tik dabar.

— Manau, galėtume, — Triks apsimetė, kad jai vis tiek.

— Žinoma, kodėl gi ne? — vienas kupinas puodelis labai suminkštino ponią Morli.

Bet Lizai vyniojant kamščio vieleles atsidarė kontoros durys, ir visi įsitempė. Mėšlas!

Labai tikėtina, kad Džekas įsiustų, jeigu užkluptų juos maukiančius šampaną, skirtą skaitytojų konkursui, ir dar darbo valandomis.

Tačiau tai buvo ne Džekas, o Mei. Įkaukšėjo apsiavusi batelius su neįtikėtino aukščio kulniukais ir kraipydama siaurus klubus. Tačiau talija buvo dar lieknesnė. Iš pavydo ir susižavėjimo Ešling norėjosi vemti.

Mei, atrodo, ganėtinai nustebino mirtina tyla, tvyrojusi kontoroje, ir tai, kaip visi spokso į ją kaltais žvilgsniais.

— Ar yra Džekas?

Tyla.

— Ne, — sumurmėjo ponia Moli, šluostydamasi nuo ūsų šampaną. — Jis išėjo tvarkytis su žmonėmis televizijoje, — tada pergalingai sukryžiavo rankas, savo elgesiu rodydama, kad iš tikrųjų Džekas turėtų pirmiausia susitvarkyti su Mei.

— O, — Mei nusivylusi patempė savo putlią lūpytę. Ji pasisuko išeiti, o jos šilkinių plaukų siena nuo didelio svorio sušnarėjo.

— Jei nori, gali palaukti, — pasiūlė Ešling.

Mei grįžo.

— Ar leisite?

— Žinoma! Be to, tau būtų ne pro šalį išgerti, — Ešling, vos tai ištarusi, ėmė kauptis ant jos pasipilsiančiai Lizos rūstybei. Pakviesti boso merginą prisidėti prie jų lėbavimo — netikęs žingsnis. Matyt, Ešling buvo šiek tiek įkaušusi.

Bet Liza visai nesupyko ir jai pritarė:

— Taip, prisidėk prie mūsų.

Dalykas tas, kad Mei Lizai, kaip ir visiems, kėlė smalsumą. Ir tikriausiai visa, kas su ja susiję.

— Į sveikatą.

Kai Mei paėmė iš Lizos puodelį, Ešling svetingai paragino:

— Eikš prie mano stalo ir prisitrauk kėdę.

Netrukus prie Ešling stalo nuslinko ir Triks su Liza, genamos smalsumo ir susidomėjimo egzotiškąja Mei.

— Man patinka tavo krepšys, — tarė Liza Mei. — Lulu Guinness? Mei staiga triukšmingai nusikvatojo.

— Dunnes.

— Dunnes?

— Viena iš firminių parduotuvių, — paaiškino Ešling paraudusiais iš uolumo skruostais. — Kaip Marks & Spencer.

— Tik joje daug pigiau, — pridūrė Mei ir vėl sukikeno. Nors jos veidas panėšėjo į lotoso žiedą, ji ūmai virto paprastute mergina.

Lizai sukiojantis tarp žmonių ir papildant puodelius, Mei ironiškai tarė:

— Puiki vieta dirbti. Ar jūs tai darote kasdien?

Pasigirdo truputį isteriškas juokas.

— Kasdien? Anaiptol! Tik ypatingomis progomis, pavyzdžiui, prieš laisvą pirmadienį.

— Juk neapskųsi mūsų Džekui? — paklausė Triks.

Mei niekinamai ir sarkastiškai sumirksėjo:

— Kurgi ne!

— Kur dirbi? Kuo, hm, užsiimi? — išdrįso pasiteirauti Triks. Mei krestelėjo sunkius plaukus, pavartė visažinančias akis ir akimirksniu vėl virto mįslinga ir paslaptinga gražuole:

— Šoku egzotiškus šokius.

Suglumusi kontora trumpam nuščiuvo, paskui atsipeikėjo ir visi pasidarė labai abejingi.

— Ar tai ne miela? — užgiedojo choru. — Tu šauni mergina.

— Ar mums nesuteiksi pirmenybės? — kaip ir dažniausiai, nuoboda Bernardas viską suprato klaidingai.

— Tuo geriau tau, — išspaudė Liza. Ji galėjo kirsti lažybų, kad Džekas su Mei puikiai dulkinasi, ir jai įsiplieskė tulžingas pavydas.

— Kas tie egzotiški šokiai? — sumurmėjo ponia Morli Kelvinui.

— Manau, juose, hm, reikia šiek tiek apsinuoginti, — taktiškai sušnabždėjo jis, atsižvelgdamas į pagyvenusios moters jausmus.

— O, taigi ji — pilvo šokio šokėja. Tikriausiai išsigalvoja, — ponia Morli tyrinėjo Mei žvilgsniu, panašiu į pagarbą.

— Ne, aš nešoku egzotiškų šokių, — pašaipiai pasakė Mei, vėl tapdama normalia mergina. — Aš juokauju. Pardavinėju mobiliuosius telefonus, bet pažvelgus į mane žmonėms atrodo, kad esu viena iš tų seksualių katyčių.

— Ar tai ne beviltiška? — dar sykį uždainavo džiaugsmingas choras. — Pikta! Argi tie žmonės — ne siaubingi kvailiai?

— Ar teisingai supratau, kad ji nėra pilvo šokio šokėja? — diskretiškai paklausė ponia Morli Kelvino, ir šis papurtė savo peroksidinę galvą. Būtų sunku pasakyti, kas buvo labiau nusivylęs.

— Tai bjauru, — išreiškė nepasitenkinimą Ešling. Aš apgauta, sumojo ji.

— Taip, — atsakė Mei, pakurstyta antro puodelio ploviklio su šampanu mišinio. — Mane vos gimusią tėvai atsivežė į Dubliną. Mano tėvas — airis, o motina — azijietė, todėl žmonės elgiasi su manimi taip, lyg turėčiau išmanyti visas specialias rytietiškų žaidimų gudrybes. Pavyzdžiui, stalo teniso kamuoliukai ir panašūs dalykai. Arba jie šaukia man įkandin gatvėje: „Kiaušiniais apmėtyta bjaurybė“, — ji sunkiai atsiduso. — Visa tai mane blogai veikia.

Ji metė žvilgsnį į Kelviną ir Gėrį, gašliai spoksančius į ją, tada prisislinko arčiau Ešling, Lizos ir Triks ir atvirai išrėžė:

— Negaliu pasakyti, kad niekada nesu bandžiusi stalo teniso kamuoliukų. Žinoma, jei tikrai geidžiu vaikino, sugalvoju ką nors ypatinga.

Turi galvoje Džeką? Visi norėjo to paklausti. Bet nė vienas neišdrįso. Net Triks. Tačiau toliau mažėjant pilnų butelių ir pildantis tuštiems puodeliams, liežuviai atsirišo.

— Kiek tau metų? — paklausė Triks.

— Dvidešimt devyneri.

— Kiek laiko susitikinėji su Džeku?

— Beveik pusmetį.

— Kartais jis būna siaubingai bjaurus, — pripažino Triks.

— Man nereikia to sakyti! Kai prasidėjo darbas „Kolin“, jis tapo tikra bjaurybe. Per sunkiai dirba ir pernelyg daug nerimauja, paskui išvyksta buriuoti, kad atsipalaiduotų ir nusiramintų, ir man niekaip nepavyksta su juo pasimatyti. Kaltinu jus visus, kad jo tokia prasta nuotaika!

— Keista! — sušuko Triks. — Nes mes dėl to kaltiname tave.

Tai išgirdusi, Mei ėmė muistytis ir krutėti kėdėje.

— Atleisk, ar mes tave varžome? Mes užsičiaupsim, — įsiterpė Ešling. Bet jos balse buvo girdėti nusivylimas. Jai visa tai jau buvo pradėję patikti.

— Ne, viskas gerai, — išsišiepė vis dar rangydamasi Mei. — Kelnaitės, tempiamos ant užpakaliuko, veda mane iš proto.

Ji buvo tokia žavi, provokuojanti ir begėdiška, kad Liza nuleido jos žodžius negirdomis. Tikrai nemanė, kad Džekas galėtų ja susidomėti, bet suprato, kad Mei jam atrodo gundanti.

Kai pasirodė Džekas, visi jau buvo taip įsismarkavę, kad net nesiteikė to slėpti.

— Linksminatės? — šyptelėjo jis.

— Laukia ilgas savaitgalis, — nuvėrė jį žvilgsniu retai išgerianti ponia Morli, per pusantros valandos ją buvo apėmęs malonus svaigulys, palaiminga gerovė, sentimentalus susigraudinimas, o dabar, kaip ir reikėjo tikėtis, apniko agresija.

— Iš tikrųjų, — pritarė jis.

— Labas, Džekai, — Mei apgavikiškai nusišypsojo. — Ėjau pro šalį, taigi, galvoju, užeisiu pasisveikinti.

Džekas sumišo.

Mei nusekė jam iš paskos į kabinetą ir labai ryžtingai uždarė duris.

Kai Triks pridėjo prie durų puodelį ir prikišo prie jo ausį, visi nusijuokė. Bet puodelio nė neprireikė. Aukštas, spigus ir piktas Mei balsas atsklido iki toliausiai stovinčių stalų.

— Kaip drįsti mane ignoruoti, kai lankausi pas tave... Jei manai, kad ketinu su tuo susitaikyti...

Džekas tylėjo, bet kartkartėmis kažką pasakydavo, nes Mei bėrė kaltinimus su pauzėmis.

— Žiūrėkite, kad visi išėjimai būtų laisvi, — tarė Kelvinas it kokia stiuardesė.

Netrukus Džeko durys atsilapojo, pasirodė Mei ir įtūžusi dingo iš redakcijos, o jai išėjus ore net spengė. Ji su niekuo neatsisveikino.

— Dabar, kai spektaklis baigėsi, aš išeinu, — pareiškė Kelvinas, užsimesdamas ant nugaros pripučiamą oranžinę kuprinę. — Manęs laukia klasiškos septyniasdešimt dvi valandos.

— Ir manęs, — pasakė Triks.

— Ir manęs, — pragydo nuoboda Bernardas, dar sykį prašaudamas pro šalį.

Visi susirinko daiktus ir ėmė po truputį skirstytis. Kontoroje liko tik Džekas ir Ešling. Džekas dėl to, kad laukė skambučio iš Niujorko, o Ešling, pusę šešių turėjusi susitikti su Džoi, manė, kad nėra prasmės užsukti į namus. Lūkuriuodama ji ėmėsi darbo, nes kūrė duomenų bazę Lizai ir labai atsiliko dėl ką tik ekspromtu įvykusio nugėrimo.

— Mesk darbą, panele Pataisyk, — ėmė bambėti Džekas. — Juk prieš akis ilgasis savaitgalis. Šiaip ar taip, esi sudirgusi ir antradienį turėsi viską pradėti iš naujo.

— Tu teisus, — Ešling buvo ganėtinai blaivi, kad suvoktų, jog yra įkaušusi. — Nerimtas požiūris į darbą.

— Eik namo, — paliepė Džekas.

Buvo beveik pusė šešių. Lyg per miglą ji pasiėmė savo krepšį ir nedrąsiai paklausė:

— Ar per ilgą savaitgalį veiksi ką nors malonaus, DžD? — taip pasakė tik todėl, kad buvo kiek išgėrusi.

— DžD? — susidomėjo Džekas.

— Norėjau pasakyti, Džekai, pone Divainai, — Ešling sumišo, kad jai išsprūdo jos sugalvota jam pravardė. — Ar veiksi ką nors malonaus?

Džekas paniuro:

— Nežinau. Sekmadienį aplankysiu tėvus. Visa kita priklauso nuo oro. Jei negalėsiu buriuoti, tiesiog tinginiausiu ir žiūrėsiu Star Trek vaizdajuostes.

— Star Trekf Na, hm, „Gyvenk ilgai ir puikiai“, — padrąsėjo Ešling, iškėlusi pirštus ir vaizduodama pasveikinimą.

Džekas suirzęs spoksojo į ją.

— Nelogiška, kapitone Pataisyk. Šį savaitgalį nieko puikaus neveiksiu.

— Kodėl?

Ūmai jis sutriko ir prisipažino:

— Juk negalėjai nepastebėti, kad mano mergina įniršo.

Ešling neįstengė susitramdyti. Žodžiai liejosi prieš jos valią. Kalbėjo alkoholis...

— Kodėl nuolatos kivirčijiesi su ja? Ji miela. Ar negali bent kiek pasistengti? Pasak jos, ji niekados nemato tavęs, nes visada buriuoji. O jei tai darytum rečiau?

Ji sumojo, kad peržengė leistiną ribą, ir laukė, kada Džekas supyks, bet jis tik nusijuokė, nors ir nemaloniai.

Ešling per vėlai prisiminė, kad kiekviena istorija turi dvi puses.

— Ar tai tiesa?

Džekas delsė.

— Anaiptol nenoriu skųstis tais, kurių čia nėra, nes jie negali apsiginti.

— Taigi tu neburiuoji?

— Buriuoju.

— Bet... — tada Ešling pagalvojo, kad tikriausiai suprato, kur šuo pakastas. — Ar ji pritaria, kad išvyktum buriuoti, o paskui supyksta?

Po pauzės Džekas nenoromis prisipažino:

— Kažkas panašaus.

— Bet supranti, — paaiškino Ešling, — net jeigu ji ir pritaria tavo buriavimui, galvoje turi visai ką kita. Eik, pasišnekėk su ja, būk mandagus. — Jos akys nušvito. Problema išspręsta.

— Mažoji panele Pataisyk, — atlaidžiai palingavo galvą Džekas, — kodėl turi kitiems tvarkyti gyvenimą?

— Bet aš tik...

— Mažoji panele Pataisyk, — patenkintas pakartojo jis. — Pamąstysiu apie tai. O kaip tu — ar išvažiuoji savaitgalį?

— Ne, — Ešling susidrovėjo, kai tik dėmesys nukrypo į ją. — Tik susitiksiu su draugais...

Tikiuosi, kad pasimatysiu su Marku Valentainu, bet to Džekui nepasakė.

— Gero savaitgalio, — tarė Džekas.

Kai Ešling patraukė prie durų, Džekas staiga susidomėjęs šūktelėjo jai įkandin:

— Ei! Panele Pataisyk! Ar kada žiūri Star Trek vaizdajuostes?

Ešling dirstelėjo per petį ir papurtė galvą.

— Ne.

— Taip ir maniau.

— Nieko neturiu prieš jas.

— Visi taip sako, — sumurmėjo Džekas.

— Bet aš labiau panaši į daktaro Kas merginą.

29

Šeštadienio vakarą be penkiolikos septynios Ešling su Tedu atvyko Tedo dviračiu atlikti vaikų priežiūros pareigos pas Dilaną ir Klodą.

— Ar tai jų? — Tedas apžvelgė raudonų plytų namą su dvigubu fasadu.

— Fantastiškas, ar ne? — Ešling priėjo prie durų ir paskambino.

— Juk mums nereikės keisti vystyklų? — ūmai palūžo Tedas.

— Ne, vaikai iš jų jau išaugo. Tik turėsim kartu pažaisti ir palinksminti juos.

— Gerai, tai bus visai lengva, — Tedas atsikrenkštė ir droviai suglostė plaukų garbaną. — Tedas Mulinsas, juokingiausias žmogus Dubline, pasirengęs tarnybai, pone!

— Jie gal šiek tiek per maži postmodernistiniam menui, ironiškam spektakliui, — Ešling nusiminė. — Jiems labiau patiktų pasaka apie tris paršelius.

— Pažiūrėsim, — padarė pastabą Tedas. — Žmonės ne iki galo suvokia vaikų sumanumą. Gal paskambinsiu dar kartą?

Po valandėlės durys atsidarė. Jose išdygo Dilanas muiluotomis rankomis, šlapiais sportiniais marškinėliais, prilipusiais prie krūtinės.

— Kaip gyvuojate? — jis atrodė suglumęs. Paskui Ešling su Tedu išgirdo staugimą ir riksmą, aidintį iš viršaus.

— Maudau Kreigą, — paaiškino Dilanas.

— Regis, jis nelabai patenkintas.

— Blogiausia dar priešaky. Turiu jam ištrinkti galvą, — Dilanas susigūžė. — Atrodys, tarsi jis būtų deginamas gyvas, bet nesijaudinkite... Verčiau eisiu pas jį, — jis jau buvo įveikęs pusę laiptų, vedančių aukštyn. — Kloda virtuvėje.

Kloda trynėsi prie stalo, beviltiškai stengdamasi įkalbėti Molę, kad ši ką nors suvalgytų. Bet ką, tik ne sausainį, traškutį ar saldėsį. Per pastarąsias kelias savaites Molė buvo tiesiog šiaip sau paskelbusi bado streiką.

Ešling padavė Klodai aplanką su dešimčia jos gyvenimo aprašymo kopijų.

— Kas tai?.. Ak, tiesa, ačiū, — grakščiu judesiu Kloda pakišo aplanką po krūva vaikiškų knygelių, išmėtytų ant stalo.

— Ar neketini apsirengti? — Ešling nužvelgė Klodos džinsus ir marškinėlius. — Netrukus atvažiuos taksi.

— Tik norėjau įsitikinti, kad ji ką nors suvalgė...

— Gal man pamėginti? — galantiškai pasisiūlė Tedas.

Bet Molės atkišta apatinė lūpa nuo tokio pasiūlymo ėmė meniškai virpėti.

— Ačiū, bet... — Kloda toliau kamavosi, baksnodama šaukštu į retus, bet tvirtai sukąstus Molės dantis. Beviltiška. Dabar, kai Molė sulaukė žiūrovų, bus nebeįmanoma ką nors jai įkišti.

— Suvalgyk plaktos kiaušinienės, mieloji, — ragino Kloda.

— Kodėl?

— Nes tai naudinga tau!

— Kodėl?

— Nes joje yra baltymų.

— Kodėl?

Molė ne tik atsisakė valgyti tinkamą maistą, bet neseniai pradėjo žaisti ir žaidimą „Kodėl?“ Šiandien jau dvidešimt devynis kartus buvo paklaususi „Kodėl?“ Kloda sutiko tą žaidimą žaisti, skatinama fatališko smalsumo, kuo visa tai baigsis, bet palūžo anksčiau už Molę.

— Tavo nuostabūs plaukai, — žavėjosi Ešling, glostydama vešlias auksines medaus spalvos garbanas.

— Ačiū. Šiam vakarui išsidžiovinau juos plaukų džiovintuvu.

Tada Ešling prisiminė ką tik ištapetuotą priekinį kambarį ir nulėkė pasižiūrėti.

— Fantastiška! — entuziastingai gyrė grįžusi. — Jie visiškai pakeitė kambario nuotaiką. — Turi akį spalvoms.

— Galbūt, — Klodos tai jau visiškai nebedomino. Ji buvo labai užsidegusi dėl naujų tapetų, bet kai jie buvo suklijuoti, nepajuto jokio pasitenkinimo.

Staiga visi pažvelgė į lubas, nes kambarį virš jų galvų sudrebino kraują stingdantys klyksmai. Taigi Kreigui plaunama galva.

— Tikrai atrodo, tarsi jis būtų deginamas gyvas, — sukikeno Ešling. — Vargšelis.

Netrukus riksmus pakeitė isteriškas žliumbimas. Teks griebtis priverstinio maitinimo.

— Visos turi suvalgyti savo vakarienę, jei nori užaugti ir tapti stipriomis mergaitėmis, — Kloda dar kartą prinešė Molei prie burnos šaukštą su plakta kiaušiniene.

— Kodėl?

— Nes jos tiesiog taip daro.

— Kodėl?

— Todėl.

— Kodėl?

— Todėl.

— Kodėl?

— SUMAUTAS todėl, — Kloda nutėškė šaukštą, apdrabstydama stalą geltonais gabalėliais. — Laiko gaišatis. Einu rengtis.

Kai Kloda išdūmė iš kambario, Tedas išplėtė akis ir metė į Ešling priblokštą žvilgsnį: „O Dieve!“

— Vaikams rodyti silpnumą — netikusi mintis, — žinovo tonu pareiškė jis.

Kloda kyštelėjo galvą į virtuvę.

— Ir aš taip manydavau. Palauk, kol turėsi savo vaikų. Pasitelksi galybę taisyklių, bet nė viena neveiks.

Tedas visai nenorėjo kritikuoti Klodos. Tik pagalvojo, kad jai padės jo tvirtos meilės požiūris į vaikų auklėjimą. Pasijuto neteisingai suprastas ir labai sutriko. O kai Molė nukreipė šaukštą ir piktdžiugiškai suvapėjo: „Mamytė nekenčia tavęs“, jam pasidarė dar blogiau.

Viršuje Kloda karštligiškai puldinėjo, ruošdamasi vakarui. Jokių šansų pagulėti atpalaiduojančioje kvapioje vonioje, kaip buvo planavusi. Vos spės skubiai palįsti po dušu ir pasidažyti. Paskui ji pagarbiai apsivilko rausvai baltą dailią suknelę, kurią nusipirko tą dieną, kai vaikštinėjo su Ešling po parduotuves. Ji iki šiol kabojo spintoje, o jos naujumas tik priminė, kad ji visai nedalyvauja jokiame visuomeniniame gyvenime.

Ji susirūpinusi apžiūrėjo save veidrodyje. Po velnių, suknelė labai trumpa. Trumpesnė, nei prisiminė. Ir dar permatoma. Bet kai užsijuosę juodą apatinį sijoną, kad šis pridengtų kai kurias grožybes, atrodė dar kvailiau, taigi jį vėl nusitraukė. Na ir gerai, kad matosi apatiniai, tarė sau. Dar geriau. Tiesą sakant, juos rodyti privalu, jei nori save laikyti gerai besirengiančia moterimi. Jos problema ta, kad pernelyg ilgai nešiojo džinsus ir sportinius marškinėlius. Tad įspraudė kojas į aukštakulnes basutes, įtikino save, kad atrodo nuostabiai, ir išdygo laiptų viršuje it kino žvaigždė.

— Kaip aš atrodau?

Visi, susibūrę apačioje, pakėlė akis. Suglumę tylėjo.

— Pritrenkiamai, — sekundę per vėlai džiaugsmingai pagyrė Ešling.

Tedui iš susižavėjimo atkaro žandikaulis, kai žiūrėjo, kaip Klodos kojos lipa žemyn.

— Dilanai? — paklausė Kloda.

— Pritrenkiamai, — pakartojo jis.

Ji nebuvo įtikinta. Neabejojo jo akyse išvydusi protestą, bet jis buvo gana sumanus, kad prasižiotų. Tačiau Kreigas nė nemanė nutylėti.

— Mamyte, tavo suknelė per trumpa, aš matau tavo nuostabias glaudes.

— Ne, nematai.

— Taip, matau! — nenusileido jis.

— Ne, nematai, — paprieštaravo Kloda. — Tu matai mano kelnaites. Berniukai nešioja glaudes, o mergaitės — kelnaites... Nebent jos yra Ešling draugės Džoi, — sumurmėjo sau po nosimi, apėmus kandžiam pykčiui.

Molė, labai susikaupusi, plovėsi rankas su gervuogių džemu, tad jai vienintelei, regis, visai nerūpėjo, ką nešioja arba ko nenešioja Kloda.

— Ir tu puikiai atrodai, — pagyrė Ešling Dilaną. Ir iš tikrųjų nemelavo: jis vilkėjo laisvo stiliaus tamsiai mėlyną kostiumą ir šviesiai rudus marškinius.

— Tu labai miela, — išsišiepė jis.

— Dabišius, — tas žodis pasiekė Ešling ausis, bet jis buvo toks tylus ir niekinamas, jog ji beveik neabejojo, kad jai pasigirdo. Atrodo, jis atsklido iš Tedo pusės.

— Ar mes pasirengę? — Dilanas dirstelėjo į savo laikrodį.

— Minutėlę, — Kloda subruzdo, norėdama palikti telefono numerius. — Čia Dilano mobilusis, — brūkštelėjo. — O čia restorano telefonas, jei mobilusis bus nepasiekiamas...

— Dublino centre tokia problema, regis, negresia, — įsiterpė Dilanas.

— ... Restorano adresas, jei neprisiskambintumėt telefonu. Mudu nevėluosime.

— Vėluokite, — paskatino Ešling.

Kloda griebė Molę su Kreigu, stipriai apkabino ir ne visai tvirtai tarė:

— Gražiai elkitės su Ešling.

— Ir Tedu, — pridūrė Tedas, sudėdamas lūpas taip, kad, jo manymu, atrodytų lyg meilikavimas Klodai.

— Ir Tedu, — sumurmėjo Kloda.

Prieš pat jiems išeinant Molė, norėdama palinkėti sėkmės, stipriai prispaudė prie Klodos užpakalio plaštaką, ištepliotą gervuogių džemu. Nelaimė — o gal ir laimė — ji to nepastebėjo.

30

Vos Kloda uždarė duris, anapus jų pasigirdo graudi Molės ir Kreigo aimana. Kloda bejėgiškai pasižiūrėjo į Dilaną ir jau gręžėsi grįžti.

— Ne! — sudraudė jis.

— Bet...

— Netrukus jie liausis.

Kloda, tarsi būtų plėšoma į dvi puses, įlipo į taksi ir klusniai leidosi vežama į miestą. Prakeikta besąlygiška meilė, pagalvojo su kartėliu. Siaubinga našta.

Jų staliukas L’Oeuf buvo užsakytas pusei aštuonių — jie galėjo rinktis vakarieniauti pusę aštuonių arba devintą, bet Klodai pasirodė, jog devinta valanda pernelyg vėlu. Tokiu metu ji dažniausiai jau guli lovoje. Ji mėgdavo nusnūsti keletą valandų, nes turėdavo keltis ketvirtą ryto ir kokią valandą tamsoje traukti dainas. Dilanas su Klodu buvo pirmieji vakarieniautojai. Jie įžengė, pagarbiai tylėdami, į tuščią baltą kambarį su graikiško stiliaus kolonomis, ir Kloda dar labiau sunerimo dėl savo suknelės. Rodės, ją varstė apstulbę pasipūtėlių padavėjų žvilgsniai. Mėgindama patraukti suknelę žemyn, kad ši pailgėtų, ji nuskubėjo į saugų stalo prieglobstį. Taip seniai nebuvo išėjusi į visuomenę, kad nebežinojo, ką tinka dėvėti ir ko nedera. Susmuko į kėdę, pakišo šlaunis po viską atleidžiančia staltiese, tenai paslėpdama nuo žmonių akių persišviečiančias kelnaites, ir maloniai užsisakė džino su toniku.

Jai atidžiai skaitant milžinišką valgiaraštį, dvylika ar keturiolika juodai ir baltai apsirengusių padavėjų mandagiai stovėjo įvairiose tylaus kambario vietose. Kai atplėšė akis nuo valgiaraščio, jie visi buvo pakeitę vietas, bet nei ji, nei Dilanas nepastebėjo, kada tai įvyko.

— Tarsi kokiame mokslinės fantastikos filme, — sušnabždėjo ji.

Dilanas nusijuokė. Tas juokas garsiai nuskambėjo tuščiame kambaryje, ir Klodos protas staiga įsitempė, nes vėl apniko keistas jausmas, kad ji visai jo nepažįsta. Tačiau tai buvo vyriškis, dėl kurio kitados, jei nebūtų jo gavusi, būtų mirusi. Pabudinta tos karštos meilės aido, ūmai neteko žado. Suglumo, nes neįstengė sugalvoti nieko doro, ką turėtų jam sakyti.

Tik akimirką. Paskui, žinoma, jai į galvą atėjo gausybė dalykų. Su palengvėjimu pagalvojo, kad tai Dilanas.

— Kaip manai, ar neturėčiau nuvesti Molės pas gydytoją?

Dilanas tylėjo.

— Jeigu tas jos streikas užsitęs, — tauškė Kloda, — turėsiu tai padaryti. Ji negauna jokių maistingų medžiagų, minta tik šokoladu ir...

— Nuo ko pradėsi? — šiurkščiai nutraukė ją Dilanas.

— Ak! Ak, nežinau.

— Įspūdingas meniu, — kiek per kandžiai tarė Dilanas.

— O taip.

— Gal nors kelioms valandoms galėtum pamiršti vaikus?

— Atsiprašau. Ar vedu tave iš proto?

— Tai jau taip, — suirzo jis.

Ji ėmė rimti. Kad ir kaip būtų, ji sėdėjo mielame restorane su savo mylimu vyru. Juodu gėrė džiną su toniku ir valgė pomidorų duoną. Netrukus atkeliaus gardus maistas ir keli buteliai vyno, juodviejų vaikai saugūs namie su dviem žmonėmis, kurie nėra pedofilai arba vaikų skriaudėjai. Ar negali būti geriau?

— Atsiprašau, — pakartojo, ir šįkart iš tikrųjų ėmė tyrinėti valgiaraštį. — Suprantu, ką galvojai. O, jie turi midijų. Ir ožkos sūrio suflė. Po velnių! Ką man valgyti?

— Užkandį arba sriubą, — mąsliai tarė Dilanas, — štai koks klausimas.

— “Arba?“ — paprieštaravo Kloda. — Kas per žodis tas „arba“? Manau, kad norėjai pasakyti „ir“.

Su desperacija, kuri apima tą, kuri retai kur nors išeina, Kloda neprotingai užsisakė per daug, nes beprotiškai norėjo išspausti iš šių nedažnų vaišių kuo daugiau malonumo. Užkandžių ir šerbetų, sriubų ir užkandėlių prie jų. Pagrindinių patiekalų, raudonojo ir baltojo vyno, vandens.

— Gazuoto ar ne? — paklausė padavėjas paskaudusia ranka. Dabar jis suprato, kaip jautėsi Tolstojus, parašęs „Karą ir taiką“.

Kloda suglumusi pažvelgė į jį — juk tai akivaizdu!

— Ir to, ir to.

— Puiku.

— Ką dar galėtume užsisakyti? — kai padavėjas nuėjo, Kloda suvirpėjo iš džiaugsmo.

— Šiuo momentu nieko, — nusijuokė Dilanas, užsikrėtęs jos entuziazmu. — Bet luktelk, kol mudu visą šią gausybę sudorosime.

— Ar valgysim desertą ir sūrį?

— Žinoma. Ar gersim airiškos kavos?

— Ir desertinio vyno. Ir kimšim petit fours^9.

— Prancūziškos kavos?

— Mais oui!10 Gal net surūkysiu cigarą.

— Mano mergaitė.

Kai jie jau buvo sukirtę porą patiekalų, Kloda, veikiama maisto ir gėrimų, paniro į svajones, bet vis dar neįstengė atsipalaiduoti. Tada ji sumojo, kur šuo pakastas.

— Jau taip seniai mudu nevakarieniavom niekieno netrukdomi, kad neįstengiu mesti vieno įpročio, — tarė ji. — Man vis knieti šokti nuo kėdės ir pulti pjaustyti maistą kitiems žmonėms... Ar matai tą vyriškį? — ji parodė į vyriškį, panašų į niujorkietį, žaidžiantį su valgiu. — Noriu pasmeigti jo filet mignon gabalėlį ant šakutės ir pasakyti: „Plačiai išsižiok, paukšteli“. Tiesą sakant, manau, kad taip ir padarysiu.

Dilanas šiek tiek išsigando ir sutriko, kai Kloda apsimetė, kad stojasi nuo kėdės. Tada ji liovėsi juokauti ir ėmė neramiai sukiotis.

— Kodėl? Kodėl prilipau prie kėdės? — ji uždėjo ranką ant kėdės, norėdama patikrinti. — Ant mano užpakalio juodas lipnus daiktas. Gal derva? Po galais, ant mano žavios naujosios suknelės. Ir kur galėjau taip išsitepti? — ji nedrąsiai prikišo pirštus prie nosies, pauostė ir prapliupo juoktis. — Gervuogių džemas. Kertu lažybų, tai Molės, tos mažos mergiūkštės, darbelis. Tikra šelmė, ar ne?

— Ji nuostabi, — Dilanas buvo šiek tiek užsisvajojęs.

— Kaip manai, ar jiems gerai? — staiga susirūpino Kloda.

— Žinoma! Be to, ir Ešling, ir Tedas turi mūsų mobiliojo numerį. Jei kas nors atsitiks, jie mums paskambins.

— Kas, pavyzdžiui, galėtų nutikti?

— Nieko.

— Duok man telefoną, ir aš skubiai paskambinsiu.

Dilanas įsmeigė į ją maldaujančias akis.

— Ar negalėtum liautis nors vieną vakarą? Mudu išvažiavom vos prieš valandą.

— Tu teisus, — pakluso Kloda. — Aš darausi juokinga.

Ji nukreipė akis į tirštą žuvienę.

— Ne, negaliu taip elgtis, — sušuko. — Duok man telefoną.

Atsidusęs Dilanas padavė jai mobilųjį.

— Labas, Tedai, čia Kloda. Tiesiog noriu pasiteirauti, ar viskas gerai.

— Pas mus įvyko sprogimas, — sumelavo Tedas, o Ešling tuo metu laikė uždengusi rankomis išžiotas Kreigo ir Molės burnas.

— Ar galėčiau su jais šnektelėti?

— Jie, hm, užsiėmę. Žaidžia. Taip, taip, žaidžia su Ešling.

— O. Gerai, iki pasimatymo.

— Labai apmaudu, — liūdnai tarė Kloda ir spragtelėjo, sulenkdama telefoną. — Visą savaitę jie vedė mane iš proto, neįstengiau nuo jų pabėgti nors penkioms minutėms, o išėjusi pavakarieniauti nieko kito neveikiu, kaip tik nerimauju dėl jų!

— Jei nori, galime važiuoti namo, — griežtai pasakė Dilanas. — Užkrimsti traškučių, keptų orkaitėje, ir pildyti nepabaigiamų reikalavimų.

— Kai imi taip kalbėti... Atsiprašau, Dilanai. Aš iš tikrųjų puikiai leidžiu laiką. Labai puikiai.

Tačiau to paties nebuvo galima pasakyti apie Ešling su Tedu. Praėjo visa amžinybė, kol, išėjus tėvams, Kreigas ir Molė liovėsi verkę. Galų gale jie nurimo, bet tik tada, kai okupavo televizorių ir ėmė žiūrėti „Undinėlę“, o Tedas turėjo atsisakyti filmo „Žvaigždės jų akyse“.

— Tai šitaip leidžia vakarą įžymybė, — karčiai pasiskundė.

Kad prastumtų laiką, Tedas ėmė knaisiotis po milžinišką Dilano muzikos įrašų ir kompaktinių plokštelių kolekciją su pavydžiu susižavėjimu, o kai surasdavo kokį nors itin retą įrašą, radinį palydėdavo šūksniais:

— Tik pažvelk. Bobo Marlio „Pagauk ugnį“ originalioj dėžutėj. Kaip jis įstengė tą įrašą gauti, tas laimingas šunsnukis?

Ešling mažai tas domino. Vyrai ir jų muzikos kolekcijos. Felimas buvo visai toks pat.

— Po velnių! — suriko Tedas. — Du pirmieji Britni Spyrs albumai, įrašyti Studio One. Maniau, kad juos galima gauti tik Jamaikoje.

— Dilanas su Kloda buvo Jamaikoje per savo medaus mėnesį, — abejingai tarė Ešling.

— Kai kam sekasi, — į šiuos tris žodžius Tedas sudėjo visus troškimus. — ... Bili Holidėj, išleista Verve, — jis kalbėjo taip, lyg norėtų vemti, — iš kur Dilanas gavo? Jo ieškau gausybę metų!.. Tai bent, — pridūrė.

— Aha! — jis džiugiai čiupo vieną kompaktinį diską. — Spintelėje tikrų tikriausias skeletas! Ką veikia ponas Kietuolis su Simply Red albumu? Matyt, tai jo nerašytos elgesio taisyklės.

— Atsiprašau, kad tave nuvilsiu, bet jis Klodos.

— Klodai patinka Simply Red? — Tedo veidas apsiniaukė.

— Bent anksčiau ji mėgdavo jų muziką.

— Jei „mėgdavo“, tada gerai, — Tedui šiek tiek atlėgo. Jis laikė Klodą deive, bet jeigu ji — Miko Haknalo garbintoja, jam reikia tai apsvarstyti. Juk deivės skonis negali būti toks nedovanotinai prastas.

Vos pasibaigus „Undinėlei“ Kreigas su Mole ėmė triukšmingai reikalauti linksmybių. Bet kai Tedas pabandė jiems pasakoti pelėdiškus pokštus, Molė liepė jam tuojau pat drožti namo, o Kreigas pravirko. Tedas reagavo skausmingai, ypač kai Ešling, tai pasislėpdama, tai vėl išlįsdama iš už popierinio krepšio, taip juos prajuokino, kad jie ėmė raitytis.

— Maži išperos, — sumurmėjo jis. — Už tokią galimybę daugybė žmonių atiduotų dešinę ranką.

— Bet jie — dar tik vaikai.

Kreigas pradėjo tampyti Ešling, reikalaudamas 7-Up. Kai gėrimas akimirksniu nebuvo patiektas, vėl pabiro ašaros.

— Išlepęs vaikiščias, — suniekino Tedas.

— Ne, jis ne toks.

— Taip, toks. Jei gyventų Bangladeše, dirbtų aštuoniolika valandų per dieną liedamas prakaitą... Tada turėtų dėl ko žliumbti, — niūriai pridūrė Tedas.

Vakaras labai prailgo. Ešling ir Tedas turėjo žerti juokus, pasakoti visokiausias istorijas, šerti saldumynais, linksminti, tiekti gėrimus, daužyti sunkvežimius, žaisti barbių futbolą ir tą seną mėgstamą žaidimą „Paslėpk ranką rankovėje“.

— Kur dingo Molės rankutė? — klausinėjo Tedas pavargusiu balsu, kai džiūgaujanti Molė kokį tūkstantąjį kartą paslėpė rankovėje ranką. — Oi! — aiktelėjo jis. — Molė pametė ranką. Kažkas ją pavogė, — Molei pergalingai iškišus ranką, kad visi matytų, Tedas niūriai tarė: — Koks netikėtumas! Ji ir vėl čia. Kur dingo Molės rankutė?

Atėjus miego laikui, pastangos paguldyti vaikus į lovą buvo panašios į bandymą prikalti prie sienos drebučius.

— Jeigu neisit gulti, ateis vaiduoklis ir jus pagrobs, — pagąsdino Tedas.

— Vaiduoklių nėra, — tvirtai atšovė Kreigas. — Mamytė sakė.

Tedas susimąstė. Juk jis turėtų ko nors bijoti.

— Gerai, jeigu neisi į lovą, ateis Mikas Haknalas ir pagrobs tave.

— Kas jis?

— Parodysiu, — Tedas nuskuodė laiptais žemyn, čiupo kompaktinę plokštelę ir pardūmė atgal. — Tai Mikas Haknalas.

Ešling, mėgaudamasi ramybės akimirka, sunerimusi pakėlė akis, nes iš kambario virš galvos pasigirdo siaubinga riksmo kakofonija. Netrukus pasirodė Tedas mįslinga ir kalta mina.

— Kas dedasi? — paklausė ji.

— Nieko.

— Verčiau užlipsiu pažiūrėti.

Kelias minutes Ešling bergždžiai stengėsi nuraminti Kreigą.

— Ką jam pasakei? — užsipuolė Tedą, kai nusileido į apačią. — Jo neįmanoma nuraminti.

Dilanas su Kloda grįžo į namus taip meiliai švytėdami, kad visi kiti turėjo pasijusti nereikalingi. Kai juodu įsvirduliavo į vidų, Kloda buvo apsikabinusi Dilaną, o jo ranka tvirtai spaudė jos sėdynę (tą jos pusę, kuri nebuvo išterliota gervuogių džemu).

Vos Ešling su Tedu buvo išsiųsti laukan, Kloda pamerkė Dilanui, linktelėjo galva į laiptų viršų ir tarė:

— Eime.

Nuo paskutinio jų mylėjimosi buvo praėjusios keturios savaitės, bet iš girtumo ją buvo užplūdę tokie kilniaširdiški jausmai, kad būtų ryžusis ir papildomam seansui, net jei Dilanas ir nebūtų to nusipelnęs.

— Tik užgesinsiu šviesą ir užrakinsiu duris, — pasakė jis.

— Paskubėk, — tarė ji, nė neabejodama, kad jis nedels.

Jie ilgai lipo laiptais, efektingai nurenginėdami vienas kitą. Kloda jau nuogutė gulėjo po antklode, kai Dilanas atėjo į lovą ir skubiai, pusę minutės pašnarėjęs lykra ir medvilne, nusimetė drabužius. Kloda atsigulė ant nugaros, užsimerkė ir keletą minučių leidosi bučiuojama; paskui, kaip visuomet, Dilanas ėmėsi jos spenelių. Kai baigė jų glamones, prasidėjo tylios grumtynės. Nes atėjo ta akimirka, kai Dilanas dažniausiai nušliuoždavo jos kūnu žemyn ir imdavo žaisti su jos vietele, norėdamas įkaitinti ir įaudrinti jos kūną, bet Kloda to nepakęsdavo. Tai buvo labai nuobodu, tiesiog vien laiko gaišatis. Šiąnakt laimėjo ji, ir jis nieko nepešė. Ji tučtuojau ėmė glamonėti jam penį ir maigė jį kokias keturias penkias minutes, paskui liovėsi, ir tai buvo ženklas Dilanui veikti toliau. Specialiomis progomis — per gimtadienius ir jubiliejus — Kloda pasiekdavo viršūnę. Bet ši naktis nebuvo tas išskirtinis atvejis, tik paprastas misionieriavimas. Ji stipriai prisispaudė prie savęs Dilaną ir ėmė neskubriai judėti. Jeigu jau nusprendė veltis į šį reikalą, nieko čia blogo, pagalvojo ji. Ją tik baugino laukimas. Kaip visados, Dilanas palaukė, kol ji apsimes patirianti orgazmą, jo judesiai paspartėjo, ir jis pradėjo ritmingai krutėti, tarytum virš jo galvos kybotų laikmatis. Jau metas remontuoti šį kambarį, pagalvojo Kloda, jam stumdžiojant pirmyn atgal, inkščiant ir dūsuojant migloje. Kilimą galima palikti, bet tikrai reikėtų perdažyti sienas.

— O Dieve, — sudejavo Dilanas, pakišdamas rankas jai po sėdmenimis ir vis greičiau skverbdamasis į ją. — O Dieve, o Dieve!

Kloda nesąmoningai prisivertė paklusti ir išsiblaškiusi sudejavo. Tai pagreitins reikalą. Norėčiau rausvų ir kreminių sienų. Tada Dilanas ėmė trūkčioti apimtas ekstazės ir aiktelėjęs užbaigė. Vienintelis nukrypimas nuo normos tas, kad jų nepertraukė nė vienas iš vaikų, mat jie vis verždavosi pas juos į lovą.

Nuo pradžios iki pabaigos buvo praėję penkiolika minučių, viskas baigta iki kito mėnesio. Kloda atsiduso iš pasitenkinimo. Ačiū Dievui, jis buvo ne iš tų vyrų, kurie reikalauja dulkintis kiaurą naktį. Jeigu taip būtų, ji jau seniai būtų turėjusi nusižudyti.

Tedas su Ešling švilpė tamsiomis gatvėmis, en route į „Cigarų“ užeigėlę „pailsėti“. Kai nulipo nuo dviračio, Tedas pliaukštelėjo delnu sau per kaktą taip, kad tas gestas pasirodė šiek tiek surepetuotas.

— Po velnių! — supyko jis, o jo balse buvo girdėti keista abejonė. — Regis, pas Klodą palikau švarką. Turėsiu paskambinti kokią dieną ir jį pasiimti.

Name, stovinčiame ant atsukto į jūrą Ringsendo kampo, Džekas ir Mei buvo beveik ties susitaikymo riba. Mei apstulbo, kai Džekas tą dieną pasirodė jos bute ir puolė atsiprašinėti, kad vakar nepasitiko jos kontoroje su derama šiluma — taip, kaip jai patinka. Paskui parsigabeno ją į savo namus, pamaitino, prigirdė geru vynu ir įsitempė į lovą.

Jis buvo toks netikėtai mielas, kad, kai jie mylėjosi, jai nereikėjo — kaip dažnai darydavo — apsimesti, jog žiūri į laikrodį. Jiems mylintis, ji kelis kartus nuotolinio valdymo pulteliu įjungė televizorių. Jis pašėlo.

— Tai truputį įdomiau negu tai, ką tu darai man, — paaiškino, nors sakė netiesą. Tačiau tada jis pasijusdavo nesaugus, o ji kontroliuodavo padėtį.

Atsargiai, sunkus darbas.

Jie gulėjo įkaitę nuo mylėjimosi.

— Tu nuostabi, — staiga tarė jis.

— Tikrai? — ji pasirėmė alkūne ir pasiuntė jam provokuojamą, pagiežingą šypseną. — Tik bėda, kad turiu šūdiną skonį vyrams, — ji kaupė drąsą užgauliam Džeko kvietimui grįžti į jo glėbį, bet jis tik kedeno pirštais jai plaukus. — Ar gerai jautiesi? — staiga paklausė, tuo jį labai nustebindama.

— Galėtų būti ir geriau. Kodėl klausi?

— Šiaip sau.

Mei buvo labai sutrikusi. Kodėl Džekas nepamylėjo jos taip, kaip ji buvo pratusi? Dažniausiai tai jam pavykdavo kur kas geriau nei dabar.

— Rytoj popiet ketinu aplankyti tėvus, — pasakė.

Mei pavartė akis:

— Puiku! O kas esu aš? Visiškas niekas?

Tai buvo viena iš mėgstamiausių jų kivirčų temų: Džekas neturėjo laiko Mei. Bet Džekas pertraukė skambias neapsiplunksnavusios Mei frazes tardamas:

— Ar norėtum važiuoti?

— Kur? — nustebo ji. — Susipažinti su jais?

Džekui linktelėjus, ji suaimanavo:

— Bet ką apsivilksiu? Turėsiu parvažiuoti namo ir persirengti.

— Nesivargink.

Mei metė į jį dar vieną suglumusį žvilgsnį. Jai šitai buvo visai nesuprantama. Gal... tikriausiai... Ar galėjo būti, kad visas jos žaidimas ir manipuliavimas juo iš tikrųjų suveikė? Kad galų gale ji laimėjo Džeką, kaip ir norėjo?

31

Liza prabudo sekmadienio rytą ir tuojau pat pasigailėjo, kad nemiega. Už jos miegamojo lango tvyrojo tyla ir ramybė, tad, aišku, buvo labai labai anksti. O ji nenorėjo, kad būtų labai labai anksti. Jau geriau būtų buvę labai vėlu. Pageidautina pavakarys. Idealiausia — rytojus.

Ji ramiai tysojo ir įsitempusi klausėsi, ar neišgirs motinų šūkalojimų, vaikų peštynių, kai mėginama barbėms nutraukti galvas, bet kokio garso, kuris bylotų, jog už lango verda gyvenimas. Tačiau tyla buvo mirtina, tik sode čirškė ir cypsėjo paukščių pulkelis, tarsi būtų laimėjęs loterijoje. Kai nebeįstengė tverti nežinios, apsivertė sukuistoje lovoje ir atsargiai dirstelėjo į žadintuvą. Po galais, pusė aštuonių. Rytas.

Ilgasis savaitgalis įpusėjo. Ji suirzo, be abejonės, dėl to, kad turi leisti jį visiškai viena.

Kažkodėl nemanė prastumsianti jį vienut vienutėlė. Slenkant savaitei, pasąmonėje kirbėjo viltis, gal Ešling pasikvies ją išgerti arba į vakarėlį susitikti su tais pamišėliais Tedu ir Džoi ar dar su kuo nors. Turėjo pripažinti, kad Ešling nuolat ją kur nors kviesdavo. Bet penktadienio vakare, apsvaigusi ir įkaitusi po šampano orgijos, tik kai pasiekė namus ir gerokai išblaivėjo, susivokė, kad iš Ešling nesulaukė jokio kvietimo. Įžūli karvė. Atakuoja ją pasiūlymais, kurių ji nenori, ir visai nieko nebesiūlo, kai ji gal ir susigundytų!

Be ūpo užsidegė cigaretę, nusižengdama taisyklei nerūkyti lovoje.

Koks tas gyvenimas Dubline? Ji niekados neturėdavo laisvalaikio Londone. Tenai jos laukdavo nuolatiniai susitikimai, dažnai jų net atsisakydavo. O tais retais atvejais, kai netikėtai atsirasdavo laisvo laiko, visados jį galėjo užpildyti darbu.

Bet ne čia. Savaitgalį buvo neįmanoma surengti jokio susitikimo. Visi tinginiai šunsnukiai žurnalistai, kirpėjos, didžėjai buvo išvažiavę, o net jei ir būtų pasilikę mieste, būtų nenusiteikę ar nenorėję su ja susitikti.

O dar blogiau, kad ji pirmadienį negalės nueiti į darbą, nes pastatas bus užrakintas. Penktadienio rytą vos išgirdusi apie tai, nudrožė tiesiai į Džeko kabinetą ir sukėlė tikrą skandalą.

— Ar negalėtų budėtojas, kaip jo vardas — Bilas? — ateiti, įleisti mane ir keliauti namo?

— Per ilgąjį savaitgalį? — tai Džeką, regis, iš tikrųjų pralinksmino. — Bilas? Jokios vilties.

Tingus, vangus kvailys, su įtūžiu pagalvojo Liza. Londone budėtojai visuomet atrakindavo jai duris.

— Gal nepersistenk? — tarė Džekas. — Labai daug nuveikei per tokį trumpą laiką, taigi nusipelnei poilsio.

Bet ji nenorėjo ilsėtis, buvo pernelyg užsivedusi ir susinervinusi. Ištisos trys dienos, kuo jas užkiš? Ir kodėl jis nepasiūlo juodviem kur nors drauge nueiti, svarstė nusivylusi. Ji žinojo, kad jį domina. Ne kartą tai atsispindėjo jo veide.

— Kur nors nueik. Išmesk porą taurelių, — pasakė jis.

Su kuo?

Ji galvojo apie kelionę į Londoną savaitgaliui, bet suabejojo. O kur apsistos? Jos bute šeimininkauja nuomininkai, draugų nebeliko: daugelis jų pražuvo per pastaruosius dvejus metus, kai ji buvo užsidariusi tame beprotiškame pastate, ir vienintelis žmogus, kuriam aukojo savo brangų laiką, buvo Fifi. Bet, ištremta į Airiją, ji pasijuto pernelyg pažeminta, kad galėtų su Fifi bendrauti. Jei skristų į Londoną, turėtų apsigyventi viešbutyje kaip — ji krūptelėjo — kaip... turistė.

Bet penktadienį vakare, supratusi, kad reikės prastumti itin daug savaitgalio laiko, ir tai bus panašu į tikrą kankynę, nusprendė, jog puikiai mokėtų būti turiste Londone. Tada paaiškėjo, kad bilietai į Londoną išpirkti. Visi karštligiškai norėjo pabėgti iš šios kvailos mažos šalies. Kas galėtų juos dėl to kaltinti?

Tačiau, kaip pasirodė, šeštadienis nebuvo jau toks blogas. Ji pasikirpo plaukus, pasidažė blakstienas, garais išsivalė poras, nusilakavo visus dvidešimt nagų. Ir viskas už dyką. Paskui iškeliavo apsipirkti savaitei. Kitas septynias dienas ketino valgyti tik produktus, prasidedančius raide „A“: apelsinus, avokadus, artišokus, ančiuvius ir gerti absentą.

Ji pasijuto esanti labai trapi, todėl padarė nedidelę išimtį ir įsimetė į krepšį danišką abrikosą. Puiku, nes praleisti šeštadienio vakarą vienatvėje buvo, tiesą sakant, siaubingai nesmagu.

O dabar sekmadienio rytas, prieš akis dar dvi ilgos dienos.

Pabandyk užmigti, maldavo ji savęs. Pabandyk užmigt, ir prastumsi kelias valandas.

Bet nesisekė. Nieko stebėtina, pagalvojo su kartėliu, juk vakar atsigulė dešimtą valandą.

Liza išsliūkino iš lovos, palindo po dušu ir, nors prausėsi be galo ilgai, beveik nusigramdydama odą, paaiškėjo, kad penkiolika po devynių jau buvo apsirengusi ir pasiruošusi. Kam pasiruošusi? Joje kunkuliavo energija, kurios ji neturėjo kur išlieti. Ką veikia kiti žmonės, klausė savęs. Tikriausiai eina sportuoti, pagalvojo, pakėlusi akis į dangų (norėjo tenai pamatyti kokią nors gyvą būtybę). Liza didžiuodavosi, kad niekados nesportuoja, ypač Dubline. Visas tas šokinėjimas ant laiptelių ir krosas jau seniai nebemadingi. Airijos fitnesas buvo labai senamadiškas, nes vis dar buvo manoma, kad greiti apsisukimai — naujovė! Ne, Lizą labiau domino ne tokie žiaurūs ir madingi kūno rengybos būdai. Pilatesas, jėgos joga, izometrija. Labiausiai norėtų treniruotis viena su kūno daktaru, kurio klientės yra Elizabet Harli ir Džemina Khan.

Vienintelis keblumas tas, kad pilatesas nepagerina medžiagų apykaitos, tad geriausi rezultatai pasiekiami, derinant jį su bado dieta. Todėl ir ėmė laikytis raidės „A“ dietos. Stebėtina, bet tik keli maisto produktai prasideda raide „A“. Jei reikėtų „B“ raide prasidedančių produktų, būtų visa kas kita. Bekonas, Bounty šokoladukai, Bacardi, bri sūris, bandelės, biskvitiniai sausainiukai... O jeigu susimanydavo supaprastinti mitybą, savaitę valgydavo batatus. Gal dar geltonas saldžiąsias paprikas. Tačiau, matyt, saugiau valgyti maistą iš „Z“ raidės.

Sukirtusi pusryčiams apelsiną, abrikosą ir išgėrusi vandens, jau sulaukė dešimtos valandos. Bet būgštaudama, kad pradės šnekėtis su sienomis, nusprendė pasibastyti po parduotuves. Ir ne tik nemokamos terapijos sumetimais — ji turėjo tikslą. Šiaip ar taip, kažką panašaus į tikslą... Ketino pasikabinti medines žaliuzes per visą miegamojo sieną, kad neutralizuotų kaimiško namo stilių ir įpūstų jam šiuolaikiškesnės, labiau miestietiškos dvasios. Tada parašytų apie tokią pertvarką žurnale ir išspaustų iš jų nuolaidą.

Bet kai atvažiavo į Graftono gatvę, ištiko smūgis, nes paaiškėjo, jog uždarytos visos parduotuvės, apie jas šlaistėsi tik keli suglumę turistai.

Sumauta šalis, pagalvojo kokį šimtąjį kartą. Kur visi žmonės? Matyt, bažnyčioje, su panieka nusprendė.

Vyriškis kioske jai pasakė: pirmą valandą. Parduotuvės bus atidarytos pirmą valandą. Ji įsitaisė kavinukėje, sukryžiavo kojas ir ėmė gurkšnoti kavą su pienu ir migdolų likeriu, skaitinėdama laikraštį. Vidinę isteriją išdavė tik smarkiai trūkčiojančios kojos, mėginant paskubinti ilgai slenkantį laiką.

Ją glumino keistas oras. Visiškai jokio smarkaus lietaus ar štorminio vėjo. Tikriausiai pirmas ilgasis savaitgalis, kai toks geras oras. Daug žadančiame žydrame danguje švietė puiki linksma saulė, kažkodėl jai primenanti kitus laikus, ir ji nusiminė, nes buvo sunku apie tai galvoti. O ne!

Tučtuojau į galvą šovė sava teorija: jai neliūdna, jos gyvenimas tiesiog nusirito žemiau reikiamo nuostabaus lygio. Nėra tokio neigiamo jausmo, kurio nebūtų įmanoma išgydyti kokiu nors mažu puikiu niekniekiu, ir labai svarbu, kad ji prisimintų tai šiuo neramiu metu. Turėjo pripažinti, kad neseniai buvo tai pamiršusi: pavyzdžiui, aną sekmadienį praleido atsiskyrusi nuo visų ir puolusi į neviltį.

Galų gale žaliuzių imperija atvėrė duris, ir Liza netrukus suprato, kad jai net nereikėjo vargintis. Nė vienoje tų beviltiškų interjero parduotuvių negalėjo rasti tokių didžiulių žaliuzių. Jai patarė pasižvalgyti po prekybos centrą. Ir nors Liza nemėgo prekybos centrų, pamanė, kad elgetai nevalia būti išrankiam.

Ketvirtame aukšte, užuolaidų skyriuje, judraus mažo žmogučio, skubančio įkandin su matavimo juosta aplink kaklą, ji maldavo:

— Man reikia užsakyti žaliuzes.

— Kreipiatės kaip tik į tą žmogų, — patikino jis.

Bet kai pateikė jam matmenis ir parodė į medinius skersinius, kurių norėjo, jo veidas net išblyško.

— Devynių pėdų ilgio? — sušuko. — Ir keturiolikos pėdų pločio?

— Taip.

— Bet, ponia, — paprieštaravo jis, — tai labai brangiai kainuos!

— Taip.

— Bet ar nutuokiate kiek?

— Nagi pasakykit.

Jis paskubomis atliko daugybę skaičiavimo operacijų ant rudo vyniojamojo popieriaus, paskui susirūpinęs papurtė galvą.

— Kiek?

Ne, jis nesakys. Kad ir kiek, tai per brangu, nusprendė.

— Palūkėkit, palūkėkit, aš galvoju. O gal užsakytumėt iš pigesnės medžiagos? — paklausė jis, įgudusia akimi peržvelgdamas lentynas. — Medines pamirškite. Galėtume padaryti jas iš plastmasės, kaip manote? Arba iš brezento?

— Ne, ačiū. Aš noriu tik medinių.

— Arba galite nusipirkti gatavas, — jis pakeitė nuomonę. — Žinoma, jos nebus tiksliai tokio dydžio ir ne iš tokios gražios medžiagos, užtat kur kas pigesnės. Štai pažvelkit, — jis čiupo jai už rankos ir nusitempė parodyti kelių bjaurių vertikalių žaliuzių kontoros langams.

Ji pamojo ranka:

— Bet aš noriu šitų! Noriu medinių ir patikėkite: išgaliu už jas sumokėti!

— Atsiprašau, — nuolankiai suvapėjo vyriškis. — Tik nenorėjau, kad švaistytumėt šitokius pinigus, bet jeigu esate tikra...

Liza pavargusi atsiduso. Iš tiesų niekinga šalis.

— Aš turiu santaupų, — nusprendė įtikinti jį. — Nesibaiminkite.

— Susitaupėte? — jis akimoju atsigavo. — Na, tada kas kita.

Kai ji išsamiai paaiškino, ko norinti, jos susierzinimas išblėso. Kai jis palinko jos pusėn ir prisipažino manęs, kad kainos parduotuvėje pribloškiančios ir kad juodu su žmona laukia išpardavimo, jo susirūpinimas beveik ją sujaudino. Aš netenku galvos, staiga toptelėjo. Jis — tik parduotuvės tarnautojas, visai kvėštelėjau. Suskydau dėl užuolaidų pardavėjo, kuris net neparduoda man to, ko noriu.

Kai pasiekė namus, buvo beveik šešios. Sukaupusi paskutinius veiklumo likučius, Liza paskambino mamai ir pasakė savo naująjį telefono numerį. Nors ir nusistebėjo, kodėl varginasi, juk mama niekados jai neskambina, mat perdėm nerimauja dėl telefono sąskaitos. Net atsitikus nelaimei, pagalvojo Liza, pavyzdžiui, jei mirtų tėtis, mama tikriausiai lauktų, kol Liza pati jai paskambins.

Kai abi pasiteiravo apie viena kitos sveikatą, Paulina pranešė Lizai gerą žinią.

— Tavo tėtis sako, kad keista tavo santuoka čia, matyt, negalioja ir kad tau galbūt negresia skyrybos.

Žodis „skyrybos“ įsiveržė Lizos vidun su netikėta jėga. Toks sunkus baigiamasis žodis. Ji greitai atsitokėjo ir atšovė mamai:

— Na, tu klysti.

Paulina tikėjosi tokios reakcijos ir ją nurijo. Žinoma, ji buvo neteisi. Visados klysdavo dėl Lizos.

— Mudviem grįžus, Oliveris santuoką įregistravo.

— Tada viskas baigta.

Stojus tylai, Liza prisiminė tą penktadienio rytą lovoje, kai juodu su Oliveriu, pasijutę esą jauni ir nuostabūs londoniečiai, įsigeidė nuskristi savaitgaliui į Las Vegasą ir susituokti.

— Mes negausim bilietų, — nusijuokė Oliveris, pakerėtas tos minties.

— Žinoma, kad gausim, — Liza buvo įsitikinusi, kad visada gauna tai, ko nori. Ir, aišku, jai pasisekė: tada visas pasaulis dar buvo jai po kojomis. Tą patį vakarą, apsvaigę nuo jaudulio ir nerimo dėl to, ką daro, jie išskrido į Las Vegasą. Tenai pasijuto keistai, nes juos veikė sutrikęs dėl laiko juostų organizmas ir klaikiai žydras dangus, ir suprato, kad tuoktis yra bauginamai lengva.

— Ar turėtume, — sukikeno Liza, beveik pabūgusi.

— Todėl ir esam čia.

— Žinau, tačiau... tai ypatingas įvykis, ar ne?

Įpykusios Oliverio akys susidūrė su josios. Lizai buvo pažįstamas tas žvilgsnis. Geriau nepradėti su Oliveriu dalykų, kurių nenori galutinai baigti.

— Nagi, eime! — apimta pakilios nuotaikos ir siaubo, ji nusijuokė virpančiu balsu.

Ištisą parą veikiančioje Meilės koplyčioje jie pasižadėjo vienas kitą mylėti. Jų įžadų liudytojai buvo vyriškis, panašus į Elvį Preslį, ir vienas patarnautojas. Nuotaka vilkėjo juodais drabužiais.

— Galite pabučiuoti nuuoootaką.

— Mudu vedę, — džiūgavo Liza, kai jie buvo tučtuojau išgrūsti iš koplyčios, nes eilės jau laukė kita pora. — Tai fantastiška.

— Myliu tave, brangioji, — tarė Oliveris.

— Ir aš tave myliu.

Ir tikrai mylėjo. Bet labiausiai troško grįžti atgal, norėdama įsiutinti visus, kurie mirs iš pavydo dėl kičiško jų santuokos žavesio.

Paplūdimio ceremonijoje Sent Lusijoje nebuvo žvakių — tai sensacija! Ji nekantraudama laukė pirmadienio, kada nueis į darbą ir sulauks klausimo: „Ką gero nuveikei savaitgalį?“ ir galės nerūpestingai atsakyti: „Tiesą sakant, nuskridau į Las Vegasą ir ištekėjau“.

— Tikriausiai norėsi gero advokato, — Paulinos balsas sugrąžino ją į dabartį. — Pasirūpink, kad gautum tai, kas tau teisėtai priklauso.

— Žinoma, — suirzo Liza.

Tačiau ji nė nenutuokė, ką reiškia skirtis. Būdama labai pragmatiška ir veikli, žlungant santuokai, nebūdingai sau ji veikė pamažu. Matyt, mama teisi, — ji turėtų pasisamdyti advokatą.

Bet padėjusi ragelį nesiliovė galvojusi apie Oliverį. Įkyrūs ir nemalonūs jausmai iškilo į paviršių lyg pūslelės iš niekur, ją apėmė savotiškas pamišimas, ir ji jau beveik griebė telefoną skambinti jam. Mintis, kad išgirs jo balsą ir susitaikys su juo, teikė didžiulę viltį.

Ir anksčiau buvo kilęs nenumaldomas noras paskambinti jam, bet ji nugalėdavo save ir įstengdavo perkalbėti, prisiminusi, kad tai jis ją paliko. Nors, kaip tikino Oliveris, ji metė jį, nepasiūlydama kitos išeities.

Ji nukiūtino tolyn nuo telefono, nuo pastangų negriebti ragelio kęsdama tikrą fizinį skausmą. Pagalvojus, kad nebėra jokių šansų, jos širdis ėmė tuksėti. Ką tik pasirodė, kad įmanoma susitaikyti, ir kai nuslūgo pakili nuotaika ir užplūdo liūdesys, jai susvaigo galva. Drebančia ranka užsidegė cigaretę ir pradėjo įtikinėti save pamiršti Oliverį. Atsikratyk praeities ir žvelk į priekį. Galvok apie Džeką. Tačiau Džekas turbūt nepaliaujamai mylisi su kokete Mei.

Dieve, kankinosi ji, kaip norėtų pasimylėti... Su Džeku. Arba Oliveriu. Vienu iš jų. Abiem... Jai prieš akis šmėkštelėjo tvirtas Oliverio kūnas, tarsi būtų išskobtas iš juodmedžio, ir tai prisiminusi net garsiai sudejavo.

Ji pasižiūrėjo į laikrodį. Vėl. Pusė aštuonių. Kodėl diena negalėtų tiesiog paskubėti ir greičiau pasibaigti?

Tada sučirškė durų skambutis, ir jos širdis šoktelėjo iki gerklės. Gal vėl netikėtai atėjo Džekas? Ji prikišo veidą prie veidrodžio, norėdama patikrinti, ar gerai atrodo, ir greitosiomis nusibraukė tušą paakiuose. Glostydamasi plaukus, nuskubėjo prie durų.

Ant jos namų slenksčio stovėjo mažas berniukas, vilkintis Manchester United marškinėliais, įmantria skusta šukuosena su stirksančiais ilgais kirpčiukais. Panašiai atrodo visi berniukai, žaidžiantys gatvėje.

— Kaip SEKASI, Liza? — labai garsiai paklausė jis ir patikliai atsirėmė į durų staktą. — Ką VEIKI? Ar išeisi PAŽAISTI?

— Pažaisti?

— Mums reikia TEISĖJO.

Jam už nugaros pasirodė ir kiti vaikai.

— Taip, Liza, — ragino jie. — Išeik į lauką.

Ji žinojo, kad tai absurdiška, tačiau tai paglostė jai širdį. Gera, kad tavęs kam nors reikia. Neleisdama prasiveržti prisiminimams apie kitus ilguosius savaitgalius, kai skrisdavo sraigtasparniu į Čampnį, keliaudavo lėktuvu pirmąja klase į Nicą ir apsigyvendavo penkių žvaigždučių viešbutyje Kornvalyje, užsitraukė nertinį ir likusią sekmadienio dalį praleido sėdėdama ant savo namo slenksčio ir skaičiuodama taškus, vaikams jos gatvėje žaidžiant labai agresyvų tenisą.

Sekmadienio rytą Džekas Divainas paskambino savo motinai.

— Vėliau užeisiu, — tarė jis. — Ar galiu atsivesti draugę?

Jo motina kone užduso iš susijaudinimo.

— Draugę?

— Draugę.

Lulu Divain labai stengėsi neprasižioti, bet jai nepasisekė.

— Tai Di?

— Ne, ma, — atsiduso Džekas, — ne Di.

— Na gerai. Ar jos nematei? — Lulu blaškėsi tarp moters, pametusios jos vienturtį numylėtinį sūnų, ilgesio ir partizaniškos neapykantos, kurią jai jautė.

— Tiesą sakant, taip, — prisipažino Džekas. — Mačiau ją Drario gatvės automobilių stovėjimo aikštelėje. Ji siunčia tau linkėjimus.

— Kaip ji?

— Ketina ištekėti.

Atsirado amžinoji viltis.

— Už tavęs? — aiktelėjo Lulu.

— Ne.

— Kalė!

— O ne, — ėmė raminti Džekas. Tai nebuvo pati geriausia žinia, kurios jis sulaukė, bet ne blogiausia. — Ji teisingai padarė, kad neištekėjo už manęs. Mudu nutolome vienas nuo kito. Tik ji tai suprato greičiau nei aš.

— O kaip ta mergina, kurią atsivesi šiandien?

— Jos vardas Mei. Ji puiki, tik truputį nervinga.

— Mes su ja mandagiai ir maloniai elgsimės.

Apsivilkusi kuklią šeštojo dešimtmečio stiliaus sportišką suknelę, kurią pirko Oxfam parduotuvėje beveik juokais, ir įsispyrusi į basutes, kurių kulnas buvo tik gėdingo trijų colių aukščio, Mei atsisėdo šalia Džeko, pasiruošusi važiuoti su juo į Rahenį.

— Ar jie neprieštaraus, kad esu pusiau vietnamietė? Ar jie rasistai?

Džekas sunerimęs papurtė galvą.

— Visai ne, — jis palietė jai ranką, norėdamas padrąsinti. — Mei, nesijaudink, jie — padorūs žmonės.

— Sakei, kad abudu mokytojai?

— Dabar jau pensininkai, bet anksčiau mokytojavo.

Lulu su Džefriu stengėsi kaip įmanydami: pasisveikino su Mei, paspausdami abi rankas, nušlavė nuo sofos laikraščius, kad ji galėtų atsisėsti, paskleidė Džeko vaikystės nuotraukas.

— Jis buvo nuostabus, — susijaudinusi atsiduso Lulu, rodydama Mei gražaus keturmečio Džeko pirmąją dieną mokykloje nuotrauką. — O štai pažvelk į šitą, — spalvotas nerangaus paauglio Džeko, stovinčio prie mažo stalelio, atvaizdas.

— Tą stalą sumeistravau aš, — didžiuodamasis tarė Džekas.

— Jis turi puikias rankas, — pasakė Lulu.

Žinau, tylomis pritarė Mei ir siaubo apimta suabejojo, ar neištarė to garsiai.

Mei nervinosi vis mažiau, ir viskas klostėsi sklandžiai, kol ji pastebėjo nuotrauką, stovinčią ant židinio atbrailos. Jaunesnis, liesesnis, mažiau prislėgtas rūpesčių Džekas apkabinęs aukštą rudaplaukę merginą, dorybingai besišypsančią, kupiną pasitikėjimo. Tą pačią akimirką ir Lulu dirstelėjo į tą nuotrauką, jų žvilgsniai susidūrė. Kodėl nepaslėpė jos?

— Kas ta draugė? — paklausė Mei Džeko, kone mėgaudamasi savęs kankinimu. Apie Di žinojo viską: kaip ji su Džeku kartu gyveno nuo koledžo laikų ir kaip po devynerių draugystės metų nusprendė susituokti, bet Di ėmė ir pabėgo. Mei labai norėjo ją pamatyti.

Nepatogios padėties pavyko išvengti, nes pasirodė Karena, vyresnioji Džeko sesuo, su savo vyru ir trimis vaikais. Netrukus po triukšmingo pasisveikinimo įgriuvo ir Dženė, jaunesnioji Džeko sesuo, taip pat su vyru, o įkandin jų atkurnėjo jų vaikai.

— Nagi, mudu jau važiuosime, — pasakė Džekas, kai Mei, regis, jau buvo gana klausimų.

Lulu ir Džefris žiūrėjo, kaip nuvažiuoja automobilis.

— Miela mergina, — tarė Lulu.

— Ir turi labai neįprastą darbą, — pastebėjo Džefris.

— Pardavinėja mobiliuosius telefonus?

Džefris nustebęs pasižiūrėjo į ją.

— Pardavinėja mobiliuosius telefonus? Ji pasakojo man visai ne apie tokį darbą!

32

Plaukai. Ant kojų. Jų per daug. Ešling sprendė depiliacijos dilemą. Šalino plaukus vašku keletą savaičių prieš vasarą, pasirodžiusią lyg vaiduoklis, taigi šiai procedūrai plaukeliai buvo per trumpi. Bet jie buvo per ilgi, taip, per ilgi eiti su kuo nors į lovą.

Ar ji ketino permiegoti su Marku Valentainu? Na, kas žino. Ir nenorėjo, kad plaukuotos jos kojos taptų kliūtimi.

Ešling pagalvojo, kad galėtų nusiskusti plaukus. Tačiau negalėjo. Kai pradedi kojas depiliuoti vašku, griežtai verboten^11 jas skusti, nes visas triūsas nueis šuniui ant uodegos, ir kojos pasidarys šiurkščios ir dygios. Džiulė, mergina, tepusi vašku jai kojas, užmuštų ją už tokį darbelį.

Ji turėjo tą procedūrą atlikti su Immac, bet per siaubingą neapsižiūrėjimą pamiršo nusipirkti. Tad nutarė į artimiausią vaistinę nusiųsti Tedą su rašteliu.

— Kodėl tu negali? — suirzęs bambėjo jis.

Ešling parodė į folija apvyniotą galvą.

— Mano plaukai ištepti karštu aliejumi. Jei tokia pasirodysiu lauke, visi pamanys, kad atskrido ateiviai.

— Ką čia kliedi! Jie žino, kad ateiviai neįstengs šiame mieste rasti nusileidimo vietos. Ak, Ešling, — sudejavo, — ar būtinai turiu tai merginai pakišti raštelį? Ar negalėčiau tiesiog paimti tą daiktą iš lentynos?

— Ne. Lentynos lūžta nuo įvairiausių rūšių tų priemonių, o tu esi vyriškis. Man reikia bekvapių putų, na, o tu pareitum su citrinos kvapo želė. Arba dar blogiau, parneštum tik mentelę. Dabar labai prašau: varyk!

Stebėtina, bet užduotis buvo įvykdyta sėkmingai. Ešling nudrožė į vonios kambarį, atsigulė į vonią, o jai laukiant, kol nusvils plaukai, kojos net šnypštė nuo bjauraus balto daikto. Ji atsiduso. Kartais sunku būti moterimi.

Ešling puolė karštligiškai gražintis, kai pirmadienį popiet paskambino Markas ir pasiūlė:

— Na kaip?

— Kas na kaip?

— Bet kas. Gėrimas? Traškučių maišelis? Pašėlęs seksas?

— Gėrimas skamba puikiai. Ir traškučių maišelis?

Jis trumpam nutilo.

— O pašėlęs seksas? — paklausė lyg mielas mažas berniukas.

Ešling nurijo seilę ir stengėsi linksmai kalbėti.

— Pažiūrėsim.

— Jei būsiu geras?

— Jei būsi geras.

Tada Ešling puolė veikti, vienas kosmetikos priemones įtrindama į kūną, kitas nusivalydama. Popiet išsitrinko galvą ir plaukus gausiai išsitepė kondicionieriumi, sluoksnis po sluoksnio nulupo visą kūną, nusivalė nuo kojų nagų aptrupėjusį laką, storai išsitepė Gucci Envy drėkinamuoju kremu, kuris buvo vartojamas tik ypatingomis progomis, įšukavo į plaukus ketvirtį tūbelės glotninamojo kremo, gausiai nusigrimavo veidą — subtilybėms nebuvo laiko — ir taip apsipurškė Envy kvepalais, kad net kiaurai permirko.

Tedas atėjo prižiūrėti paskutinių pasiruošimų. Jis labai troško, kad Markas ir Ešling susidraugautų, tada, palaikydamas glaudžius ryšius su Marku, galėtų sėkmingai kilti sceninės karjeros laiptais.

— Žvelk seksualiai, — patarė jis, sudribęs ant Ešling lovos ir žiūrėdamas, kaip ji tepasi trečią ir paskutinį blakstienų tušo sluoksnį.

— Aš STENGIUOSI! — išgirdo save šaukiant. Nervinosi labiau, nei galėjo įsivaizduoti. Tik pasižiūrėkit, kas jai darosi, įsižiebus vilčiai! Jis, žadėdamas nuolatinį siautulį ir visišką nervų pakrikimą, pabudino meilės geismą. Kartais, kaip ir dabar, ji pernelyg pasiduoda jausmams. Ar tai normalu? Turbūt. O jeigu ne? Na, jos vaikystė buvo skurdi, ironiškai pagalvojo.

Gerai, gal ir ne skurdi. Bet buvo skurdi rutina, skurdi kasdienybė. Po pirmojo motinos depresijos priepuolio niekas deramai jos neprižiūrėjo. Įprastas gyvenimas dingo. Visiems laikams, nors tada jie, vaikai, šito nesuprato.

Iš pradžių Ešling, tiesą sakant, net patikdavo, kad buvo nebepaisoma įprastinio valgymo meto. Išsitepusi megztinį žole, džiaugdavosi, jog niekas ant jos dėl to nerėks. Bet ilgainiui susivokė dėvinti purvinus drabužius. Atsipalaidavimą ėmė gožti rūpestis. Tai jau netvarka.

— Ar šiandien vilktis šitą? — ji pasirodė mamai su nešvaria vasarine suknele. Na, pasižiūrėk į mane, pasižiūrėk į mane.

Į ją žvelgdavo negyvos mamos akys, o veidas būdavo prislėgtas neaiškaus sielvarto.

— Jei nori.

Dženeta ir Ovenu buvo rūpinamasi nė kiek ne geriau. Mamai buvo vis tiek: anksčiau ji visados gražiai ir tvarkingai rengdavosi, o dabar net nepastebėdavo, kai į viešumą išeidavo apsivilkusi palaidinę su kiaušinio dėme.

Tą vasarą jie daugybę laiko praleisdavo parke. Monika dažnai sušukdavo: „Negaliu pasilikti šiuose namuose“, ir jie visi puldavo į lauką. Tačiau net parke ji retai kada liaudavosi verkus ir, beje, niekados neturėdavo nosinaitės. Taigi Ešling, manydama, kad motinai nedera šluostytis ašaras rankove, kaskart, kai jie kur nors eidavo, įsidėdavo į megztinio kišenę popierinę nosinaitę.

Vos jie atsidurdavo parke, Ešling stengdavosi taip surežisuoti, kad būtų linksma nors Dženetai su Ovenu. Kai jie imdavo reikalauti ledų, Ešling labai stengdavosi, kad jų noras būtų patenkintas: baiminosi, kad jeigu jie nusimins, viskas nueis perniek. Bet motina niekados neprisimindavo, kad reikia turėti pinigų, todėl Ešling ėmė nešiotis rausvai rudą šuns galvos formos piniginę.

Slenkant vasarai, Monika įgijo naują nerimą keliantį įprotį. Apatiškai sėdėdavo ant suolelio ir imdavo plėšti ir draskyti įsipjautą rankos vietą. Būdavo patenkinta tik tada, kai žaizda imdavo kraujuoti. Tada Ešling pradėjo nešiotis mažą pleistrų dėžutę.

Juk reikėjo ką nors daryti. Juk kas nors turėjo tai pastebėti, ar ne?

Ji ėmė melstis, kad jos motinai pasidarytų geriau ir kad jos tėvas neišvažiuotų pirmadienio rytais iki pat penktadienio. Paskui, kai maldos nedavė trokštamų rezultatų, joje subrendo keistas įsitikinimas, kad jei, pasinaudojusi tualetu, triskart nuleis vandenį, viskas susitvarkys. Ir dar suprato, kad nulipus laiptais jų apačioj reikia apsisukti. Tiesiog reikia, o jei pamiršdavo tą padaryti, užlipdavo atgal į viršų ir dar sykį pakartodavo visą ritualą.

Prietarai pasidarė labai svarbūs. Jei pamatydavo vieną šarką — liūdesys. Sunerimusi tyrinėdavo dangų, ar nepamatys kitos — tai džiaugsmas. Vieną dieną ji išpylė druską ir, kad būtų kuo mažiau ašarų, šveitė žiupsnelį druskos per kairįjį petį. Druskos kliuvo ant saldaus patiekalo. Jos motina kvailai spoksojo į druskos kruopeles, tirpstančias ant saldėsio, tada padėjo galvą ant virtuvės stalo ir ėmė verkti. Jokių pokyčių.

Tedo maurojimas sugrąžino ją į dabartį.

— Ešling, šnekėkis su manimi! Ką apie šį vakarą sako Taro kortos?

Ji greitai atsipeikėjo, labai labai patenkinta, jog yra dabartis, o ne anie laikai.

— Nieko blogo. Taurių keturakė, — nė nereikia užsiminti, kad ji pirmiausia ištraukė ir išmetė nelaimę pranašaujančią kardų dešimtakę. — Dviejuose sekmadieniniuose laikraščiuose geras ir mano horoskopas, — toliau kalbėjo ji. O kituose dviejuose prastas, bet juk nieko blogo? — O iš Angelo orakulo kortų ištraukiau Meilės stebuklą, — galų gale jai pavyko jį ištraukti po Brandos, Sveikatos, Kūrybiškumo ir Išminties kortų.

— Ar tą ir rengsies? — linktelėjo Tedas į juodas trijų ketvirčių ilgio juodas kelnes ir per liemenį surišamą palaidinę.

— Kodėl klausi? — sukluso Ešling. Ji labai rūpestingai apgalvojo apdarus ir buvo ypač patenkinta palaidine, nes ji taip apgaulingai atspindėjo šviesą, jog atrodė, kad Ešling turi taliją.

— Ar neturi trumpo sijono?

— Niekada nesegiu trumpų sijonų, — sumurmėjo, neramiai svarstydama, ar nepersistengė su skaistalais. — Nepakenčiu savo kojų. Ar nepadauginau skaistalų?

— Kokių skaistalų? To raudono daikto ant tavo veido? Ne, galėtum ir daugiau.

Ešling tučtuojau nusivalė šiek tiek dažų. Tedo motyvai kėlė įtarimą.

— Kur susitinki su juo? Kehou? Palydėsiu tave tenai.

— Ne, velniūkšti, ne, — griežtai nukirto Ešling.

— Bet aš tik...

— Ne!

Ko jau ko, bet Ešling visai nenorėjo, kad Tedas trintųsi aplinkui, vargindamas Marką savo žavėjimusi ir klausimais, ar negalėtų tapti naujuoju geriausiu jo draugu.

— Na, tada sėkmės, — gailiai suvapėjo Tedas, kai Ešling į savo naują išsiuvinėtą rankinę įmetė laimės akmenėlį, įsispraudė į siauras basutes ir jau ketino eiti. — Tikiuosi, kad šis meilės romanas siųstas dangaus.

— Ir aš, — prisipažino Ešling, paskubomis pritarė Dievui arba tam, kas dėjosi esąs dangiškas meilės romanų ministras. — O kad taip ir būtų.

— Velniop! — suniekino Tedas.

Ešling paskubomis patrynė Budai pilvą ir išėjo.

Man patiks Markas Valentainas, ir aš jam patiksiu, man patiks Markas Valentainas, ir aš jam patiksiu... Jai iškilmingai tipenant Graftono gatve su Luis L. basutėmis, kurių kulniukai buvo šiaudo plonumo, svajingą jos giesmelę nutraukė švilptelėjimas. Jau Markas Valentainas? Dieve, tos Luis L. basutės skriste skrenda!

Tačiau tai buvo ne Markas Valentainas. Kitoje gatvės pusėje smaksojo Bū, bet be savo oranžinės antklodės. Jis trainiojosi su kitais dviem vyriškiais, jų neskusti veidai ir keisti drabužiai — tokie, kurių niekur nenusipirktum, kad ir labai stengtumeis, — bylojo, kad ir jie yra benamiai. Trijulė kirto sumuštinius.

Pagauta mandagumo impulso, ji perėjo gatvę.

— Taigi Ešling, — blykstelėjo Bū šypsena su pradante, — neišvažiavai ilgajam savaitgaliui?

Ešling papurtė galvą.

— Ir aš, — oriai tarė Bū. Tada, susigriebęs, kad yra nemandagus, stipriai trenkė sau per kaktą ir mostelėjo į du vyriškius, kurie stovėjo šalia jo. Vienas valkatėlė buvo jaunas, susivėlusiais plaukais ir panašus į skeletą, o jo treningo kelnių juosmuo vos laikėsi ant alkio iškankintų klubų. Kitas buvo vyresnis, apžėlęs didžiule barzda, pamišėliškais plaukais, tarsi veidą iš šonų būtų aplipusios laukinės katės. Jis avėjo kitados baltus sportinius batus, vilkėjo vakarinį kostiumą, kuris, akivaizdu, buvo siūtas daug žemesniam žmogui.

O Bū atrodė beveik normaliai.

— Atsiprašau! Ešling, čia DžonDžonas, — parodė į jaunesnį vyriškį. — O čia — Gauruotasis Deivas. Vaikinai, tai Ešling, kuri kartais būna mano kaimynė ir apskritai yra šauni, gera būtybė.

Ešling, šiek tiek sumišusi, paspaudė abiem vyrams rankas. Jei dabar šį vaizdelį pamatytų Kloda, ją ištiktų priepuolis! Vyresnysis benamis buvo itin nešvarus, ir kai sudiržusią ranka paspaudė jai ranką, ji turėjo labai stengtis, kad nesudrebėtų.

Praeivis nusuko galvą, kai gerai įsižiūrėjo į tą keistą kvartetą: švarią, kvepiančią Ešling ir tris nusmurgusius valkatėles.

— Atrodai pritrenkiamai, — neslėpdamas susižavėjimo pagyrė Bū. — Tikriausiai eini į pasimatymą su vyriškiu.

— Taip, — atsakė ji. Paskui, ūmai užėjus švelnumui, Bū, tarė: — Niekados neatspėsi, kas jis.

— Kas? — trijulė aiktelėjo ir pasilenkė arčiau. Ešling turėjo sulaikyti kvapą.

— Markas Valentainas, — iškvėpė Ešling.

Bū pratrūko džiugiu juoku.

— Ar jis komikas? — paklausė Gauruotasis Deivas ir tyliai suurzgė.

Ešling linktelėjo.

— Tas, kuris laido sąmojus apie pelėdas? — susijaudino DžonDžonas.

Visagali Dieve! Ar Tedas jau spėjo taip išgarsėti, kad jį pažįsta net atstumtieji piliečiai? Reikės jam pasakyti!

— Tu kalbi apie Tedą Malinsą, — paaiškino DžonDžonui Bū. — Markas Valentainas savo spektakliuose kalba apie sviestą ir snaiges.

— Tokio nežinau, — nusivylė DžonDžonas.

— Jis šaunus. Ešling, tai puikios naujienos! Na, tikiuosi, jog tau jis patiks.

— Ačiū. Paliksiu jus, kad galėtumėt ramiai pavakarieniauti, — Ešling parodė į sumuštinius, kuriuos jie liovėsi žiaumoję, kai ji pasirodė jų akiratyje.

— Marks & Spencer, — pasakė Bū. — Atidavė juos mums, nes nepardavė. Žinau, kad jų drabužiai darosi nuobodoki, bet sumuštiniai gardūs!

Staiga trijulė sustingo, tarsi pajutusi pavojų. Ešling apsidairė. Priežastis, regis, buvo du policininkai, išdygę gatvės pradžioje.

— Atrodo, jiems nuobodu, — sunerimo DžonDžonas.

— Eime! — paragino Bū, ir jie nukūrė. — Iki, Ešling.

Kai Ešling įžengė į alinę, jau rado sėdintį Marką, o priešais jį stovėjo bokalas Guinness alaus. Jį išvydus, Ešling viduje kažkas šoktelėjo. Jis atėjo. Taigi iš tiesų kažkas rezgasi.

Tik ją ėmė kamuoti neaiškumas: ką jam jaučia? Ar jis linksmuolis strazdanotas kvailys, su kuriuo ji atsisakė bellez? O gal pasitikintis savimi artistas, kurio telefono skambučio taip laukė? Jo išvaizda visai nepadėjo išsklaidyti sumišimo, nes jis buvo nei pritrenkiamai patrauklus, nei komiškai apkiautęs. Negalėjai nieko suprasti: jis atrodė paprastai. Neįmantrus kaštoninių plaukų kirpimas, neaiškios spalvos akys ir, žinoma, strazdanos. Bet jai patiko tas paprastumas. Ji jo nusipelnė. Nėra prasmės šokti aukščiau bambos.

Ir nors jis — paprastas vaikinas, bet aukštas ir gražiai sudėtas.

Ją pamatęs Markas atsistojo ir pamojo. Šalia jo buvo vietos, ir Ešling įsispraudė į tą tarpelį.

— Labas, — rimtai pasisveikino jis, kai ji įsitaisė ant suolo.

— Labas, — taip pat rimtai atsakė ji.

Tada abu ėmė krizenti. Dabar jis tapo savimi.

— Ar galiu pasiūlyti ko nors išgerti? — paklausė Markas.

— Gali. Degtinės su toniku, ačiū.

Kai jis grįžo su gėrimu, ji atsipalaidavusi nusišypsojo. Jis atrodė toks draugiškas, kad buvo sunku į visa tai žiūrėti rimtai. Todėl per ją ėmė tekėti slegianti nusivylimo srovelė. Ji negeidžia jo. Visas tas nerimas laukiant jo skambučio buvo veltui. Ji ėmė tyrinėti toliau, šokinėdama nuo jo strazdanų prie savo jausmų ir atgal. Ne, ji tikrai negeidžia jo. Galėjo ir nedepiliuoti kojų. Tedui nebūtų reikėję leistis į žeminančią kelionę vaistinėn. Ak, gerai. Bet gal juodu galėtų tapti draugais? Tiesą sakant, kad ir kaip būtų, gal jis padėtų Tedui padaryti karjerą scenoje?

Ji įžūliai nusišypsojo ir paklausė:

— Taigi kuo užsiimi pastaruoju metu?

Ūmai ji prisiminė, kad tai žmogus, kuris netrukus, pasak Lizos, taps „žvaigžde“, ir tuojau pat jos lengvabūdiška nepagarba išgaravo. Dar vos prieš kelias sekundes būtų galėjusi linksmai jam iškloti savo nesmagiausias akimirkas, bet jos smegenys staiga stulbinamai užmiršo visas pokalbio temas.

— Truputį tuo, truputį anuo, — atsakė jis.

Jos eilė. Ką turėtų sakyti? Paskutinis dalykas, išties paskutinis dalykas, kurį ji turėtų paminėti, yra jo komiko karjera. Tai būtų naivu. Jam puikiai sekasi, tad nuo pagyrų ir liaupsių tikriausiai darosi bloga.

Taigi buvo visai netikėta, kai sėdint tyloje, netekus amo, jis tarė:

— Tau patiko vaidinimas aną šeštadienį?

— Taip. Visiems buvo labai linksma.

Ji nujautė, kad jis viltingai lūkuriuoja, taigi ėmė atsargiai kalbėti toliau:

— Tu buvai nuostabus.

— Ak, tai nebuvo geriausias mano pasirodymas, — sumirksėjo jis, ir per jį nuslinko kvailo sceninio pažeidžiamumo šešėlis. Akivaizdu, kad dabar jis labai atsipalaidavęs.

Ir vėl Ešling eilė.

— Ar turi darbą, hm, be juokinimo?

— Bendrovei Cablelink rašau kompiuterines programas, su jomis tobulinamas skaidulinės optikos tinklas.

— Hm, štai kaip.

— Labai įdomus darbas, — liūdnai šyptelėjo jis. — Nieko stebėtino, kad turiu vaidinti. O ką tu veiki?

Ak, ak!

— Dirbu moteriškame žurnale.

— Kaip jis vadinasi?

— O, hm, „Kolin“.

— “Kolin“? — jo mina pasikeitė. — Mane įkalbinėja, kad rašyčiau jame skiltį. Kažkokia Liza.

— Edvards. Liza Edvards. Mano bosė, — prisipažino Ešling, jausdamasi kalta, nors ir be reikalo.

Kilus įtarimui, jo veidas pasidarė griežtas ir šaltas.

— Ar todėl tu atėjai į pasimatymą su manimi? Įkalbėti, kad rašyčiau skiltį?

— Ne! Visai ne, — ją apėmė siaubas, kad jis gali pamanyti, jog ji — landūne. — Aš su tuo visai nesusijusi, ir man vis tiek, jei nuspręsi nerašyti.

Ne visai tiesa. Jeigu jis sutiktų rašyti skiltį, ji galėtų tuo pasididžiuoti, bet neketino jo spausti. Ją sujaudino, kad jis pasijuto nesaugiai, ir joje nei iš šio, nei iš to atgijo potraukis globoti ir ginti.

— Garbės žodis, — švelniai tarė ji, — esu čia su tavimi tik todėl, kad noriu būti. Ir daugiau nieko.

— Gerai, — mąsliai linktelėjo jis. Paskui nusijuokė. — Tikiu tavimi, tavo veidas doras ir nuoširdus.

Ešling suraukė nosį.

— Dieve, koks siaubas turėti tokį veidą, — ji parodė į tuščią stiklą. — Dar arbatos, vikare?

— O? Ne. Ešling, ar galėčiau paklausti? — jo tonas buvo atsiprašantis. — Ar tu neprieštarautum, jei užsuktume į komikų spektaklį? Tik pusvalandžiui? Labai norėčiau užmesti į jį akį.

— Žinoma, kodėl gi ne? — aišku, jog tai — ne pasimatymas su prašmatnia vakariene švelnioje žvakių šviesoje. Iš tikrųjų taip.

Spektaklis buvo vaidinamas tik už kelių gatvių, kitoje alinėje. Prie durų Markas buvo sutiktas kaip karališkosios šeimos narys, ir Ešling sutirpo iš malonumo, kai jiems net nereikėjo mokėti už bilietus. Pilnutėliame kambaryje žmonės vis ėjo ir ėjo prie Marko — daugiausia kiti komikai — ir Markas supažindino su jais Ešling. Galėčiau prie to priprasti, pagalvojo ji.

Spektaklis beveik nesiskyrė nuo anksčiau matytų. Gausybė žmonių susikimšo į ankštą tamsų kambarį, jo kampe stovėjo maža scena. Komikas, dominantis Marką, vaidino žmogų, sergantį maniakine depresine psichoze, ir vadino save Ličio žmogumi.

Kai jis baigė savo dešimties minučių pasirodymą, Markas švelniai palietė Ešling.

— Galim eiti.

— Bet aš nieko prieš, jei pasiliksim...

Jis papurtė galvą:

— Ne. Noriu pasišnekėti su tavimi.

Jis nusišypsojo tamsoje, ir Ešling staiga pastebėjo, kad nors jis ir paprastas, bet žavus.

Kai juodu įsitaisė kitoje alinėje, Markas paklausė:

— Ką manai apie Ličio žmogų?

Ešling delsė.

— Atvirai šnekant, man jis nepatiko.

— Tikrai? Kodėl? — Markui, regis, labai rūpėjo jos nuomonė, ir tai glostė jai širdį.

— Man atrodo, kad nėra protinga šaipytis iš psichinės ligos, — tarė ji. — Taip sakau ne todėl, kad tu moki juokauti, o jis ne.

— O kas, tavo manymu, yra sąmojingas? — įdėmiai paklausė jis.

— Na, aišku, kad tu, — ji skardokai nusijuokė, bet jam buvo nė motais. — O kas tau patinka?

— Aišku, kad aš, — abudu lyg sąmokslininkai sukikeno. — Ir Samuelis Beketas.

Ešling net žviegė iš juoko, kol suprato, kad jis kalba rimtai. Šūdas.

— Manau, kad jis — geriausias šimtmečio humoristas, — susižavėjęs kalbėjo Markas.

— Esu mačiusi „Belaukiant Godo“, — nedrąsiai pratarė Ešling.

Visai nebūtina paminėti, kad tai buvo mokyklos išvyka. Ji taip ir neįstengė suprasti, apie ką tas spektaklis. Bet, išskyrus menką Beketo problemėlę, vakaras klostėsi sklandžiai. Vienas po kito plaukė gėrimai, o Markas buvo žavus ir dėmesingas. Jo strazdanos ją atpalaidavo, ir ji jam pripasakojo įvairiausių dalykų. Apie salsos pamokas — turėjo pripažinti, kad buvo susijaudinusi, jog iš tikrųjų apie tai kalba, nes, matyt, panėšėjo į žmogų, kuris turi „interesų“, — apie tai, kad labai mėgsta rankines, ir daug sykių pakartojo, kad jai labai patinka jos naujasis darbas „Kolin“.

— Nors tai nėra užuomina, — staiga sunerimusi pasakė ji.

— Žinau. Bet, atvirai šnekant, juk tave spaudžia, kad atneštum Marko Valentaino galvą?

— N-ne, — sumikčiojo ji.

— Ir dėl to tau negrasina darbe? — vėl paklausė.

— Anaiptol, — Ešling laikėsi tvirtai. — Iš tiesų niekas nė neužsiminė.

— O... — jis šiek tiek patylėjo ir pridūrė: — Suprantu... Suprantu.

Žvelgdamas iš po blakstienų Markas šyptelėjo, ir, šilumai užplūdus jos saulės rezginį, ji ūmai suvokė, kad jis atrodo patrauklus. Matyt, yra iš tų žmonių, su kuriais ilgiau bendraujant jie ima vis labiau traukti. Ir nebuvo panašus į savo vaidinamą personažą. Juk kvailiai nėra miegamojo penas.

Paskui jis pasikeitė, palenkė galvą prie Ešling galvos ir tyliu reikšmingu balsu paklausė:

— Ar norėtum maišelio traškučių?

— Ne, ačiū.

— Na ką gi, mudu išgėrėme, tu nenori traškučių, tad dienotvarkėje liko tik...

Pašėlęs seksas!

Nors ji jau buvo pametusi išgertų taurių skaičių, ši mintis ūmai ir nesuprantamai ją suparalyžiavo. Ji neišsigando, bet kartu ir pabūgo. Ešling jis patiko, buvo patrauklus, bet...

— Ak, ar tu neprieštarautum... Supranti, neketinau užsibūti iki vėlumos. Rytoj laukia darbas ir visa kita.

— Gerai. Žinoma, — ramiai pasakė jis, bet jo akys žvelgė pro šalį. — Tada verčiau eikime.

Pametėjęs namo, jis pabučiavo ją, bet tas bučinys kažkodėl Ešling neįtikino.

33

Švelnios putlios rankutės glostė jai veidą... Snūduriuodama Kloda svajingai mėgavosi Molės rankų, liečiančių jautrią, minkštą jos veido odą, šiluma. Molė gulėjo ant Klodos krūtinės ir rimtai, reikšmingai kvėpavo, braukydama savo švelniais lipniais pirščiukais per Klodos smakrą, skruostus, aplink nosį, kaktą ir... AI! OI! Iš jos galvos pažiro žvaigždės.

— Tu žiebei man į akį, Mole! — sušuko Kloda, priblokšta tokio žiauraus pažadinimo.

— Mamytė atsibudo, — tariamai nustebo Molė.

— Žinoma, kad mamytė atsibudo, — Kloda užsidengė pamuštą akį, iš jos tarsi iš pralaužtos užtvankos pasipylė skystis. — Toks taiklus smūgis dažniausiai pažadina žmogų.

Nubloškusi nuo savęs Molę, ji nušlitiniavo prie veidrodžio pasižiūrėti į padarytą žalą. Šiandien jai reikėjo atrodyti kaip niekad gerai, nes jos laukė susitikimas įdarbinimo agentūroje.

Viena veido pusė buvo normali, bet kita — tai tikra ašarojanti, pasruvusi krauju nelaimė. Po perkūnais. Tada ji pamatė suverstą ant kėdės drabužių krūvą ir puolė, kaip visada prieš ateinant Florai, karštligiškai juos tvarkyti ir skubiai kabinti ant pakabų.

— Renkis, Kreigai, — šūktelėjo. — Mole, paskubėk. Tuojau pasirodys Flora.

Apačioje buvo girdėti trinksėjimas ir dundesys: pusryčiai — įprasta karo zona.

— Nenoriu All-Bran, — plyšavo Kreigas. — Noriu Coco Pops.

— Kol nesuvalgysi All-Bran, negausi Coco Pops, — pasakė Kloda, trumpam apsimesdama, kad gal ir nusileis.

Kiekvieną savaitę ji nupirkdavo šešis skirtingus pakelius dribsnių, tačiau visada iš pradžių vaikai sušlamšdavo Sugar-Puffs ir Coco Pops, o kiti, ne tokie gardūs, pavyzdžiui, AllBran, būdavo nustumiami į tolimiausią kampą. Kol vaikai nesuvalgydavo nelabai mėgstamų dribsnių, ji stengdavosi atsispirti spaudimui ir neatidaryti kitos dėžės. Ir visados pasiduodavo. Ypač šiandien, nes laikas buvo jai gyvybiškai svarbus. Nudrėskusi celofaną nuo naujos dėžės, tėškė Coco Pops priešais Kreigo nosį. Tada su naktiniais marškiniais nuskubėjo į lauką prie automobilio ir iš slaptavietės bagažinėje išsitraukė kelis parduotuvės maišus. Ji dažnai taip darydavo, kai nusipirkdavo kokį naują drabužį. Nors Dilanas nėra papriekaištavęs, kad švaistanti pinigus apdarams, ji vis tiek jausdavosi kalta.

Bet šįkart buvo kas kita. Dilanui reikėjo dirbti ilgąjį savaitgalį, tad Kloda paliko vaikus savo motinai, susuktai artrito, ir išlėkė truputį pašėlti. Maišuose, įstumtuose į namus, slėpėsi jaunatviški madingi vakariniai drabužiai, bet jai buvo nelabai aišku, kaip juos dera vilkėti. Taip pat nusipirko kostiumėlį vizitui į įdarbinimo agentūrą — apie tai Dilanas nieko nežinojo. Pati nesuprato, kodėl nepasakė jam apie tai, bet joje kirbėjo miglota nuojauta, kad tokiam jos žingsniui Dilanas nepritars.

Savo kambaryje žaibiškai nuplėšė etiketes nuo pilko sijono ir švarkelio ir ėmė rengtis. Kostiumėlis buvo brangus. Bjauriai brangus, bet ji teisinosi tuo, kad dėvės jį nuolatos, kai gaus darbą. Paskui užsimovė penkiolikos denų pėdkelnes, apsiavė juodus aukštakulnius ir apsivilko baltą palaidinukę. Pasidažiusi lūpas ir tvarkingai susisukusi plaukus prancūzišku stiliumi, liko savimi patenkinta.

Išskyrus pasruvusią krauju akį.

Šįryt ji nespėjo laiku išnykti iš namų, kad nesusidurtų su Flora. Ši jau drimblino pro vartus, kai Kloda grūdo Kreigą ir Molę iš namų.

— Kaip gyvuojat, Flora?

— Penktadienį buvau pas Frolį, — atsakė ji. Frolis — jos gydytojas. Nors Kloda nėra jo mačiusi, jai atrodė, kad artimai jį pažįsta.

— Ką jis sakė?

— Ją reikia pašalinti.

— Ką pašalinti?

— Mano gimdą, ką gi daugiau?! — nustebusi sušuko Flora.

— Po velnių, bloga žinia, — Kloda sukaupė jėgas, reikšdama užuojautą ir moterų savitarpio supratimą.

— Visai ne!

— Ar jūs nenusiminėt?

— Kodėl turėčiau?

— Ar nesijaudinate, kad pasijusite... — Kloda delsė. Ji jau ketino leptelėti: „Nevisaverte moterimi“, tačiau tai buvo pernelyg netaktiška. Taigi ji paklausė: — Ar nesijaudinate, kad pasijusite kai ko netekusi?

— Nė kiek, — linksmai atsakė Flora. — Tegu išpjauna. Esu tikra, kad ji kelia tik nemalonumus. Iš to nebūtų nieko gera. Ką norėtumėte, kad šiandien padaryčiau?

— Ak, — Kloda buvo pažeminta. — Šiek tiek palyginkite, jei galit. Ir gal dar vonios kambarys. Dar ką nors, kas jums pagal jėgas...

Klodai traukiant įdarbinimo agentūros, įsikūrusios miesto centre, duris, jos rankos ėmė virpėti iš baimės ir susijaudinimo. Ji stabtelėjo priešais jauną merginą su blyškių spalvų peruku, jos gaivią abrikosų rausvumo odą stelbė ryškus makiažas.

— Man paskirtas susitikimas su Ivona Hjugs.

Mergina atsistojo.

— Labas, — šaltai tarė, kupina stebinamo pasitikėjimo savimi. — Aš — Ivona Hjugs.

— O... — Kloda tikėjosi pamatyti gerokai vyresnę moterį.

Tada Ivona stipriai paspaudė jai, kaip kokiai motinai, ranką, tarsi būtų praktikavusi būti vyru politiku.

— Sėskitės.

Kloda ištraukė iš rankinės šiek tiek susiglamžiusį savo gyvenimo aprašymą.

— Pasižiūrėkim, — Ivona mokėjo labai švelniai ir apgalvotai manipuliuoti rankomis. Ji vartė gyvenimo aprašymą savo minkštomis kreivų vaikiškų pirštų pagalvėlėmis, lygindama ir tiesindama lapus į stalo briauną. Prieš versdama kitą puslapį, ji akimirką suspausdavo jo kampą tarp nykščio ir smiliaus ir karštligiškai patrindavo, nes norėjo būti tikra, kad nesuėmė iškart dviejų puslapių. Kažkodėl Klodą tai erzino.

— Jau seniai nedirbate? — paklausė Ivona. — Kiek... Daugiau kaip penkerius metus.

— Auginau vaiką. Nė neketinau taip ilgai nedirbti, bet gimė kitas vaikas, tad iki šiol nelabai turėjau laiko dirbti, — greitosiomis ėmė teisintis Kloda.

— Aš... Suprantuuuuuu... — Ivona toliau žaidė Klodos nervais, tyrinėdama jos darbinės veiklos smulkmenas. — Baigusi mokyklą, dirbote viešbučio registratore, sekretore garso įrašų studijoje, restorano kasininke, raštvede advokatų kontoroje, prekių žinove drabužių bendrovėje, kasininke Dublino zoologijos sode, sekretore architektūros firmoje ir kasininke kelionių agentūroje? — Kloda privertė Ešling surašyti visus jos darbus, tik norėdama parodyti, kad ji labai įvairiapusiška ir universali. — Dublino zoologijos sode dirbote... tris dienas?

— Tai dėl kvapo, — prisipažino Kloda. — Kad ir kur eidavau, man visur smirdėdavo drambliu. Niekados to nepamiršiu. Net mano sumuštinių skonis buvo...

— Ilgiausiai dirbote kelionių agentūroje, — nutraukė ją Ivona. — Dvejus metus?

— Taip, — uoliai atsakė Kloda. Ji kažkaip pasislinko į priekį ir dabar sėdėjo ant paties kėdės kraštelio.

— Ar per tą laiką buvote paaukštinta?

— Ne, — Kloda nustebo. Kaip ji galėtų paaiškinti, kad vienintelis įmanomas paaukštinimas — būti vadovu, bet juk visi jį niekina, neapkenčia ir gailisi jo.

— Ar laikėte kokius nors kelionių agentūros egzaminus?

Kloda vos nesusijuokė. Tai bent mintis! Juk tik dėl to ir mečiau mokyklą! Kad daugiau nebereikėtų laikyti egzaminų, ar ne?

Ivona pasukiojo ore pirštus, o paskui vieną po kito uždėjo ant popieriaus, kad vėl galėtų sąmoningai, tarsi hipnotizuodama braukyti per jį.

— Kokiomis kompiuterinėmis programomis naudojotės?

— Ak... — Kloda neįstengė prisiminti.

— Ar mokate spausdinti ir stenografuoti?

— Taip.

— Kiek žodžių per minutę?

— O, nežinau. Tiesiog renku tekstą dviem pirmaisiais pirštais, — paaiškino Kloda, — bet labai greitai. Taip pat greitai, kaip kai kurie žmonės sukerta patiekalą.

Ivona primerkė vaikiškas akis. Ji suirzo, nors mažiau, nei galėjo atrodyti. Ji tik žaidė ir mėgavosi savo galia.

— Taigi turėčiau suprasti, kad jūs iš tikrųjų neturite jokių stenografavimo įgūdžių?

— Manau, kad taip, bet visados galėčiau... Ne, — prisipažino Kloda, ją jau buvo apleidusios visos jėgos.

— Ar mokate dirbti su tekstų doroklio programa?

— Ne.

Ir nors Ivona jau žinojo atsakymą, vis tiek paklausė:

— Tai jūs neturite jokio išsilavinimo?

— Ne, — Kloda įbedė į Ivoną vieną normalią ir vieną pasruvusią krauju akį.

— Gerai, — pasigirdo ilgas, kupinas kančios Ivonos atodūsis. Ji lyžtelėjo pirštą ir su juo išlygino sumurkšlintą gyvenimo aprašymo kampą. — Pasakykite, ką skaitote.

— Ką norite tuo pasakyti?

Atsirado pauzė, tokia mažytė, kad buvo vos juntama, bet Ivona specialiai ją padarė, norėdama parodyti, kokia beviltiška idiotė yra Kloda.

— FT? Time? — pasufleravo Ivona. Ji neatsiduso, bet galėjo. Tada žiauriai pridūrė: — Bella? Hello?!

Kloda skaitydavo tik žurnalus apie interjerą. Ir knygas, kokios pakliūdavo į rankas. Retkarčiais populiarias knygas apie moteris, kurios pradėjo savo verslą ir kurioms, kai jos norėdavo dirbti, nereikėjo kęsti žeminamų pokalbių, tokių kaip šis.

— Matau, jog tarp kitų pomėgių paminėjote ir tenisą. Kur žaidžiate?

— Ak, aš nežaidžiu, — kone paaugliškai sukikeno Kloda. — Aš tik mėgstu žiūrėti, kaip kiti žaidžia.

Netrukus prasidės Vimbldono turnyras, jį transliuos per televiziją.

— Sportuojate? — perskaitė Ivona. — O gal ir vėl tik mėgstate būti žiūrovė?

— Ne, iš tikrųjų sportuoju, — daug tvirčiau tarė Kloda.

— Bet ar tai galima laikyti mėgstamu užsiėmimu? — paklausė Ivona. — Juk miegojimo taip pat nepavadinsi pomėgiu. Arba valgymo.

Ivona palietė skaudamą Klodos vietą.

— Ir esat nuolatinė teatrų lankytoja?

Kloda padvejojo, paskui prisipažino:

— Tiesą sakant, ne. Bet juk reikia ką nors parašyti. (Kai Kloda su Ešling galų gale liovėsi prasimaniusios juokingus pomėgius, pavyzdžiui, ralis ir šėtono garbinimas, ir pamėgino išvardyti tikruosius, nelabai buvo iš ko pasirinkti.)

— Taigi kuo domitės? — metė iššūkį Ivona.

— O... — ir kuo gi ji domisi?

— Pomėgiai, aistros, panašūs dalykai, — ėmė nekantrauti Ivona.

Klodos protas sustingo. Ji įstengė prisiminti, kad jai patikdavo žaisti su savo nutriušusių plaukų galais: pešdavo išsišakojusius plaukus iki pat viršugalvio ir žiūrėdavo, kada jie nutrūks. Galėjo taip smagintis valandų valandas. Bet nuo tokio atviravimo kažkas ją sulaikė.

— Suprantate, turiu du vaikus, — tyliai tarė ji. — Jie užima visą mano laiką.

Ivona metė jai žvilgsnį „jeigu jau taip sakote“.

— Ar esate ambicinga?

Kloda atšoko. Neturėjo jokių ambicijų. Ambicingi žmonės yra keisti.

— Kas kelionių agentūroje jums teikdavo didžiausią pasitenkinimą?

Kiek Kloda prisimena, uždirbti pinigus. Mintis tokia — tą patį darydavo ir kitos merginos, su kuriomis ji dirbo, — ateini, sustabdai savo tikrą gyvenimą aštuonioms valandoms ir visas jėgas kaupi laukimo ištvermei.

— Bendravimas su žmonėmis? — pasakinėjo Ivona. — Konfliktų sprendimas? Kelionės pardavimas?

— Algos gavimas, — atsakė Kloda, paskui susizgribo, jog neturėjo taip sakyti. Bet ji jau labai seniai nedalyvavo jokiame pokalbyje. Ji buvo užmiršusi teisingus banalius atsakymus. Ir kiek siekia jos atmintis, su ja visados šnekėdavosi vyrai, kurie buvo, po galais, malonesni nei ši maža karvė.

— Iš tiesų manęs visai nedomina darbas kelionių agentūroje, — tarė Kloda. — Neprieštaraučiau, jei pasiūlytumėte man darbą... žurnale.

— Norėtumėte dirbti žurnale? — Ivona dėjosi, kad jai sunku sulaikyti šypseną.

Kloda atsargiai linktelėjo.

— Ar mes visos to nenorėtume, mieloji? — uždainavo Ivona.

Kloda nusprendė, kad nepakenčia jos, šito valdingo, žiauraus vaiko. Pavadino ją „mieląja“, nors yra perpus jaunesnė.

— Apie koki atlyginimą galvojate? — pasiteiravo Ivona, pereidama prie kalbos apie pinigus.

— Aš... ak... apie tai negalvojau... O ką jūs manote? — Kloda atidavė Ivonai paskutinius jėgų likučius.

— Sunku pasakyti. Mažai ką galiu pasakyti. Jei pasvarstytumėt apie persikvalifikavimą...

— Galbūt, — sumelavo Kloda.

— Jei kas nors pasitaikys, pranešiu.

Abi žinojo, kad to nebus.

Ivona palydėjo ją iki durų. Kloda patyrė nepaprastą malonumą, pamačiusi, kad ji šiek tiek šleivakojė.

Atsidūrusi gatvėje su neapkenčiamu, kvailu ir brangiu kostiumėliu, ji lėtai nusliūkino iki automobilio. Jos pasitikėjimas savimi buvo pakirstas. Šis rytas — siaubinga pamoka, parodžiusi, kokia ji sena ir niekam tikusi. Sudėjo visas viltis į darbą, bet, akivaizdu, darbo pasaulis yra pernelyg „kieta“ vieta, kuriai vėl priklausyti ji neturi jokių įgūdžių.

Taigi ką dabar daryti?

34

Antradienio rytą Liza trypčiojo ant šaligatvio ir šiek tiek nekantravo prie Randolph Media durų, žūtbūt norėdama įeiti vidun. Ji niekados nebeištvertų tokio savaitgalio, kokį ką tik praleido. Ilgojo savaitgalio pirmadienį jai pasidarė taip nuobodu, kad viena nuėjo į kiną. Bet į filmą, kurį norėjo pamatyti, nebebuvo bilietų, todėl nuėjo į kitą, kuriame, regis, buvo koks milijardas pernelyg įsiaudrinusių mažvaikių. Ji iš tiesų nežinojo, kad pasaulyje šitiek vaikų. Kokia ironija: pastaruoju metu žmonės, su kuriais ji leidžia laiką, yra vaikai...

Ji rūsčiai žiūrėjo į budėtoją Bilą, kai šis žvangino raktais rakindamas duris. Tai tik jo kaltė. Tingus senas šunsnukis. Jeigu jis būtų leidęs jai ateiti savaitgalį, niekados nebūtų supratusi, koks tuščias jos gyvenimas.

— Dieve, kokia jūs ankstyva, — susirūpinęs suniurnėjo Bilas.

— Ar geras buvo savaitgalis? — rūgščiai paklausė Liza.

— Iš tikrųjų neblogas, — maloniai atsakė Bilas ir leidosi į ilgas šnekas, duodamas ataskaitą apie anūkų apsilankymą ir apsilankymą pas anūkus...

— O man ne, — nutraukė jį Liza.

— Man labai liūdna tai girdėti, — išreiškė užuojautą, svarstydamas, kuo jis čia dėtas.

Bet nėra to blogo, kas neišeitų į gera, galvojo Liza, įžengusi į liftą, nes kai ką buvo nusprendusi. Jeigu ketina įstrigti šioje siaubingoje šalyje, turi susikurti draugų tinklą. Na, galbūt ne tokių draugų, kokių norėtų, bet žmonių, kuriuos galėtų vadinti „brangiaisiais“ ir su kuriais galėtų bambėti ant kitų.

Ir dar ketino su kuo nors užsiimti seksu. Su vyriškiu, paskubomis patikslino. Velniop tą naująjį biseksualumą, apie kurį rašė Femme kovo numeryje, — ji įstengė tik droviai pasiglamonėti su modeliu Meto bare. Kaip ir saikinga elegancija, seksas su moterimis — ne jai.

Tas nenumaldomas noras šį baisų savaitgalį paskambinti Oliveriui buvo aiškus ženklas, kad jai reikia vyro. Džeko, jeigu tai būtų įmanoma. Bet didėjant ryžtui ji sumetė, kad jei Džekas nori žaisti su Mei Bartoną ir Teilor, jai reikės susirasti ką nors kitą. Tikriausiai tai jį atves į protą. Kad ir kaip būtų, tokie dalykai negalėjo tęstis.

Žinoma, tinkamo vaikino taip greit neras. Bet prisiekė sau, kad dar nepasibaigus šiai savaitei ji jau permiegos su kokiu nors vyriškiu.

Pavyzdžiui, su kuo? Su Džasperu Frenču, garsiuoju virėju. Jis tikrai neprieštarautų, tačiau per daug ją erzina. Dar yra Dilanas, kurį matė su Ešling. Tikras gražuolis. Deja, vedęs, taigi mažai tikėtina, kad susidurs su juo naktiniame klube. Lažyboms labiau tiktų savaitgalis, vaikštinėjant po parduotuves „Pasidaryk pats“.

— Šventas Dieve, — stabtelėjusi garsiai tarė ji, kai įžengė į kontorą. Visur mėtėsi šampano buteliai, puodeliai, folija ir vielelės, o kambaryje dvokė kaip alinėje. Akivaizdu, kad valytoja pamanė, jog sutvarkyti penktadienio puotos liekanas — ne jos darbas. Na, Liza neketino pulti plauti puodelių, nes galvojo apie savo nagus. Tai galėtų padaryti Ešling.

Lizos pavydžiai paniekai, visi vienišiai darbuotojai vėlavo. Jie šėlo tris dienas. Net ponia Morli, penktadienį išgėrusi kelis puodelius šampano, taip pat prasiautė visą savaitgalį.

Dabar atėjo skolų grąžinimo metas: visi be išimties vaitojo ir buvo prislėgti, ypač Kelvinas, jis sekmadienio vakarą nesėkmingai ieškodamas tušinuko nykščio žiedu pradūrė savo pripučiamą oranžinę kuprinę.

Visiems uoliai vengiant net dirstelėti nešvarių puodelių pusėn, pasigirdo dejonės dėl pagirių.

— Man visada labiau kenkia skrandžiui, o ne galvai, — atviravo liaudžiai Dervla O’Donel. — Šleikštulį nustumia tik du sumuštiniai su kumpiu.

— Na, alkoholis man sukelia paranoją, — susipurtė Kelvinas, mesdamas jai slapukišką žvilgsnį ir tučtuojau nuleisdamas galvą.

Net ponia Morli droviai prisipažino:

— Man atrodo, kad į dešinę akį vis smogia durklas.

Liza labai norėjo prisidėti prie tų šnekų, bet negalėjo. O labiausiai ją įsiutino Mersedes — įplaukė kaip gulbė, apsikrovusi krepšiais, apklijuotais oro linijų lipdukais. Matyt, savaitgalį praleido Niujorke. Išlepusi kalė, pagiežingai pamanė Liza. Laiminga kalė. Ir kaip čia nutiko, kad visi, regis, žinojo apie jos kelionę, išskyrus ją?

Mersedes buvo pavesta parvežti keletą dalykų: baltus Levi’s džinsus Ešling — aišku, jog tenai jie dukart pigesni; Kelvinui Sussy skrybėlę, kokios negausi Europoje; ir Babe Ruth batonėlių siuntą poniai Morli, buvusiai Čikagoje septintajame dešimtmetyje ir nuo to laiko niekaip negalinčiai priprasti prie Cadbury’s šokoladukų. Patenkinti gavėjai, džiaugsmingai šaukdami, puolė prie savo daiktų ir skubiai atidavinėjo už juos pinigus.

— Jau buvo šovusi mintis apie savižudybę, — Kelvinas linksmai demonstravo naująją skrybėlę, — bet dabar to nedarysiu.

Liza žiūrėjo į juos, nutaisiusi rūgščią miną. Būtų galėjusi paprašyti Mersedes atvežti Kiehl kūno sviesto. Ji nebūtų prašiusi, bet būtų patyrusi malonumą nepaprašydama.

Be to, Mersedes nepagailėjo dovanų ir kontorai: visokių skonių marmeladinių saldainių, Hershey šokoladinių bučinukų maišelių ir daugybę mažyčių indelių su žemės riešutų sviestu. Bet kai Mersedes pasiūlė Lizai maišelį šokoladinių bučinukų, ji net suvirpėjo:

— O ne. Man visados atrodo, kad amerikietiškas šokoladas šleikštokas.

Ponia Morli, prisikimšusi pilną burną Babe Ruth, net žioptelėjo, išgirdusi tokią šventvagystę, ir akimirksniu rykliškos tamsios Mersedes akys susmigo į Lizos akis. Jose Liza išvydo panieką, gal net pasismaginimą.

— Kaip žinai, — su apsimestiniu rimtumu visai niujorkietiškai tarė Mersedes. Liza kone užsiplieskė. Mersedes buvo Niujorke dvi dienas. Dvi dienas! Ir dar šneka Niujorko akcentu.

Paskutinė iš ne vadovų kastos pasirodė Triks, gerokai prisidėdama prie bendro aromatingo mišinio.

— Jaučiu menkės kvapo niuansą, — sušuko ponia Morli, netikėtai atskleisdama polinkį ieškoti pigaus populiarumo. — Tai, hm, gal plekšnės dvokas.

— Cha, cha, — purkštelėjo Triks.

Tada pasipylė kalambūrai apie žuvis.

— Tu dvoki žuviškai, Triks! — šūktelėjo Kelvinas.

— Ak, tik ne karpiu, — sušvelnino Ešling.

— Žuvų guote, verčiau plauk namo, — visus nustebino Mersedes.

Kelvinas įrodė, jog turi kalbos dovaną:

— Lašiša apdainavo vakarą, — suokė, ištiesęs rankas, — tu gali sutikti nepa-žįsta-mąjį.

— Štai dar viena daina, skirta tau! — nors kartą teisingai suprato padėtį nuoboda Bernardas. Pasistatęs marškinių apykaklę, jis ėmė šokti džaivą, nors buvo apsivilkęs raudoną berankovį ir apsimovęs kostiumines kelnes.

— Sidabrine menke, barškėk ir sukis! Sakiau, menke, barškėk ir sukis...

(ėjo Džekas, susikišęs rankas į kišenes ir nutaisęs šypseną.

— Visiems labas rytas, — linksmai pasisveikino. — Ar žinote, jog čia — baisus jovalas?

Triks atsisuko į jį.

— Taip, žinau, Džekai, man — pone Divainai, visi šaiposi iš manęs, mat dvokiu žuvimi. Traukia dainas apie tai.

— Kokias dainas?

— Varyk, — paragino Triks suglumusį Kelviną. — Padainuok mūsų garbingam vadovui.

Kelvinas nenoriai pakluso.

Džekas išsišiepė.

— Ir tu, — paliepė Triks Bernardui.

Bernardas be jokio užsidegimo pakartojo ankstesnį savo vaidinimą.

— Tai nėra labai gerai, — tarė Džekas.

Triks patenkinta linktelėjo.

— Aš turiu geresnę dainą, — nustebino visus Džekas. Tada netikėtai grakščiai eidamas savo kabineto link, jis garsiai uždainavo:

— Esu VIENIŠAS vyriškis. Bababopbabop. Esu VIENIŠAS vyriškis.

Kabineto durys užsidarė, bet jie vis dar silpnai girdėjo, kaip jis mėgdžioja trimito garsus.

Visi apstulbę susižvalgė.

— Kas, po galais, jam nutiko?

— Ar ausys manęs neapgauna, — Triks vos įstengė prasižioti, — jis iš tiesų dainavo? — sunerimusi ji nutilo. — Šūdas, net ir dabar girdžiu.

Ešling veidas prigeso. Ji ką tik prisiminė: penktadienį vakare girta patarė Džekui, kaip sureguliuoti santykius.

— O Dieve, — sudejavo ji, užsidengdama rankomis įkaitusius skruostus.

— Ar aš taip baisiai dvokiu? — Triks atrodė įsižeidusi. Tikėjosi kritikos iš kitų, tačiau tik ne iš Ešling.

Ešling papurtė galvą. Dabar ji nieko neužuodė, viską užgožė mirtinos gėdos antplūdis. Ji turi atsiprašyti.

— Šioje kontoroje tikra netvarka, — zirzlė Liza ėmė daryti tvarką. — Kelvinai, surink tuščius butelius. Ešling, ar galėtum išplauti puodelius?

— Kodėl aš? Ir taip visada juos plaunu, — sumurmėjo Ešling, pernelyg apimta siaubo dėl to, ką pasakė Džekui Divain... Dieve, ji net pavadino jį DžD!

Priblokšta tokių žodžių, Liza nutilo. Įbedė į Ešling rūstų, grėsmingą žvilgsnį, bet Ešling klajojo labai toli, taigi piktai užsipuolė Triks:

— Žuvų mergaite, tučtuojau juos išplauk.

Pritrenkta Lizos, kuri iki šiol elgdavosi su ja kaip su mėgstamiausia darbuotoja, tono, Triks, užsispyrusi kaip ožka ir kunkuliuojanti apmaudu, triukšmingai sudėjo puodelius ant padėklo, paskui tualete kiekvieną pamakalavo po tekančiu vandeniu ne ilgiau kaip po pusę sekundės ir pranešė, kad puodeliai jau švarūs.

Ešling palaukė, kol visi sėdo prie darbo, ir virpėdama, nervingai trūkčiojant keliams, nukėblino į Džeko kabinetą.

— Labas rytas, panele Pataisyk, — Džekas buvo beveik žaismingas, kviesdamas Ešling užeiti. — Ar ieškai cigarečių? Nes aną savaitę man buvo skirta būti tuo vieninteliu, kuriam jų reikėjo. Bet jei primygtinai reikalauji...

— O ne! Atėjau ne dėl to, — ji nutilo, nes ūmai jos akys užkliuvo už jo kaklaraiščio. Ant jo buvo daugybė ryškių geltonų Bartų Simpsonų. Juk jis neryšėdavo tokių nerimtų kaklaraiščių.

— Taigi kodėl tu čia? — tamsios jo akys linksmai mirksėjo. Keista, bet šis kambarys nebeatrodė toks slegiantis ir niūrus kaip anksčiau.

— Norėjau pasakyti, kad man labai gaila, jog penktadienį daviau tau patarimą dėl savitarpio santykių. Jis, ak... — ji stengėsi išspausti nerūpestingą šypseną, bet veide pasirodė tik bejausmė grimasa. — Jis išsprūdo iš girtutėlės moteriškės lūpų.

— Nieko tokio.

— Na, jeigu esi tikras...

— Žinai, tu buvai teisi. Mei — miela mergina. Neturėčiau su ja bartis.

— Gerai, hm, šaunu.

Ešling išėjo suglumusi, jausdamasi gal net prasčiau nei pirma. Kai ji pasirodė, Liza įsmeigė į ją įdėmų žvilgsnį.

Netrukus atvykęs pasiuntinys atnešė Fridos Kieli drabužių nuotraukas. Mersedes mėgino jas pačiupti, bet ją aplenkė Liza. Akimirksniu atplėšė paketą, ir iš jo pažiro krūva blizgių nuotraukų, kuriose puikavo modeliai su durpėmis ištepliotais veidais, iš plaukų styrančiais šiaudais, išdidžiai žingsniuojantys aplink balą.

Liza permetė jas grėsmingai tylėdama ir sudėjo į dvi nevienodas krūveles.

Mažesniojoje buvo purvinos merginos susitaršiusiais plaukais nuotrauka, ji vilkėjo aptemptą vakarinį drabužį, bet buvo su nešvariais guminiais batais, o jos nuogos kojos taip pat buvo nutaškytos purvu. Ta pati mergina, apsirengusi dailiai pasiūtą kostiumėlį, sėdėjo ant apversto kibiro ir dėjosi melžianti karvę. O kitas modelis su trumpa, siaura sidabrine suknele tariamai vairavo traktorių. Didesnę krūvelę sudarė poetiškos romantiško kraštovaizdžio fone šokančių merginų su romantiškomis suknelėmis nuotraukos.

Liza paėmė daug mažesnį pluoštelį.

— Šitos beveik tinka, — šaltai tarė Mersedes. — Kitos niekam tikusios, šlamštas. Maniau, kad esi mados žurnalistė.

— O kas jose ne taip? — paklausė Mersedes grėsmingai ramiu tonu.

— Jokios ironijos. Jokio kontrasto. Šios... — parodė į plevenančių suknelių nuotraukas, — turėtų būti nufotografuotos miesto fone. Tos pačios merginos tais pačiais purvinais veidais ir su beprotiškomis suknelėmis, bet šįkart lipančios į autobusą, imančios pinigus iš bankomato arba dirbančios kompiuteriu. Paskambink į Fridos Kieli spaudos biurą. Fotografuosime dar kartą.

— Bet... — Mersedes metė piktą žvilgsnį.

— Imkis darbo, — nekantraudama liepė Liza.

Kambaryje visi staiga labai labai susidomėjo savo batų nosimis. Nė vienas nebūtų ištvėręs tokio pažeminimo, tai buvo pernelyg siaubinga.

— Bet... — dar sykį išlemeno Mersedes.

— Judinkis!

Mersedes stebeilijo į ją su nuostaba, paskui čiupo nuotraukas ir nudrožė prie savo stalo. Jai einant pro šalį, Ešling išgirdo, kaip pusiau pašnabždom ji sumurmėjo: „Kalė“.

Ešling jai pritarė. Ir ką ji sau mano, ta Liza?

Nuo įtampos atmosfera pasidarė nuodinga. Ešling turėjo atverti langą, nors diena nebuvo šilta. Reikėjo gryno oro, kuris praskaidrintų bjaurią nuotaiką.

Vienintelis gerai nusiteikęs žmogus buvo Džekas. Jis kartkartėmis pasirodydavo iš savo kabineto, visai nepaisydamas tvyrančios įtampos, visiems išsišiepdavo ir vėl dingdavo. Pamažu nuodai išsisklaidė, ir visi, išskyrus Mersedes, vėl pasijuto beveik normaliai.

Pusę pirmos atėjo Mei. Pasisveikino su visais, tada pasiteiravo, ar gali pamatyti Džeką.

— Gali įeiti, — atsainiai linktelėjo ponia Morli.

Kai durys užsivėrė jai už nugaros, visi džiaugsmingai atsitiesė.

— Tuojau išnyks šypsena nuo jo veido, — prasižiojo Kelvinas.

Redakcijos nuotaika buvo tokia šventiška, kad Triks beveik norėjo apeiti kambarį, tarsi pardavinėjant karštas dešreles.

Bet Džeko kabinete nekilo jokių vaidų, jie išėjo ramut ramutėliai, labai susiglaudę. Mei patenkinta šypsojosi šalia Džeko, ir abu iškeliavo iš kambario.

Visi nustebę susižvalgė.

— Kas čia dedasi?

Liza jau ketino vykti apžiūrėti Morisono miegamųjų, garsėjančių savo seksualia atmosfera, bet staiga buvo pritrenkta tokio įvykių posūkio. Ji turėjo atsisėsti, nes buvo sunku tuo patikėti, ir pamėginti užgniaužti šaltą, stiprų netekties jausmą. Bet kur čia pakastas šuo? Juk žinojo, kad jis turi merginą, tik rimtai nežiūrėjo į jų rietenas.

Ešling taip pat buvo šiek tiek suglumusi. Ką aš padariau?

Užsisakinėdama taksi į Morisoną, Liza — truputį sumišusi — paprašė Lajamo taksi. Taip daryti ji pradėjo neseniai. Galėjo pasiteisinti tik tuo, kad jai patinka sodrios Dublino šnekos.

Kol atvažiavo iki viešbučio, jai sugedo nuotaika dėl Džeko ir Mei, nes pagalvojo, jog jų santykiai rimti. Argi tą rytą nebuvo sau pasižadėjusi, kad nugriebs vaikiną? Ir kad tai bus nebūtinai Džekas? Kad ir kaip būtų, dar ne.

— Kur jus išleisti, Liza? — Lajamas nutraukė jos mintis.

— Štai čia, prie pastato su juodais langais.

Prie paradinių viešbučio durų stoviniavo jaunuolis, pasipuošęs gražiu pilku kostiumu.

— Ak, pažvelkit, mieloji, — Lajamo balsas sušvelnėjo. — Jūsų vaikinas jau laukia. Pernelyg išsipustęs, su kaklaraiščiu. Ar šiandien jūsų gimtadienis? Sveikinu, geriausių linkėjimų. Gal kokia sukaktis?

— Tai durininkas, — sumurmėjo Liza.

— Tikrai? — iš nusivylimo Lajamo balsas net paaukštėjo. — O aš jau maniau, jog tai jūsų draugužis. Na gerai. Ar norite, kad palaukčiau?

— Taip, prašau palaukti. Užtruksiu tik apie penkiolika minučių.

Liza greitai patikrino Morisono lovų elastingumą, paklodžių šiugždumą, vonios dydį (joje puikiai tilptų dviese), šampano kiekį minibare, afrodiziakišką maistą, kurį galima užsisakyti į kambarį, kompaktinių plokštelių kolekciją kambaryje ir galiausiai prirakinimo antrankiais galimybes. Ji priėjo prie išvados, kad, apskritai paėmus, čia įmanoma puikiai praleisti laiką. Trūko vienintelio dalyko — tinkamo vyriškio.

Grįžtant į darbą, jos akis užkliuvo už didžiulio skydo su naujų ledų „Triufelis“ reklama. Šį vakarą ji turėjo eiti į jų pristatymą. Tada reklamoje pamatė nuostabų vyriškį, jo žavi burna buvo apžiojusi ledus, o akys spinduliavo aistra ir geismu, nors tokį žvilgsnį buvo galima išgauti su keliomis Mogadono tabletėmis.

Norėčiau su juo pasimylėti.

Po galais, susizgribo ji, virstu liūdna sena senmerge. Svajojančia apie nuotrauką. Kuo greičiau pasikrušiu, tuo geriau.

35

Naujų triufelinių ledų degustacijos vakarėlis prasidėjo šeštą valandą. Kadangi tie ledai buvo šokoladiniai, neturėjo unikalių savybių, buvo neįdomu juos reklamuoti prekybos centre, prikimštame produktų, kurie didžiavosi turį JAV patentus. Todėl gamintojai negailėjo pinigų ir surengė ragavimą Klarenso viešbutyje, masindami žurnalistus pažadais apie šampaną. Tai žadėjo būti gan žavus renginys.

— Ar nori eiti? — paklausė Liza Ešling.

Ešling, vis dar jausdamasi nepatogiai dėl to, kaip Liza pažemino Mersedes, jau norėjo atsisakyti, bet paskui nusprendė, jog taip prastums valandą, likusią iki salsos pamokos.

— Gerai, — atsargiai sutiko ji.

Prieš išeidama Liza užsuko į tualetą pasižiūrėti kaip atrodo. Užmetusi negailestingą žvilgsnį į savo liekną, gelsvai rudą atspindį su balta suknele, liko patenkinta. Tai nebuvo šiaip sau arogancija. Net pikčiausias jos priešas (konkurencija buvo įnirtinga) būtų pritaręs, kad atrodo puikiai.

Ji šito norėjo, prisipažino sau. Labai stengėsi. Ji buvo savo pačios šedevras, viso gyvenimo triūsas. Ne todėl, kad kada nors būtų buvusi pernelyg patenkinta savo išvaizda, anaiptol: ji buvo ir žiauriausia savo pačios kritikė. Daug anksčiau, nei įstengdavo pastebėti plika akis, jau galėdavo pasakyti, kad reikia padažyti plaukų šaknis. Juto, kaip auga plaukai. Ir visados žinodavo — net jei svarstyklės ir matavimo juosta tam prieštaravo, — kad priaugo vieną unciją riebalų. Įsivaizdavo girdinti, kaip nuo papildomo svorio tempiasi ir tįsta jos oda.

Ji stabtelėjo ir prisimerkė. Kokią liniją pamatė ant kaktos? Ar tik ne raukšlelės užuomazgą? Taip! Metas kitai botulino injekcijai. Ji laikėsi nuostatos, kad puolimas grožio terapijos mokykloje — geriausia gynyba. Nugalėk pirmiau, kol tai nenugalėjo tavęs.

Pataisiusi ir taip tobulai užteptą lūpų blizgį, pagaliau Liza buvo pasirengusi. Jei šįvakar ko nors nesuvilios, tai ne dėl savo kaltės.

Paaiškėjo, kad į ledų vakarėlį eina ir Kelvinas su Džeku. Šie ledai rėmė naują draminį serialą, kuris rodomas 9 kanalu, o Džekas nenoromis žaidė korporacijos žaidimą.

— O kuo tu pasiteisinsi? Kuriame iš daugybės savo žurnalų ketini nušviesti šį įvykį? — Liza sarkastiškai paklausė Kelvino.

— Jokiame. Bet aš nusiteikęs apsvaigti, be to, po ilgojo savaitgalio neturiu nė skatiko kišenėje.

Liza krūptelėjo nuo užuominos apie siaubingą, nesibaigiantį savaitgalį. Daugiau to niekados nebus.

Kai tik jie atvyko, Liza ištirpo prašmatniai apsirengusioje klegančioje minioje, Kelvinas tiesiu taikymu nudrožė į barą, o Ešling ėmė atsargiai sukti ratus po kambarį. Ji nieko nepažinojo ir negalėjo padauginti alkoholio, nes laukė salsos pamoka. Privalėjo į ją eiti. Tai buvo tik antroji pamoka, o praleisti pamokas, vos joms prasidėjus, nedera. Ji atsitiktinai pastebėjo minioje Džeką Divainą, jis jautėsi nepatogiai, mėgindamas familiariai ir draugiškai tapšnoti pašnekovams per petį, bet jam labai nesisekė. Praktikos stoka, nusprendė ji.

Paskui viskas baigėsi tuo, kad Ešling atsidūrė šalia jo. Jis buvo labai suirzęs.

— Labas, — nervingai tarė ji. — Kaip sekasi?

— Nuo šypsojimosi man skauda galvą, — pasiskundė. — Nepakenčiu tokių renginių, — tada nugrimzdo į tylą.

— Ir man puikiai sekasi, — kandžiai pasakė Ešling. — Ačiū, kad paklausei.

Džekas nustebo ir pasisuko į einančią pro šalį padavėją.

— Sesele, — pamojo tuščia taure, — ko nors nuo skausmo.

Padavėja, jauna, žavi mergina, padavė jam taurę šampano.

— Kas pusvalandį — po vieną, turėtų padėti.

Ji gražiai nusišypsojo, ir jos skruostuose pasirodė duobutės. Džekas taip pat atsakė jai šypsena. Ešling rūgščiai stebėjo tą abipusį žaismą.

Vos nuėjus „seselei“, Ešling mėgino sugalvoti, ką pasakyti Džekui, kokią, kad ir nereikšmingą, pokalbio temą užmegzti, bet neįstengė. Ne geriau sekėsi ir Džekui. Jis mindžiukavo tylėdamas ir per greitai siurbčiodamas šampaną.

Praėjo kita padavėja, šįkart nešina padėklu, ant kurio buvo sukrautas aukštas triufelinių ledų kalnas, ir Ešling nekantraudama čiupo vieną porciją. Ne todėl, kad būtų labai mėgusi ledus, bet kad duotų darbo savo burnai ir nereikėtų šnekėtis su Džeku Divainu. Ėmė juos valgyti su pasigardžiavimu, laižydama ratais jų viršų. Staiga pajuto, kad yra stebima, ir vogčiomis dirstelėjusi pamatė, jog į ją linksmai ir dviprasmiškai žiūri Džekas Divainas. Jos kaklą išpylė dilgčiojantis raudonis. Vis dar nenuleisdama nuo jo akių, ji atkando šokoladinių ledų viršūnę, ši garsiai trakštelėjo. Džekas susiraukė, o ji nusijuokė, tarsi savo blogu elgesiu sakydama: „Taip tau ir reikia“.

— Dabar išeinu, — tarė ji.

— Tu negali manęs palikti, — pasipiktino jis. — Su kuo šnekėsiuos?

— Na, tik ne su manimi! — šūktelėjo ji ir pasiėmė rankinę.

— Oi, panele Pataisyk, kur trauki? — jis kalbėjo apimtas panikos.

— Į salsos pamoką.

— O, į savo nepadorius šokius. Kada nors turėsi ir mane nusivesti, — paerzino jis. — Tada drožk, palik mane vargti su tais tarnautojais.

Prasilenkusi su Danu Heigeliu, pravarde „Išbandysiu bet ką“, iš Sunday Independent, Ešling išėjo.

Tučtuojau prie Džeko prisėlino Kelvinas, laikydamas dvi taures šampano, ir abi buvo jo.

— Pažvelk į Lizą. Ar ji su kelnaitėmis, o gal ne? — paklausė Kelvinas, tyrinėdamas dailų Lizos užpakaliuką, pūpsantį iš po baltos suknelės. — Nematau jokių kontūrų...

Džekas neturėjo jokio noro pritarti Kelvino nešvankybėms.

— Žinau, ką manai, — tarė Kelvinas.

— Kažin.

— Manai, kad ji užsijuosusi diržą. Žinoma, gal taip ir yra, — nenoromis pripažino Kelvinas, — bet aš linkęs manyti kitaip.

Liza metodiškai yrėsi per kambarį, ieškodama patraukliausio vyriškio, bet jau buvo atsimušusi į kelis akligatvius.

Pirmiausia ji sutiko paslaptingą nešnekų vyriškį, vilkintį mėlynų tonų drabužiais. Jis atrodė labai prašmatniai, turėjo nuostabią gudrią burną, puikius plaukus, šelmiškai šypsojosi ir buvo nepriekaištingai apsirengęs. Kai jis nusiėmė akinius, Liza atsitraukė. Ūmai jis tapo šiurpus. Pribloškiančiai ir gluminančiai žvelgė mažytėmis akutėmis, įsodintomis per arti viena kitos. Tarsi jos būtų priklausiusios visai kito žmogaus, turinčio mokymosi sunkumų, veidui.

Slinkdama atgal, ji susidūrė su Fionu O’Maliu, savito stiliaus geidžiamu viengungiu. Jis manė esąs vienas iš seksualiausių vyriškių Airijoje, nes gyrėsi turįs smailius Džeko Nikolsono antakius.

— Labas, — jis nemaloniai nusišypsojo Lizai ir pakėlė antakius, turėdamas demoniškų tikslų. — Šįvakar atrodai itin patraukliai, — pasakęs komplimentą, tebekilnojo antakius, kad Liza pasijustų nepatogiai, perpratusi seksualius jo ketinimus.

Kokia nuobodybė, ir ji atsuko jam nugarą.

Ir tada Liza išvydo jį. Modelį, besipuikuojantį visose Airijos reklamos lentose. Jis buvo tikrai nuostabus: rūgšti mina, įkritę skruostai, skaisti oda, žvilgantys melsvai juodi plaukai užkritę ant įdegusios kaktos. Tokio tobulo veido, kad buvo per plauką nuo nuobodybės.

Nuostabu! Ji rado vyriškį.

Greičiau nei per jos įsivaizduojamą idealų laikotarpį, bet čia jau nieko nepadarysi.

Iš savo patyrimo žinojo, kad modeliai turėjo vieną puikų bruožą: jie buvo baisūs paleistuviai. Jų darbas — ištisinės kelionės, todėl jie žiūrėjo į seksą kaip į „atostogas ir šventę“. Tai reiškė, kad jį tikriausiai lengva pasigauti, o neigiamas dalykas tas, kad jis gali būti tik vienai nakčiai.

Ir gerai, nusprendė Liza, spoksodama į ilgą šlaunį ir raumeningą sėdynės įdubimą šone. Vien seksas irgi neblogai.

Jau senokai ji nebuvo siūliusis vyrui. Tai padaryti galėjo vieninteliu būdu. Nebuvo prasmės elgtis atsargiai, kukliai ir droviai, viliantis, kad jis pastebės tave. O ne: turi ryžtingai prisigretinti prie vyriškio, kurio nori, ir apstulbinti jį pasitikėjimu savimi. Tai panašu į elgesį su šunimis — tu negali parodyti jiems savo baimės.

Giliai įkvėpusi ir priminusi sau, kad yra nepaprasta, ištempė savo blizgančią burną į akinamą šypseną ir leidosi eiti jo link.

— Labas, aš — Liza Edvards, „Kolin“ žurnalo redaktorė.

Jis paspaudė jai ranką.

— Veinas Beikeris, „Triufelio“ veidas, — tarė su didžiausiu rimtumu.

Ai, ironijos stoka! Nesvarbu, tas vaikinas neturi jai patikti. Tiesą sakant, galbūt net geriau, jei nepatiks. Ji nori vien sekso, o susižavėjimas dažnai tik trukdo.

Ji sutelkė visas pasitikėjimo savimi atsargas, nes turi veikti įtikinamai. Niekados neleisk jam pagalvoti, kad jis turi kitą išeitį. Jis negali jos atstumti. Jokiu būdu.

Įsmeigusi į jį akis, Liza suburkavo:

— Padaryk man didelį.

— Ko norėtum? — jis palenkė galvą baro pusėn.

— Kalbu ne apie gėrimą, — labai reikšmingai pasakė ji.

Raumuo po raumens jo veide išryškėjo supratimas.

— O, — nutęsė jis. — Suprantu. Kur?

— Pirmiausia — vakarienė.

— Gerai, — paklusniai tarė jis. — Dabar?

— Dabar.

Ji leido sau lengviau atsikvėpti. Jis pakliuvo į jos pinkles. Ji taip ir manė, bet niekados nežinai...

Jiems išeinant, ji susirado akimis Džeką. Jis žiūrėjo į ją, bet jo veido išraiška nieko nesakė.

— Iki, — sužiopčiojo jam, o jis atsakė jai nežymiu abejingu linktelėjimu.

Puiku.

Klarenso restorane Liza ir Veinas rungtyniavo, kuris mažiau suvalgys. Nepatikliai žiūrėdami vienas į kitą, jie vos palietė valgį lėkštėse. Vieną jaudinančią, kvapą užimančią akimirką atrodydavo, kad Veinas ketina įsidėti į burną kąsnelį, o jeigu būtų tai padaręs, Liza būtų atsignybusi kampelį artišoko. Bet paskutiniu momentu jis apsigalvodavo, ir Liza nenoromis taip pat padėdavo šakutę į lėkštę.

Veinas Beikeris buvo iš Hastingso. Jauniklis, nors tikriausiai ne toks jaunas, kaip teigė. Sakėsi, kad jam dvidešimt, bet Lizai labiau tikėtina atrodė, kad jam dvidešimt dveji arba dvidešimt treji. Jis kuo rimčiausiai žiūrėjo į modelio karjerą.

— Vargu ar tai mokslas apie raketas, ar ne, branguti? — paerzino Liza.

Jis, regis, įsižeidė.

— Neketinu tuo užsiiminėti visą laiką.

— Leisk man spėti, — tarė Liza. — Norėtum tapti aktoriumi.

Jo linkęs juoktis tobulas veidas nustebo.

— Iš kur žinai?

Liza nurijo atodūsį. Tos banalios frazės buvo jai iki skausmo pažįstamos. Jis nebuvo proto bokštas, ir tai tik menkino jo stulbinamą patrauklumą. Ji nebuvo nusiteikusi prieš žmones, turinčius menką išsilavinimą arba neturinčius jokio: juk ir ji, metusi mokyklą, kitados vos įstengė lazdele ant žemės brūkštelėti savo vardą. Bet žmogus turėjo žinoti, už ko ištekėjo Megė Metjuz.

— Kur gyveni, gražuoli? — pasiteiravo Liza. Kažkodėl „gražuoli“ ištarė menkinamai, tarsi jis būtų mėsos gabalas.

Keista, pamanė Veinas. Tokiu tonu dažniausiai jis šnekasi su merginomis.

— Turiu butą Londone, bet tenai beveik nebūnu, — jis neįstengė paslėpti pasididžiavimo.

— Kiek dar būsi Dubline?

— Rytoj išvažiuoju.

— Kur gyveni šiame mieste?

— Čia, Klarense.

— Puiku.

Liza nenorėjo vežtis jo į savo pušinį namelį. Bijojo, kad jis pasidygės visa ta nestilinga pušimi, tačiau dar labiau tikėtina buvo, jog kelionės su taksi pabaigoje jai praeis bet koks noras turėti su juo reikalų.

Kai tik padavėjas nunešė lėkštes su vos paknibinėtu maistu, Liza nusprendė, kad jau ganėtinai ilgai atidėliojo pasitenkinimą. Ji provokuojamai tarė Veinui:

— Metas į lovą.

— Negali būti! — jis krūptelėjo nuo jos begėdiškumo ir klusniai atsistojo.

Kylant viešbučio liftu, Lizos viduje virte virė laukimas. Ji jautėsi išdykėliškai ir nuodėmingai: kartais merginai iš tikrųjų reikia greito ir pašėlusio sekso su nepažįstamuoju. O kokia prasmė turėti nuostabų alkstantį kūną, jei niekas negali retkarčiais jo pamatyti?

Švelni ruda Veino ranka truputį virpėjo, kai jis kišo raktą į spyną, ir nors ji, tiesą sakant, tik vaidino, jos galia jaudino.

Įėjus vidun, lūkesčiai dar padidėjo. Tai buvo panašu į filmavimo aikštelę: šiuolaikinis stilingas kambarys, jaunas, sveikas, stiprus ir netveriantis savo kailyje vyriškis. Niekas negalėjo nuneigti — jis buvo gražus.

— Uždaryk duris ir nusirenk, — paliepė Liza, vis labiau įsijausdama į pagrindinį savo vaidmenį.

Veinas pagreitino jos susižavėjimą.

— Tau patiks, — išsišiepė, pamažu atsisegiodamas marškinius. — Kasdien padarau du šimtus atsisėdimų iš gulimos padėties.

Jo pilvas buvo šešių stangrių kauburių, jie suėjo V raide į šonkaulius ir rėmėsi į raumeningą įdegusią krūtinę. Stebuklas. Jis buvo tokio tobulo sudėjimo, kad Lizos pasitikėjimas savimi susvyravo. Jis tikriausiai pratęs miegoti su nepaprastai liesomis manekenėmis. Gerai, kad ji beveik nevalgo.

— Dabar tu, — tarė jis.

Koketiškai ir reikšmingai šypsodamasi — laikysena buvo svarbu — ji vienu grakščiu judesiu nusitraukė per galvą baltą suknelę. Kelvinas buvo teisus — jokių kelnaičių.

— Oho, — nusikvatojo Veinas, traukdamas savo siaurų kelnių užtrauktuką. Jo daikčiukas buvo pusiau išbrinkęs, jau stirksojo. Jis taip pat buvo be glaudžių.

Per ją perbėgo virpulys. Ji buvo visiškai pasirengusi.

Jis nebuvo pirmas, su kuriuo ji sugulė po Oliverio. Kai jis išėjo, netrukus ji parsivedė vyriškį, stengdamasi išmesti savo buvusįjį iš galvos. Tačiau toks sumanymas nebuvo labai sėkmingas, matyt, pamėgino per anksti. Dabar kur kas maloniau.

— Tu graži, — pasakė Veinas, su profesionalo susidomėjimu liesdamas spenelį.

— Žinau. Ir tu gražus.

— Žinau.

Juodu pratrūko juoktis vienas iš kito grožio, ir jis ją seksualiai pabučiavo.

— Eikš, — pabandė ją vestis prie lovos.

— Ne. Ant grindų, — ji norėjo šiurkštaus, pašėlusio ir smarkaus sekso.

— Keista, — tarė jis.

— Nejaugi, — ji buvo pašaipi. — Gyveni be rūpesčių ir pavojų.

Seksu jis užsiėmė neblogai. Bet ir ne puikiai. Tai buvo išvaizdžių vyrų problema. Mano, kad jiems užtenka tik pagulėti, ir to pakaks, kad būtų sukelta orgazmų banga. Laimė, Liza puikiai žinojo, ko nori.

Kai jis bandė ją užgulti, ji nustūmė. Tai buvo jos darbas.

— Lėčiau, — perspėjo, jam pradėjus smarkiau judėti po ja. Vadovauti įvykiams buvo nelengva ir nepatogu, bet jis bent jau pakluso.

Vėliau ji pakišo rankas po jo sėdmenimis ir tarė:

— Greičiau, greičiau!

— Maniau, jog tau patinka iš lėto.

— Na, dabar man patinka greitai, — žioptelėjo ji, ir Veinas kaipmat įvykdė įsakymą. Atsiradus malonumo spazmams, įkando jam į petį.

— Nedaryk to, — suunkštė jis. — Po dviejų dienų man fotosesiją su maudymosi apranga. Negaliu pasirodyti su dantų žymėmis.

— Dieve! — suriko ji. — Smarkiau!

Veinas sukaupė jėgas ir ėmė greičiau kilsčioti raumeningus klubus.

— Man regis, aš tuojau... — švokštė jis.

— Po galais, verčiau dar ne, — atkirto ji. Liza taip jį išgąsdino, kad artėjantis jo orgazmas klusniai atsitraukė.

Paskui jie tysojo ant grindų, vis dar šnopuodami ir gaudydami kvapą. Akimirksniu pasisotinusi, Liza tingiai apžiūrėjo savo akių aukštyje pasipainiojusias buko kėdės kojas. Puiku, pagalvojo. To jai ir reikėjo.

Juodu toliau gulėjo ant turkio mėlynumo kilimo, kol jų kvėpavimas vėl pasidarė normalus. Tada Veinas ėmė rodyti gyvybės ženklus. Jis švelniai paglostė jai plaukus ir svajingai pasakė:

— Nesu sutikęs tokios kaip tu. Tu tokia... stipri.

Ji atšovė:

— Ar čia yra minibaras? Įpilk man ko nors išgerti, o aš einu į tualetą.

— Gerai.

Gerai!

Ji vos įtilpo į jo vonios kambarį, nes jis buvo kimšte prikimštas odos priežiūros priemonių, šampūnų, putų, stangrinamųjų losjonų ir odekolonų. Tai bent mergina. Ji paniekinamai patempė lūpą. Ant praustuvės stovėjo dušo želė ir kūno losjono dovanėlės, ir Liza prisižadėjo, kad prieš išeidama jas nudžiaus.

Kai grįžo iš vonios kambario, Veinas ją nuvedė prie lovos ir padavė taurę atšaldyto šampano. Įlipęs į lovą ir įsitaisydamas šalia jos tarp vėsių medvilninių paklodžių, prabilo:

— Ar galiu paklausti?

Tylus, rimtas jo tonas piršo mintį, jog tai bus vienas iš tų bjaurių klausimų, kurie kyla meilužiams: „Ar tiki meile iš pirmo žvilgsnio?“, „Apie ką galvoji?“, „Ar būsi man ištikima?“

— Varyk.

Jis parimo ant alkūnės, parodė pirštu į kaktą ir paklausė:

— Ar tau jis nepanašus į spuogelį?

Ant jo kaktos nieko nepastebėjo. Ji buvo švelni kaip kūdikio užpakaliukas, tarsi persiko odelė, lygi kaip stiklas...

— Aak taip, — susiraukė ji. — Bjaurus, ar ne? Regis, užkratas.

Jis suspigo iš sielvarto ir išsitraukė veidrodį, kuriame, akivaizdu, apžiūrinėjo save, kol ji buvo vonios kambaryje.

Liza nusikvatojo, nes jai pasidarė labai linksma.

— Kokius filmus turi? — paklausė. Nenorėjo su juo šnekėtis laukdama, kada vėl puls mylėtis.

Per pertraukas tarp maloniai audringo sekso jie žiūrėjo filmus ir gurkšnojo šampaną. Galų gale pasisotinę ir išsekę, jie užmigo. Liza ramiai miegojo, pabudo puikiai nusiteikusi ir pareikalavo dar vieno pasidulkinimo prieš išeinant.

Bet vonios kambaryje, brūžindama dantis pirštu, ištepliotu dantų pasta, ji pamatė kai ką, ko nepastebėjo vakar vakare. Blakstienų tušą ir antakių pieštuką. Fui! Jai buvo pasirodę, kad jo blakstienos įtartinai smailios. Ir buvo pasišovusi kirsti lažybų, kad jis dažo ir plaukus, mat jie iš neaiškios rudos spalvos buvo virtę juodais. Ūmai ji nebenorėjo jo.

Tačiau Veinas buvo sužavėtas Liza. Ji buvo išradinga lovoje ir nėjo dėl jo iš proto.

— Ar dar pamatysiu tave? — paklausė, kai užsivilko baltą drabužį. — Aš nuolatos būnu Dubline.

— Kur padėjau savo rankinę?

— Štai ten. Ar dar pamatysiu tave?

— Žinoma, — Liza susišlavė į rankinę dušo kepuraitę, keturis muiliukus, du mažus dušo želės ir tris kūno losjono buteliukus.

— Kada?

— Rugpjūčio gale. Mano nuotrauka bus „Kolin“ žurnale virš redaktorės laiško.

Droviai prisidengęs paklode krūtinę, Veinas atrodė toks pažeidžiamas ir sutrikęs, kad Liza jo pasigailėjo.

— Aš tau paskambinsiu.

— Tikrai? — viltingai paklausė jis.

— Čekis tau išrašytas. Aš pasidomėsiu tavimi iš ryto, — išsišiepė Liza, šukuodamasi plaukus ir tyrinėdama savo atspindį veidrodyje. — Žinoma, ne, aš tau nepaskambinsiu.

— Bet... bet kodėl pasakei, kad paskambinsi, jeigu manei kitaip?

— Iš kur aš galiu žinoti? — Liza linksmai pavartė akis. — Tu esi vyras, o jūsų giminė ir sugalvojo šią taisyklę. Lik sveikas!

Liza nušvytravo laiptais, jos alkūnės ir keliai maloniai dilgčiojo nuo kilimo įbrėžimų. Gatvėje susistabdė taksi. Prieš eidama į darbą, dar suspės parlėkti namo ir persirengti.

Ji jautėsi nuostabiai. Tiesiog švytėjo! Visi, kas teigia, kad vienos nakties meilės romanas sukelia nemalonius ir šlykščius jausmus, klysta. Ji jau seniai nėra taip puikiai jautusis.

36

Po sekso nakties Liza energingai įžengė į kontorą.

— Labas rytas, Džekai, — linksmai pasisveikino.

— Labas rytas, Liza.

Ji pažvelgė jam į veidą. Vis tokios pat tamsios akys, veido išraiška įprastinė. Jokių akivaizdžių ženklų, kad jam būtų rūpėję, kodėl iš vakarėlio ji išėjo su Veinu Beikeriu, bet tą akimirką ji matė jo veidą. Jis buvo piktas.

Ji suprato.

Taigi prie darbo! Liza užsidegė ir nusprendė, kad nori tučtuojau pamatyti visus žurnalo apmatus. Kitaip tariant, maketą. Regis, bus sunki savaitė.

— Turi būti sudėti visi nuolatiniai straipsniai, filmų, vaizdajuosčių, horoskopų, sveikatos skiltys. Tada pažiūrėsim, ko mums dar reikia.

Knygų, numatytų apžvelgti rugsėjo numeryje, buvo gausybė, kaip ir vaizdajuosčių bei kompaktinių plokštelių. Teoriškai dalykai, kuriuos gauni už dyką, būna puiku, deja, jeigu tau jie nepatinka, iš jų jokios naudos. Dėl afrokeltų muzikos kompaktinės plokštelės įvyko trumpos, bet bjaurios peštynės, o kitos plokštelės nesudomino nė vieno.

— Garis Barlou, nemanau, — paniekinamai prunkštelėjo Triks, sviesdama atgal į krūvą. — Enija, tik ne šiame gyvenime, — ir vėl į krūvą. — Deividas Bovis, ne, — tarkšt. — O kas, po perkūnais, tie „Susisieloję“? Žinote, jie atrodo gerai, išvaizdūs vyrukai. AŠ RENKUOSI ŠITĄ, — suriko per visą redakciją.

— Ar niekas neprieštaraus, jei paimsiu šitą? — Ešling parodė įspūdingą knygą, ant kurios viršelio buvo nupieštos klumpės ir šalikas.

— Vargiai, — sužagsėjo Liza ir paniekinamai nusijuokė.

Ešling ją paėmė ne sau, o Bū, jis taip nuobodžiavo, kad skaitė kas papuola po ranka.

Didysis šriftų karas siautėjo visą savaitę. Liza ir Geris įnirtingai susikibo dėl knygų puslapio išvaizdos.

— Šriftas užgožia turinį, — įkaitęs aiškino Geris.

— Niekas neskaito tų sumautų knygų, — užriko ant Gerio Liza. — Todėl turime pasistengti, kad šis puslapis atrodytų seksualiai!

Reikalai klostėsi nekaip. Lizai labai nepatiko iliustracija, užsakyta Triks straipsniui apie paprastą merginą. Mat jai trūko „seksualumo“. Geris sugadino failą, ir visas ryto darbas nuėjo šuniui ant uodegos. O Mersedes straipsnelis apie kosmetologę ūmai buvo išmestas, kai trečiadienį per priešpiečius ji per daug išpešiojo Lizai antakius.

— Bet aš įdėjau iš tikrųjų daug triūso, — paprieštaravo Mersedes. — Tu negali jo išmesti.

— Aš jo neišmetu, — atrėžė Liza. — Sunaikinu jį. Jei ketini dirbti žurnale, bent jau galėtum išmokti kalbėti žargonu!

Atmosfera buvo pritvinkusi įtampos, darbas vyko toliau. Visi turėjo ne mažiau kaip tris projektus, kurie kiekvieną akimirką laukė Lizos dėmesio.

Ešling tvarkė naujojo amžiaus horoskopus, kai Liza suvertė ant jos stalo glėbį plaukų priežiūros priemonių ir pasakė:

— Tūkstantis žodžių. Parašyk...

— Žinau, seksualiai.

Ieškodama temos straipsniui, Ešling apžvelgė stalą, nukrautą plaukų priežiūros priemonėmis. Tarp jų buvo putos, purinančios plaukus, plaukų lakas, žadantis „pakelti“ šaknis, ir „formą suteikiantis“ šampūnas — reikmenys moterims, norinčioms išpūstų šukuosenų. Tačiau čia rado ir kaukę, tiesinančią plaukus, ir ilgai veikiantį kondicionierių. Tai moterims, mėgstančioms lygius, prisiplojusius prie galvos plaukus. Kaip ji suderins šias dvi priešingybes? Kaip parašys nuoseklų straipsnį? Ji tiesiog kamavosi. Ar įmanoma vienu metu turėti purius ir prilaižytus plaukus? O gal ji pamėgintų įsivaizduoti, kad moteriai reikia lygių plaukų, nors jos plaukai purūs, taigi gal turėtų sugalvoti naują rūpesčių seriją moterims, turinčioms daug plaukų? Bet ne, tai būtų per žiauru: tokia galia užkrauna atsakomybę. Ji atsiduso ir atsikando bandelės, aplietos baltu šokoladu. Ir tada — matyt, dėl cukraus antplūdžio į kraują — ėmė kapstytis iš aklavietės, nes jai šovė į galvą gera mintis apie visuotinės traukos dėsnio atradimo svarbą. Jos straipsnis prasidės taip: „Nesvarbu, ko reikia jūsų plaukams...“

— Eureka! — tarė ji susvaigusia iš palengvėjimo galva.

— Kas yra? — šūktelėjo Džekas nuo kopijavimo aparato.

— Aš buvau labai susirūpinusi! — Ešling mostelėjo ranka į tūbeles ir buteliukus. — Dėl viso šito, nes negalėjau sugalvoti, kaip rašyti straipsnį. Bet, kai tik supratau, kad skirtingos moterys nori savo plaukams skirtingų priemonių, viskas sustojo į savo vietas.

— Skirtingos moterys nori savo plaukams skirtingų priemonių, — gerai nusiteikęs pakartojo Džekas. — Įžvalgu. Čia galima pritaikyti Einšteino reliatyvumo teoriją... Laikas nėra absoliutus, — šaipėsi jis, — bet priklauso nuo tyrinėtojo plaukų blizgesio kosmose. Ir kosmosas nėra absoliutus, nes priklauso nuo tyrinėtojo plaukų blizgesio laike. Kokį vertingą darbą mes čia dirbame!

Ešling delsė, svarstydama, ar turėtų įsižeisti, tačiau Džekas aplenkė ją.

— Atsiprašau, — ūmai nusižemino jis. — Aš tik juokauju.

— Tai ir kelia nerimą, — į Ešling ausį sušnabždėjo Triks.

— Ar jau baigei rinkti Džaspero Frenčo straipsnį? — piktai paklausė Liza.

— Taip.

Liza priėjo ir žvilgtelėjo per Triks petį.

— Žodyje „afrodiziakas“ nerašoma raidė „į“, žodis „austrė“ neturi „ū“, ir „šparagai“, o ne „sparagai“. Pasitelk rašybos klaidų tikrintuvą.

— Man niekados nereikėjo tikrinti rašybos klaidų.

— Dabar viskas pasikeitė. „Kolin“ — aukščiausios klasės žurnalas.

— O aš maniau, kad mes seksualios, — užsispyrusi kaip ožys pasišiaušė Triks.

— Įmanoma būti ir tuo, ir tuo. Oi! Mersedes! Ar pradėjai straipsnį „Dulkink mane su basutėmis“?

Ne visai viliojantis darbas, bet reikalingas. Ir sekinantis.

Ešling buvo nusikalusi. Ją ne tik išvargino ilgos įtemptos dienos, bet ir persekiojo įkyrus rūpestis, kad pirmadienį vakare taip staiga nutrūko romanas su Marku. Kodėl ji nenuėjo su juo į lovą? Liūdnai pagalvojo: juk čia ne tas atvejis, kad saugotų save vestuvių nakčiai. Bet visados priešindavosi permainoms, ir turėjo praeiti daug laiko, kol ryžosi permiegoti su vyriškiu, kuris nebuvo Felimas.

Ilgesingai atsidususi pripažino, kad šiuolaikinei moteriai gyventi sunku. Senovėje buvo laikomasi nuostatos: turi kuo ilgiau ištverti nepermiegojusi su vyriškiu. Tačiau dabar, regis, buvo visai kas kita: jei nori sulaikyti vyrą, kuo greičiau šok su juo į lovą.

Markas nepaskambino nei antradienio, nei trečiadienio vakarą, ir nors Džoi ilgai ir garsiai vapėjo apie kažkokią trečiosios dienos taisyklę, Ešling klausė savęs: „O kas bus, jeigu jis jau niekados nepaskambins? Įsivaizduokime, kad galbūt ir nepaskambins — vyrai veikia paslaptingais būdais. Bet šįvakar tikrai jo balso neišgirsi. Imkis ko nors kito, konstruktyviai išnaudok laiką. Gal paskalbk? Nudažyk ką nors ir žiūrėk, kaip džiūsta. Nes prieš akis visas vakaras“.

Ešling sau pažadėjo, kad jei Markas dar sykį paskambins, ji tikrai su juo permiegos.

Per šokolado pertraukėlę darbe padrikai sklaidant popierius, staiga akis užkliuvo už jo vardo. Jis buvo paminėtas tarp airių komikų, kuriems puikiai sekasi Jungtinėje Karalystėje. Raidės svaiginamai šoko popieriuje priešais jos akis: MaRkAS. Jis — mano vaikinas. Ešling įdėmiai spoksojo į mažas juodas raides, kurias iškėlė šilta galinga pasididžiavimo banga. Po akimirkos tas pasididžiavimas dingo. Bet ar jis mano?

Ūmus Lizos pervargimas reiškė, kad iki ketvirtadienio visi bus susirieję tarpusavy. Liza vaidijosi su ponia Morli, kai Džekas lyg pamišęs išlėkė iš savo kabineto.

— Ponia Morli, gal galima paprašyti jūsų, kad užsakytumėt man kur nors staliuką priešpiečiams? Dviem.

— Kaip visada? — kai atvykdavo svarbūs asmenys iš Londono, Džekas nenoromis lydėdavo juos valgyti pusžalių kepsnių ir gerti kraujo spalvos vyno į ąžuolu iškaltą ir oda išmuštą klubą.

— Dieve, ne! Kokioje nors gražioje vietoje, kad patiktų moteriai, — jis atrodė žaviai bejėgis. Paskui droviai prisipažino: — Tai mudviejų su Mei pusmečio sukaktis.

Liza neįstengė nuslėpti nusivylimo. Kodėl jis toks malonus Mei? Kodėl juodu nesusivaidijo, kai Mei užėjo pas jį šią savaitę? Su šiurpia baime suprato, jog jų romanas gali ir toliau tęstis, ir tas džiugus pasitikėjimas savimi, atsiradęs permiegojus su Veinu, išgaravo be pėdsakų.

— Ačiū Dievui, kad prisiminiau tą datą! — išsišiepė Džekas.

— Kaip ir įstengei nepamiršti? — paklausė ponia Morli.

— Tiesą sakant, ji buvo labai gera ir man pasakė, — prasitarė Džekas. — Ei, į kokią vietą tada buvai mane nusivedusi, Liza? Tikriausiai jai ten patiks.

— Halo, — atsakė Liza, bet tokiu dusliu balsu, kad Džekas pasiteiravo:

— Atleisk, neišgirdau. Dar kartą pasakyk.

— Halo, — vos garsiau pakartojo ji.

— Teisingai! — apsidžiaugė Džekas. — Kvailių lizdas! Įmantrūs patiekalai nežmoniška kaina. Mei patiks. Jei duotum man telefono numerį, užsakyčiau tenai staliuką.

— Neužsakysi, — ponia Morli pasidarė dar panašesnė į buldogą nei kada nors. — Tai mano darbas.

Drebėdama iš pykčio, Liza išėjo melsdamasi, kad jau būtų per vėlu gauti staliuką.

Po pusvalandžio pasirodė Mei, ji priminė azijietę Barbę. Kai Liza ją išvydo, pyktis staiga išblėso, ir ji puolė į beviltišką depresiją.

— Gražus kostiumėlis, — Triks norėjo įsiteikti Mei.

— Ačiū.

— Dunnes?

— Hm, taip.

Mei laikėsi santūriai, ne taip, kaip tą dieną, kai buvo geriamas šampanas. Viską pakeitė Džeko prieraišumas ir ištikimybė. Ji buvo maloni, miela, bet elgėsi kaip jų boso mergina.

Ponia Morli linktelėjo Mei, ir ši nužingsniavo į Džeko kabinetą, siūbuodama nesamais klubais. Už jos sandariai užsidarė durys, ir visa redakcija paliovė dirbusi, ištempė ausis, nes visi tikėjosi, labai norėjo, tiesiog troško išgirsti, kaip jie susiries. Bet netrukus iš kabineto susikibę už rankų išėjo patenkinti Džekas su Mei. Lydimi alkanų minios žvilgsnių, jie neskubėdami nužingsniavo prie durų. Net ir paaiškėjus, kad nieko pritrenkiamo neįvyks, kambaryje tebeviešpatavo tyla.

— Man labiau patiko anas jų bendravimo stilius, — liūdnai tarė Triks, garsiai išreikšdama visų mintis.

Liza, jau besirengianti išeiti meilės atakos priešpiečių su Marku Valentainu, stengėsi užgniaužti pavydą, įžeidimą ir... sumišimą. Jai buvo sunku įsivaizduoti, kad Džekas galėtų ja susidomėti. Tuo neabejojo. Taigi kokie jo ketinimai? Ji neįstengė suprasti. Vieną minutę jis nepaliaujamai plūstasi su Mei, o kitą jau meilinasi jai. Kodėl? Kodėl? Visą kelią iki Mao jos galvoje sukosi bevaisės mintys ir klausimai, į kuriuos buvo neįmanoma atsakyti.

Markas atėjo pavėlavęs tik dešimt minučių. Aukštas, gerai nuaugęs, deja... tfiu, ne! Kaip Ešling galėjo? Liza užsiklijavo malonią šypseną, bet, keista, jai buvo labai sunku paskleisti savo įprastą žavesį.

— Priešpiečiai, tiesa? — kone agresyviai tarė Markas, sėsdamasis ant kėdės priešais ją. — Noriu pasakyti štai ką: mėgaukimės maistu ir nešnekėkime apie reikalus.

— Taip, — Liza skubiai išsiviepė, bet jos nuotaika sugedo. Šis darbas siaubingai žeminantis. Reikia būti landžiai ir įkyriai iki koktumo ir turėti storą kaip raganosio odą.

Jai tučtuojau pasidarė nesvarbu, ar jis rašys tą skiltį. Ar ne vis tiek? Tai tik kvailas moteriškas žurnalas. Pasakiusi keletą paviršutiniškų pastabų, kad mėgsta aštrų maistą, ji toliau nebepalaikė pokalbio.

Ironiška, bet kuo ji daugiau tylėjo, tuo šnekesnis darėsi Markas, ir, įpusėjus valgyti pagrindinį patiekalą, ji galiausiai sumojo, ką reikia daryti. Išnaudoti tylėjimą savo naudai.

— Taigi kokio straipsnio norėtumėt iš manęs? — paklausė Markas.

Ji papurtė galvą ir pamojo šakute:

— Mėgaukitės maistu.

— Gerai, — bet netrukus jis vėl grįžo prie temos. — Kiek žodžių norite?

— Maždaug tūkstantį, bet neverta apie tai kalbėti.

— Ar išsiaiškinote galimybę parduoti jį kitoms spaudos agentūroms?

— Vienas iš Australijos leidėjų labai norėtų jį spausdinti, taip pat „Vyras“, mūsų žurnalas vyrams Didžiojoje Britanijoje, — tada ji smogė paskutinį smūgį: — Bet, Markai, jei nenorite rašyti skilties, tai ir nereikia, — apgailestaudama nusišypsojo jam. — Mes rasime ką nors kitą. Gal ne tokį gerą, bet...

— Pasakykit, kad aš fantastiškas, — išsišiepė jis. — Ir aš parašysiu skiltį.

Nerodydama jokių emocijų, Liza pasakė:

— Jūs — juokingiausias žmogus, kokį esu sutikusi per pastaruosius trejus metus. Jūsų žaismingumas yra unikalus nekaltybės ir sąmoningumo skelbimas. Jūsų ryšys su publika tvirtas, ir laiką pasirinkote nepriekaištingai. Pasirašykite štai čia, — ji išsitraukė iš rankinės sutartį ir pastūmė jam per stalą.

— Dar pagirkite, — sumirksėjo jis.

— Savo vaidyba mėgdžiojate Tonį Menkoką ir... — po velnių! Ji niekaip nesugalvojo kokios nors kitos pavardės.

— Vudį Aleną? — pasufleravo jis. — Piterį Kuką?

— Vudį Aleną, Piterį Kuką ir Graučą Marksą, — kaip sąmokslininkė nusišypsojo jam. Ji būtų galėjusi lažintis, kad jis atmintinai moka kiekvieną recenziją apie savo vaidybą. — Jūsų stilius neabejotinai kandus ir šiuolaikiškas.

Ji vylėsi, kad pasakė ganėtinai. Nes jeigu jis būtų norėjęs, kad ji giliau paanalizuotų jo humoro šaltinį, būtų įstengusi pasakyti tik tiek: „Jūsų kvailas veidas“.

Grįžusi po priešpiečių ji permetė akimis Ešling stalą ir piktdžiugiškai tarė:

— Spėk, ką pasakysiu. Markas Valentainas sutiko rašyti po skiltį kas mėnesį.

— Tikrai? — sumikčiojo Ešling. Pirmadienio vakare jis, rodos, tam prieštaravo. Ar tik jis ne?..

— Taip, — džiūgavo Liza. — Jis sutiko.

Po keturiasdešimt minučių trukusio baisaus įniršio Ešling galiausiai suvokė, koks turėjo būti jos atsakymas Lizai. Ji turėjo abejingai pasakyti: „Markas rašys skiltį? Taip ir turėjo būti, nes aną vakarą aš išūžiau jam dėl to ausis“.

Kodėl tokia mintis nešovė jai į galvą tinkamu laiku? Kodėl ji visada ateina gerokai pavėlavusi?

37

Ešling labai nudžiugo ir pajuto palengvėjimą, kai antradienį vakare paskambino Markas ir pradėjo pokalbį klausimu:

— Ar užsiėmusi šeštadienio vakare?

Ji žinojo, kad turėtų jį paerzinti, pakankinti, kuo ilgiausiai vedžioti už nosies, visaip žaisti, kad jis suirztų, priversti jį prakaituoti.

— Ne, — atsakė ji.

— Puiku, tada veduosi tave vakarieniauti.

Vakarienė. Šeštadienio vakarą. Koks reikšmingas derinys. Vadinasi, jis visai neįsižeidė, kad ji nepermiegojo su juo. Tai reiškė, kad šįsyk jai iš tikrųjų vertėtų su juo pasimylėti. Įsiplieskė viltis. Apėmė šioks toks nerimas, bet ji kuo skubiausiai išmetė tas kvailystes iš galvos.

Ešling atsargiai pripažino, kad reikalai klostosi puikiai. Markas gražiai su ja elgėsi, nors ją ir kamavo privalomas baimės jausmas, atsiradęs ne dėl to, kad jis būtų ką nors padaręs. Nuo tada, kai pirmąkart pamatė Marką scenoje, prasidėjo emocinės Ešling būsenos atgimimas. Nusvilusi nagus dėl Felimo, ji nebuvo užmezgusi jokio meilės romano, nes labiau rūpėjo atsigauti nuo smūgio, nei pakeisti Felimą kitu.

Bet Ešling visados norėjo grįžti į žaidimą, vos tik bus pasirengusi. Marko skambutis pažadino mažytę viltį, kad galbūt tas metas jau atėjo. Ji galų gale pabudo iš žiemos miego.

Keista, bet apie žiemos miegą buvo galima daug ką pasakyti. Pakirdus ją staiga apėmė baimė dėl savo amžiaus, nepaliaujamai tiksinčio biologinio laikrodžio ir ėmė kankinti įprastas vienišos moteriškės, įžengusios į ketvirtą dešimtį, nerimas. Tas prakeiktas „man trisdešimt vieneri, o aš dar neištekėjusi!“ sindromas.

Kai Džoi pasidomėjo, ką ji veiksianti šeštadienį vakare, Ešling nusprendė išbandyti savo naują gyvenimą.

— Mano vaikinas pakvietė pavakarieniauti.

— Tavo vaikinas? Ak, nori pasakyti, kad Markas Valentainas? Ir jis vedasi tave vakarienės? — Džoi, regis, sukilo pavydas. — Visi vyrai nori su manimi tik išgerti. Ir niekados nepamaitina, — ji nutilo, ir Ešling suprato, kad ketina pasakyti kai ką vulgaraus. Ir ji nebuvo nuvilta. — Mano draugužis maitina mane vieninteliu dalyku, — liūdnai tarė ji. — Savo pimpalu. Ar manai, kad jei Markas kviečia tave pavakarieniauti šeštadienio vakarą, jis turi galvoje darbą?.. Darbą, — pabrėžtinai pakartojo. — Jokių triukų, kaip aną sykį, kai pasiteisinai, kad rytą tau reikia keltis į darbą.

— Žinau. Ir plaukai jau ėmė želti ant kojų.

Ešling buvo aišku, ką apsivilks šeštadienio vakarą. Iki smulkiausių detalių. Net ir kokiais gražiais apatiniais pasipuoš. Viskas buvo kontroliuojama. Tada ji staiga nuožmiai užsipuolė lūpų dažus. Dažėsi lūpas ta pačia spalva daugybę metų. Kai baigdavosi vieni dažai, nusipirkdavo lygiai tokius pačius. Tik todėl, kad ta spalva jai tiko! Kokia nesąmonė!

Žurnalų raganos manipuliavo lūpų dažais taip pat greitai, kaip ir vyrais. Atsinaujinti jai reikėjo kitokio. Ji ryžosi surasti tą tinkamiausią, ir kai galų gale išsirinko, viskas susiklostė blogai.

Šeštadienio rytą ji kaip apsėsta griozde parduotuves, bet nerado, kas jai tiktų. Lūpų dažai buvo tai per rausvi, tai per oranžiniai, tai pernelyg matiniai, tai pernelyg ryškūs, tai per tamsūs, tai per šviesūs arba pernelyg blizgūs. Eksperimentuodama pasidažė tamsiai raudonais viliokės lūpų dažais ir pasižiūrėjo į veidrodį. Ne. Atrodė taip, lyg keturiolika valandų būtų šėlusi gerdama vyną, o jis jau buvo sustingęs ir sutirštėjęs burnoje. Pamėgino nusišypsoti, bet pasidarė panaši į Drakulą. Atlėkė pardavėja.

— Jis jums nuostabiai tinka.

Ešling šiaip taip ištrūko iš jos nagų, ir paieška tęsėsi toliau. Viršutinė plaštakos pusė, perkryžiuota raudonais dryžiais, panėšėjo į atvirą žaizdą. Ir tada, kai jau beveik buvo praradusi viltį, rado tai, ko norėjo. Tobulybę. Tai buvo meilė iš pirmo žvilgsnio, ir Ešling nė kiek neabejojo, kad dabar jau viskas bus gerai.

Markas turėjo užeiti pas Ešling pusę devynių, taigi septintą valandą ji prisipylė taurę vyno ir ėmė ruoštis. Jau labai seniai nebuvo vakarieniavusi su vyriškiu. Juodu su Felimu laikėsi tingios patogios rutinos: parsinešdavo jau pagamintą maistą ir labai retai eidavo į restoraną, nes namuose turėdavo ganėtinai picų ir troškinių su aštriais prieskoniais. Valgymas kitur buvo griežtai praktinis mitybos elementas, o ne pagunda: norėdami nusivilioti vienas kitą į lovą, jie pasitelkdavo kitus būdus. Kai Felimas būdavo gerai nusiteikęs, sakydavo: „Žvėris su dviem nugaromis, jokių kitų pasiūlymų?“ O Ešling, norėdama jį išprovokuoti, liepdavo: „Išprievartauk mane!“

Koks bus seksas su Marku? Siaubingas susijaudinimas sudirgino jos nervų viršūnėles, ir ji griebėsi cigaretės. Džoi pasirodė pačiu laiku.

Ji pagyrė Ešling drabužius, užsijuosę ant džinsų diržą, pasigrožėjo ir paklausė:

— Ar nepamiršai pasitepti kondicionieriumi gaktos plaukų?

Ešling susiraukė, o Džoi, regis, net įsižeidė.

— Tai svarbu! Na, ar pasitepei?

Ešling linktelėjo.

— Gera mergaitė. Kada paskutinį sykį mylėjaisi? Tada, kai Felimas išvažiavo į Ozą?

— Kai grįžo namo į savo brolio vestuves.

— Ir tikrai ketini tai padaryti su ponu Valentainu?

— Tai kodėl pasitepiau kondicionieriumi savo gaktos plaukus? — laukimo nuotaika erzino Ešling.

— Puiku! Ar jis tau patinka?

Ešling susimąstė.

— Galbūt jis man patiks. Mudu gerai sutariam, jis patrauklus, bet ne per daug patrauklus. Tokios moterys kaip aš niekada nepuola prie modelių, aktorių arba tokių, apie kuriuos žmonės sako: „Dieve, jis iš tiesų gražuolis“. Ar supranti, ką turiu galvoje?

— Tu mane nervini. Kas dar?

— Mudviem patinka tokio pat žanro filmai.

— Kokie?

— Angliški.

Felimas turėjo vieną erzinančią savybę: manė esąs intelektualas ir dažnai kartodavo, kad nori žiūrėti užsienietiškus filmus su subtitrais. O iš tiesų jis taip ir nenueidavo į juos, bet kamuodavo Ešling garsiai skaitydamas jų apžvalgas ir sakydamas, kad jie galėtų į juos nueiti.

— Markas — paprastas vaikinas, — paaiškino Ešling. — Jis nešokinėja ir neprotestuoja prieš greitkelius, nėra pamišėlis. Jokių beprotiškų pomėgių, o tokie vyro bruožai man patinka.

— Kas dar?

— Man patinka... — staiga Ešling atsisuko į Džoi ir įniršusi tarė: — Jei kam nors prasitarsi apie tai, užmušiu.

— Pažadu, — sumelavo Džoi.

— Man patinka, kad jis — įžymybė. Kad apie jį rašoma laikraščiuose ir kad žmonės žino, kas jis. Taip, suprantu, atrodau paviršutiniška, bet kalbu atvirai.

— O tau patinka jo strazdanos?

— Strazdanos, — Ešling patylėjo. — Ir aš turiu vieną ar dvi, — ėmė teisintis. — Nereikia jų gėdytis.

— Aš tik sakau...

— Tedas prie durų. Gal įleistum?

Tedas, akivaizdžiai susijaudinęs, įėjo į miegamąjį.

— Tik pažvelkit, — suviauksėjo ir išvyniojo plakatą.

— Tai tu! — sušuko Ešling.

Virš pelėdos kūno puikavosi Tedo veidas, o nuotraukos viršuje buvo užrašyta: „Pelėda Tedas Malinsas“.

— Ak, tai fantastiška!

— Ketinu išspausdinti, bet ką jūs manote? — jis išskleidė kitą plakatą ir pakabino jį tarp nykščio ir smiliaus. — Raudonas ar mėlynas fonas?

— Raudonas, — tarė Džoi.

— Mėlynas, — pasakė Ešling.

— Nežinau, — susimąstęs prabilo Tedas. — Kloda sako...

— Kokia Kloda? — nutraukdama jį riktelėjo Ešling. — Kokia Kloda? Mano draugė Kloda?

— Taip, buvau pas ją užbėgęs...

— Kam?

— Pasiimti savo švarko, — atsakė Tedas. — Didelio čia daikto. Palikau švarką, kai mudu prižiūrėjome vaikus. Vargu ar tai nusikaltimas.

Ešling neįstengė paaiškinti kilusio apmaudo. Jai nieko kito neliko, kaip tik sumurmėti:

— Taip. Atsiprašau.

Stojo įtempta tyla. Paskui Ešling tarė:

— Prašau paduoti man naujus lūpų dažus.

Išėmė juos iš dėžutės ir išsuko blizgantį naują vaškinį jo pirštą. Nuostabu. Bet juo žavėdamasi ūmai nuliūdo, nes suvokė kai ką labai nemalonaus.

— Negaliu patikėti, — tyliai pasakė. Ji greitosiomis apžiūrėjo dažų apačią, pasirausė savo kosmetinėje, iš jos iškrapštė kitus lūpų dažus ir taip pat žvilgtelėjo į jų apačią. — Po velnių, negaliu patikėti! — iš nevilties sušuko.

— Kas?!

— Nusipirkau tokius pačius. Sugaišau visą rytą, ieškodama naujų, o išsirinkau tokius pat.

Staiga Ešling sumojo, kad ji — nepataisoma nevykėlė, ir jau buvo nusiteikusi kristi ant lovos, bet sučirškė durų skambutis. Žadintuvas ant jos tualetinio stalelio rodė, kad yra pusė devynių. Iš tikrųjų buvo dvidešimt po aštuonių.

— Po galais, verčiau prie durų būtų ne Markas Valentainas, — pagrasino ji.

Bet prie durų stovėjo jis.

— Kokio tipo vyriškis ateina anksti? — paklausė Džoi.

— Džentelmenas, — visiškai netvirtai atsakė Ešling.

— Keistuolis, — pasakė toli gražu ne tyliai Džoi.

— Lauk, abu.

— Įsitikink, kad mylėsies su prezervatyvu, — šnipštelėjo Džoi ir išnyko drauge su Tedu. Netrukus laiptų viršuje pasirodė išsišiepęs Markas.

— Sveikas, — tarė Ešling. — Aš beveik pasiruošusi. Gal nori alaus ar dar ko nors?

— Puodelio arbatos. Pasidarysiu pats, dėl manęs nesirūpink.

Paskubomis baigdama ruoštis ji girdėjo, kaip virtuvėje jis atidaro spinteles ir stalčius.

— Žavus butukas, — šūktelėjo Markas.

Ešling norėjo, kad jis patylėtų. Sąmojingas atsakymas dažantis lūpas nebuvo vienas iš jos privalumų.

— Mažas, bet nepriekaištingai suformuotas, — išsiblaškiusi riktelėjo.

— Kaip ir jo šeimininkė.

Tai anaiptol nepanašu į teisybę, pamanė Ešling, bet buvo malonu išgirsti iš jo tokius žodžius.

Ir tas jo tonas. Ji pralinksmėjo, padėjo lūpų dažus, persibraukė šepečiu per plaukus ir nudrožė pasiklausyti jo susižavėjimo.

Prieš jiems išeinant, Markas primygtinai norėjo išplauti savo puodelį.

— Palik, — pasakė Ešling, kai jis makalavo puodelį po tekančiu vandeniu.

— O ne, — jis padėjo jį į džiovyklą ir šypsodamasis atsigręžė į ją: — Mama gerai išauklėjo mane.

Ji ir vėl tai pajuto. Skleidėsi vis daugiau pumpurų.

Vieta, į kurią jis nusivedė Ešling, buvo intymi ir apšviesta rausvai. Jie atsisėdo prie kampinio stalo. Kartkartėmis susiliečiant jų keliams, gėrė šaltą baltąjį vyną, kuris buvo toks sausas, kad traukė burną, ir žavėjosi vienas kitu, nes žvakių šviesoje jų oda atrodė skaisti ir nesimatė jokių trūkumų.

— Ei, man patinka tavo... — jis mostelėjo į ilgą Ešling palaidinukę be rankovių. — Niekada nežinau, kaip dera vadinti moteriškus drabužius. Marškinėliai? Nujaučiu, kad galiu mirtinai įžeisti, pavadinęs šį apdarą marškinėliais. Bet kaip turėčiau sakyti? Viršutinė dalis? Palaidinukė? Marškiniai? Liemenė? Kad ir kas būtų, man patinka.

— Tai vadinama berankove palaidinuke.

— Tada kas yra palaidinė?

Ešling jam pateikė kelis variantus.

— Niekados nesakyk „palaidinukė“ moteriai, kuriai jau per šešiasdešimt, — rimtai aiškino. — Gali pasakyti moteriai komplimentą, kad graži jos liemenė, jei turi galvoje berankovius marškinėlius. Bet nieko nesakyk, jeigu tai iš tikrųjų yra liemenė. Tiesą sakant, jeigu tai liemenė, patarčiau tau tučtuojau dingti.

Markas linktelėjo:

— Suprantu. Dieve, tai minų laukas, užslėptas pavojus.

— Palauk, — jai ką tik toptelėjo viena mintis. — Ar tu trauki iš manęs informaciją savo spektakliui?

— Argi galėčiau taip elgtis? — nusišypsojo jis.

Valgiai buvo pakenčiami, pokalbis klostėsi sklandžiai, bet Ešling atrodė, kad visa tai tik įžanga. Anonsas. Svarbiausia dalis bus vėliau.

Kai buvo atnešta sąskaita, ji neryžtingai pasisiūlė prisidėti.

— Ne, — paprieštaravo Markas, — nė nebandyk.

Nes tikiesi vėliau atsiimti kur kas daugiau?

Lauke jis paklausė:

— Kas dabar?

Ešling patraukė pečiais, paskui neįstengė susitvardyti ir sukikeno. Juk ir taip aišku?

— Pas mane? — tyliai pasiūlė jis.

Jis pabučiavo Ešling taksi. Ir dar sykį savo buto prieškambaryje. Tai buvo labai malonu, bet kai jie atsitraukė vienas nuo kito, Ešling nesusilaikė ir apsidairė, norėdama pasižiūrėti, kur atsidūrė. Ji geidė jo, bet jai buvo ir smalsu pažiūrėti, kaip jis gyvena, ką nors apie jį sužinoti.

Tai buvo vieno miegamojo butukas šiuolaikiniame kvartale. Stebėtina, bet ganėtinai švarus.

— Jame jokio įtartino kvapo!

— Sakiau, kad mama puikiai mane ištreniravo.

Ji pasuko į svetainę.

— Oi, kiek vaizdajuosčių, — aiktelėjo. Regis, šimtai jų rikiavosi palei sienas.

— Galėsim ką nors pasižiūrėti, jei norėsi.

Ir ji norėjo. Blaškydamasi tarp traukos prie jo ir vaikiškos baimės, ji nusprendė neskubėti.

— Pasirink vieną, — paragino jis.

Bet kai ji ėmė žvalgytis po lentynas, pamažu paaiškėjo keistas dalykas. Montis Pitonas, Blakaderis, Lenis Briusas, Lorelas ir Hardis, Tėvas Tedas, ponas Bynas, broliai Marksai, Edis Merfis — vien tik komedijų vaizdajuostės.

Ji sutriko. Per pirmąjį pasimatymą jie gyvai šnekėjosi apie mėgstamus filmus. Jis teigė, kad jam patinka visokie filmai, bet, žvelgiant į šias lentynas, to nepasakytum. Galų gale ji išsirinko „Brajano gyvenimą“.

— Puikiai pasirinkote, jei galiu taip sakyti, madam! — jis ištraukė butelį baltojo vyno jai, o sau — skardinę alaus, ir juodu nedrąsiai įsitaisė priešais televizorių.

Praėjus dešimčiai minučių nuo filmo pradžios, Markas smiliumi palietė nuogą jos petį ir ėmė pamažu jį glostyti.

— Ešššš-liiing, — uždainavo taip tyliai ir sentimentaliai, kad jai sugniaužė skrandį. Kone bijodama ji metė į jį skubrų žvilgsnį. Jis spoksojo į ekraną. — Dabar įdėmiai žiūrėk, — paragino tokiu pat tyliu balsu. — Artėja viena iš didingiausių visų laikų komedijų scenų.

Šiek tiek nusivylusi, bet klusniai nukreipė dėmesį į ekraną, ir kai Marką ėmė tampyti juoko traukuliai, ji taip pat neįstengė susitvardyti. Tada jis atsigręžė ir paklausė it mielas mažas berniukas:

— Ar galima paprašyti, Ešling?

— Ko?!

Permiegoti su manimi?

— Kad mudu pasižiūrėtume tai dar sykį?

— Ak! Žinoma.

Kai širdies tuksėjimas susireguliavo, ji nusprendė, kad yra sujaudinta, jog jis nori pasidalyti su ja svarbiais jam dalykais.

— Taigi ar jie patenkinti, kad sutikau rašyti skiltį? — kiek vėliau pasiteiravo jis.

— O taip, tiesiog sužavėti!

— Ta Liza, ji turėjo užduotį, a?

— Ji labai moka įtikinti, — Ešling nebuvo tikra, ar būtų išmintinga kritikuoti Lizą.

— Nors tai ir tavo nuopelnas.

— Bet aš nieko nepadariau.

Markas reikšmingai pažvelgė į ją.

— Juk galėjai pasakyti, kad įtikinai mane mums vartantis lovoje.

Nuo atviro įdėmaus jo žvilgsnio jai užgniaužė gerklę. Tada ji nurijo kąsnį, tarsi būtų nugurgusi austrę.

— Tačiau tai būtų buvusi netiesa.

Stojo ilga pauzė, per kurią jis nenuleido nuo jos akių.

— Mes galime padaryti, kad tai būtų tiesa.

Gera jos nuotaika sugedo. Tiesą sakant, dingo. Jai atrodė, kad eiti su juo į lovą dar per anksti, bet atsisakydama gali pasirodyti senamadiška. Ji tiesiog nesuprato keisto savo bailumo, suparalyžiavusio ją. Juk jai trisdešimt vieneri, ji yra mylėjusis su daugybe vyrų.

— Eime, — jis atsistojo ir švelniai trūktelėjo jai už rankos. Nuojauta kuždėjo, kad jis nepriims neigiamo atsakymo.

— O filmas...

— Aš jau esu jį matęs.

Jis nejuokauja.

Drovumas grūmėsi su smalsumu, trauka kovojo su artumo baime. Ji norėjo su juo permiegoti ir to dar nepadarė, bet jo primygtinis raginimas buvo įtikinamas. Ešling atsistojo. Bučinys ją įkalbėjo, ir ji atsidūrė jo miegamajame. Tai nebuvo grakštus šokis, kai dingsta nemokšiškas grabaliojimasis, o drabužiai vikriai nukrinta žemėn. Jis net nesusivokė, kad reikėtų atsegti jai liemenėlę, o kai ji pamatė didžiulę jo erekciją tarp savo klubų, turėjo nukreipti žvilgsnį. Ešling virpėjo kaip įbauginta nekalta mergaitė.

— Kas yra?

— Aš droviuosi.

— Tikiuosi, ne manęs?

— Ak ne.

Jo pažeidžiamumas privertė ją labiau pasistengti. Prisitraukė jį prie savęs, ir tai turėjo dvejopą tikslą: pamalonino jį, o jai daugiau nebereikėjo žiūrėti į kietą jo daikčiuką, kyšantį iš plaukų kuokšto.

Paklodės buvo švarios, žvakės — maloni ir jaudinanti smulkmena, o jis — dėmesingas, mandagus ir nė karto nepadarė pastabos, kad ji neturi talijos, tačiau turėjo prisipažinti, jog nebuvo pametusi galvos iš geismo. Tai nebuvo blogiausias seksualinis išgyvenimas, kokį yra kada nors patyrusi. O geriausias seksas visados būdavo šiek tiek nerealus, dažniausiai tai nutikdavo mylintis su Felimu, kai susijungimo džiaugsmas suteikdavo pikantiškumo jau ir taip labai maloniems pojūčiams.

Dabar ji buvo didelė mergaitė, ir nerealu tikėtis, kad sujudės žemė. Šiaip ar taip, ir pirmąkart mylintis su Felimu pasaulis taip pat neužsidegė.

38

Sekmadienio rytą Kloda prabudo rizikingai tysodama per šešis colius nuo lovos krašto. Kreigas buvo ją tenai nustūmęs, tačiau tai padaryti lengvai galėjo ir Molė arba jie abu. Ji neprisiminė, kada paskutinįkart juodu su Dilanu miegojo be globos, ir ji jau buvo taip išsimiklinusi miegoti kybodama ant paties lovos kraštelio, kad nė neabejojo, jog įstengtų puikiai išsimiegoti tokioje padėtyje ir ant uolos krašto.

Ji nujautė, kad dar labai anksti. Penkta valanda. Saulė buvo jau patekėjusi, ir plyšys tarp kartūninių užuolaidų spindėjo ryškia šviesa, bet ji suprato, kad budintis dar anksti. Už lango veriamai ir gailiai klykavo nematomos žuvėdros. Jos rėkė kaip kūdikiai siaubo filme. Šalia Kreigo kietai miegojo Dilanas, netvarkingai išsikėtojęs per visą lovą, ritmingai švilpaudamas, o sulig kiekvienu iškvėpimu ant jo kaktos pakildavo plaukai.

Ji nusiminė. Savaitė buvo bloga. Po nesėkmės įdarbinimo agentūroje Ešling paragino ją nenuleisti rankų. Taigi ji užsivilko savo brangų kostiumėlį ir pabandė dar sykį. Kita įdarbinimo agentūra elgėsi beveik su tokia pat panieka, kaip ir pirmoji. Bet, didžiausiai nuostabai, trečioji pasisiūlė nusiųsti ją dviejų dienų bandomajam laikotarpiui: ji turėjo virti arbatą ir atsakyti į telefono skambučius bendrovėje, prekiaujančioje radiatoriais.

— Atlyginimas yra... nedidelis, — pripažino verbuojantis naujokus žmogus, — bet jums, ilgai nedirbusiai, tai gera pradžia. Jiems tikrai patiksite, taigi pabandykite. Sėkmės!

— O. Ačiū.

Vos pakvipo darbu, Klodai visiškai praėjo noras dirbti. Argi įdomu virti arbatą ir atsakinėti į telefono skambučius?

Namuose ji nuolatos tai daro. Ir dar bendrovėje, pardavinėjančioje radiatorius? Tai skambėjo labai nuobodžiai. Keista, bet gauti darbą ir paskui išsiaiškinti, kad jo nenori, buvo beveik blogiau, nei išgirsti, kad esi netinkama darbui. Nelabai gilindamasi ji miglotai suvokė, kad, tiesą sakant, ir neieško darbo — iš tikrųjų, jai nereikia pinigų — ji tik ieško žavesio ir jaudulio. O juk aišku, kad radiatorių bendrovėje šito neras.

Tad ji paskambino ponui Verbuotojui ir apsimetė negalinti pradėti, nes Kreigas susirgo tymais. Vaikai naudingi, pamanė. Jei nenori ko nors daryti, gali pasakyti, kad jiems didelė temperatūra ir kad tu nerimauji, nes jie gal serga meningitu. Pernai ji taip išsisuko nuo Dilano kalėdinio vakarėlio. Ir užpernai. Ketino tuo pasinaudoti ir šiemet.

Ji nepatogiai apsivertė. Kažkoks aštrus daiktas dūrė jai į nugarą. Pagrabaliojusi užčiuopė žaislą. Už lango vėl suklykė žuvėdros, jų bjaurūs vieniši riksmai nuaidėjo jos viduje. Pasijuto it spąstuose, įvaryta į kampą, užblokuota. Tarsi būtų uždaryta mažoje tamsioje beorėje dėžėje, kuri vis labiau mažėjo.

To ji neįstengė suvokti. Visados buvo labai patenkinta savimi. Jos gyvenimas susiklostė taip, kaip turėjo, o toliau laukia dar geresnis. Paskui staiga pasirodė, kad jis sustojo. Nebeliko kur eiti ir ko tikėtis. Toptelėjo siaubinga mintis: ar jis toks ir liks visiems laikams?

Ūmai pastebėjo, kad Dilano švilpiniavimas pasiekė kulminaciją. Rodydama nepaprastą nepakantumą, pratrūko:

— Liaukis kvėpavęs! — ji šiurkščiai pastūmė jo galvą ir pakeitė jo trachėjos kampą.

— Atsiprašau, — neprabusdamas sumurmėjo jis.

Ji pavydėjo jam tokio ramaus miego. Išsitiesusi ant čiužinio pusiau klausėsi žuvėdrų, bet štai Molė įlipo į lovą ir sudavė jai per veidą. Metas keltis.

Nenumatyta apendektomija, ilgesingai pagalvojo ji. Arba nestiprus insultas. Nieko pernelyg rimto. Tačiau būtent tai, kas ilgam paguldytų ją į ligoninę, kurioje labai griežtai laikomasi lankymo valandų.

Išsimaudžiusi po dušu nusišluostė ir gyvai šnektelėjo su bežiovaujančiu Dilanu, sėdinčiu ant lovos krašto.

— Neduok Kreigui jokių ledinukų. Jis prašė jų visą savaitę, bet paskui nė neprisilies prie jų. Gatvės gale atidaromas naujas vaikų darželis, šiandien visi esam pakviesti jį apžiūrėti. Nežinau, ar verta erzinti Molę ir perkelti ją į naująjį, bet jos labai nemėgsta dabartiniame darželyje, tad galbūt visai gera mintis...

— Mudu kalbėdavomės ne tik apie vaikus, — Dilano balsas buvo keistas.

— Pavyzdžiui? — sukluso Kloda.

— Nežinau. Apie nieką... apie viską. Muziką, filmus, žmones...

— Na, o ko tikiesi? — supyko. — Matau tik vaikus, taigi negaliu apie juos nekalbėti. Bet jeigu jau užėjo kalba apie išorinius interesus, pamaniau, gal mums reikėtų šiek tiek padekoruoti.

— Ką padekoruoti? — griežtai paklausė jis.

— Mūsų miegamąjį, — ji pakabino šiek tiek kremo ir greitai juo patepė kūną.

— Nuo šio kambario remonto praėjo vos metai.

— Mažiausiai pusantrų.

— Bet...

Kloda ėmė vilktis apatinius.

— Tau truputį liko, — Dilanas ištiesė ranką, norėdamas įtrinti kremo lašelį ant jos šlaunies.

— Atstok! — piktai atrėžė, nustumdama jo ranką. Prisilietimas prie odos ją įsiutino.

— Gal nusiramintum! — užriko Dilanas. — Kas tau yra?

Per vėlu, atsakymas išgąsdino ją pačią. Neturėjo taip elgtis. Dilano veidas ją įbaugino dar labiau: jis buvo iškreiptas pykčio ir skausmo.

— Atsiprašau, aš tik pavargusi, — išspaudė. — Atleisk. Gal galėtum pradėti rengti Molę?

Mėginimas aprengti Molę, kai ji to nenori, panėšėjo į pastangas sukišti į regztuką besipriešinantį aštuonkojį.

— Ne! — rėkė Molė, visaip rangydamasi ir raitydamasi.

— Kloda, padėk mums, — šūktelėjo Dilanas, bandydamas pagauti mosikuojančią rankutę ir sukišti ją į rankovę.

— Mamyte, neeeeeee!

Kloda laikė Molę, kad ši nekrutėtų, o Dilanas kantriai niurnėjo monotonišku balsu. Tramdomą nesąmonę apie tai, kaip Molė puikiai atrodys, apsivilkusi šortus ir sportinius marškinėlius, ir kokios gražios drabužėlių spalvos.

Kai spardanti Molės koja galų gale buvo įsprausta į batą, Dilanas pergalingai nusišypsojo Klodai.

— Misija baigta, — išsišiepė ji. — Ačiū tau.

Kai Dilanas pasakė, kad jie šnekasi tik apie vaikus, ji supanikavo. Bet, atvirai kalbant, iš dalies tai buvo tiesa. Jie atkakliai triūsė šalia vienas kito, vaikų priežiūros darbininkai, beveik kolegos. Ir kas čia blogo, pagalvojo ji, ieškodama pasiteisinimo. Jie turi du vaikus, tad ką dar turėtų veikti?

Naujame vaikų darželyje susirinko daug žmonių. Įėjusi pro blankiai nudažytas, dėžutę su iššokančia figūrėle primenančias duris, nuo kurių reginio Kloda truputį susiraukė, ji pirmiausia susitiko Deirdrę Bulok, turinčią juodąjį motinystės sporto diržą. Jos duktė Solas Bulok buvo talentingiausias pasaulyje vaikas.

— Niekados nepatikėsi! — sušuko Deirdrė. — Solas jau kalba pilnais sakiniais! — — ji padarė šiurpią pauzelę ir paklausė: — O Molė? — Solas buvo trim mėnesiais jaunesnė už Molę.

— Ne, — ir Kloda nerūpestingai pridūrė: — Molei labiau patinka bendrauti su mumis raštu.

Ji tikriausiai bus išvaryta iš rytinės kavos gėrėjų būrio, bet vertėjo pamatyti priblokštos Deirdrės miną.

Pirmadienį Klodai šovė puiki mintis, kaip išsklaidyti niaurastį. Vakare ji nueis kur nors su Ešling. Jos pašėls kaip senais laikais, gal net klube, ir ji galės pasipuošti savo gražiomis naujomis drapanėlėmis. Gal kelnėmis ir sujuosiama palaidinuke, bet kokie bateliai derėtų prie tokio apsirengimo? Galbūt tiktų storos platformos, tačiau ar išdrįs taip pasirodyti, nesijausdama visiška mulke? Sunku pasakyti, juk taip seniai nėra dėvėjusi madingų drabužių.

Labai susijaudinusi paskambino Ešling į darbą.

— Kalba Ešling Kenedi.

— Tai Kloda. Ak... — ji kai ką prisiminė. — Penktadienį buvo užsukęs Tedas pasiimti švarko.

— Jis man sakė.

— Jis mielas, ar ne? Visados maniau, kad kvailokas, bet iš tikrųjų ne toks ir blogas, kai pradedi geriau jį pažinti.

— Hm.

— Jis sakė esąs komikas. Parodė man plakatus.

— O.

— Labai norėčiau pamatyti jo vaidinimą. Sakė pranešiąs, kada vyks kitas jo spektaklis, bet ir tu man primink.

— Gerai.

— Gal šįvakar trauktume kur nors išgerti? Išsipustytume, galbūt net pašoktume. Dilanas gali pasėdėti su vaikais.

— Aš negaliu, — atsiprašė Ešling. — Einu 9u Marku. Savo naujuoju vaikinu, — paaiškino.

— Savo kuo?

— Vaikinu, — pasididžiavimas, girdimas Ešling balse, buvo stulbinamas. — Mudu matėmės tik kelis kartus, bet vakar visą dieną praleidom lovoje. Jis nori mane pamatyti ir šį vakarą.

Laike prasivėrė tarpas, ir į Kloda dvelktelėjo nostalgijos šuoras. Ją aplankė pirmosios jaudinančios meilės antplūdis, ir ji nustebo, kad prisiminimas toks beprotiškai aiškus. Tada, taip pat ūmai, kaip buvo atsiradęs, jis nutolo, palikdamas nesuprantamą ilgesį.

— Ar gali atšaukti pasimatymą? — neatstojo ji.

— Ne, — atsakė Ešling, jausdamasi nepatogiai. — Prižadėjau, kad padėsiu kurti vaidinimą. Jis — komikas, supranti...

— Dar vienas!

— Jam reikia manęs, kad galėtų išmėginti naują medžiagą.

— O rytoj vakare?

— Eisiu į salsos pamoką.

— Trečiadienį vakare?

— Turiu dalyvauti naujo restorano atidaryme.

— Tau sekasi, — kontrastas tarp Klodos, dalyvausiančios naujo vaikų darželio atidaryme, ir Ešling, eisiančios į naujo restorano atidarymą, buvo akivaizdus.

— Kaip Dilanas?

Kloda paniekinamai pliaukštelėjo liežuviu.

— Dirba dieną naktį. Jo nebus ketvirtadienį vakare. Ir vėl! Važiuoja į kitą sumautą konferenciją. Ar užsuksi? Išgersim vyno, ko nors užkąsim?

— Žinoma. Merginų vakaras.

— Tai vienintelis tokio pobūdžio vakaras, kokius, regis, leidžiu. Bet tu praneši man apie Tedą?

39

Praėjo savaitė. Paskui kita ir dar viena. Darbas virte virė. Nors visi triūsė prie rugsėjo numerio, Liza jau buvo pradėjusi planuoti darbus spaliui, lapkričiui ir net gruodžiui.

— Bet dar tik birželis, — išreiškė nepasitenkinimą Triks.

— Tiesą sakant, liepos trečioji, o save gerbiantys pasaulio žurnalai žvelgia pusmečiu į priekį, — išdidžiai tarė Liza.

Atsirado nemažai kliūčių. Nors jie skambino šimtus kartų daugybei agentų, nepasisekė sumedžioti nė vienos garsenybės, kad ši parašytų įžymybės laišką. Tai beprotiškai erzino, ir ji su kartėliu suprato, kad to nebūtų atsitikę, jei vis dar dirbtų Femme. O dar vienas viešbutis Golvėjuje, sužinojęs, kad yra įtrauktas į seksualių miegamųjų straipsnį, pagrasino iškelsiąs bylą.

Nuotaika trumpam pasitaisė, kai laisvai samdoma žurnalistė Karina gavo interviu su Konalu Devlinu, gražuoliu airių aktoriumi išsišovusiais skruostikauliais ir apžėlusiu šeriais. Paskui nuotaika staiga sugedo, nes liepą interviu su juo netikėtai pasirodė „Airių nėrėjoje“. Konalas jame išklojo viską apie patirtą prievartą vaikystėje, nors rašyti apie tokius dalykus išimtinę teisę buvo davęs Karinai.

— Mus apmovė! — niršo Liza. — Tas šunsnukis! Niekas nesielgs su mano žurnalu kaip su antrarūšiu! — buvo prarastas ne tik tas straipsnis, jis pakenkė ir filmų apžvalgos puslapiui — reikėjo visą perrašyti. Mat jame buvo labai išgirtas naujasis jo filmas.

— Išpeiksim jį. Visiems pasakysim, jog tai visiškas šlamštas. Ešling, tu tai padarysi.

— Bet aš net nemačiau to filmo!

— Na ir kas?

Kiekvienas laimėjimas būdavo pasiekiamas labai sunkiai. Dėl vieno dalyko — tiesą sakant, turbūt vienintelio — sutarė visi: Lizai buvo tikrų tikriausias košmaras. Ji labai aiškiai žinojo, ko nori. O po trijų valandų, kai straipsnis būdavo įpusėtas, ji taip pat puikiai žinodavo, kad jo nenori. Iki kitos dienos. Tada nė neabejodavo, kad jo ir vėl nori. Ji vergaudavo straipsniams, šveisdavo juos į šiukšlių dėžę, rėkdavo dėl jų, vėl grąžindavo atgal, sunaikindavo, tada perpus sutrumpindavo ir dar kartą atitaisydavo kaip buvo. Puikus Ešling nesvarbu-ko-nori-iš-savo-plaukų straipsnis buvo išmestas, apkarpytas, perrašytas ir atkurtas tiek daug kartų, kad ji net apsiverkė, kai Liza dar sykį atidėjo jo mirties nuosprendį.

— Ar perrašyti jį? — suvapėjo Ešling Mersedes. — Jei pasižiūrėsiu į jį dar kartą, pasiusiu.

— Žinoma, jei paskambinsi tai maniakei Fridai Kieli ir susitarsi dėl šeštadienio fotosesijos.

Liza jau buvo paskelbusi grėsmingą nuosprendį: perfotografuoti didžiąją dalį Fridos Kieli modelių.

— Ešling, Triks ir Mersedes, atšaukite penktadienio vakarą. Visi dirbsim šeštadienį, — pranešė Liza. — Mums reikės žmonių, kurie nešiotų drabužius, atneštų kavos ir visa kita.

Kilo triukšmas, nes visi ėmė skųstis, bet vis tiek nieko nepešė.

— Ji — vergus išnaudojanti kalė, — aimanavo Ešling tą vakarą, vakarieniaudama Mao su Marku. — Didžiausia niekše, kokią buvau kada nors sutikusi.

— Nelaikyk pykčio, — paragino Markas, pripildamas taurę vyno. — Nagi, išsirėk.

— O ne, — Ešling įsitempusi perbraukė ranka per psichopatiškai atrodančius plaukus. — Įkyri, landi kalė, kuriai, regis, visiškai nerūpi, kad mes visi turime gyvenimus už jos brangiojo prakeikto žurnalo ribų. O kada mes miegosime? Arba valgysime? Išsiskalbsime savo drabužius?

Kai Ešling galų gale liovėsi plūdusis, jau buvo išgėrusi kone visą butelį vyno ir pasijutusi kur kas geriau.

— Tik paklausyk manęs, kalbu kaip kokia kvaiša! — sušuko, o jos veidas buvo išraudęs. — Ne! Jau ganėtinai išgėriau, — ji mėgino sulaikyti Marką, pilantį į taurę vyno likučius.

— Gerk, — nenusileido jis. — Gerk, tau reikia stiprybės.

— Ačiū. Dieve, jaučiuosi geriau, — sudejavo ji, susmukdama ant minkštasuolio prie sienos. — Psichozės epizodas baigėsi, dabar elgsiuos kaip pridera.

Rymodami prie kavos puodelio, jie spėliojo apie kitus restorano lankytojus. Tai buvo žaidimas, dažniausiai žaidžiamas sugalvojant sėdintiems aplinkui žmonėms ilgiausias istorijas.

— Ką pasakysi apie jį? — Markas parodė į ką tik įėjusį vėjo nugairintą senyvą vyriškį, mūvintį kojines ir avintį sandalus.

Ešling mąsliai pasvarstė ir galiausiai tarė:

— Kunigas misionierius, grįžęs namo atostogų.

Markas nepaprastai įsismagino.

— Hm, na ir linksma mergina! — jo balsas sušvelnėjo iš susižavėjimo, paskui jis linktelėjo dviejų jaunuolių, geriančių karštą šokoladą ir valgančių varškės tortą, link. — O ta porelė?

Ešling suko galvą, kaip juos apibūdinti. Tikriausiai neturėtų to garsiai sakyti, bet vynas paėmė viršų, ir ji pagaliau tarė:

— Gerai, galbūt tai nebus politiškai teisinga, bet manau, kad jie gėjai.

— Kodėl?

— Nes... na, dėl daugybės priežasčių. Normalūs vyrai kartu nevalgo, tik kartu geria alų. Be to, jie dažniausiai sėdi ne vienas priešais kitą, o greta, nes vengia akių kontakto. Ir tas tortas — vyriški vyrai pernelyg baiminasi, jog gali atrodyti moteriškai. Gėjai daug mažiau dėl to nerimauja.

Markas prisimerkė ir susimąstė.

— Bet pažvelk, Ešling, jie apsirengę odiniais drabužiais, o šalia ant grindų pasidėję šalmus. O jei pasakyčiau, jog tai olandų arba vokiečių baikeriai, turistaujantys po Airiją?

— Žinoma! — Ešling akimirksniu nušvito protas. — Jie yra užsieniečiai. Užsieniečiai vyrai gali valgyti tortą, ir niekam nė nešaus į galvą, kad jie — gėjai, — prieš kelerius metus ji buvo užmezgusi vienos savaitės romaną su švedu, kuris viešai, nė kiek nesidrovėdamas, kimšdavo avietinį pyragaitį.

— Liūdna dėl airių vyrų, — pasakė Markas.

— Taip.

Ir abudu nusijuokė, karštis jos saulės rezginyje derėjo prie jo akių šilumos.

Šią akimirką gyvenimas nėra toks jau blogas, pripažino Ešling.

Šeštadienį pusę devynių Ešling pasirodė studijoje, vilkdama du didžiulius lagaminus, prigrūstus drabužių, kuriuos vakar vakare paėmė iš Fridos Kieli spaudos biuro. Ji niekados nėra buvusi tikroje madų fotosesijoje, taigi, nors ir apmaudaudama, neįstengė sutramdyti jaudulio ir užgniaužti smalsumo.

Fotografas Najalas ir jo asistentas jau buvo atvykę. Ir grimuotoja. Sukinėjosi net ir Deni, turėjusi demonstruoti drabužius. Dėl to Lizos veide pasirodė panieka: tikri modeliai visados vėluoja mažiausiai pusdienį.

— Kas čia vadovauja? — paklausė Najalas.

— Aš, — atsakė Liza.

Mersedes atrodė taip, lyg būtų norėjusi Lizą užmušti. Ji — mados redaktorė, ji turėtų vadovauti.

Liza, Najalas ir grimuotoja apsupo Deni, ir Liza bendrais bruožais paaiškino, ko norinti. Nors Najalas pareiškė, kad Lizos mintys „genialios“, Ešling ir Triks suglumusios persimetė žvilgsniais, išvydusios parengtą fotografavimui Deni. Ji buvo apsirengusi vieną iš beprotiškų plevenančių Fridos kūrinių, jos veidas buvo ištepliotas purvo dryžiais, iš ilgų juodų plaukų styrojo šiaudas. Ji buvo pasodinta ant chromuotos baltos odinės sofos. Šalia jos gulėjo apkramsnota pica, o į rankas įspraustas chromuotas nuotolinio valdymo pultelis. Matyt, reikėjo suprasti, kad ji žiūri televizorių. Tai bylojo apie didesnę „ironiją“ ir „kontrastą“.

— Atrodo Šūdinai kvailai, — Triks sušnabždėjo Ešling.

— Taip, visiškai nieko nesuprantu.

Ruošimasis tęsėsi be galo: buvo reguliuojama aparatūra, apšvietimas, kampas, kuriuo Deni turėjo sudribti ant sofos, kad gražiai kristų suknelės klostės.

— Deni, mieloji, nuotolinio valdymo pultelis užstoja korsažo detales. Laikyk jį žemiau. Ne, žemiau. Ne, šiek tiek aukščiau...

Galų gale, galų gale visi buvo pasiruošę.

— Apsimesk, kad tau nuobodu, — nurodė Najalas Deni.

— Man ir yra nuobodu.

Kaip ir Ešling su Triks. Jos nė nenutuokė, kaip visa tai bus nuobodu.

Dar kelis kartus patikrinęs kažką, kas vadinosi „lygis“, Najalas liko patenkintas reginiu. Bet kai jau ketino pradėti, Mersedes puolė į priekį ir pataisė Deni sijoną.

— Jis buvo truputį susiglamžęs, — sumelavo. Ji labai įsižeidė, kad Liza užgrobė fotosesiją, ir toliau prasimanė sau darbo, dėdamasi, jog jai tai svarbu.

Kol Neilas vėl susiruošė, praėjo dar penkiolika minučių, ir tą akimirką, kai visi manė, kad jis ketina paspausti savo fotoaparato mygtuką ir iš tikrųjų fotografuoti, jis stabtelėjo, išlindo iš už trikojo, norėdamas nubraukti nuo Deni veido nematomą plaukų sruogą. Ešling vos nesuriko. Ar jis kada nors, kada nors padarys tą prakeiktą nuotrauką?

— Aš pamažu prarandu norą gyventi, — prakošė pro sukąstus dantis Triks.

Galiausiai Najalas nufotografavo. Tada pakeitė lęšius ir dar keliskart spragtelėjo. Įsidėjo nespalvotą fotojuostą. Paėmė kitą fotoaparatą. Paskui visa kūrybinė grupė persikėlė fotografuoti į prekybos centrą. Tenai žmones, stumiančius vežimėlius, iki viršaus prikrautus maisto prekių, ėmė tampyti traukuliai, išvydus perkarusią manekenę purvinu veidu, kuri fotografavosi pasilenkusi virš šaldytų viščiukų. Ešling iš tikrųjų buvo sumišusi ir sunerimusi.

— Šios nuotraukos atrodys absurdiškai. Mes negalėsime jų panaudoti.

Buvo ketvirta valanda, kai Liza su Najalu nusprendė, kad jiems jau gana nuotraukų prekybos centre.

— Padarėme keletą neblogų kadrų, — džiaugėsi Najalas. — Puikus sugretinimas, nuostabi ironija.

— Ar dabar galima eiti namo? — tyliai ir desperatiškai sumurmėjo Triks. Ešling pritarė jai — jau būtų pats metas. Jai skaudėjo rankas nuo siaubingų Fridos Kieli suknelių tampymo, ji pavargo, nes turėjo atsakinėti į Deni mobiliojo telefono, čirpiančio be paliovos, skambučius. Ir jai įgriso, buvo šleikštu, kad su ja elgiamasi kaip su tarnaite. Nubėk ir atnešk baterijas Najalo blykstei, atnešk visiems kavos, surask lagaminą, kuriame yra šienas.

— Nuotraukos gatvėje, — priminė Liza Najalui.

— Man regis, mudvi dar neisime namo, — sušnypštė Ešling.

Visi liūdnai nužirgliojo į Šaut Viljamo gatvę, kur ant šaligatvio prie indų restorano Najalas kokį tūkstantąjį kartą montavo savo aparatūrą.

— O kas, jei Deni knistųsi šiukšlių dėžėje it benamė? — pasiūlė Liza.

Ta mintis Najalui labai patiko.

— Ne! — Deni vos neverkė. — Po galais, jokiu būdu!

— Bet juk tai miestas, — nenusileido Liza. — Mums reikia išraiškingų miestietiškų vaizdų, jie būtų atsvara drabužiams.

— Man vis tiek. Aš to nedarysiu. Jei norite, atleiskit mane.

Liza rūsčiai žvelgė į ją. Oras net sutirštėjo nuo įtampos. Jei tą akimirką nebūtų pro šalį ėjęs Bū su Gauruotuoju Deivu, Ešling net buvo baisu pagalvoti, kuo visa tai būtų galėję baigtis.

— Sveika, Ešling, — linksmai šūktelėjo Bū.

— Hm, labas, — ji pasijuto šiek tiek pažeminta. Bū, apsigobęs pečius nešvaria antklode ir su Gauruotuoju Deivu prie šono, nekėlė jokių abejonių, kad yra tikrų tikriausias benamis.

— Baigiau skaityti „Kalvio žmoną“, — pasakė Bū Ešling. — Nuo knygos negalėjau atsitraukti, bet pabaiga tikrai netikėta. Tiesą sakant, man net neatėjo į galvą, kad tas vaikinas — jos įbrolis.

— Puiku! — sausai tarė Ešling, vildamasi, kad vaikinai tuojau dings. Tada labai nustebo, pamačiusi, kad Liza labai susidomėjusi apžiūrinėja Bū.

— Liza Edvards, — plačiai šypsodamasi ji ištiesė ranką ir — iš jos pusės tai buvo teisingas elgesys — sudrebėjo, kai Bū, o paskui ir Gauruotasis Deivas paspaudė jai ranką. Liza nukreipė žvilgsnį į laukiančius žmones, stovinčius puslankiu. — Gerai, — prabilo su palaižūniška šypsena. — Pamirškim šiukšlių dėžę. Man toptelėjo geresnė mintis.

Ji atsigręžė į Bū ir Gauruotąjį Deivą.

— Ei, judu, ar norėtumėt nusifotografuoti su šia gražuole? — ji stumtelėjo priekin paniurusią Deni.

Ešling buvo sukrėsta. Tai neteisinga, tai panašu... į išnaudojimą. Ji jau žiojosi paprieštarauti, bet Bū buvo nepaprastai sužavėtas.

— Ar tai madų fotografavimas? Ir jūs norite, kad mes dalyvautume? Mudu baisiai norėtume!

— Bet... — ištarė Deni.

— Arba su jais, arba šiukšlių dėžė, — kietaširdiškai nukirto Liza.

Deni supykusi šiek tiek padelsė, paskui atsistojo tarp Bū ir Gauruotojo Deivo.

— Genialu! — sušuko Najalas. — Man patinka. Nereikia šypsotis, hm, Deivai, tiesiog būk savimi. O tu, hm, Bū, gal galėtum savo antklodę duoti Deni. Nuostabu! Deni, brangioji, ar negalėtum jos užsimesti ant pečių? Mieloji, įsivaizduok, jog tai kašmyras, jei nuo to bus lengviau. Mums reikia plastikinio puodelio! Triks, nubėk į McDonald’s ir atnešk keletą...

Ešling atsisuko į Mersedes ir apstulbusi paklausė:

— Ar tau neatrodo, kad šios nuotraukos bus niekam tikusios?

— Ne, — atsakė Mersedes, jos tamsios akys buvo liūdnos. — Jos įtaigios. Tikriausiai gaus kokį nors sumautą apdovanojimą!

Jie baigė aštuntą valandą. Ešling parlėkė namo ruoštis pasimatymui. Vos uždarė duris, suskambo telefonas: tai Kloda. Praleidusi dieną kirpykloje ji taip neįprastai nusikirpo ir nusidažė plaukus, kad Dilanas nesiteikė su ja net šnekėtis. Tada nusipirko baltus aptemptus džinsus iki kelių mažo dešimto dydžio — tokia plona ji nebuvo net prieš Kreigo gimimą. Su batais sekėsi kur kas geriau (šlepetės be užkulnių), tad ji nepaprastai veržėsi kur nors nueiti.

Tačiau jai dar nespėjus visko pasakyti Ešling sušnabždėjo:

— Aš niekada nebuvau taip pavargusi. Visą dieną ariau madų fotosesijoje.

Kloda patylėjo, jos energija išblėso, ir ją apėmė baisus apmaudas. Ešling — laiminga kalė. Laiminga žavi kalė. Ji tyčia taip elgėsi, norėdama parodyti, koks nuobodus Klodos gyvenimas.

— Tikrai negaliu šnekėtis, — atsiprašė Ešling. — Turiu susiruošti, nes prieš penkias minutes jau turėjau būti pas Marką.

Kloda buvo sugniuždyta. Privalės sėdėti namie su nauja šukuosena, naujais drabužiais, naujais batais ir spoksoti televizorių. Pasijuto taip kvailai, kad tik po kelių sekundžių įstengė pasiteirauti:

— Kaip tau sekasi su juo?

Ešling nenutuokė, kad Kloda yra karčiai nusivylusi. Mintys sukosi apie Marką, svarstant, ar reikėtų bandyti likimą.

— Puikiai, — atsakė ji. — Tiesiog fantastiškai.

— Tai skamba rimtai, — paerzino Kloda.

Ešling ir vėl sudvejojo.

— Galbūt, — tada pridūrė, manydama, jog reikia: — Bet tai tik pradžia.

Nors neatrodė, jog pradžia. Jie matydavosi mažiausiai triskart per savaitę. Jų santykiai buvo nevaržomi ir artimi, tarsi būtų užsimezgę jau senokai. Nepaprastai pagerėjo ir seksas... Tomis dienomis ji beveik nežiūrėdavo į Taro kortas, labai apleistas buvo ir mažasis Buda.

— Ak, skambino Tedas. Jo pasirodymas kitą šeštadienį, — tarė Kloda.

Ešling tylėjo, mėgindama nustumti bjaurių jausmų proveržį. Ji nenorėjo skatinti Klodos leistis į pernelyg draugiškus santykius su Tedu.

— Taip, — ji stengėsi kalbėti nerūpestingai. — Jis bus Marko partneris.

— Paskambink man kitą savaitę, sutarsime dėl laiko ir kitų dalykų.

— Gerai. Turiu eiti.

Vos atėjusi pas Marką, suprato, kad kažkas įvyko. Užuot ją pabučiavęs kaip visada, jis pasitiko ją paniuręs ir prastai nusiteikęs.

— Kas atsitiko? — paklausė. — Atsiprašau, kad pavėlavau, aš dirbau...

— Pažvelk, — jis metė jai laikraštį.

Sunerimusi ji ėmė skaityti. Paaiškėjo, kad Dviratis Bilis išleido knygą. Jis buvo vadinamas „vienu įžymiausių airių komikų“, su kuriuo pasirašyta sutartis dviem knygoms ir „sumokėtas šešiaženklis avansas“. Pasak leidyklos atstovo, jo romanas „labai niūrus, labai liūdnas, visiškai kitoks negu jo spektakliai“.

— Tačiau tu neparašei knygos, — tarė Ešling, norėdama sušvelninti susiklosčiusią padėtį.

— Jis vadinamas vienu įžymiausių šalies komikų.

— Bet tu daug geresnis už jį. Tikrai, — tikino ji. — Visi tai žino.

— Tai kodėl to nerašo laikraštis?

— Nes neparašei knygos.

— Nagi, — šaltai tarė jis, — varyk taip ir toliau.

— Bet... — ji buvo sutrikusi. Jau buvo pastebėjusi nesaugumo švystelėjimus, bet ne taip smarkiai. Jai buvo nesuvokiama, bet ji beviltiškai norėjo pataisyti padėtį. — Tu geriausias, — rimtai pakartojo. — Juk žinai. Kodėl tada Liza norėjo, kad rašytum skiltį? Apie ką nors kitą ji nė neužsiminė. Tave mėgsta daugybė žmonių.

Jis niūriai patraukė pečiais, ir Ešling suprato, kad jai pasiseks jį paguosti.

— Niekad nesu mačiusi jokio kito komiko, kuris dėtų į savo vaidybą šitiek energijos, — toliau kalbėjo ji.

— Ar Liza tikrai nerimavo, kad galiu nerašyti tos skilties? — niūriai paklausė Markas.

— Ji tiesiog ėjo iš proto!

Jis nepratarė nė žodžio.

— Pasak jos, netrukus tapsi pagrindiniu aktoriumi.

Jis paėmė jai už rankos ir pirmąsyk tą vakarą pabučiavo.

— Atsiprašau. Ne tu kalta. Bet komedija — žiaurus ir žudikiškas darbas, kai esi vertinamas pagal paskutinį savo spektaklį. Kartais tai mane net gąsdina.

Po fotosesijos Liza džiūgavo. Jos nuojauta — visada patikima — jai sakė, kad tos nuotraukos ypatingos ir tikriausiai sukels sensaciją.

Pastarąjį mėnesį ji buvo nepaprastai užsivertusi darbais, ir tie keisti depresijos protrūkiai, persekioję pirmosiomis savaitėmis Dubline, regis, buvo praėję. Kaskart, kai pradėdavo klastingai sėlinti tamsuma, ji sugalvodavo naują straipsnį žurnalui, kokį nors interviu ar dar kokį darbelį. Ji neturėjo laiko pulti į depresiją ir net buvo šiek tiek patenkinta, kaip klostosi žurnalo reikalai. Jie vis dar nebuvo sutarę dėl pinigų už reklamą sąlygų, bet ji manė, kad šiandieninės nuotraukos pritrauks dar kelias abejojančias kosmetikos firmas. Džekui tai patiks.

Tačiau akimoju giedra, gera jos nuotaika subjuro. Džekas su Mei ir toliau elgėsi kaip puikiai sutarianti pora. Šį mėnesį nė karto nesusivaidijo visiems girdint, ir seksualinio potraukio kibirkštėlės, tvykstelėjusios tarp Džeko ir Lizos, žaibiškai užgeso. Bent jau iš Džeko pusės. Liza, visada realistė, prisipažino, jog didelės seksualinės traukos ir nebuvo. Tačiau jos pakako, kad suteiktų vilties. Kai ji pamėgino pataisyti reikalus lengvu flirtu, Džekas į tai nereagavo. Jis buvo mandagus ir profesionalus, ir Liza suprato, jog turi leisti jo romanui su Mei tekėti savo vaga. Ir tikėtis, jog ta vaga išseks.

Dabar ji ieškojo pakenčiamo vyriškio. Šįvakar eis išgerti su Niku Siraitu, dailininku, labiau garsėjančiu puikia išvaizda, o ne meniniais savo drobių privalumais. Lizai buvo kilęs įtarimas, kad jis yra lengvabūdis, bet seksas yra seksas, ir jai to reikia.

Kai Liza pasiekė namus, Ketė jau ėjo pro duris. Jos plaukai buvo tokie garbanoti, tarsi būtų paskrudinti gruzdintuvėje.

— Sveika, Liza, viską padariau: išlyginau ir visa kita. Hm, ačiū už nagų laką, — Ketei ne itin reikėjo geltono blizgančio nagų lako, bet Fransinai jis patiko. — Ar norėtumėt, kad ateičiau kitą savaitę kaip visada?

— Taip, prašau.

Ketė, eidama namo, pagalvojo, kad iki kito šeštadienio vėl visur bus prišnerkšta ir netvarkinga. Obuolių žievelių puvėsiai po lova, vonios kambarys pritaškytas visokio šlamšto, bet kaip sumesti į plautuvę nešvarūs visos savaitės indai. Tiesą sakant, neįtikėtinas dalykas. Liza, būdama išoriškai tokia daili, gyveno labai nevalyvuose namuose.

Name, stovinčiame ant atsukto į jūrą Ringsendo kampo, Mei atsitraukė nuo folija išklotų kartoninių dėželių su indiško maisto likučiais, pažvelgė į Džeką ir galų gale tarė:

— Tu visai nebenori su manimi kivirčytis.

Džekas įbedė į ją ramias tamsias akis, ilgokai tylėjo, o paskui išrėžė nepaneigiamą tiesą:

— Bet žmonės, kurie rūpinasi vienas kitu, neturėtų nuolatos bartis.

— Nesąmonė, — narsiai atkirto Mei. — Jei nesirieji, nereikia taikytis. Visas tas durų trankymas ir riksmai tik kursto mudviejų aistrą.

Kitus žodžius Džekas parinko labai apdairiai. Ir labai švelniai prabilo:

— O gal pirmiausia už to slypi tik aistros likučiai?

Mei akys priplūdo pykčio ašarų.

— Eik velniop, Džekai... Eik velniop, — bet jos širdis to nenorėjo.

Jis apkabino ją, ir ji truputį pakukčiojo jam ant krūtinės, bet sumojo, kad iš tiesų negali pernelyg supykti.

— Tu šunsnukis, — ištarė sulaikiusi kvapą.

— Taip, — liūdnai pritarė jis.

— Viskas baigta? — paklausė Mei.

Jis atsitraukė nuo jos, norėdamas pažvelgti į ją. Kiek linktelėjo.

— Žinai, kad taip.

Ji vėl paverkė.

— Man regis, — prisipažino ji, — nesu šitiek barusis nė su vienu žmogumi, — ji tai pasakė, tarsi tai būtų geras dalykas.

— Mudu grįždavom vienas pas kitą dažniau nei Frenkas Sinatra, — pridūrė jis, nors niekados nemėgo vaidų.

Juodu sukikeno, sukišę galvas.

— Tu — nuostabi moteris, Mei, — pasakė jis, tamsiomis akimis žvelgdamas į ją, kupinas švelnios pagarbos.

— Ir tu neprastas, — šnirpštelėjo ji. — Padarysi kokią nors gražią merginą labai nelaimingą. Galbūt tą Lizą.

— Lizą?

— Griežtą ir blizgančią. Po galais, — Mei ėmė nederamai krizenti, — tai skamba kaip M&M. Ji turėtų tau tikti. O jei ne Liza, tai kuri nors kita.

— Kuri?

— Ta Lotynų Amerikos gražuolė.

— Ak, Mersedes. Be visų kitų dalykų, ji dar ir ištekėjusi.

— Hm, — Mei nusiminimą slėpė šiurkštumu. — Tu toks kaprizingas, jog tikriausiai pasirinksi ją. Ar parveši mane namo?

— Pabūk dar truputį.

— Ne. Ir taip sugaišau tau daug laiko, — ji blykstelėjo jam ašaringa guodžiančia šypsena.

Tylėdami jie važiavo naktinėmis gatvėmis. Mei stengėsi susitaikyti su netektimi. Džekas buvo ypatingas žmogus: didelis, tvirtas, atkaklus, protingas ir įdomus. Iš pradžių jai patiko su juo žaisti. Bet paskui labai įsimylėjo ir manė, kad, jeigu jis tai žinotų, prasmegtų skradžiai žemę.

Ji manė galinti valdyti jį vieninteliu būdu: elgdavosi taip, kad jis nuolatos jaustųsi nesaugus ir netikras dėl visko. Jai palengvėdavo tais trumpais protarpiais, kai jis imdavo dėl ko nors atsiprašinėti ir rodyti nusižeminusį atsidavimą. Tačiau tai nebuvo lengvas darbas, ir jis darėsi vis sunkesnis. Jis nebesivaidijo su ja, taigi jai tebuvo likęs vienintelis būdas — egzotiškas paslaptingumas. O ji pavargo būti egzotiška ir paslaptinga.

Jos butą pasiekė per greitai. Džekas sustabdė automobilį ir išjungė variklį, užuot palikęs jį veikti tuščiąja eiga. Bet Mei nelaukė.

— Lik sveikas, — burbtelėjo iškišdama kojas iš automobilio.

— Paskambinsiu, — pažadėjo jis.

— Nereikia.

Džekas, jausdamas skausmą skrandyje, žiūrėjo, kaip nueina ji, ryžtinga maža moterytė, apsiavusi batelius absurdiškai aukštais kulniukais. Įkišo raktą į duris ir įėjo vidun.

Ji neatsigręžė.

40

Po priešpiečių Liza, išėjusi iš lifto, susidūrė su Triks, plumpinančia į tualetą užsitepti dar vieną makiažo sluoksnį.

— Labas, — tarė Triks. — Jūsų laukia kažkoks vyriškis.

Kažkoks vyriškis, suirzo Liza. Ar Triks negalėjo išsiaiškinti, kas jis ir ko nori.

Nataša, jos asistentė Femme, prieš leisdama pasimatyti su Liza, būtų ištardžiusi lankytoją ir net sužinojusi mergautinę jo močiutės pavardę.

Ir tada kai kas atsitiko. Ji pasuko, norėdama praeiti pro sekretorės stalą į kontorą, ir pamatė ant sofos sėdintį žmogų, kurį mažiausiai tikėjosi išvysti.

Oliveris.

Ji atsitrenkė į nematomą sieną. Buvo taip sukrėsta, jog, rodos, net išsivertė jos vidus ir ausyse ėmė zvimbti taip, kad nieko nebegirdėjo. Paskutinįkart jį matė Naujųjų metų dieną, o dabar jau liepos tryliktoji. Visas laikotarpis, kurį jie pragyveno atskirai, kone sutilpo į sekundę.

— Sveika, gražuole, — jis pakėlė į ją akis, jausdamasis labai patogiai ir nerūpestingai.

Ją ėmė krėsti drebulys. Į galvą iš karto suplūdo daug minčių. Ką ji apsivilkusi? Ar gerai atrodo? Liekna? Kodėl jis atėjo pas ją į darbą? Ar jis suvokia, kokiai smulkiai, nė sudilusio skatiko nevertai įstaigai ji vadovauja?

— Ką čia veiki? — išgirdo klausiant savo balsą.

Neįstengė atitraukti nuo jo akių, negalėjo suvokti, kodėl jis buvo jai toks pažįstamas ir kartu svetimas. Jos kūno judesiai bylojo, kad ji išsigandusi. Eisena pasidarė nerangi ir sustabarėjusi. Ji pavėluotai susitvardė ir atlošė pečius. Tai kainavo nemažai pastangų.

— Mudviem reikia pasikalbėti, — jis nusišypsojo, ir viskas sutvisko: dantys, auskaras, stambi sidabrinė laikrodžio apyrankė. Jis nukėlė koją nuo kojos ir atsisėdo tiesiai. Kiekvienas jo judesys buvo labai grakštus.

— Apie ką? — sumurmėjo ji.

Tada jis nusijuokė. Tuo puikiuoju iš pilvo sklindančiu juoku, nuo kurio kone byrėdavo langų stiklai.

— Apie ką? — linksmai sušuko. — O kaip tau atrodo?

S-K-Y-R-R-Y-B-A-S...

— Aš užsiėmusi, Oliveri.

— Vis dar neriesi iš kailio, mergyt?

— Aš darbe, Oliveri. Jei nori su manimi pasišnekėti, paskambink į namus.

— Ei, būtų miela, jei pasakytum telefono numerį.

— Susitiksim po darbo. Tada gal ir sutvarkysim tą reikalą.

— Puiku... Apsistojau „Klarense“.

— Šiek tiek prabangu.

— Atvažiavau fotografuoti.

Tai kažkodėl ją įskaudino.

— Taigi iš tiesų atvykai ne pas mane?

— Vadinkim tai tiesiog tinkamu laiko pasirinkimu.

Liza, visa virpėdama, bandė dirbti, bet susikaupti beveik neįstengė: jau buvo pamiršusi, kaip ją veikia Oliveris.

— Korespondencija jums!

Liza pašoko, kai Triks nubloškė ant jos stalo paketėlį. Tai buvo šeštadienio fotosesijos nuotraukos. Lizos nuojauta pasitvirtino. Nuotraukos buvo nuostabios, bet ji vos ne vos sutelkė dėmesį. Tarsi jos regėjimo lauko pakraščiai būtų drėgni ir pilki. Ji galėjo galvoti tik apie Oliverį. Juodu išsiskyrė labai piktai, kupini kartėlio. Jis buvo nepaprastai bjaurus. Prikalbėjo siaubingų dalykų.

— Ei, Ešling, — ji iš visų jėgų stengėsi susitvardyti. — Imk šią nuotrauką... ne, šitą... — išrinko geriausią reportažinio stiliaus niūriai gražios Deni, apsuptos Bū ir Gauruotojo Deivo, nuotrauką. — Gauk iš Najalo dvidešimt jos kopijų ir nusiųsk į pagrindinius madų namus. Prie jų priklijuok lipduką: „Fridos Kieli rudens kolekcija. „Kolin“ rugsėjo numeris“... Tai sukels sensaciją, — burbtelėjo, nepastebėdama išsigandusio Ešling žvilgsnio.

Netrukus susivokė, kad Ešling vis dar stoviniuoja prie jos stalo.

— Ko?!

— Ar galime... Aš manau... Bū ir Gauruotasis Deivas...

— Kas?!

— Tie benamiai. Nuotraukoje, — išstenėjo Ešling, supratusi, kad Liza nė nenutuokia, apie ką ji šneka. — Ar galime ką nors jiems duoti?

— Pavyzdžiui?

— Dovaną ar... ką nors kita. Už tai, kad fotografavosi, ir išėjo tikrai puiki nuotrauka.

Normaliomis aplinkybėmis Liza būtų pasakiusi Ešling, kad ši eitų velniop, tačiau dabar ji buvo pernelyg suglumusi.

— Paklausk Džeko, — atžariai atšovė. — Aš neturiu laiko.

Spausdama nuotrauką, Ešling nervingai pasibeldė į Džeko Divaino kabineto duris. Išgirdusi jo „Įeikite“, Ešling nenoromis įslinko ir susigūžusi paaiškino savo misijos priežastį.

— Jie nusifotografavo, nereikšdami jokio nepasitenkinimo, ir nieko už tai neprašė, taigi pamaniau, kad turėtume jiems parodyti šiek tiek dėkingumo...

— Gerai, — nutraukė ją Džekas.

— Tikrai? — atsargiai paklausė Ešling, nes tikėjosi, kad jis išjuoks jos prašymą.

— Žinoma. Nuotrauka — jų nuopelnas. O kas jiems patiktų?

— Kur nors gyventi, — pusiau pajuokavo ji.

— Tam neturiu pinigų, — atsakė Džekas. Jis, regis, labai dėl to apgailestavo. — Ar turi kokių nors kitų minčių?

Ji susimąstė.

— Gal duoti pinigų.

— Trisdešimt svarų kiekvienam? Deja, galiu išspausti tik tiek.

— Hm, fantastika, — pinigai nedideli, bet ji tikėjosi dar mažiau. Bū su Deivu bent galės už juos nusipirkti keletą karštų patiekalų.

— Štai, — Džekas pasirašė lapelį smulkioms išlaidoms. — Nunešk Bernardui.

— Ačiū.

Jis stebeilijo tamsiomis akimis jai į veidą dvi ar tris ilgas sekundes.

— Nėra už ką.

Septintą valandą, kaip sutarta, Liza įžengė į „Klarenso“ barą. Oliveris, ją pamatęs, atsistojo.

— Ko norėtum išgerti? Baltojo vyno?

Baltasis vynas — jos gėrimas, bent buvo, kai juodu gyveno kartu. To jis neužmiršo.

— Ne, — atsakė ji, tikėdamasi įskaudinti. — Cosmopolitan.

— Galėjau susivokti.

Ji žvelgė į jį, tokį didelį, triukšmingą ir tiesmukišką, žaismingai juokaujantį su baro padavėjais. Kodėl jis visada užima daugiau vietos, nei iš tikrųjų jam reikia? Ji įsitempė ir pakėlė galvą. Jis buvo toks pažįstamas, kad ji beveik jo nepažinojo.

Grįžęs su kokteiliu, jis perėjo tiesiai prie reikalo.

— Ar susiradai advokatą, gražuole?

— Naaaa...

— Mudviem reikia advokato, — kantriai paaiškino jis.

— Skyryboms? — ji stengėsi kalbėti abejingai, bet pirmąsyk ištarė tą žodį taip, kad jis nuskambėjo visai kaip tikėtinas dalykas.

— Taip, — jis šnekėjo greitai ir dalykiškai. — Dabar žinai, koks reikalas...

Tiesą sakant, ji nežinojo.

— Mūsų santuoka galutinai žlugo, tačiau skyryboms to negana. Mums reikia priežasties. Jei mudu jau būtume atskirai gyvenę dvejus metus, galėtume ir šiaip išsiskirti. Bet dabar vienas iš mūsų turi iškelti bylą kitam. Dėl to, kad paliko partnerį, neprotingai elgėsi ar dėl neištikimybės.

— Neištikimybės! — pasišiaušė Liza. Kai juodu gyveno kartu, ji buvo visiškai ištikima. — Aš — niekada...

— Ir aš, — Oliveris buvo toks pat kategoriškas. — O kalbant apie paliktą partnerį...

— Taip, tu palikai mane, — labai norėjo jį apkaltinti.

— Man nebebuvo kitos išeities, gražuole. Tačiau gali man dėl to iškelti bylą. Mudu turime atskirai pragyventi dvejus metus, ir tik tada galėsi remtis tuo, kad palikau tave, o juk mes norime tai sutvarkyti kuo greičiau? — jis metė jai klausiamą žvilgsnį ir laukė jos pritarimo.

— Taip, — trumpai atsakė ji. — Kuo greičiau, tuo geriau.

— Taigi lieka neprotingas elgesys. Mums reikia penkių pavyzdžių.

— Neprotingas elgesys? Ką turi galvoje? — ji kone juokėsi, trumpam užmiršusi, jog tai susiję su ja. — Pavyzdžiui, siurbimas dulkių siurbliu trečią valandą nakties?

— Arba darbas ištisus savaitgalius ir per šventes, — jis kalbėjo su kartėliu. — Arba kai apsimeti, kad nori pastoti, bet ir toliau vartoji piliules.

— Tinka bet kuris, — jos mina buvo priešiška.

— Mes turime rinktis. Bylą gali iškelti tu arba galiu aš.

— Taigi pripažįsti, kad ir tu elgeisi neprotingai?

Jis sunkiai atsiduso:

— Tai tik formalumas, Liz, ne kaltinimas. Žmogus, kuriam iškeliama byla, nėra baudžiamas. Taigi kaip? Ar tu iškelsi bylą?

— Spręsk tu, nes, atrodo, esi neblogai pasikaustęs šioje srityje, — nemaloniai tarė Liza.

Jis ilgai žiūrėjo į ją, tarsi bandydamas suprasti, paskui nukreipė žvilgsnį.

— Jeigu taip nori. Dabar išlaidos. Kiekvienas mokėsime savo advokatams, bet paskui viską pasidalinsime perpus, ar ne?

— Kam mums tie advokatai? Jei mudu nuskridome į Las Vegasą skubiai susituokti, kodėl negalėtume nuskristi į Reną ir tenai greitosiomis išsiskirti?

— Ne taip paprasta, gražuole. Tik pagalvok, mudu turim nekilnojamojo turto.

— Taip, bet abu žinome, kiek prie jo prisidėjome... Gerai, susirasiu advokatą, — jai jau buvo per akis tokių šnekų, taigi pasimuistė kėdėje ir nervingai, bet linksmai paklausė:

— Kaip darbas?

— Varo iš proto. Ką tik grįžau iš Prancūzijos, o prieš tai buvau Balyje.

Laimingas šunsnukis.

— Po šitos fotosesijos turėsiu šiek tiek atvangos iki kito madų šou, — jis linktelėjo į Lizos dviejų dalių kostiumėlį. — Šito nesu matęs.

Ji apsižiūrėjo.

— Nikolė Farhij, — nušvilpusi jį iš madų fotosesijos aną sausį, ji pasistengė suversti visą kaltę Keitei Mos.

— Man jis nepatinka.

— O kas negerai? — ji visada vertino jo nuomonę dėl savo drabužių ir plaukų.

— Nieko. Noriu pasakyti, kad man nepatinka tai, ko nesu matęs.

Ji suprato, ką jis turi galvoje. Buvo skaudžiai įžeista, kad jo plaukai ilgesni, kad naujas jo laikrodis, kad nuo tada, kai matėsi paskutinį kartą, jis spėjo apkeliauti pusę pasaulio ir kad ji apie tai nežinojo visiškai nieko.

— Tu atrodai kitaip, — pasakė jis.

— Tikrai?

— Ne, — jis papurtė galvą ir nusijuokė užgniaužęs kvapą. — Po velnių, nežinau.

Ji puikiai suprato. Kartu keistai pynėsi nepaprastas artumas ir tuščias oficialumas. Abu šie dalykai buvo lygiaverčiai, tad atrodė, kad buvo perpjautos ir paskui netinkamai sudėtos kartu dvi skirtingos realybės.

— Atsiprašau! — jis nutraukė savo paties šneką, paėmė jai už riešo ir kita ranka pasuko į save jos pirštus. Jis norėjo kai ką pamatyti. Buvo šiurkštus, perkreiptą ranką skaudėjo. — Tu nebemūvi vestuvinio žiedo? — paklausė, niekinamai spingsodamas rudomis akimis.

Liza atitraukė ranką ir rūsčiai pasižiūrėjo. Trindama skaudantį riešą pasakė:

— Tu įskaudinai mane!

— Tu mane įskaudinai.

— Didelio čia daikto tas žiedas, — jos veidas buvo paraudęs ir piktas. — Tai tu prabilai apie skyrybas.

— O tu pirmiausia ir buvai jų priežastis!

— Tik todėl, kad palikai mane.

— Tik todėl, kad neturėjau iš ko rinktis.

Jie stebeilijo vienas į kitą, sunkiai kvėpuodami nuo įsismarkavusių jausmų.

— Ar nori, — paklausė grėsminga mina, nenuleisdamas akių nuo jos veido, — užeiti į mano kambarį?

— Eime, — ji jau buvo atsistojusi.

Pirmas bučinys buvo toks pašėlęs, kad net dantys kaukšėjo. Stengdamasis vienu metu nuveikti pernelyg daug, jis pešė jai už plaukų, tampė už švarkelio, per stipriai bučiavo.

— Palauk, palauk, palauk, — lyg išsekęs, prispaudė nuogą savo nugarą prie durų.

— Ką? — sumurmėjo ji, nutirpusi nuo glotnios jo krūtines reginio.

— Pradėkim dar sykį, — jis ištiesė rankas ir labai švelniai prisitraukė ją prie savęs.

Ji panardino galvą į jo krūtinę. Ypatingas Oliverio kvapas. Pamirštas, bet prisimenamas, nes glumina ir labai jaudina. Aštrus, saldžiai pikantiškas, unikalus ir nenusakomas, atsiradęs ne nuo muilo, butelio ar drabužių. Kvapas, būdingas tik jam.

Nuo artumo jos akys priplūdo ašarų.

Jis labai švelniai ir jaudinamai pabučiavo jai burnos kamputį. Lyg bučiuotų pirmą kartą. Tada kitas švelnus bučinys. Ir dar vienas. Jie pamažu skverbėsi vidun, kurdami malonumą, beveik tolygų skausmui.

Nejudėdama, vos kvėpuodama ji leidosi bučiuojama.

Sueitis su Oliveriu buvo vienintelis dalykas Lizos gyvenime, kai ji būdavo pasyvi. Kai nesielgdavo valdingai, plėšriai, provokuojamai ar godžiai. Visados leisdavo jam vadovauti, ir jam tai labai patikdavo.

— Žvelgiu tau į akis, o tavęs tenai nėra, — dažnai sakydavo. — Tu — tik inkščianti bejėgė maža mergaitė.

Žinojo, kad jį jaudindavo kontrastas tarp smarkaus jos būdo ir pasyvumo miegamajame, tačiau taip elgdavosi ne dėl to. Oliveriui reikėjo vadovauti. Jis tiksliai žinojo, ką daryti. Niekas to nedarė geriau už jį.

Bučiniai nuo lūpų persikėlė prie kaklo, plaukų linijos. Ji užsimerkė, dejuodama iš malonumo. Dabar būtų galėjusi ir numirti, tikrai būtų galėjusi. Girdėjo jo šnabždesį, juto karštą alsavimą į ausį:

— Tavęs nebėra, gražuole.

It lunatikė buvo nuvesta prie lovos. Paklusniai ištiesė rankas, kad būtų nuvilktas švarkelis, kilstelėjo klubus, kad nuslystų sijonas. Lygios vėsios paklodės prigludo prie nuogos jos nugaros odos. Kai palietė lūpomis jos spenelį, mėšlungiškai suvirpėjo, tarsi ją būtų ištikęs elektros smūgis. Kaip ji galėjo užmiršti tokius stulbinamus pojūčius?

Bučiniai nusileido žemyn, net dar žemiau. Jis padėjo mažą bučinuką ant jos pilvo, tokį švelnų, kad net pasistojo pūkiniai plaukeliai, ir ją užplūdo didžiulis jaudulys.

— Oliveri, manau, turiu nueiti į...

— Palauk!

Prezervatyvas buvo nemaloni užuomina, vienintelis dalykas, primenantis jai, kad reikalai klostosi ne taip, kaip anksčiau. Bet ji nenorėjo apie tai galvoti. Juk jis tikriausiai mylėjosi ir su kitomis? Na, ji taip pat turėjo santykių su kitais vyriškiais.

Kai jis įėjo į ją, stojo nuostabi ramybė. Ji išleido ilgą atodūsį, įtampa atlėgo. Akimirką mėgavosi tuo, kad susijaudinimas aprimo, bet jis pradėjo skverbtis į ją ilgais, lėtais dūriais. Ji norėjo patirti malonumą. Žinojo, kad taip ir bus.

Kai viskas buvo baigta, apsiverkė.

— Kodėl verki, mieloji? — jis atsargiai ją sūpavo glėbyje.

— Tai fiziniai dalykai, — atsakė, jau atgaudama savitvardą, susivokdama, kas iš tikrųjų esanti. Pakaks to pasyvumo. — Pasimylėję žmonės dažnai verkia.

Ankstesnį jų pyktį ir varžymąsi sudegino aistra. Jie gulėjo lovoje tingiai plepėdami, apsiviję vienas kitą iš meilės, ir tai buvo keistai patogu. Atrodė, kad nė nebuvo išsiskyrę, susipykę, niekados negalvoję apie vienas kitą su pagieža. Ne todėl, kad naiviai manė, jog sugulę vėl gali susijungti. Net ir siaubingai susirieję, visados mylėdavosi. Nuostabiai mylėdavosi. Regis, tai buvo būdas išlieti jausmų perteklių.

Liza išsiblaškiusi ėmė braukti rankomis per jo bicepsų bangą.

— Matau, vis dar treniruojiesi. Kiek padarai atsispaudimų nuo suolo?

— Šimtą trisdešimt.

— Aš sužavėta!

Po vidurnakčio pokalbis vis labiau seko, kol galų gale jis nusižiovavo:

— Eime miegoti, gražuole.

— Gerai, — mieguistai tarė. Nė neabejojo, kad pasiliks, abudu tai žinojo. — Tik nueisiu į vonią.

Nusipraususi veidą, pasinaudojo jo dantų šepetėliu. Taip pasielgė nesąmoningai ir pastebėjo tik išsivaliusi dantis.

Grįžusi iš vonios kambario, įkišo ledines kojas jam tarp šlaunų, kad jos sušiltų, kaip buvo įpratusi daryti. Tuomet abu atsigulę susiglaudė taip, kaip ir kone kasnakt ketverius metus. Ji susirietė raide „C“, o jis — didesne „C“ už jos, apkabindamas ją visu ilgiu ir uždedamas šiltą savo delną jai ant pilvo.

— Labanakt.

— Labanakt.

Tyla.

Tamsoje Oliveris tarė:

— Tai iš tiesų keista, — Liza girdėjo jo balse skausmą ir sumišimą. — Užmezgiau romaną su savo žmona.

Ji užsimerkė ir prispaudė nugarą jam prie pilvo. Didžiulė įtampa, nuo kurios dantys būdavo nuolatos sukąsti, atlėgo, sumažėjo ir išnyko. Ji jau seniai nebuvo taip puikiai išsimiegojusi.

Rytą jie pasinėrė su beveik keliančiu nerimą lengvumu į seną rutiną. Į šeimyninį gyvenimą, kuriuo dalijosi kas rytą ketverius metus. Oliveris atsikėlė pirmas ir suruošė kavą. Tada Liza užgrobė vonios kambarį, o jis nekantravo už durų, bandydamas ją raginti. Kai pabeldė į duris ir sušuko: „Greičiau, gražuole, aš pavėluosiu!“, tai buvo taip pažįstama, kad vieną ilgą svaigią akimirką neįstengė prisiminti, kur esanti. Suvokė, kad ne namie, bet...

Kai pasirodė susisupusi į rankšluosčius, išsišiepė:

— Atsiprašau.

— Verčiau būtum man palikusi kelis sausus rankšluosčius.

— Žinoma, palikau, — ji nuskuodė ir gurkštelėjo kavos. Ir ėmė laukti.

Girdėjo, kaip iš dušo pasipylė vanduo, truputį vėliau jo šniokštimas ūmai liovėsi. Dabar jau tuoj...

— Ak, Liza, — kaip ir tikėjosi, išgirdo aidint Oliverio aimaną. — Gražuole! Man palikai tik sumautą veido rankšluostį! Visados taip darai.

— Tai ne veido rankšluostis, — raitydamasi iš juoko, Liza įėjo į vonios kambarį. — Jis daug didesnis.

Oliveris supeikė rankų rankšluostį, į kurį rodė Liza.

— Su juo nenusišluostysiu net savo pimpalo!

— Atleisk, — švelniai erzinosi ji, nusivyniodama vieną rankšluostį nuo savęs. — Matai, ketinu tau atiduoti tą, kuris dengė mano užpakalį.

— Tu — kekšė, — suniurnėjo.

— Žinau, — linktelėjo ji.

— Po galais, tu iš tikrųjų neįtikėtina.

— Ak, žinau, — itin nuoširdžiai pritarė.

Tai pasišaipydama, tai gerindamasi Liza nušluostė tvirtą blizgantį jo kūną. Tai buvo darbas, kurį visados mėgo, nors kai kurios jo kūno dalys sulaukė daugiau dėmesio nei kitos.

— Ei, Liz, — galiausiai tarė Oliveris.

— Mmmm?

— Man regis, dabar reikia nušluostyti šlaunis.

— O... taip, — jie persimetė ironiškais žvilgsniais.

Jiems apsirengus, Liza staiga pastebėjo tai, ką pažinojo kone taip pat gerai, kaip save. Ji nespėjo susitvardyti ir sušuko:

— Oi, tai mano LV kelioninis krepšys!

Taip, tai jis. Tą dieną išeidamas Oliveris susikrovė į jį kai kuriuos savo daiktus.

Akimirksniu kambaryje pasidarė tiršta nuo bjaurių anądien prasiveržusių jausmų. Oliveris įtūžęs — vėl. Liza piktai teisinasi — vėl. Oliveris ėmė prieštarauti, kad jų santuokos nebėra. Liza sarkastiškai sako, kad skirtųsi.

— Atiduosiu jį tau, — Oliveris mielai pasiūlė krepšį, tačiau iš to nieko neišėjo. Nuotaika apsiblausė, ir juodu tylėdami baigė ruoštis į darbą.

Kai Liza nebegalėjo ilgiau delsti, tarė:

— Na, lik sveikas.

— Lik sveika, — atsakė jis. Lizos nuostabai, jos akys buvo pilnos ašarų.

— Ak, neverk, — jis apkabino ją. — Nagi, mergaite redaktore, susigadinsi savo makiažą.

Ji sukikeno pro ašaras, bet suskaudo gerklę, tarsi joje būtų įstrigęs akmuo.

— Deja, mums nieko neišėjo, — tyliai pripažino ji.

— Na, — gūžtelėjo pečiais jis. — Taip jau sumautai nutinka. Ar žinai, kad...

— ... dvi iš trijų santuokų baigiasi skyrybomis, — kartu pasakė.

Dėdami didžiules pastangas jie nusijuokė, paskui atsitraukė vienas nuo kito.

— Dabar bent elgiamės kaip draugai, — nepatogiai jausdamasi pasakė ji. — Pavyzdžiui, draugiškai šnekamės.

— Tikrai, — apsidžiaugė jis. Ją blaškė alyvinių lininių jo marškinių blizgesys ties švelniai šokoladine gerkle. Dieve, šis vyriškis nusimano, kaip rengtis!

Kai jau ketino uždaryti duris, jis šūktelėjo:

— Ei, gražuole, nepamiršk!

Jos širdis suspurdėjo, ir vėl pravėrė duris. Ko nepamiršti? Ar kad myliu tave?

— Susirask advokatą! — jis pagrasino pirštu ir išsišiepė.

Buvo gražus vasaros rytas. Ji ėjo į darbą šviečiant sviesto geltonumo saulei. Jautėsi it sutryptas šūdas.

41

Lizai ūmai toptelėjo į galvą, kad niekas neužsiminė apie madų šou. Ji turėtų sakyti „Šou!!!“ Visada galvodavo apie juos, įsivaizduodama ryškiai plieskiančias neoninių šviesų lempas. Šie madų spektakliai buvo svarbiausias redaktorės darbo įvykis. Dukart per metus skrydžiai į gaudžiantį Milano arba Paryžiaus centrą. (Ji skraidydavo visur, bet madų šou buvo tokie žavūs, kad ji, žinoma, skriste skrido į juos.) Apsigyvendavo Jurgio V ar Principe di Savoia viešbučiuose, su ja buvo elgiamasi kaip su karališkosios šeimos nare. Ji sėdėdavo priekyje per Versace, Dior, Dolce & Gabbana, Chanel madų demonstravimus, gaudavo gėlių ir dovanų tik už tai, kad atėjo. Keturios triukšmingos perpildytos renginių dienos su itin egoistiškais dizaineriais, neurotiškais modeliais, roko žvaigždėmis, filmų dievaičiais, piktais milijonieriais, apsikarsčiusiais stambiais auksiniais papuošalais, ir, aišku, žurnalų redaktoriais, kurių kiekvienas varstė vienas kitą žvilgsniais, kupinais žiaurios neapykantos, ir atidžiai tikrino, ar sėdi ne žemesnėje, nei jie yra nusipelnę, vietoje. Vakarėlis po vakarėlio meno galerijose, naktiniuose klubuose, sandėliuose, abatijose (kai kurie ekstravagantiškesni modeliuotojai tiesiog nežinojo, kur yra ribos). Taigi tokiu metu tiesiog būni arčiausiai visatos centro.

Savaime suprantama, paskui sulauki kaltinimų, kad bambėjai, kad drabužiai — netinkama nešioti nesąmonė, kurią sukūrė nepakenčiantys moterų šunsnukiai, kad dovanos, gautos po demonstravimų, ne tokios gausios ir prašmatnios kaip pernai, kad geriausias viešbučio kambarys visados atitenka Lilei Hedli-Smit, kad buvo didžiulė kančia trenktis mylią nuo miesto centro pasižiūrėti kažkokio jauno apsukraus modeliuotojo novatoriškų drabužių kolekcijos, demonstruojamos apleistoje gamykloje, gaminančioje pupelių konservus, tačiau tau net neateidavo į galvą, kad galėtum tenai ir neiti. Ir ją užgriuvo mintis it Kurto Giegerio bastūnai, kad „Kolin“ nebus nė žodelio apie tokius madų spektaklius. Tokias mintis tikriausiai paskatino Oliverio pasirodymas.

Galbūt visa tai yra valdoma, ramino save. Greičiausiai atsirastų pinigų keliauti jai ir Mersedes. O jeigu ne? Pinigų, skirtų laisvai samdomų darbuotojų atlyginimams, neužteku išlaidoms. Toli gražu. Jų vargiai pakaktų raguoliui Jurgio V viešbutyje.

Vis labiau panikuodama, Liza pasibeldė į Džeko kabineto duris ir nelaukdama, kol jis pakvies užeiti, įžengė vidun.

— Šou, — tarė ir nesąmoningai atsiduso.

Iš netikėtumo Džekas pakėlė akis ir susikūprinęs sustingo virš teisinių dokumentų krūvos, kuri, regis, svėrė kokią toną.

— Kokie šou?

— Madų šou. Milane, Paryžiuje rugsėjį. Gal nuvažiuosiu? — besidaužanti jos širdis netilpo krūtinėje.

— Sėskis, — švelniai tarė Džekas, ir ji tučtuojau suprato, kad šis žodis nežada nieko gero.

— Visados važiuodavau, kai buvau Femme redaktorė. Tai svarbu mūsų žurnalui. Reklama ir panašūs dalykai, — paskubomis pridūrė. — Į mus niekados nežiūrės rimtai, jei mūsų nematys...

Džekas stebeilijo į ją, laukdamas, kol baigs šnekėti. Gailestis jo akyse bylojo, kad ji veltui gaišta savo laiką.

Ji giliai atsiduso:

— Tai aš važiuoju?

— Man labai gaila, — tyliai suniūniavo Džekas. — Neturime pinigų. Bent jau šiais metais. Galbūt kai žurnalas labiau atsistos ant kojų, kai turėsime daugiau reklamos.

— Bet, žinoma, aš...

Jis liūdnai papurtė galvą.

— Nėra pinigų.

Jo žvilgsnis buvo apgailestaujantis, kaip ir žodžiai, kurie galų gale atskleidė skaudžią tiesą. Siaubinga tikrovė ją pribloškė. Tenai suvažiuos visi. Iš viso pasaulio. Ir pastebės, kad jos nėra. Ji taps pajuokos objektu. Paskui jai į galvą atėjo dar baisesnė mintis. Gal jie net nepastebės, kad jos nėra.

Džekas puolė ją raminti, žadėdamas nupirkti nuotraukų iš visų šaltinių, tad „Kolin“ galės pateikti fantastišką reportažą. Skaitytojai net nesupras, kad žurnalo redaktorė, tiesą sakant, nedalyvavo šou...

Paskui Liza susigriebė verkianti. Ne pykčio ar įniršio ašaromis, bet iš širdgėlos, kad yra bejėgė ką nors padaryti. Sulig kiekvienu kūkčiojimu iš jos veržėsi begalinis liūdesys.

Tai tik keli kvaili madų šou, sakė jai protas.

Bet ji neįstengė sulaikyti ašarų, ir tarsi iš niekur atklydo vienas prisiminimas, visiškai nesusijęs su šiuo pokalbiu. Maždaug penkiolikos ji rūkydama šlaistėsi Hemelio miestelio centre su dviem merginomis ir skundėsi, koks šūdinas tas gyvenimas.

— Pilna žioplių, — perkreipė iš pasidygėjimo savo glotnią burną Kerol, žvalgydamasi po pagrindinę gatvę.

— Ir bjaurybių su sumautais drabužiais ir sumautais gyvenimais, — pagiežingai pridūrė Liza.

— Žiūrėk, juk tai tavo mama, ar ne? — Andrėja, spoksodama gudriomis ir linksmomis akimis, kurių blakstienos buvo padažytos mėlynu tušu, sušiaušta galva parodė į moterį, kertančią gatvę.

Liza, nesmagiai pasijutusi, išvydo savo motiną, nemadingą ir juokingą, apsivilkusią „geriausią“ savo paltą.

— Ta? — suniekino Liza, išpūsdama didžiulį dūmų kamuolį. — Ji — ne mano mama.

Sugrįžusi į tikrovę, į Džeko kabinetą, ji kažką suvapėjo. Jos balsas dusliai murmėjo ir murmėjo:

— Aš taip sunkiai dirbau. Aš taip sunkiai dirbau.

Ji beveik nesuvokė, kad kambaryje yra Džekas, besirausiantis savo kišenėse. Sušiugždėjo kartoninė dėžutė, spragtelėjo žiebtuvėlis, pasklido aitraus nikotino dūmų kvapas.

— Ar galiu užsirūkyti? — ji trumpam pakėlė paplūdusį ašaromis veidą.

— Imk, — jis padavė jau uždegtą cigaretę. Ji droviai paėmė ir godžiai patraukė, tarsi tai būtų išgelbėję jai gyvybę.

Džekas toliau grabinėjosi po kišenes. Ji pasyviai ir abejingai žiūrėjo, kaip iš vienos kišenės ištraukė kažkokią kortelę, iš kitos — kvitą. Galų gale savo stalo stalčiuje Džekas rado tai, ko ieškojo, — įspraudė jai į ranką daugybę popierinių nosinaičių su SuperMac ženklu.

— Labai norėčiau būti vyru, kuris tokiems atvejams nešiojasi didelę, švarią baltą nosinę, — švelniai tarė.

— Viskas gerai, — ji perbraukė žvilgiu popieriumi per sūrokus skruostus. Sulig kiekvienu nikotino smūgiu jos verkimas slopo, kol buvo girdėti tik pavieniai kūkčiojimai.

— Atsiprašau, — galiausiai pasakė Liza. Viskas sulėtėjo: jos širdies tuksėjimas, reakcijos, mintys. Ji būtų galėjusi sėdėti šiame kabinete amžinai, pernelyg atbukusiu protu, kad būtų sumišusi, pernelyg mieguista, kad imtų klausinėti, kas jai darosi.

— Dar vieną? — pasiteiravo Džekas, kai ji užgesino nuorūką. Liza linktelėjo.

— Juk žinai, kad jie pasirinko šiam darbui tik tave, nes tu geriausia, — tarė Džekas, paduodamas uždegtą cigaretę, paskui prisidegdamas ir savąją. — Niekas nebūtų mokėjęs pradėti nuo pat pradžių.

— Keistas būdas atlyginti man, — vėl gargždžiai sukūkčiojo.

— Tu nuostabi, — nuoširdžiai gyrė ją Džekas. — Tavo energija, tavo įžvalgumas, tavo gebėjimas skatinti darbuotojus. Tu tuojau pastebi apgaulę. O kad žinotum, kaip mes branginame tave. Važiuosi į tuos šou. Gal ne šiemet, tačiau greitai.

— Tai ne tik dėl darbo ar šou, — ištrūko Lizai.

— O? — tamsios Džeko akys rodė susidomėjimą.

— Mačiausi su savo vyru...

— Savo... hm? — jausmai, prasiveržę Džeko veide, nepraslydo pro jos akis. Jis buvo susirūpinęs. Nors ji to dar nesuprato, jau žinojo, kad tai geras dalykas. — Nežinojau, kad tu ištekėjusi.

— Ir nesu. Na, esu, bet mudu gyvenam atskirai, — ir skausmingai pridūrė: — Mes skiriamės.

Džekas pasijuto labai nejaukiai.

— Dieve! Nesu to patyręs, taigi neketinu pažerti tau globėjiškų patarimų... Turiu galvoje, esu skyręsis su žmonėmis, tai sunku, tačiau ne tas pats. Bet šiaip ar taip... — jis ieškojo tinkamų žodžių, bet neįstengė surasti ganėtinai dramatiškų. — Prasti popieriai, regis, prasti popieriai.

Ji linktelėjo.

— Taip. Nesuprantu, kodėl tau visa tai pasakoju, — ūmai atgavusi savitvardą ir dalykiškumą, ji išsišnypštė nosį, pasirausė rankinėje ir susirado veidrodėlį. — Atrodau pasibaisėtinai, — gyvai tarė.

— Man atrodai puikiai...

Greitai kosmetinėmis priemonėmis pataisiusi makiažą, ji pasakė:

— Verčiau eisiu. Parėkauti ant Ešling ir pasivaidyti su Geriu.

— Tu neturi....

Aprimusi ji akimirksniu vėl atvirto į griežtą žurnalo redaktorę.

— Tu buvai man labai malonus, — pasakė. — Ačiū.

42

— Jis štai ten, tas aukštaūgis, — Ešling parodė per minią, besistumdančią „Upės“ klube.

— Tavo vaikinas? — nepatikliai paklausė Kloda. — Jis mielas, truputį panašus į Denisą Lierį.

— Ak, tiesą sakant, jis nepanašus į jį, — susijaudinusi paprieštaravo Ešling.

Staiga pasijuto kone taip pat gerai, kaip ir Kloda. Na, be abejonės, Klodai reikia akinių, bet kas iš to! Palauksim, kol ji pamatys, kaip Markas vaidina!

Buvo šeštadienio vakaras, ir „Upės“ klube turėjo vaidinti daug įžymybių: be Marko ir Tedo, dar turėjo pasirodyti Dviratis Bilis, Markas Dignanas ir Džimis Bondas.

— Greičiau išskleisk savo švarkelį ir padėk rankinę ant kuo daugiau kėdžių, — Ešling puolė prie laisvo stalo. Joms buvo didelė garbė sėdėti kartu su komikais. Turėjo ateiti ir Džoi su Liza. Net Džekas Divainas žadėjo užsukti.

Tedas pamatė Klodą iš kito kambario galo ir atlėkė pas ją.

— Sveika, — sušuko jis, paraudęs iš susijaudinimo. — Ačiū, kad atėjai.

— Labai laukiau šio vakaro, — žaviai atsakė Kloda.

Tedas prisitraukė kėdę ir atsisėdo šalia Klodos, tarsi jie būtų „ypatingi“ draugai.

Ešling su nerimu žiūrėjo į tą jų bendravimą. Visi šunys gatvėje žinojo, kad Tedas geidžia Klodos. O kaip Kloda? Ji užsispyrė eiti be Dilano.

Tedas nepaprastai gyvai šnekučiavosi su Kloda, kol ūmai susivokė, kad Klodos akivaizdoje gali susivemti, nes jo nervai visiškai pašlijo. Išblyškęs atsiprašė ir nusvirduliavo į tualetą.

Ešling nenuleido nuo jo akių. Bet Kloda, kol jis kėblino mėtydamasis į šonus, nenulydėjo jo žvilgsniu. Puiku. Ji įstengė sutvardyti keistą nerimą. Kas būtų, jei Kloda ir Tedas susidėtų!

— Sveikos, — atėjo Džoi ir nepatikliai linktelėjo Klodai.

— Sveika, — Kloda susinervinusi išspaudė šypseną. Džoi privertė ją jaustis dar netobulesnę nei paprastai. Bet, pasak Ešling, Džoi neseniai pametė jos vaikinas, tad su ja reikėjo elgtis švelniai.

Paskui Klodos akį patraukė moteris, artėjanti prie jų stalo. Ji buvo tokia švytinti, nuostabi ir stilinga, kad Kloda nugarmėjo į nevisavertiškumo duobę. Ji kankinosi, ką apsivilkti šį vakarą, desperatiškai troško puikiai atrodyti ir buvo visai patenkinta savo atrodymu, bet, vos metusi žvilgsnį į nepaprastus tos moters drabužius ir prašmatnius priedus, pasijuto niekingai. Tarsi jos išvaizda būtų bylojusi, kad yra naivuolė ir tikra neišmanėlė. Regis, ta moteris ketino prie jų prisidėti. Jau vilkosi švarkelį, sveikinosi su Ešling. Po velnių! Ji tikriausiai yra...

— Mano bosė Liza, — tarė Ešling.

Kloda įstengė nebyliai linktelėti galvą, paskui pavydžiai žiūrėjo, kaip Liza pasisveikino su Džoi lyg su sena drauge.

— Maiklas Vineris, princas Edvardas ar Endrius Loidas Vėberis. Turi permiegoti su vienu iš jų!

— Manau, princas Edvardas, — Džoi buvo pavergta. — Deividas Koperfildas, Robinas Kukas ar Vurcelis Gamidžas?

— Fui, — susiraukė Liza. — Vurcelis Gamidžas — atsiprašau! Robinas Kukas — ne. Deividas Koperf... ne, negaliu. Gal Vurcelis Gamidžas. Tfiu!

Kloda, beprotiškai trokštanti įsiterpti, atsigręžė į Ešling ir garsiai tarė:

— Bredas Pitas, Jozefas Ginesas ir Tomas Kruzas. Turi permiegoti su vienu iš jų!

Liza ir Džoi persimetė žvilgsniais. Kloda dar nesuprato, ar ne?

Jau buvo per vėlu, kai Kloda sukluso, jog kažkas ne taip.

— Ak, — pratarė ji, graužiama savo kvailumo. — Jie turėtų būti baisuokliai, ar ne? Kas nori išgerti?

— Kloda, ar galiu tave supažindinti su... — pasakė Ešling. Prie stalo priėjo Markas. — Markai, tai geriausia mano draugė Kloda.

Kai Markas paspaudė jai ranką, Kloda pasijuto šiek tiek geriau. Jis buvo mielas ir draugiškas, ne toks, kaip tos dvi kalės Džoi ir Liza.

— Einu užsakyti gėrimų. Ar galėčiau ko nors tau atnešti?

— Tik Red Bull. Prieš spektaklį negeriu, — maloniai paaiškino jis.

— Gerai, paskui gausi kitokių gėrimų, — ir šaltai pasiteiravo Džoi: — O tu ko norėtum?

— “Raudonojo kvadrato“.

— “Raudonojo...“, hm? — Kloda dar nebuvo girdėjusi tokio.

— Tai degtinė su Red Bull, — įsiterpė Ešling. — Ir aš jo išgersiu.

— Ir aš, — pasakė Liza.

Ir aš, nusprendė Kloda. Kai Romoje... Ei, kas jis? Pasirodęs aukštas susitaršęs vyriškis ėmė sutrikęs trypčioti grupelės pakraštyje. Jis žavus! Tiesą sakant, ne jos skonio — per daug susivėlęs ir netvarkingas — bet vis dėlto... Tada ji pastebėjo, kad prie jo prisikabino Liza, tarsi būtų turėjusi čiulptuvus.

— Ar, hm, Lizos vaikinas norėtų išgerti? — paklausė Klodą Ešling.

— Kas? A, jis, jis — ne Lizos vaikinas, o mūsų bosas.

— Gerai, ar tavo bosas norėtų išgerti?

Ešling nurijo atodūsį ir nenoriai tarė:

— Pone Divainai, tai mano draugė Kloda, ji eina į barą.

Džekas nusišypsojo Klodai, paspaudė ranką ir pasakė:

— Vadinkite mane Džeku, — tada jis užsispyrė nupirkti gėrimų.

Ešling neįstengė sulaikyti pavydo proveržio. Kodėl jis negalėtų būti malonus jai? Paskui ji nukreipė dėmesį į Marką ir akimoju pasijuto geriau. Prieš prasidedant spektakliui, jį nuolat supdavo gerbėjai. Daugiausia gerbėjos. Žiūrėdama į prieinančias prie jo merginas, didžiavosi, kad jis — jos vaikinas. Buvo labai patenkinta, kad jai pasisekė jį nugriebti. Jis būtų galėjęs turėti bet kurią, galvojo, bet pasirinko mane.

Be jokios abejonės, tai buvo Klodos vakaras. Komikai, įbauginti Lizos, pavargę nuo įkyruolės Džoi ir pagarbiai žvelgiantys į tai, kad Ešling — Marko mergina, būrėsi aplink Klodą, besipuikuojančią nauja prašmatnia šukuosena, aptemptomis baltomis kelnėmis ir nutaisiusią žavų veidelį. Tamsus Tedo veidas buvo labai nelaimingas.

Kloda, maukdama vieną kokteilį po kito, smaginosi. Per vieną pertrauką Ešling nugirdo ją sakant būreliui vyriškių:

— Ištekėdama buvau nekalta, — jos akys sužybsėjo, ir ji pridūrė: — Turiu galvoje, labai ilgai.

Visi ėmė tampytis iš juoko, o Ešling neįstengė užgniaužti gėdingos minties: tai visai nejuokinga. Nuvijo tą mintį šalin, juk Kloda nekalta, kad yra graži. Ir iš tikrųjų buvo miela žiūrėti, kaip ji puikiai linksminasi.

Paskui Kloda sukryžiavo kojas, ir, išvydę tokį judesį, visi sumirksėjo. Nė kiek nesidrovėdama ji atsirišo išsiuvinėtą šlepetę ir ėmė tingiai ją sūpuoti ant kojos nykščio. Ešling matė keletą porų akių — visos buvo vyrų, — lakstančių pagal siūbavimo ritmą. Vyrai jautėsi tarsi lengvai užhipnotizuoti.

Kai Tedas grįžo prie stalo pergalingai švytėdamas, nes jo vaidyba sulaukė audringų pagyrų, Ešling pastebėjo, kaip Kloda patrynė jam petį ir pasakė:

— Tu buvai nuostabus!

Vėliau Ešling pamatė Klodą, besišypsančią Džekui Divainui, o jos liežuvio galiukas žaismingai ir įžūliai kyščiojo pro dantis. Panašiai ji elgėsi ir su Dviračiu Biliu. O ne! Tai buvo jos esu-žavi-ir-tai-žinau šypsena, bent ji taip manė. Bet cituojant Felimą, tai buvo labai senas triukas, pasiskolintas iš Benio Hilo.

Kai Ešling užmetė akį kitą sykį, Klodos elgesys buvo gerokai pablogėjęs. Grakščiai kaip meili katytė ji trynėsi veidu žmonėms į pečius ir žaviai žvelgdama aptrauktomis migla akimis visiems aiškino:

— Turiu du vaikus, todėl nedažnai išeinu į žmones, — ji stipriai apkabino Lizą ir rimtai pasakė: — Aš girta! Supranti, retai kur nors išeinu. — Tada ji pamatė Ešling, spoksančią į ją, ir sušuko: — Ak, Ešling, aš girtutėlė. Ar pyksti ant manęs?

Tačiau Ešling nespėjo paprieštarauti, nes Kloda nusisuko ir nukąsdama bei veldama žodžius jau ėmė porinti Markui Dignanui:

— Turiu du vaik.... tod... ret... išein...

Markas vaidino paskutinis, ir kai jis pasirodė scenoje, Kloda šnabždėjosi ir kikeno su Džeku Divainu. Ešling nusivylė. Iš tikrųjų labai laukė spektaklio, kuris atskleistų, koks puikus jos vaikinas.

— Šššš, — kumštelėjo alkūne Kloda ir parodė į sceną.

— Atsiprašau, — per garsiai ištarė Kloda. Tada viską, ką pasakydavo Markas, palydėdavo šaižus jos juokas. Kai jis, skambant džiugiems plojimams, grįžo prie stalo, Kloda puolė jam į glėbį rėkdama: — Tu buvai LABAI LINKSMAS!

Markas švelniai išsivadavo iš jos ir nuvedė ją prie kėdės greta Ešling. Atsisėdęs suspaudė Ešling ranką ir mįslingai nusišypsojo.

— Ji teisi, — sumurmėjo Ešling. — Buvai labai juokingas.

— Ačiū, — nebyliai padėkojo jis, ir juodu kartu patyrė šiltą abipusės pagarbos akimirką, trukusią kur kas ilgiau, nei turėjo.

— Tik tiek? — paklausė Kloda. — Daugiau jokių pokštų. Ar Jau reikia eiti namo?

— Dievulėli, ne! — Džimis Bondas atrodė priblokštas. — Baras dirba iki dviejų.

— Puiku! — sušuko Kloda ir tuojau pat nuvertė kažkieno taurę. Ši nudardėjo per stalą, ir ant Dviračio Bilo šlaunų šliūkštelėjo šviesus alus. — Atsiprrrašau, atsiprrrašau, atsiprrrašau, atsiprrrašau, atsiprrrašau, — neaiškiai suvebleno Kloda. — Dieve, lab... atsiprrrašau.

— Ak, vargšelė, — išreiškė užuojautą Tedas.

Ir kone visas stalas unisonu uždainavo:

— Ji retai kur nors išeina!..

Markas Dignanas buvo ką tik prisidėjęs prie jų ir bandė suprasti, kas čia darosi. Dviratis Bilis trynė šlapias kojas švarko rankove, o Kloda veblendama atsiprašinėjo. Jiems nespėjus jos pasmerkti, Markas pranešė žinią:

— Ji turi du vaikus, — pasakė ir iš gailesčio skubiai suraukė kaktą, — todėl retai išeina į žmones.

Kloda užmezgė pokalbį su moterimi, sėdinčia prie kito stalo, ir abi ėmė kuždėtis sukišusios galvas. Atrodė, tarsi būtų sprendusios pasaulines problemas, bet kai Ešling slapta pasiklausė, apie ką jos šnibždasi, nugirdo tik tokią jų šneką: „Jei pati neturi vaikų, to nesuprasi“, „Teisybė. Jei pati neturi vaikų, to nesuprasi“.

Paskui Kloda nupėdino į tualetą, o kai po dešimties minučių negrįžo prie stalo, Ešling sunerimusi ėmė dairytis ir išvydo ją, plepančią su merginų trijule. Vėliau Ešling pastebėjo ją juokaujančią su vyriškiu. Netrukus Kloda jau tauškė su dviem vaikinais, smarkiai mosikuodama rankomis, lyg būtų rodžiusi, kaip išspausti iš krūtų pieną. Bet Kloda atrodė laiminga, kaip ir abu vaikinai, tad Ešling nusprendė jos nejudinti. Netrukus Ešling nuėjo į barą ir, užsisakiusi gėrimo, pamatė Klodą, laviruojančią tarp stalų. Staiga ji atsitrenkė į vieną, ant jo susiūbavo koks tuzinas gėrimų.

— Oi! — garsiai sušuko Kloda.

Du vyrai, pasirėmę ant baro, taip pat stebeilijo į Klodą.

— Per plauką neparvirto, — pratarė vienas, kai taurės pasvyravusios taip ir nepargriuvo.

— Taip, — atsakė kitas, — bet ji turi du vaikus ir retai kur nors išeina.

— Atsiprašau, ar negalėtumėt pakeisti vieno iš tų „Raudonųjų kvadratų“ į Red Bull? — pagauta impulso paklausė Ešling barmeno. Kloda jau ganėtinai prisisiurbusi.

Stebėtina, bet gerokai nusitašiusi Kloda suprato, kad yra apgauta: jai įbruktas nealkoholinis gėrimas, ir pyktelėjo.

— Tikriausiai manai, kad esu idiote. Tikriausiai manai, kad aš — idiote.

— Ar neturėtume jos nugabenti į namus? — sumurmėjo Markas.

Ešling dėkinga linktelėjo.

— Neišeisiu, kol neišgersiu dar vieno gėrimo, — agresyviai pasipriešino Kloda.

Markas ėmė švelniai ją įtikinėti tarsi vaiką.

— Supranti, mudu su Ešling norime namo, ir būtų puiku pamėtėti į namus ir tave.

— Gerai, drožkit namo, — paliepė Kloda.

— Bet mums iš tikrųjų būtų smagu, jei važiuotum su mumis taksi.

— Galbūt, — niūriai pasakė Kloda. — Bet tik todėl, kad tu patinki man.

— Gal reikia padėti? — viltingai pasiteiravo Tedas.

— Ne, — Ešling buvo griežta. — Mes tik užvešim ją į namus pas jos vyrą.

Kloda stipriai apkabino Tedą, tada susiraukė — Ešling krūptelėjo — ir pabučiavo jam į kaktą.

— Tu mielas, — paglostė jam savimeilę. — Nepamiršk ateiti ir aplankyti manęs.

— Nepamiršiu!

— Eime, — Ešling paėmė ją už rankos, bet Kloda apsisuko ir bandė prikibti prie ko nors kito.

— Iki, Džekai, — džiaugsmingai užgiedojo.

— Iki, Kloda, buvo malonu susipažinti, — nusišypsojo Džekas.

— Ir man buvo malonu, — Klodos balsas buvo it balzamas. — Tikiuosi pamatyti tave netr... Oi! Ešling! Išsuksi man ranką!

Bet Ešling negailestingai tempė ją prie durų.

Kloda, pasodinta ant užpakalinės sėdynės, piktinosi ir skundėsi, kokie nuotaikos ir malonumo gadintojai yra Ešling ir Markas, kad ji nenorėjo važiuoti į namus, kad jai buvo labai linksma, kad turinti du vaikus ir retai išeinanti į žmones... Paskui ūmai vidury vaitonių stojo tyla. Klodos smakras nuslydo ant krūtinės, ir ji taikiai užmigo.

Kai Dilanas atidarė duris, Ešling džiugiai tarė:

— Į namus pristatyta girta moteris. Pasirašykite štai čia. Klupinėjanti ir svirduliuojanti Kloda buvo įtempta, o Markas su Ešling grįžo į taksi, ketindami traukti namo.

— Ar turi rašiklį? — paklausė Markas Ešling, jiems švilpiant taksi tamsiomis gatvėmis į Ešling butą.

— Taip.

— O popieriaus?

Ešling jau ieškojo kokio nors lapelio.

Akies krašteliu ji žiūrėjo, kaip Markas kažką brūkšteli. Tai buvo labai panašu į „Girtos moters pristatymas į namus. Pasirašykite štai čia“. Bet jai nespėjus tuo įsitikinti jis sulankstė lapelį.

Kitą dieną Ešling telefonas suskambo penkiolika po aštuonių. Tokį ankstyvą metą galėjo skambinti tik Kloda, kamuojama baltosios karštligės. Ir Ešling neapsiriko.

— Nemiegu jau nuo pusės šešių, — nusižeminusi tarė Kloda. — Tik norėjau atsiprašyti už vakarykštį vakarą. Iš tikrųjų atsiprašau. Labai atsiprašau. Ar pasirodžiau kaip visiška kvailė? Manau, kad problema yra tai, kad turiu du vaikus ir retai išeinu į žmones.

— Tu elgeisi gražiai, — mieguistai patikino ją Ešling. — Visi manė, kad esi nuostabi.

Kloda? nebyliai ištarė Markas. Ešling linktelėjo.

— Tu buvai miela, — šūktelėjo Markas. — Labai maloni.

— Kas tai? Markas? Jis — tikras šaunuolis. Pasakyk jam, kad jis buvo puikus.

— Ji sako, kad buvai puikus, — persakė Ešling, atsigręždama į Marką.

Kloda pajuto palengvėjimą, bet labai trumpam.

— Negaliu apsakyti, kaip laukiau to vakaro, ir man buvo labai smagu, tačiau dabar tikriausiai niekur manęs nebesivesi. Tai buvo gražiausias vakaras per daugybę metų, bet aš jį prakeikiau.

— Nekvailiok, galėsi eiti su mumis kada tik panorėsi!

— Bet kada! — riktelėjo Markas.

— Hm, Ešling, ar bent nutuoki, kaip parsiradau į namus?

— Mudu su Marku parvežėm tave su taksi.

— Ak taip, — tvirtai tarė Kloda. — Prisimenu... Tiesą sakant, ne, — suglumo ji. — Prisimenu komikus, vaidinančius scenoje, bet kas įvyko paskui, ne. Koks siaubas, regis, išverčiau kažkieno bokalą, bet, manau, tai tik mano vaizduotės vaisius.

— Hm, taip.

— Bet labai blogai, kad neprisimenu, kaip parkeliavau namo, — Kloda vėl pasijuto kalta. — Ak, gerasis Dieve, — jos balsas pažemėjo keliomis oktavomis ir virto dejone. Staiga ji prisiminė kai ką pernelyg baisaus. — Mane kamuoja siaubinga nuojauta... o ne, nebūčiau galėjusi.

— Ko?

— Tos merginos, su kuriomis šnekėjausi tualete, viena iš jų buvo nėščia. Pasišoviau jai parodyti, kaip puikiai užgijo epiziotomijos siūlės. Po perkūnais, pasakyk, kad to nepadariau, — tyliai aimanavo ji. — Kad man tik pasivaideno. Tikriausiai.

— Tikriausiai, — nė nemirktelėjusi sumelavo Ešling.

— Na, jeigu tai ir teisybė, apsimesiu, kad prasimanau. Kaltas tas Red Bull, — sušuko ji. — Daugiau niekuomet prie jo neprisiliesiu!

Kai Ešling padėjo ragelį, Markas pabučiavo ją ir švelniai paklausė:

— Ar vakar buvau geras?

— E... ne, — Ešling nustebo. Grįžę jie net nepasimylėjo.

— Ne? — iš sielvarto jo balsas nuskambėjo šaižiai.

O Dieve! Ešling per vėlai susivokė, ką jis turėjo galvoje.

— Scenoje? Maniau, kad klausei apie lovą. Jau ne sykį sakiau, kad scenoje tu fantastiškas.

— Geresnis už Dviratį Bilį, „vieną įžymiausių airių komikų“?

— Juk žinai, kad taip.

— Jei žinočiau, neklausčiau.

— Geresnis už Bilį, geresnis už Tedą, geresnis už Džimį, geresnis už visus, — Ešling norėjo vėl užmigti.

— Ar tu tuo tikra?

— Taip.

— Nors Džimio vaidinimas apie futbolo sirgalius buvo neprastas.

— Jis buvo geras, — atsargiai pasakė Ešling.

— Kiek geras? — prikibo Markas. — Pagal balus nuo vieno iki dešimties?

— Vienas balas, — nusižiovavo Ešling. — Šlamštas. Dabar nusnūskime.

43

Oliverio apsilankymas sutrikdė ir taip trapią Lizos pusiausvyrą. Darbe ji buvo išsiblaškiusi, mažiau ieškojo priekabių ir beveik nebelaidė bjaurių replikų. Viską pablogino ir tai, kad ji nesulaukė jo skambučio. O tikėjosi, kad paskambins arba bent atsiųs šmaikščią žinutę: „Ačiū už pasidulkinimą“. Ypač dabar, kai žinojo jos telefono numerį. Tačiau dienos slinko, ir viltis blėso.

Penktą dieną, kai ilgesys pasidarė nebepakeliamas, ji paskambino jam, bet atsiliepė atsakiklis. Jo nėra, pagalvojo Liza, jis puikiai leidžia laiką, gyvena taip, kaip ir ji buvo pratusi gyventi. Pajutusi nykią tuštumą ir vienatvę, padėjo ragelį, buvo pernelyg įskaudinta, tad nepaliko jam žinutės.

Ji turėjo suprasti, kad jis daugiau nebepalaikys su ja ryšių. Viskas baigta, abu tai žinojo, o jeigu jis jau tvirtai nusprendė taip padaryti, taip ir bus. Prislėgta ir suglumusi, ji nesiliovė uždavinėjusi sau klausimų, kurie sukosi galvoje jau pusę metų, devynis mėnesius, anuos metus. Kas atsitiko jų santuokai? Kodėl ji sugriuvo? Kaip ir daugeliu atvejų, ji žlugo dėl vaikų. Čia kalta apgaulė. Oliveris norėjo vaikų, o ji ne.

Liza manė norinti vaikų. Vienu metu daug garsenybių paskelbė pastojusios: Spice Girls merginos, manekenės, kelios aktorės. Ta būsena tapo tokia pat stilinga kaip kašmyras arba Gucci rankinė. Būti nėščiai pasidarė madinga. Net ji įtraukė į sąrašą: nėštumas „madinga“, o brangakmeniai „ne“.

Netrukus tapo privalu vežiotis mažylį juodame vaikų vežimėlyje — be jo nevalia išeiti iš namų. Skvarbus Lizos žvilgsnis fiksavo menkiausius poslinkius madų pasaulyje, ir ji ėmėsi parengiamųjų darbų.

— Noriu vaiko, — pasakė ji Oliveriui.

Oliveris nelabai jo troško. Jam patiko stilingas visuomeninis jų gyvenimas, ir jis žinojo, kad kūdikis jį pakeis. Daugiau jokio šėlimo iki paryčių, jokių baltų sofų, jokių spontaniškų paskutinės minutės kelionių į Milaną. Arba į Las Vegasą. Arba net į Braitoną. Nemigo naktų priežastis bus ne aukštos kokybės kokainas, bet vaiko klyksmas. Visos grynosios pajamos bus skirtos ne Dolce & Gabbana džinsams, o kalnams sauskelnių.

Bet Liza nenuleido rankų ir pamažu įtikino jį, apeliuodama į jo vyrišką puikybę:

— Argi nenori kam nors perduoti savo genų?

— Ne.

Tačiau vieną dieną gulėdamas lovoje jis tarė:

— Gerai.

— Kas gerai?

— Gerai, mudu turėsime vaiką, — Lizai nespėjus sušukti iš pasitenkinimo, jis išėmė iš lentynėlės šalia lovos kontraceptines tabletes, ceremoningai subėrė jas į klozetą ir nuleido vandenį. — Daugiau jokių apsisaugojimo priemonių, gražuole.

Liza jau svajojo, kaip puikuosis su švelniu kavos spalvos odos kūdikiu, užsodintu ant savo liekno klubo.

— Tai ne lėlė, — pareiškė Fifi. — Tai žmogus, į kurį reikia įdėti daug sunkaus darbo.

— Žinau, — atšovė Liza. Bet iš tiesų nežinojo.

Paskui pastojo viena darbuotoja. Arabela, griežta, truputį pavojinga moteris, vikri kaip bizūnas ir visados nepriekaištingai išsipuošusi. Per vieną naktį ji virto tikra ligone, nes ją ėmė nuolatos pykinti. Kartą net privėmė į šiukšlių dėžę. Kai nelindėdavo tualete šlapindamasi arba bloguodama, smaksodavo sukniubusi ant stalo, neramiai kramsnodavo imbierą ir visai neturėjo jėgų dirbti. Ir apetitas! Nors ją ir pykino, valgydavo labai daug.

— Mano skrandį nuramina tik valgis, — murmėdavo ji ir susigrūsdavo į burną dar vieną pyragėlį su mėsos ir daržovių įdaru.

Netrukus ji atrodė taip, tarsi būtų iki kaklo įstrigusi smėliaduobėje. Paskui pasidarė dar blogiau. Kitados žvilgėję jos plaukai dėl nesuprantamos priežasties susigarbanojo, ir staiga ją ėmė labai kamuoti visokios žaizdelės. Odą išmargino žvynuoti psoriazės ploteliai, ėmė skeldėti ir lūžinėti nagai. Itin kritiška Lizos akis sakė, kad ji labiau panėšėja į maro, o ne į nėštumo auką.

O labiausiai nerimą kėlė tai, kad Arabela visai nebegalėjo susikaupti. Vidury interviu pamiršo Nikolės Kidman pavardę ir kreipėsi į ją sugalvota kontoroje pravarde Nikolė Skidmark. Ji neįstengė prisiminti, ar jos susiaučiamas Džono Rokos sijonas sukurtas praėjusį sezoną, ar šį. O juk tai labai elementarūs dalykai, galvojo Liza su vis didėjančiu nerimu. Atėjo diena, kai dingo Arabelos gebėjimas pasirinkti iš dviejų dalykų.

— Tas baltas... Ne. Klasikin... Ne, ne, palaukit. Baltas. Tikrai baltas. Ne, klasikinis... — ji būtų galėjusi suabejoti net dėl Anglijos pavadinimo. — Mano smegenys virto žaliųjų citrinų drebučiais, — sudejavo ji.

Ne juokais išsigandusi, Liza nuėjo aplankyti kitos moters, turinčios kūdikį. Eloizos, Chic Girly redaktorės.

— Kaip gyveni? — paklausė Liza.

— Ties pamišimo riba, nes stinga miego, — atsakė Eloiza.

Dar blogiau. Nors jos kūdikiui buvo jau pusė metų, ji vis dar atrodė, lyg būtų iki kaklo įstrigusi smėliaduobėje.

Ir dar kai kas. Ji pasidarė abejinga viskam, prarado kietumą. Redaktorė, anksčiau vadinama Atila. Ji atleisdavo iš darbo be jokių skrupulų. Tačiau dabar ją kamavo nelabai į akis krintanti, bet pastebima sentimentali nuotaika.

Liza ėmė trauktis atgal, tarsi jai nebebūtų rytdienos. Nebenorėjo vaiko, nes jis sugadins gyvenimą. Modeliams ar Spice Girls buvo lengva. Jos turėjo auklių komandą, užtikrinančią joms ramų miegą, asmeninius trenerius, atkakliai taisančius jų figūras, kirpėjas, šukuojančias joms plaukus, kai pačios gražuolės neturėdavo tam jėgų.

Bet Oliveris jau buvo visiškai susitaikęs su mintimi apie kūdikį. Jei jis jau ką nuspręsdavo, būdavo labai sunku priversti pakeisti nuomonę.

Paslapčia ji vėl pradėjo gerti tabletes. Nė už ką negriaus savo karjeros.

Ak taip. Lizos karjera. Oliveris šiaušėsi ir dėl jos, ar ne?

— Tu — darboholikė, — nusivylęs ir piktas nuolatos ją kaltindavo.

Vyrai visados taip sako apie moteris, kurioms sekasi.

— Ne. Turiu galvoje ne tik tai, kad per sunkiai dirbi, nors taip yra. Gražuole, tu apsėsta darbo manijos. Šneki tik apie redakcijos politiką, tiražą arba konkurenciją: „Mes bent gauname daugiau reklamos... Tokį straipsnį išspausdinome prieš pusmetį... Elė Ben streikuoja, tik norėdama mane paerzinti“.

— Na, ji taip nesielgia.

— Elgiasi.

Beprotiškai įniršusi, kad gali būti ne taip suprasta, Liza įsmeigė į jį akis.

— Tu nė nenutuoki, kaip jaučiuosi, kai visos nori būti manimi, visos tos dvidešimtmetės. Pasitaikius menkiausiai progai, jos imtų neteisingai mane kaltinti ir klastingai pulti.

— Tik todėl, kad tik tu taip manai.

— Ne. Sakau kaip yra. Jos ištikimos tik pačios sau.

— Kaip ir tu, gražuole. Pasidarei labai griežta ir nepalenkiama, atleidai iš darbo per daug žmonių. Neturėjai išmesti Kėlės. Ji buvo labai miela ir palaikė tavo pusę.

Vieną trumputę akimirką ji susigėdo.

— Ji neįstengė susidoroti su darbu, buvo nelabai atkakli ir ryžtinga. Man reikia žmogaus, kuris rašytų straipsnius, nebijodamas kritikuoti. Tokie mieli žmonės kaip Kėlė traukia žurnalą žemyn, — ji užsipuolė Oliverį. — Nesidžiaugiu ją atleidusi, jeigu galvoji apie tai. Manau, ji susitvarkys. Neturėjau kitos išeities.

— Liza, puikiai dirbi. Visados taip maniau. Aš... — jis nutilo, ieškodamas tinkamo žodžio. — Žaviuosi tavimi, gerbiu tave...

— Bet? — griežtai paklausė Liza.

— Bet gyvenime yra svarbesnių dalykų, nei būti geriausia.

Liza paniekinamai nusijuokė:

— To negana.

— Tačiau tu esi geriausia. Jauna ir lydima sėkmės, ar tau to maža?

— Vargas su ta sėkme, — sumurmėjo Liza. — Nuolatos turi stengtis daryti geriau.

Kaip ji galėjo paaiškinti, kad kuo daugiau gauni, tuo daugiau nori? Kiekvienas sėkmingas žingsnis palikdavo joje tuštumą, ir ji puldavo žengti kitą, vildamasi, kad galbūt tuomet pasijus padariusi karjerą. Pasitenkinimas būdavo trumpalaikis ir neapčiuopiamas, o sėkmė tiesiog žadino jai apetitą siekti vis daugiau.

— Kodėl tau tai šitaip svarbu? — nusiminęs paklausė Oliveris. — Tai tik darbas.

Liza krūptelėjo. Ak, jis labai klysta.

— Ne. Jis... yra viskas.

— Kai pastosi, ims rodytis kitaip.

Iš siaubo ją akimoju išpylė prakaitas. Ji nepastos. Turi jam pasakyti. Ji labai stengėsi, bet jis neleido jai prasižioti.

— Išvažiuokim savaitgalį, gražuole, — džiugiai pasiūlė Oliveris, nors jam nebuvo linksma. — Tik mudu, kaip anksčiau.

— Šeštadienį turiu kelioms valandoms užbėgti į kontorą. Reikia patikrinti maketą, kol žurnalas neiškeliavo į spaustuvę...

Elė galėtų tai padaryti.

— Jokiu būdu! Ji tyčia viską sujauks, tik norėdama priversti mane raudonuoti.

— Dabar supranti, ką turėjau galvoje? — su kartėliu pasakė jis. — Tu apsėsta, o aš ir toliau matysiu tave tik darbe per išgertuves... Ir man nebejuokinga.

Toliau kaupėsi nuolatinių karčių nusivylimų sąnašos, ilgėjo pykčio ir kaltinimų litanijos, juodu vis labiau tolo vienas nuo kito. Du žmonės, jau tapę kaip vienas, pamažu vėl virto dviem atsiskyrėliais vienišiais.

Reikėjo ką nors daryti, ir galų gale tai įvyko.

Naujųjų metų dieną Oliveris rado Lizos rankinėje dėžutę kontraceptinių tablečių. Jie žiauriai apsižodžiavo kaip kokie laukiniai, paskui stojo tyla. Oliveris susikrovė savo daiktus (net į vieną iš Lizos krepšių) ir išėjo.

44

— Kas šiandien bėga atnešti priešpiečių? — paklausė Liza.

— Aš, — greitai atsakė Triks. Per greitai.

Triks patikdavo nešioti priešpiečius — ne todėl, kad labai norėjo pasitarnauti kolegoms, bet kad tada ji pasidarydavo sau dvi poilsio valandas. Kelionė iki užkandinės trukdavo keturias minutes, per kitas šešias užsakydavo, sumokėdavo ir pasiimdavo sumuštinius. Taigi jai likdavo keturiasdešimt penkios minutės pasišlaistyti po Tempi Baro parduotuves. Paskui grįždavo į kontorą ir imdavo garsiai piktintis minia, kuri stovėjo priešais ją eilėje prie sumuštinių, tenai dirbančiais idiotais, negalėjusiais pasakyti, kuo skiriasi viščiukas nuo avokado, vyriškiu, kurį ištiko širdies priepuolis, tad ji turėjusi atsegioti jam drabužius ir pabūti su juo, kol atvažiuos greitoji...

Nors visi buvo užversti darbu, nes iki „Kolin“ pasirodymo buvo likęs tik mėnuo, vis tiek tikėdavosi išgirsti vis labiau piktinančius jos pasiteisinimus.

Paskui ji atsisėsdavo ir penkiolika minučių žiaumodavo sumuštinį, tada dirstelėdavo į laikrodį ir tardavo:

— Pirma penkiasdešimt septynios, išeinu priešpiečių, pasimatysim antrą penkiasdešimt septynios.

— Šiandien priešpiečiams norėčiau kai ko kito, — pasakė Liza.

— A, mėsainio, — sumetė Triks.

— Ne.

— Ne?

— Priešpiečiams valgomi ne tik sumuštiniai ir mėsainiai.

Triks suglumo.

— Ar norėtumėt vaisių? — jos per gausiai nutinkuota kakta susiraukšlėjo iš sumišimo. Ji žinojo, kad kartais Liza valgo obuolius, vynuoges ir panašius daiktus. Triks nevalgė vaisių. Niekuomet. Ji tuo didžiavosi.

— Norėčiau sušio.

Šis noras taip papiktino Triks ir sukėlė jai tokį pasibjaurėjimą, kad ji trumpam prarado kalbos dovaną.

— Sušio? — apimta siaubo galų gale išstenėjo Triks. — Turite galvoje žalią žuvį?

Savaitgalį Liza perskaitė, kad Dubline atidaryta parduotuvė, prekiaujanti sušiais, ir tikėjosi, kad paragavusi šio valgio išsikapanos iš depresijos, kurią sukėlė Oliveris. Bet ji vylėsi, kad nuotaiką pataisys ir komikų spektaklis šeštadienį, deja, taip neatsitiko. Nors Džekas ir pasirodė bare ir praplepėjo su ja kone visą vakarą, išskyrus tą laiką, kai šnekėjosi su Kloda, ta rakštimi šikinėje.

— Kai kurios geriausios tavo draugės irgi žuvys, — pavargusiu balsu tarė Liza.

— Kiek kartų turiu kartoti, kad kai aš važiuoju tuo furgonu, jame nebūna jokios žuvies!

— Štai, nubraižiau tau žemėlapiuką, — pasakė Liza. — Tiesiog paprašyk bento dėžutės.

— Bento dėžutės? Ar tai jūs sugalvojote tokį pavadinimą? — suniurzgė Triks, labai bijodama, kad gali apsikvailinti.

— Ne, į tokią dėžutę sudedami sušiai, kai nori juos išsinešti. Parduotuvėje supras, apie ką kalbi.

— Bento dėžutė, — įtariai pakartojo Triks.

— Kas prašo bento dėžutės? — kontoroje pasirodė Džekas.

— Ji, — suunkštė Triks, Liza tuo pačiu metu pasakė: — Aš.

Triks ėmė garsiai piktintis Liza, kad ši verčia ją pirkti ir vilkti šlykščią žalią žuvį per visą miestą, kad vien nuo minties apie tai ją ima pykinti...

— Jei nori, kas nors kitas gali subėgioti priešpiečių, — ramiai pasiūlė Džekas.

— Ne, viskas gerai, — niūriai, bet greitai tarė Triks.

Paskui, visų nuostabai, Džekas pasakė:

— Ir man atnešk vieną.

Lizai atkaro žandikaulis. Žiūrėjo, kaip jis knisasi kelnių kišenėje, ieškodamas pinigų, o jo petys atsidūrė priešais smakrą. Kažkodėl jai pasirodė, kad Džekas valgo mėsą ir daržoves ir kad laikosi nuostatos: „Jei negaliu ištarti to valgio pavadinimo, tai jo ir nevalgysiu“. Bet jis gyveno Jungtinėse Valstijose...

Džekas ištraukė ranką. Joje laikė automobilių stovėjimo aikštelės bilietą ir liūdnai pažvelgė į jį.

— Ne tas.

Jis vėl leidosi į paieškas. Šįkart pasisekė, rado penkis svarus ir padavė Triks.

— Jie nepriims tokio banknoto, — nepatenkinta pasakė Triks. — Ką darėte su juo? Tarsi jis būtų dalyvavęs kažkokiame kare.

— Jis tikriausiai buvo išskalbtas, — atsakė Džekas. — Pamiršau jį marškinių kišenėje.

Triks pasipiktino. Kaip galima kišenėje pamiršti tokius pinigus? Ji visada tiksliai, iki paskutinio penso, žinojo, kiek turi grynųjų. Penki svarai — per dideli pinigai, kad būtų galima pamiršti marškinių kišenėje.

Džekas grįžo į savo kabinetą, tada pagaliau pasirodė Kelvinas. Atėjo iš spaustuvės.

— Gal norėtumėt spėti?

— Ką?

— Tarp Džeko ir Mei viskas baigta.

— Velniai griebtų, ne, Šerlokai, — baisiausiai suniekino jį Triks.

— Tikrai. Tikrai baigta. Ne taip, kaip veikale „Kas bijo Virdžinijos Vulf?“ Iš tiesų baigta. Daugiau jokių rietenų, juodu nesimato jau daugiau nei savaitė.

— Iš kur žinai?

— Hm, savaitgalį buvau sutikęs Mei. „Gaublyje“. Patikėkit manimi, — labai pabrėžtinai linktelėjo visai redakcijai. — Viskas baigta.

— Dieve, tu — niekingas tipas, — pašiepė Triks. — Bandai apsimesti, kad permiegojai su ja.

— Ne, aš... Ak, gerai, aš toks. Bet vis tiek viskas baigta.

— Kodėl? — paklausė Ešling.

Kelvinas gūžtelėjo pečiais.

— Tiesiog taip natūraliai susiklostė.

Liza nustebo, kad ją smarkiai paveikė ši naujiena. Staiga paaiškėjo, kad reikalai toli gražu nėra tokie beviltiški. Džekas buvo laisvas, ir ji suprato, kad turi puikią progą. Jam visados patikdavo gera jos išvaizda, tačiau anos savaitės dieną, kai ji pravirko jo kabinete, jų santykiai pasikeitė. Jos pažeidžiamumas ir švelnus jo elgesys juodu suartino.

Ji suvokė dar vieną dalyką. Jis patinka jai. Kitaip nei tada, kai atvyko į Dubliną, agresyviai nusiteikusi ir savo elgesiu rodydama, kad visados gauna tai, ko nori. Pažvelgus iš laiko perspektyvos, jai patiko jo požiūris, jo darbas. Be to, siekdama jo, galės pamiršti savo kančias.

Jam atėjus prie kopijavimo aparato, Liza prisigretino ir įsmeigusi į jį žvitrias akis tarė:

— Niekada nebūčiau maniusi.

— Ko?

— Kad tu — sušių mėgėjas, — erzino ji, švytuodama plaukais.

Jo vyzdžiai išsiplėtė, akimirksniu akys pasidarė beveik juodos, ir jų žvilgsniai kibirkščiuodami susidūrė.

Po penkių minučių į kontorą parplumpino Triks, tabaluodama ant mažylio piršto maišelį su sušiais ir nešdama jį kaip įmanydama toliau nuo savo kūno.

— Kas tau šiandien nutiko? — paklausė Džekas. — Buvai paimta įkaite per banko apiplėšimą? Tave buvo pagrobę ateiviai?

— Ne, — paprieštaravo Triks. — Turėjau stabtelėti prie O’Nilo gerai išsivemti. Štai, — ji kone sviedė maišelį Lizai, tada pasitraukė nuo jos kuo toliau. — Tfiu! — smarkiai susipurtė.

Liza tikėjosi, kad Džekas pasiūlys valgyti susius jo kabinete. Jau įsivaizdavo, kaip juodu maitins vienas kitą, ir ne tik žalia žuvimi. Bet jis prisitraukė kėdę prie Lizos stalo ir didžiulėmis stipriomis rankomis išgriebė iš popierinio maišelio gelmių lazdeles, servetėles ir plastikines dėžutes. Dėdamas bento dėžutę priešais Lizą, atidarė traškantį plastikinį dangtelį ir plačiu mostu atidengė gražią sušių eilutę.

— Madam priešpiečiai, — džiugiai pasakė jis. — Tik žiūrėk, kad neapsivemtum!

Liza neįstengė aiškiai nusakyti, kokius jausmus jai sukėlė jo elgesys, nes kai bandė juos kaip nors pavadinti, tie jausmai tiesiog ją užplūdo, ir pasijuto puikiai: saugiai, ypatingai, tarp jų užsimezgė ryšys. Visa kontora nenuleido nuo jų akių. Liza ir Džekas valgė sušius kaip tikri suaugėliai.

Ypač buvo išsigandusi Ešling, bet negalėjo atplėšti nuo jų žvilgsnio. Vogčiomis spoksojo į juos, tarsi būtų žiūrėjusi į siaubingą avariją kelyje, paskui ėmė mirksėti, lyg išvydusi tai, ko būtų nenorėjusi matyti.

Ji matė ne tik žalią žuvį. Tenai buvo mažyčiai ryžių gumulėliai, kurių viduje tūnojo žalia žuvis, ir visa tai buvo apipilta įmantriu padažu. Žalia tyrė buvo ištirpinta, matyt, sojų padaže, į ją ir buvo mirkomas sušis. Ešling vėpsojo it užkerėta, kaip Džekas, manipuliuodamas lazdelėmis, subtiliai pakėlė rausvą permatomą skiedrelę ir meistriškai užklojo ją ant blizgančio ryžių ir žuvies ryšulėlio.

Žodžiai ištrūko prieš Ešling valią:

— Kas tai?

— Marinuotas imbieras.

— Kam?

— Nes taip gardu.

Ešling stebeilijo kelias dar labiau intriguojančias akimirkas, paskui leptelėjo:

— Na, ar skanu? Visa tai?

— Gardu. Jauti imbiero pikantiškumą, krienų, tos žalios tyrės, ugnį ir žuvies saldumą, — paaiškino Džekas. — Tas skonis nepanašus į jokį kitą, bet jis malonus.

Smalsumas sukėlė Ešling sumaištį. Viena jos pusė veržėsi paragauti, bet, atvirai kalbant, žalia žuvis... Turiu galvoje, žalia. Žuvis!

— Paragauk, — Džekas ištiesė jai lazdeles, tarp kurių sūpavosi sušis.

Ešling kūnas tučtuojau metėsi į šalį, o jos veidą išmušė raudonis.

— Hm, ne. Ačiū, ne.

— Kodėl ne? — jo akys juokėsi. Vėl.

— Nes ji žalia.

— Bet juk valgai rūkytą lašišą? — paklausė Džekas, neįstengdamas nuslėpti juoko.

— Aš jos nevalgau, — įsiterpė užsispyrėlė Triks. — Jau verčiau susismeigsiu į akis adatas.

— Siūlau paskutinį sykį. Ar tikrai nenori paragauti? — Džekas švelniai bandė Ešling, nenuleisdamas nuo jos akių. Ešling ryžtingai papurtė galvą, ėmė kramsnoti sumuštinį su kumpiu ir sūriu ir pajuto palengvėjimą, bet jos smalsumas buvo nepatenkintas.

Liza apsidžiaugė, kad Ešling supasavo. Ji nepaprastai mėgavosi Džeko artumu, jau nekalbant apie tai, kad ją žavėjo, kaip jis darbavosi su lazdelėmis. Su patyrimu, stilingai, tarsi būtų valgęs su jomis nuo gimimo. Būtų galėjusi nusivesti jį į Nobu, ir jis nepadarytų jai gėdos, paprašydamas peilio ir šakutės. Ji taip pat gan meistriškai mokėjo valgyti su lazdelėmis. Turėjo mokėti. Daugybę vakarų treniruodavosi namie, linksmindama Oliverį.

— Ir kam stengiesi padaryti įspūdį, gražuole?

Nuo minties apie Oliverį ji susisuko iš skausmo, tačiau tai praeis. Džekas padės.

— Atiduosiu tau savo ungurio sušį mainais už Kalifornijos delfinžuvę, — pasiūlė Liza.

— Manai, kad ungurys per riebus?

Liza ėmė prieštarauti, paskui šypsodamasi prisipažino:

— Taip.

Kaip Liza ir tikėjosi, Džekas buvo laimingas, galėdamas suvalgyti žalio ungurio sušio gabalėlį. Žalias ungurys — pernelyg didelis iššūkis net tokiai prityrusiai sušių valgytojai kaip ji. Tačiau vyrai valgo viską, ir kuo bjauresnis maistas, tuo geriau. Triušis, emu, aligatorius, kengūra...

— Mudu turėsime tai pakartoti, — tarė Liza.

— Taip, — Džekas atsilošė kėdėje ir mąsliai linktelėjo. — Turėsime.

45

— Tu nepatikėsi! — ketvirtadienio vakarą Markas atėjo pas Ešling, pasikišęs po pažastimi vaizdajuostę. Jo akys spindėjo iš susijaudinimo. — Šeštadienį vakare vaidinsiu su Edžiu Izardu.

— K-kaip?

— Turėjo vaidinti Styvas Brenanas, bet staiga buvo paguldytas į ligoninę. Štai kaip! Bus didžiulis spektaklis.

Ešling veidas patamsėjo iš nusivylimo.

— Negalėsiu eiti.

— Ką? — griežtai ištarė Markas.

— Prisimeni, juk sakiau, kad šį savaitgalį turiu aplankyti tėvus Korke.

— Nevažiuok.

— Negaliu, — paprieštaravo ji. — Labai seniai jų nemačiau, tad nebegaliu tempti.

Jos tėvai, sužinoję, kad galų gale ji tikrai atvažiuos, taip susijaudino, jog vien pagalvojus, kad galėtų atšaukti savo apsilankymą, ją išpylė prakaitas.

— Atidėk kitam savaitgaliui.

— Nieko nebus, nes turėsiu dirbti. Kita fotosesiją.

— Iš tikrųjų svarbu, kad eitum į spektaklį, — ramiai pasakė Markas. — Tai didelis renginys, o aš vaidinsiu naują gabalą, taigi man reikia, kad būtum.

Ešling persikreipė, draskoma prieštaringų jausmų.

— Man labai gaila. Bet aš jau psichologiškai pasiruošiau kelionei pas juos, seniai nebuvau... Turiu traukinio bilietą, — Pridūrė ji.

Kai ji išvydo skausmingą ir neįžvelgiamą jo miną, jos viduriai susitraukė į kietą gniužulą. Ji neapkentė savęs, kad šitaip jį nuliūdino, tačiau nusivylimas laukė jo arba jos tėvų. Jai patikdavo daryti paslaugą, o dabar pakliuvo į pačią baisiausią, kokia tik gali būti, padėtį: kad ir kaip laviruotų, vis tiek ką nors supykdys.

— Man iš tikrųjų labai gaila, — nuoširdžiai pasakė. — Bet mano santykiai su tėvais gana keblūs. Jei nenuvažiuosiu, tik dar labiau juos sugadinsiu.

Ji laukė, kol jis paklaus, kodėl jos santykiai su tėvais tokie sudėtingi. Nusprendė pasakyti kodėl. Bet jis tik metė jai įžeistą žvilgsnį.

— Man labai gaila, — pakartojo ji.

— Nieko tokio.

Tačiau gerai nebuvo. Nors jie atsikimšo butelį vyno ir įsitaisė žiūrėti jo atsineštos vaizdajuostės, tvyrojo bjauri nuotaika. Vynas veikė taip, tarsi jame nebūtų alkoholio, o Ardalas O’Hanlonas buvo liūdnas kaip dar niekad. Ešling graužė kaltė, taigi vos pradėdavo pokalbį, žodžiai atsimušdavo į sieną. Pirmąkart nuo tada, kai pradėjo susitikinėti su Marku, ji neįstengė užmegzti pokalbio.

Po kelių įtemptų valandų atėjo dešimta. Markas atsistojo ir apsimetė, kad rąžosi.

— Verčiau jau eisiu.

Iš siaubo į Ešling skrandį pliumptelėjo akmuo. Jis visada pasilikdavo nakvoti.

Atsiskleidė dar viena bauginama perspektyva: galbūt tai nebuvo vaidas, gal tai Pabaiga. Žiūrėdama, kaip Markas šiurpinamai greit mauna prie durų, ji susizgribo karštligiškai persvarstanti savo pasirinkimą. Gal ir galėtų atšaukti kelionę į Korką. Kelios savaitės juk nieko nepakeis? Jos santykiai su Marku buvo kur kas svarbesni...

— Markai, leisk man pagalvoti, — jos balsas drebėjo iš panikos. — Galbūt galėčiau juos aplankyti ir po kelių savaičių.

— Ai, viskas gerai, — jis įstengė išspausti kažką panašaus į šypseną. — Aš susidorosiu. Nors man tavęs trūks.

Palengvėjimas truko tik akimirką. Gal ne viskas baigta, bet jis vis tiek ketino dingti iš jos buto.

— Mudu galėtume pasimatyti rytoj vakare, — pasiūlė ji, mėgindama pataisyti reikalus. — Neišvažiuosiu iki šeštadienio ryto.

— Ak, ne, — jis gūžtelėjo pečiais. — Palaukim, kol grįši.

— Gerai, — nenoriai nusileido ji, bijodama, jog jei pradės jį spausti, tarp jų atsiras dar didesnė spraga. — Parvažiuosiu sekmadienį vakare.

— Kai grįši, paskambink.

— Žinoma. Traukinys, jei nesuges, atvyksta aštuntą, be to, dažnai būna eilė prie taksi, todėl nežinau, kada parsirasiu namo, tačiau kai tik įžengsiu pro duris, paskambinsiu, — norint užglaistyti nemalonią padėtį, jai atsirišo liežuvis.

Skubus bučinys — nepakankamai ilgas ir aistringas, kad būtų ją nuraminęs — ir jis išėjo.

It alkoholikas, kuris pasigeria:, vos jį užpuola negandos, Ešling pirmiausia griebė Taro kortas. Pastaruoju metu buvo smarkiai jas apleidusi, ir jei ne nuolatinės Džoi konsultacijos dėl pusiau žmogaus, pusiau barsuko, jos būtų pasidengusios storu dulkių sluoksniu. Bet išdėliotos kortos nieko ypatinga neparodė, taigi jos nepaguodė.

Sudirgusi ir susijaudinusi, Ešling apėmė pažįstamas apmaudas dėl savo šeimos. Jei turėtų normalią šeimą, to nebūtų įvykę. Susimąstė apie Marką. Nekaltino jo, kad jautėsi nesaugi. Tai, ką jis veikė scenoje, pranoksta ją.

Pagieža ir apmaudas neleido )ai užmigti: ji turėjo su kuo nors pasišnekėti. Bet Džoi šiuo atveju buvo netinkama pašnekovė, ir ne tik todėl, kad vienintelė jos pokalbių tema buvo „visi pusiau žmonės, pusiau barsukai yra šunsnukiai“. Jai reikėtų Klodos arba Felimo, nes jie žinojo viską apie jos šeimą. Jie suprastų ir užjaustų ją, o ji to ir troško. Bet Sidnėjuje atsiliepė Felimo atsakiklis, tad nors ir buvo vėlu, Ešling nusprendė paskambinti Klodai. Atsiprašiusi, kad ją pažadino, Ešling nerišliai papasakojo savo liūdną istoriją, o pabaigoje sušuko:

— Man šiaušiasi kailis, kai turiu pas juos važiuoti.

Tačiau taip trokštamų paguodos žodžių ji nesulaukė. Kloda mieguistai pasakė:

— Jei nori, aš susitiksiu su Marku.

— Ne, ne tai turėjau galvoje...

— Galiu eiti su Tedu, — Klodos balsas pažvalėjo, kai mintis tapo įgyvendinama. — Vietoj tavęs nueisim mudu su Tedu ir jį moraliai palaikysim.

Nuo tokių žodžių Ešling pasijuto dar blogiau. Ji nenorėjo, kad Kloda ir Tedas artimai bendrautų.

— O kaip Dilanas?

— Juk kas nors turi būti su vaikais.

— Nenoriu važiuoti pas savo tėvus, — pakartojo Ešling, tikėdamasi gauti užuojautos dozę.

— Tačiau dabar tavo mamai daug geriau. Viskas susiklostys gerai.

Čia nėra kam mūsų prižiūrėti, suvokė devynmetė Ešling, baigiantis tai keistai, baisiai vasarai. Penktadienio vakarais ji atsistodavo ant kampo gatvės gale, jai sukdavo pilvą, o ji žvelgdavo į tolį, ar nepamatys tėčio automobilio. Laukiant ją apimdavo siaubas, kad jis gali niekuomet neparvažiuoti ir nebežaisti su ja. Jei kitas automobilis bus raudonas, viskas bus gerai. O jeigu dar kito automobilio registracijos numeris baigsis lyginiu skaičiumi, viskas bus puiku.

Galų gale pirmadienį rytą ji paprašė tėvo, kad šis neišvažiuotų.

— Aš turiu važiuoti, — atžariai atšovė jis. — Jei prarasčiau darbą, nežinau, kaip susitvarkytume. Nenuleisk nuo jos akių.

Ešling liūdnai linktelėjo galva ir pamanė: jis neturėtų man to sakyti, aš tik maža mergaitė.

„...Žinoma, Ešling labai patikima. Tik devynerių, bet pagal savo metus jau suaugusi“.

Taip šnabždėdavosi tarpusavy suaugusieji. Žmonės užsukdavo į jų namus, negarsiai šnekėdavosi, o kai tik prieidavo Ešling, nutildavo.

„...jo tėvai jau pagyvenę, neįstengs susitvarkyti su trimis judriais vaikais..“ Ji išgirdo naujus žodžius. Depresija. Nervai. Išsekimas. Šnekas apie tai, kad jos motina „važiuos į tam tikrą vietą“.

Galiausiai jos motina „išvyko“, ir tėvas turėdavo juos pasiimti į savo keliones, nes jam reikėjo dirbti. Jie sukardavo didžiulius atstumus, bloguodami nuo supimo ir nuobodulio. Džaneta su Ovenu sėdėdavo ant užpakalinės sėdynės kartu su dulkių siurbliais. Ešling įsitaisydavo priekyje kaip suaugusi, ir jie važinėdavo po šalį, sustodami prie nedidelių miestelių parduotuvių. Nuo pat pirmo susitikimo ji persiėmė Maiko nerimu.

— Palinkėk man sėkmės, — sakydavo jis ir čiupdavo aplanką su brošiūromis. — Šis vaikinas nepraleis Kalėdų. Ir nieko neliesk.

Ešling žiūrėdavo pro automobilio langą, kaip jos tėvas sveikinasi su klientu kieme, ir matydavo, kaip jis iš irzlaus ir susirūpinusio žmogaus virsdavo nerūpestingu plepiu. Staiga surasdavo gausybę laiko šnekoms. Nesvarbu, kad tą dieną jam dar buvo likę aštuoni susitikimai ir kad per vėlai išvykę jie atsiliko nuo grafiko. Paskui pasigrožėdavo nauju to žmogaus automobiliu. Lankstydavosi daugybę kartų, apžiūrinėdamas visų pusių, tada atsisveikindamas plekšnodavo per petį. Kai jis, išsišiepęs iki ausų, gyvai ir geraširdiškai šnekėdavosi su savo klientu, Ešling pagalvodavo, kad ji per jauna tokiems dalykams. Jam sunku.

Vos Maikas grįždavo į automobilį, nerūpestinga šypsena įšokdavo, ir jis vėl tapdavo šiurkštus ir atžarus.

— Ar jis užsisakė ką nors, tėti?

— Ne, — kietai sučiaupęs burną, greitai išsukdavo automobilį į kelią, ir jie dumdavo į kitą susitikimą.

Kartais žmonės užsisakydavo prekių, bet ne tiek, kiek jis tikėjosi, ir kaskart, kai įlipdavo į automobilį ir imdavo važiuoti, atrodydavo vis labiau pažemintas.

Į savaitės pabaigą Džaneta su Ovenu jau verkdavo beveik be paliovos, reikalaudami važiuoti namo. O Ešling net susirgo ausies uždegimu. Jis visados ją užpuldavo sunkiais gyvenimo laikotarpiais.

Po trijų įkalinimo savaičių pasirodė Monika, bet be jokių pagerėjimo požymių. Nuo antidepresantų ji pasidarė erzinamai apdujusi ir lėta, taigi pasikeitė, tačiau vis tiek ne į gera.

Nors ji gėrė vaistus, o Ešling vis labiau stengėsi, reikalai nepagerėjo. Monikos sielvarto priežastis galėdavo būti bet kas — kieno nors nelaimė ar atsitiktinis žiaurumo proveržis. Kišenpinigių vagystė iš mokinuko sukeldavo tokį pat baisų verksmą, kaip ir žemės drebėjimas Irane, kurio metu žuvo tūkstančiai žmonių. Tylų verkšlenimą, kai ji daugiausia pratysodavo lovoje, pertraukdavo riksmo ir baisaus įniršio, nukreipto į jos vyrą, vaikus ir labiausiai į save pačią, priepuoliai.

— Nenoriu šitaip jaustis! — klykdavo. — Juk niekas nenorėtų atsidurti mano kailyje? Tau pasisekė, Ešling, tu niekados nekentėsi kaip aš, nes neturi vaizduotės.

Ešling nusitvėrė už šios minties lyg už skydo. Vaizduotės stoka — puikus dalykas, neleidžiantis jai virsti psiche.

Monikos nuotaika taip kaitaliojosi, kad bemaž visą paauglystę Ešling gyveno pas Klodą.

Retkarčiais apatija ir isterija nuslopdavo, ir Monika atgaudavo sveiką protą. Tiesą sakant, ne visai. Sulig kiekviena Monikos tobulai išlyginta palaidine, sulig kiekvienu valgiu, kurių ji patiekdavo net šešis, Ešling nervai įsitempdavo, ir ji imdavo laukti, kada motinai vėl pablogės. O kai taip atsitikdavo, jusdavo kone palengvėjimą.

Kai Ešling sukako septyniolika, ji paliko namus ir persikėlė į atskirą butą. Po trejų metų Maikas gavo darbą Korke, esančiame daugiau kaip už šimto mylių, ir, tėvams tenai persikrausčius, Ešling matydavosi su jais retai. Per pastaruosius septynerius metus Monikos sveikata pasitaisė: depresija ir įniršis dingo taip pat netikėtai, kaip ir atsirado. Pasak gydytojos, tai buvo susiję su jos menopauzės pabaiga.

— Dabar jai nėra taip blogai, — Klodos balsas sugrąžino ją į dabartį.

— Žinau, — atsiduso pavargusi Ešling. — Bet vis tiek nenoriu būti šalia jos. Suprantu, siaubinga taip sakyti. Myliu ją, tačiau man sunku ją matyti.

46

Ešling turėjo atvykti į Korką šeštadienį priešpiet, o traukinys atgal išvažiuoja sekmadienį penktą valandą. Taigi „savaitgalis“ iš tikrųjų truks dvidešimt aštuonias valandas, iš jų aštuonias pramiegos. Pašnekesiams su tėvais jai liks dvidešimt valandų. Kad tave kur!

Dvidešimt valandų! Apimta panikos susimąstė, ar turi ganėtinai cigarečių. O žurnalų? Savo mobilųjį? Pasakiusi, kad atvažiuoja, matyt, buvo ne visai sveiko proto.

Spoksodama į nykų kraštovaizdį su vėjo genamais debesimis, meldėsi, kad traukinys paklustų ir sugestų. Bet ne. Žinoma, kad ne. Taip nutinka tik tada, kai pašėlusiai skubi. Traukinys ima stabčioti ir nežinia kodėl stoviniuoja pusvalandžius. Paskui turi persėsti į kitą, tada — išlipti iš naujutėlaičio traukinio ir laukti šalto autobuso, taigi trijų valandų kelionė užtrunka ištisas aštuonias valandas.

Deja, Ešling traukinys atpuškavo į Korką net dešimčia minučių anksčiau. Apmaudu.

Aišku, tėvai jau laukė jos ir atrodė visai normaliai. Motina nė kiek nesiskyrė nuo kitų savo amžiaus airių moterų: klaiki šukuosena, nervinga, sveikinanti sugrįžus namo šypsena, akrilo megztinis ant pečių.

— Mudu labai laukėme tavęs, — Monika kone puolė į ašaras iš pasididžiavimo.

— Ir aš jūsų pasiilgau, — Ešling pasijuto kalta.

Paskui jos apsikabino: iš pradžių Monika, laikydamasi gerų manierų, tarsi priglaudė skruostą, bet paskui užgulė Ešling visu kūnu, ir tai panėšėjo į peštynes.

— Labas, tėti.

— Hm, sveika, sveika atvykus! — Maikas jautėsi nesmagiai — ar ir jam reikės parodyti švelnumo? Laimė, jis stvėrė Ešling krepšį ir niekam kitam nebeturėjo laisvų rankų.

Kelionė į tėvų namus, pokalbis apie tai, ką Ešling valgė traukinyje, ar ji gers arbatos ir valgys sumuštinį, o gal tik išgers arbatos, truko per keturiasdešimt minučių.

— Pakaks puodelio arbatos.

— Turiu Penguins, — gundė Monika. — Ir saldžių drugelio formos bandelių. Pati iškepiau.

— Ne, aš... ak... — šneka apie saldžias namines bandeles pribloškė Ešling. Monika atidengė skardinę dėžę, kurioje buvo išrikiuotos mažytės beformės bandelės su biskvitiniais „sparnais“ ir lašu plaktos grietinėlės ant viršaus. Grietinėlės buvo pripurkšta visur, ir kai Ešling nurijo kąsnį — tiesą sakant, sparną, — susivokė, kad nugurgė ir gniutulą, įstrigusį gerklėje.

— Turiu nuvažiuoti į miestą, — pareiškė Maikas.

— Ir aš važiuosiu su tavimi, — pasišovė Ešling.

— Tikrai? — nusivylė Monika. — Gerai, tik nepavėluokite vakarienės.

— O ką valgysim?

— Muštinius.

Muštinius! Ešling kone suprunkštė. Nė neįsivaizdavo, kad dar yra ir toks maistas.

— Kodėl mes traukiam į miestą? — paklausė ji tėvo, kai jie atbuline eiga išsuko į kelią.

— Pirkti elektrinės antklodės.

— Liepos mėnesį?

— Netrukus ateis žiema.

— Nėra nieko geresnio, kaip būti pasirengus iš anksto.

Abu nusišypsojo, tada Maikas viską sugadino tardamas:

— Mes retai matomės, Ešling.

Ak, po velnių!

— Tavo motina apsidžiaugė, kad atvažiavai.

Ešling reikėjo ką nors atsakyti, todėl pasiteiravo:

— Na, kaip ji?

— Puikiai. Turėtum dažniau atvažiuoti pas mus, ji vėl virto ta moterimi, kurią vedžiau.

Tyla, po kurios Ešling išgirdo save klausiant to, ko, kiek prisimena, niekad neklausdavo:

— Dėl ko turėjom išgyventi tą siaubingą laikotarpį? Kur glūdi priežastis?

Maikas nukreipė žvilgsnį nuo kelio ir pasižiūrėjo į ją, o jo veide buvo sumišusi savigyna ir nekaltumas: jis nebuvo blogas tėvas.

— Priežasties nebuvo, — jo linksmumas atrodė netikėtai pasigailėtinas. — Juk žinai, kad depresija yra liga.

Jiems, vaikams, buvo paaiškinta: jie nekalti, kad jų motina buvo tapusi psiche. Žinoma, nė vienas tuo nepatikėjo.

— Taip, bet kaip susergi ta depresija? — ji stengėsi suprasti.

— Kartais ją sukelia netektis arba — kaip vadinasi tas dalykas? — trauma, — sumurmėjo jis, o automobilyje tvyrojo baisaus jo sutrikimo nuotaika. — Bet nebūtinai. Sakoma, ji paveldima.

Nuo šio „džiugaus“ pokalbio Ešling prarado kalbos dovaną. Ji ėmė ieškoti savo mobiliojo telefono.

— Kam skambinsi?

— Niekam.

Jis stebeilijo, kaip Ešling toliau maigė mobiliojo mygtukus, įsižeidęs paklausė:

— Manai, kad aš aklas?

— Niekam neskambinu, tik tikrinu žinutes.

Markas neskambino nuo ketvirtadienio vakaro, kai išėjo iš jos buto. Per du jų susitikinėjimo mėnesius — ne todėl, kad skaičiavo — juodu įprato paskambinti vienas kitam kasdien. Jai labai trūko ryšio su juo. Sulaikiusi kvapą, ji patikrino, ar nėra iš jo žinutės. Deja, nieko. Nusivylusi padėjo telefoną.

Tą vakarą po be galo ilgai trukusios vakarienės — muštinių, bulvių košės ir konservuotų pupelių — ji nusprendė jam paskambinti. Turėjo puikią dingstį: palinkės, kad jam pasisektų spektaklis su Edžiu Izardu. Bet ir vėl atsiliepė tik jo atsakiklis. Prieš akis iškilo baisus vaizdas: jis stovi savo namuose, klausydamasis jos žinutės, bet nenori pakelti ragelio. Neįstengdama susitvardyti, ji paskambino į jo mobilųjį, bet įsijungė balso paštas. Reikalai blogėja, tarė ji sau. Paskui nenoriai pripažino: o gal savo vaikinui tiesiog atsibodau.

Žinoma, jis įsižeidė, kad susiruošė aplankyti tėvus, bet ar labai pakenkė? Jai dingtelėjo, kad gal tai nebeįmanoma pataisyti, ir apėmė siaubas, pasidarė net silpna. Jai iš tikrųjų, iš tikrųjų patiko Markas. Jis buvo arčiausiai pono Tobulybės, kurio ilgai ieškojo. Ji nepaprastai laukė sekmadienio vakaro, nes jis paprašė jos paskambinti. Bet kas bus, jeigu jis vis tiek nepakels ragelio? Dieve!

— Šeštadienio vakarą dažniausiai žiūrime vaizdajuostes, — tarė motina.

„Iš čia į amžinybę“ — labai tinkamas filmas, pamanė Ešling, nes vakaras išsitempė kaip kramtomoji guma. Kamuojama išsiskyrimo jausmo, ji troško būti Dubline su savo vaikinu. Ir kai Bertas Lankasteris įveikė Deborą Ker, Ešling parūpo, kaipgi sekasi Markui ir ar Kloda su Tedu nuėjo į spektaklį. Jai pasidarė gėda, jog slapta tikėjosi, kad juodu tenai nepasirodė. Tada ji pasijustų dar labiau užmiršta.

Jos tėvai nerte nėrėsi iš kailio. Net specialiai jai nupirko maišelį įvairių produktų ir nedrąsiai siūlė „išgerti“, nors patys gėrė arbatą, o kai ji gėdingai anksti — dvidešimt po dešimtos — susiruošė į lovą, motina ėmė atkakliai brukti jai butelį su karštu vandeniu.

— Dabar liepa. Aš iškepsiu!

— Ak, bet naktį gali būti šalta. Po dviejų dienų rugpjūtis, taigi pagal kalendorių jau ruduo.

— O ne, negi jau beveik rugpjūtis? — Ešling stipriai užsimerkė iš kvapą užgniaužusios baimės. Paskutinę rugpjūčio dieną turi būti išleistas „Kolin“, o dar reikia nuveikti ne tik titanišką darbą dėl žurnalo, bet ir organizuoti ta proga vakarėlį. Tačiau dabar tik liepa, taigi ji įstengė save įtikinti, kad dar yra gausybė laiko. Rugpjūtis jai kėlė neaiškų nerimą.

Ji stvėrė iš lentynos aptriušusį Agatos Kristi detektyvą, paskaitė penkiolika minučių ir užgesino persikų spalvos lempą. Miegojo taip, kaip ir buvo galima tikėtis gulint po persikų spalvos pūkine antklode, ir rytą pirmiausia įsijungė telefoną, maldaudama, kad rastų jo siųstą žinutę. Tačiau jos nebuvo, ir tai buvo niūriausia valanda. Negelbėjo net rausvai balti dryžuoti tapetai. Tiesdama ranką pasiimti cigarečių, apvertė indelį su kvapiu sausų lapelių ir žiedlapių mišiniu, kuris taip pat dvelkė persikais. Vėl skambinti jam negalėjo. Jis pamanytų, kad nerimauja. Žinoma, nerimavo, bet nenorėjo, kad jis taip galvotų. Taigi paskambino Klodai, smalsaudama, kokios naujienos, bet ir vildamasi, kad Kloda jų neturės.

— Ar buvai Marko spektaklyje? — ji sugniaužė laisvą kumštį, norėdama išgirsti neigiamą atsakymą.

— Taip...

— Ėjai su Tedu?

— Žinoma, — tokie žodžiai ją dar labiau išgąsdino. Iš tikrųjų ji nemanė, kad Tedas turi kokių nors šansų, tik...

Kloda ėmė taukšti:

— Mes puikiai praleidome laiką, Markas buvo fantastiškas. Nuostabiai šmaikštavo apie moteriškus drabužius. Kuo skiriasi palaidinė, berankovė palaidinukė, liemenė, sportiniai marškinėliai...

— Ką? — velniop tas Tedas su Kloda! Ešling ūmai sunerimo dėl savęs.

— Jis net žinojo, kas yra ilga moteriška palaidinė be rankovių — sušuko Kloda.

— Tuo nė kiek neabejoju, — Ešling žinojo, kad tai turėtų glostyti jai širdį, tačiau pasijuto, tarsi būtų ja pasinaudota. Markas net neužsiminė ketinąs savo spektaklyje pasinaudoti juodviejų pokalbiu.

— Nesuprantu, iš kur jis išmano apie tokius dalykus, — tarškėjo Kloda.

Nes jis to neišmano.

— O paskui? — pavydžiai paklausė Ešling, dvejodama, ar galėtų ištverti dar daugiau nemalonių naujienų. — Grįžai namo?

— Anaiptol. Nuėjome į užkulisius, susipažinome su Edžiu Izardu, išgėrėme. Fantastiška!

Atsisveikinimas su tėvais, alindavęs net ir geriausiais laikais, buvo blogesnis nei įprasta.

— Ar turi vaikiną? — draugiškai pasiteiravo Maikas, netyčia užberdamas druskos ant ir taip labai skaudančios Ešling žaizdos. — Kitą sykį atsivežk ir jį.

O ne.

Visi vagonai buvo kimštinai prisikimšę, ir ji labai pavargo. Kai po trijų valandų traukinys atpūškavo į Dubliną, ją ėmė kankinti sekmadienio vakaro depresija. Ešling patraukė prie taksi, tikėdamasi, kad eilės nebus pernelyg ilgos, ir staiga minioje, besigrūdančioje salėje, pamatė pažįstamą veidą...

— Markai! — jos oda pašiurpo iš džiaugsmo, išvydus jį, stovintį prie išėjimo ir besišypsantį suglumusia šypsena. — Ką čia veiki?!

— Laukiu savo merginos. Girdėjau, kad prie taksi dažnai nusidriekia ilgos eilės.

Ji patenkinta nusijuokė. Ūmai pasijuto nepaprastai laiminga.

Į vieną ranką jis paėmė jos krepšį, o kita apkabino ją.

— Ei, aš labai atsiprašau...

— Nieko tokio! Ir aš labai atsiprašau.

Pirmasis mūsų vaidas, svajingai pagalvojo, kai jis vedė ją prie savo automobilio. Pirmasis mudviejų tikras barnis. Dabar jie tikrai yra pora.

47

Drabužių, išmėtytų ant Klodos lovos, krūva augo. Siaura juoda suknelė? Per seksualu. Kelnės ir sujuosiama palaidinukė? Pernelyg efektinga. Permatoma suknelė? Per daug persišviečia. O kaip baltos kelnės? Bet jis jau matė jas. Uniforma ir sportbačiai? Ne, ji tiesiog kvailai atrodys. Visi madingi drabužiai, kuriuos nusipirko per pastaruosius du mėnesius, buvo, regis, didžiausia ligi šiol padaryta jos klaida.

Akimirką rūpesčių dėl drabužių debesis išsisklaidė, ir jai staiga toptelėjo nemaloni mintis. Ir ką gi aš darau?

Nieko, mintyse pasiteisino. Nieko nedaro. Tik su kai kuo susitinka puodelio kavos. Su draugu. Su draugu, kuris yra vyriškis. Tad kas čia tokio? Ji gyvena ne musulmonų krašte, kuriame būtų užmėtyta akmenimis, jei būtų viešai pastebėta su vyriškiu, kuris nėra jos vyras arba brolis. Šiaip ar taip, jis net ne jos skonio. Ji tik nori pasilinksminti. Tai niekam nepakenks. Tačiau ji atmetė atgal savo gražius plaukus, pajutusi pagyvėjimą, jaudulį ir virpulį.

Galų gale nusprendė: juodos kelnės ir aptempti rausvi marškinėliai. Ji pažvelgė į veidrodį ir išvydo save jo akimis. Jo pagarba ir dėmesys buvo maloniai akivaizdūs, o ji jautėsi graži ir galinga.

Kava, griežtai priminė sau, švytruodama į gatvę. Ir daugiau nieko. Tai kur čia žala? Ir nustūmė šalin kaltę ir nuojautą, kurios šleikščiai graužė jai skrandį.

Ešling įlėkė į alinę. Ji vėlavo. Ir vėl.

— Markai, — sužiopčiojo. — Atsiprašau. Ta kalė Liza paskutinę minutę nusprendė įtraukti mano straipsnį apie jodinėjimą. Nori „nuotaikos“ lapkričio numeriui, — ji niekinamai pavartė akis, bet, laimė, Markas nesupyko. Taigi jam, regis, per daug neprailgo kone pusvalandį smaksoti vienam bare.

— Aš tik greit maktelsiu keturgubą degtinės su toniku, tada eisime užkąsti, gerai? Ar tau tilps kitas bokalas?

Markas atsistojo.

— Sėskis, žurnale sunkiausiai dirbanti moteriške. Aš atnešiu gėrimus. Ar tikrai nori keturgubos?

Ešling dėkinga susmuko į kėdę.

— Ačiū. Pakaks ir dvigubos.

Markas, grįžęs su gėrimu, atsisėdo ant kėdės ir tarė:

— Klausyk, tik noriu tau priminti, kad šešioliktą dieną važiuoju į Edinburgą. Į festivalį.

— Rugpjūčio šešioliktą? — Ešling buvo priblokšta. Per miglą prisiminė, kad jis lyg ir buvo apie tai užsiminęs. — Tačiau dviem savaitėms... — ji išsigando ir paklaiko. — Man labai gaila, Markai, bet negalėsiu su tavimi važiuoti. Iš tikrųjų, tu nė nenutuoki, kas yra darbas. Mes nusikalę, o dar šitiek darbo, rengiant pristatymo vakarėlį, jau nekalbu apie žurnalą...

Marko veide šmėstelėjo mina, rodanti, kad jis įsižeidė.

— Galėčiau pamėginti ištaikyti savaitgalį, — sulaikiusi kvapą pasiūlė ji. — Nors, pasak Lizos, triūsime visus savaitgalius, gal jei gražiai paprašyčiau, ji...

— Nesivargink.

Jai labai nepatikdavo, kai jis imdavo taip elgtis. Visą laiką būdavo mielas, bet, vos pasijutęs nesaugus arba vienišas, tapdavo šaltas ir agresyvus, o prieštara jai būdavo nepakeliama.

— Aš pasistengsiu, — desperatiškai pažadėjo ji. — Tikrai pasistengsiu.

— Nesivargink.

— Klausyk, — prabilo ji drebančiu balsu, — pasibaigus rugpjūčiui darbo gerokai sumažės. Gal mudu net galėtume kur nors išvažiuoti. Pavyzdžiui, praleisti savaitę Graikijoje ar kitur. Pralinksmėk, — švelniai ragino, žvelgdama į akmeninį jo veidą. Vis tiek jokios reakcijos. — Nagi, komike, — meilikavo. — Vienas iš garsiausių Airijos komikų, prajuokink mus.

Markas beveik katapultavosi iš savo kėdės.

— Tave prajuokinti! — sušuko, netikėtai išliedamas pribloškiantį įniršį. — Mano sumautas vakaras baigėsi. Juk neprašau parašyti žurnalo straipsnio apie orgazmus, kai esi tam nenusiteikusi, ką?

Ešling apstulbo.

Tada Markas parėmė kaktą ranka.

— Ei, atleisk, — sumurmėjo pavargusiu balsu. — Man iš tikrųjų labai gaila.

— Suprantu, — su lediniu mandagumu tarė Liza. — Taip, perskambinsiu. — Tada ji trenkė ragelį ir sušuko: — Šikniai, šikniai, šikniai!

Bernardas nepatenkintas pasakė:

— Kas per kalba.

Bet niekas jo nepaisė.

— Ronano Kitingo vadybininkas, — riktelėjo Liza, nors redakcijai buvo visai neįdomu, — yra prakeiktame susitikime. Neaišku kelintą šimtąjį kartą. Iki lemiamosios dienos liko trys savaitės, o mes vis dar neturime įžymybės laiško.

Iš nevilties ji krito ant telefono, paskui pamatė, kad į ją stebeilija Džekas. Jis sunerimęs kilstelėjo antakius, tarsi klausdamas, ar ji gerai jaučiasi. Jis dažnai taip elgdavosi. Nuo tada, kai Liza apsiverkė jo kabinete, juto nuolatinį tylų jo palaikymą. Tai tarsi tik jiems suprantamas artumas, kurio jis niekam kitam nerodydavo.

Tačiau kas iš to, kad jis kilnoja jai antakius, suirzusi pagalvojo. Labai ačiū, bet jai labiau patiktų, kad dėl jos kilnotųsi ir kitos jo kūno dalys. Atvirai šnekant, jis ką tik nutraukė santykius, ir jam, žinoma, reikia laiko atsigauti. Bet jis turėjo tam, ooooo, bemaž dvi savaites, kiek dar jam reikia?

Ji liūdnai šyptelėjo. Ir ji nebuvo geriausios formos, ypač po Oliverio apsilankymo. Norėjo parlėkti atgal į Londoną, atsigulti su juo į lovą ir niekados nebeišeiti. Deja, jis net nepaskambino, ir aišku, kad to nepadarys, bet gyvenimas turi tęstis...

— Tave slegia įtampa? — Džekas priėjo ir atsisėdo ant jos stalo.

Ji buvo mirtinai įžeista.

— Ne tik, supranti, — atsiduso ji, — tos sumautos garsenybės.

— Tu niekados nepasiduodi, — jo žavėjimąsi buvo galima fotografuoti. — Gal tau reikia šiek tiek atsipūsti? Ką manai apie sušį priešpiečiams? Vaišinu.

— Norėčiau, — žodžiai ištrūko greičiau, nei būtų galėjusi juos sulaikyti, mat juos paskatino vaizdas, kaip ji valgo sušius nuo nuogo jo kūno.

— Hm, ką sakei? — jo juokas buvo maloniai nepadorus.

— Nieko, — ji tūžmingai pasižiūrėjo į jį, bet vis dėlto buvo patenkinta ir negalėjo sutvardyti gudrios šypsenos. Jie ilgai nenuleido vienas nuo kito akių, tačiau flirto įtampą nutraukė kvatojimas.

— Taigi nori mane išsivesti? — paklausė ji.

— Ak, ne, atleisk, neturiu tam laiko. Bet gal užsisakykime, kad atneštų čia, kaip aną sykį?

— Tą jūsų nešvarų darbą paveskit padaryti kam nors kitam, — atšovė Triks.

— Aš nueisiu, — nustebino visus Džekas. — Ar dar kas nors norėtų? Kaip tu, Ešling?

— Ne, ačiū, — pyktelėjo Ešling, jai buvo kilęs įtarimas, kad yra jo globojama.

— Tikrai?

— Taip.

— Net jeigu atneščiau mažiausiai bauginančius gabalėlius ir padėčiau suvalgyti?

— Ne.

— Gerai, išeinu, — pranešė Džekas. — Ir atsipalaiduok, — patarė Lizai. — Viskas puikiai klostosi.

Nors Liza buvo sakiusi, kad jų darbas — šlamštas ir nesąmonė, o tas žurnalas — šūdo gabalas, ji negalėjo nuneigti, kad reikalai nebuvo pajudėję į priekį. Jau buvo sutvarkyti knygų, filmų, muzikos ir vaizdajuosčių puslapiai. Taip pat horoskopai, Triks paprastos merginos straipsnis, straipsnis apie seksualiausius viešbučių miegamuosius, Ešling reportažas apie salsą, nuostabus Džaspero Frenčo puslapis apie valgius, apybraiža apie airių aktorę, vaidinusią daug ginčų sukėlusioje erotinėje pjesėje, romanisto skiltis „Mano diena“ ir Marko „Vyro pasaulis“, labai patikęs visiems. Ir dar, žinoma, tas madų puslapis.

Pirmuosiuose aštuoniuose žurnalo puslapiuose buvo pristatomos keturios labai šiuolaikiškos kylančios airių žvaigždės: rankinių dizainerė, didžėjus, asmeninis treneris ir spalvingas gamtosaugininkas — skambių frazių karalius. Beveik parengtas sąrašas „Kas madinga ir kas ne“. Kone visą Liza sugalvojo per penkias minutes ir davė Ešling užbaigti. Pasak Lizos sąrašo, vaikščiojimas po kalnus yra „madingas“, o Hilfigeris ne.

— Ar vaikščioti po kalnus madinga? — nustebo Ešling.

Liza gūžtelėjo pečiais:

— Neturiu nė menkiausio supratimo. Bet tai gražiai derinasi su Hilfigeriu^12.

Kaip ir turinys, žurnalas buvo puikus. Spalvos, nuotraukos ir šriftas mažai skyrėsi nuo kitų moteriškų žurnalų, bet „Kolin“ atrodė, regis, šiuolaikiškiau ir madingiau. Liza išvedė iš kantrybės Gėrį, kol jis padarė žurnalą tokį, kokio ji norėjo.

— Kur buriuoji? — pasidomėjo Liza, Džekui išrikiavus ant jos stalo sušius.

— Dun Lieryje, kur įplaukia laivai.

— Dun Lieris, — reikšmingai sumurmėjo ji. — Nesu tenai buvusi.

— Tau patiktų.

— Kada nors reikėtų nuvažiuoti.

— Reikėtų.

Ak, po velnių! Kiek mergina dar gali daryti užuominas?

Matyt, jis atsargiai žiūri į jos dinamiškumo ir puikios išvaizdos derinį, toptelėjo jai. Tai būtų ne pirmas kartas. O viskas dar sudėtingiau todėl, kad jie kartu dirba. Ir jos santuoka. Ir jo nusivylimas...

Gerai! Ji suprato, kad neturi kitos išeities, išsižiojo ir tarė:

— Kai kitąkart važiuosi buriuoti, gal pasiimtum ir mane?

— Ar norėtum? — jo užsidegimas buvo toks, na, toks didelis, kad Liza tučtuojau sumojo nesuklydusi, imdamasi iniciatyvos. — Ar penktadienio vakaras tiktų? — pasiūlė jis. — Pasivaikščiotume molu, parodyčiau tau laivus. Tai puiku, pralindėjus kontoroje kiauras dienas.

Hmmmm. Pasivaikščiojimas molu. Pasivaikščiojimas molu. Ji abejojo, ar iš tiesų yra „vaikščiotojos“ tipo moteris.

— Labai norėčiau!

48

Kloda įbedė kulnus jam į sėdmenis, kad jis įeitų į ją giliau. Kaskart, jam pasistūmėjus jos viduje, jai iš krūtinės ištrūkdavo kimus šnabždesys.

— Dieve!

Jis vėl įsiskverbė į ją.

— Stipriau!

Dar vienas stumtelėjimas.

Lovos galvūgalis ritmingai bilsčiojo į sieną, o jos plaukai buvo susivėlę ir šlapi nuo prakaito. Ji prisispaudė dar arčiau, vis kylant ir kylant pasitenkinimo bangelėms, ir įsisuko į malonumo verpetą. Sulig kiekvienu pasitenkinimo siūbtelėjimu ji manė, jog tai jau arti, kol ją perliedavo kitas, dar nuostabesnis virpulys. Paskui, pasiekusi viršūnę, ji sudrebėjo ir pajuto malonumą savo pirštų galiukuose, plaukų folikuluose, pėdose.

— Dieve, — aiktelėjo ji.

Jis, matyt, taip pat baigė, nes švokšdamas ir šlapias gulėjo ant jos ir visu svoriu spaudė ją prie lovos. Juodu ramiai tysojo, dūsuodami ir pailsę, kol ji pajuto, kad prakaitas ima vėsti. Tada išsilenkė po juo ir šiurkščiai nustūmė nuo savęs.

— Renkis, — paliepė. — Paskubėk, nes iš darželio turiu pasiimti Molę.

Tai buvo trečias jų kartas. Po kiekvieno pasimylėjimo ji tapdavo šiurkšti, kone šalta.

— Ar galėčiau palįsti po dušu?

— Tik greitai, — atžariai atsakė Kloda.

Kai jis išlindo iš vonios kambario, ji jau buvo apsirengusi ir vengė žiūrėti jam į akis. Paskui sustingo, pauostė orą ir negalėdama tuo patikėti sušuko:

— Ar užuodžiu Dilano odekoloną po skutimosi?

— Regis, taip, — sumurmėjo jis, širsdamas dėl tokios klaidos.

— Ar tau negana, kad dulkini jo žmoną jo lovoje? Ar turi nors kiek pagarbos?

— Atsiprašau.

Tyliai atgailaudamas, jis šmurkštelėjo į drabužius, jos nuplėštus nuo jo vos prieš valandą.

— Kada vėl tave pamatysiu? — jam nepatikdavo toks klausimas, bet ką padarysi. Buvo pametęs dėl jos galvą.

— Paskambinsiu.

— Galiu išeiti iš darbo, kada tik panorėsi.

— Aplinkui kaimynai, — Kloda kietai sučiaupė lūpas. — Jie tikrai pastebės.

— Na, tada gali ateiti pas mane.

— Nemanau, kad tai gera mintis.

Stojo tyla.

— Tu elgiesi taip, tarsi jaustum man neapykantą, — ėmė pulti jis.

— Aš ištekėjusi, — ji pakėlė balsą. — Turiu vaikų. Tu griauni viską.

Prie durų, kai jis pasilenkė ją pabučiuoti, ji suirzusi tarė:

— Dėl Dievo meilės, kas nors gali pamatyti.

— Atsiprašau, — burbtelėjo jis.

Bet kai jis nusisuko, ji griebė jam už marškinių ir prisitraukė prie savęs. Juodu ėmė godžiai ir pašėlusiai bučiuotis. Kai atsiplėšė vienas nuo kito, jo ranka buvo palindusi po jos palaidinuke ir minkė krūtis. Jos speneliai buvo išbrinkę ir kieti kaip vyšnios, o jam — ir vėl erekcija.

— Paskubėk, — ragino ji, grabaliodama jo kelnių užsegimą, ištraukdama vyrišką pasididžiavimą ir delne jausdama šilkinį jo švelnumą. Ji susmuko ant holo grindų, nusitraukė džinsus ir pasiguldė jį ant savęs. — Greičiau, mudu turim mažai laiko.

Ji išrietė sėdmenis, pasikėlė jį pasitikdama, beprotiškai jo geisdama. Jis įėjo į ją ir ėmė baksnoti trumpais smarkiais dūriais. Akimirksniu ją užplūdo pulsuojantis malonumas, jis vis stiprėjo, sklido po visą kūną ir baigėsi beveik nepakeliamu pasitenkinimu.

Kai jie pasimylėjo, jis pravirko, įsikniaubęs į auksinius jos plaukus.

49

Penktadienio vakarą Liza su sportiniais batais, šilkinėmis plačiomis kelnėmis ir Prados viskozine berankove palaidinuke stoviniavo prie lauko durų. Ji buvo susiruošusi į pasimatymą su Džeku, jausdama tvinkčiojant dar nepatirtą šilumą.

Sustojo automobilis. Jame sėdintis vyriškis pasilenkė ir atidarė dureles. Liza, tarytum kokia prostitutė, kurią paima klientas, įlipo į vidų. Ji užsidengė ausis, kad negirdėtų monotoniškų Fransinos ir kitų vaikų šūksnių: „Oooooooo!“, „Sek-zualu!“, „Liza turi vaikiną!“, ir juodu su Džeku nuvažiavo.

— Ei, pasirodei, — išsišiepė jis.

— Regis, taip, — ji spoksojo pro langą, tramdydama pasitenkinimo šypseną. Jis nervinasi. Na, tikriausiai taip jaučiasi abu.

Dangus, mieste buvęs nuostabiai giedras, važiuojant pažemėjo, pasunkėjo ir nusidažė pilkšvai mėlyna spalva. Kai jie išlipo iš automobilio Dun Lierio prieplaukoje, Džekas suabejojo dėl oro.

— Gali lyti. Gal nenori vaikščioti?

Bet Liza buvo nusiteikusi žaismingai ir optimistiškai. Lietus neišdrįs prapliupti.

— Kodėl ne, eime.

Ir juodu patraukė molu.

Nuo pernelyg ryškių saulės spindulių, kurie skverbėsi pro pritvinkusius debesis, viskas atrodė kone siurrealistiškai. Tokios šviesos nutvieksti žolių kuokšteliai buvo haliucinogeninio žalumo. Pilki molo akmenys Lizai atrodė rausvi. Kiekvienas kvailys būtų pasakęs, kad netrukus pils kaip iš kibiro, bet Liza netikėjo, jog taip bus.

Taigi štai koks tas vaikščiojimas, galvojo ji, juodviem žingsniuojant molu. Ne taip ir blogai. Bet oras kvepėjo keistai.

— Gaivu, — tarė Džekas. — Matai tenai tą, — didžiuodamasis parodė į laivą. — Jis mano.

— Tas? — labai susijaudinusi Liza mostelėjo tviskančių baltutėlių rūmų link.

— Ne, anas.

— O, — tik tada Liza pastebėjo šalia jų prigludusį paprastą nudrengtą laivelį. O ji manė, jog tai koks rąstigalis. — Nuostabu! — išstenėjo ji. Na, tas laiviūkštis jam patinka, taigi kodėl ji negali apsimesti? Žiūrėk tu man, pagalvojo, tikriausiai Džekas man patinka.

Dar jiems nenuėjus pusės kelio, ėmė lašnoti lietus. Liza buvo apsirengusi drabužius, kurie tiko daugeliu atvejų, bet tik ne lietui. Nuogos jos rankos pašiurpo.

— Štai, apsirenk, — Džekas ėmė traukti nuo pečių odinį švarką, siekiantį klubus.

— Negaliu, — žinoma, ji gali — ir galės, bet juk jis neužsigaus, jeigu ji truputį pakoketuos ir pasispyrios.

— Gali, — jis jau gaubė jos pečius gurgždančiu švarku, ir ją užplūdo jo kūno šiluma. Ji šmurkštelėjo rankas į dar šiltas rankoves, rankogaliai apspaudė riešus, o švarkas prislėgė ją savo svoriu. Švarkas buvo jai labai didelis, bet ji pasijuto jaukiai.

— Verčiau grįžkime, — tarė jis. Prapliupus lietui jie pasileido bėgti. Atrodė, kad laikytis už rankų — natūraliausias dalykas pasaulyje. — Tu daugiau čia nevažiuosi su manimi, — žioptelėjo jis, kai jie skuto kaip patrakę.

— Tai jau tikrai, — Liza išsišiepė jam, mėgaudamasi sausa jo delno šiluma, ir dideli vyriški pirštai susipynė su mažais jos piršteliais.

Kai jie atlėkė prie automobilio, Džekas buvo šlaput šlaputėlis. Juodi jo plaukai, prisiploję prie galvos, žvilgėjo, o per kiaurai permirkusius marškinius, prilipusius prie kūno, gundančiai persišvietė plaukais apžėlusi krūtinė.

— Dieve! — apsižiūrėjęs jis apmaudžiai nusijuokė.

Liza, persiėmusi puikiu humoro jausmu, sušvokštė:

— Greičiau atrakink automobilį!

Ji nukūrė prie keleivio pusės, tikėdamasi, kad jis įkiš raktą į durų spynelę, bet pažvelgė į jį...

Vėliau, kai ji apie tai pagalvojo, nebuvo tikra, kuris iš jų pirmasis žengė žingsnį. Tik žinojo, kad jie ūmai palinko vienas į kitą, ji atsidūrė prie tvirto jo kūno, o šlapios jo šlaunys prigludo prie josios. Jo veidas buvo nusėtas vandens lašeliais, o sulipę mažomis sruogelėmis plaukai lindo į tamsias akis. Jo burna priartėjo prie jos burnos.

Liza pajuto daugybę dalykų: sūrų lietaus merkiamos jūros kvapą, šaltus lašus ant savo veido, jo burnos šilumą ir šoktelėjusį susijaudinimą kelnaitėse. Gražūs seksualūs dalykėliai. Jai atrodė, kad visa tai panašu į Kalvino Kleino reklamą.

Bučinys nebuvo ilgas, iš tikrųjų jis užgeso taip ir neįsismarkavęs. Geriau kokybė nei kiekybė. Švelniai atplėšdamas lūpas nuo jos lengvai pasiduodančios burnos, jis nusivedė ją prie automobilio ir sušnabždėjo:

— Lipk.

Jie patraukė atgal į miestelį ir nuėjo į kavinę-barą, ten ji išsidžiovino plaukus — pakišo galvą po rankų džiovintuvu. Tada pasidažė ir plačiai šypsodamasi grįžo į barą. Ji gurkšnojo vyną, jis — alų, ir abu tyliai, ramiai šnekučiavosi, daugiausia liežuvaudami apie bendradarbius.

— Ar Markas Valentainas susitikinėja su mūsų Ešling? — paklausė Džekas.

— Mmmm. O ką manai apie Kelviną ir Triks?

— Tik nesakyk, kad jie — artimi draugai! — tokia mintis Džeką, regis, pribloškė. — Maniau, kad ji draugauja su — kaip vadina jį? — žuvų pardavėju.

— Taip, bet nujaučiu, jog ji su Kevinu gali ir susikukuoti.

— Bet jie juk labai nemėgsta vienas kito? Ak, supratau, — Džekas linktelėjo. — Manyk, kaip nori.

— Regis, tam nepritari? — Lizai buvo itin smalsu.

Džekas sutriko.

— Kad ir kas būtų, tavo laivas vis tiek plaukia. Bet, — jis darė užuominą apie savo viešus vaidus su Mei ir dabar buvo tikrai sumišęs, — tiesą sakant, nesižaviu barniais su partnere. Nors suprantu, kad sunku tuo patikėti.

— Taigi kodėl judu su Mei?..

Džekas ėmė išsisukinėti.

— Atvirai šnekant, nežinau. Manau, iš įpročio. Iš pradžių buvo smagu, o paskui nebemokėjome kitaip bendrauti. Dabar jau vis tiek! — jis nebenorėjo leistis į tolesnes kalbas, nes vis dar jautėsi esąs ištikimas Mei, todėl šypsodamasis atsigręžė į Lizą: — Dar vyno?

— Ne, nemanau...

Bet kai ji jau ketino reikšmingai padėti ranką jam ant šlaunies ir tarti: „Gal atneštum kavos?“, Džekas pasakė:

— Gerai, tada parvešiu tave namo.

Ir ji viską suprato. Tačiau nesvarbu, pagalvojo, ji patinka jam. Ji turėjo jam patikti: juk pabučiavo. Jis ir negalėjo būti meilesnis. Liza stengėsi negirdėti kuždančio vidinio balso. Jis galėjo būti meilesnis, galėjo tave išdulkinti.

Kloda užsisvajojusi slampinėjo po virtuvę, galvodama apie seksą, kuriuo užsiminėjo šiandien. Kai padėjo cukrų į mikrobangų krosnelę, o pieną supylė į skalbyklę, Dilanas sunerimęs pažvelgė į ją. Ir ėmė svarstyti. Jį užplūdo siaubingos mintys. Neišreiškiamos mintys.

— Nenoriu vakarienės, — Kreigas su baisiausiu trenksmu nutėškė šaukštą. — Noriu SALDUMYNŲ.

— Saldumynų, — suniūniavo Kloda ir, pasiraususi spintelėje, ištraukė Maltesers maišelį. — Štai ir saldumynai.

Ji, regis, judėjo pagal muziką, girdimą tik jai.

— Ir aš noriu saldumynų, — ėmė zirzti Molė.

— Ir aš noriu saldumynų, — melodingai užkniaukė Kloda, padėdama kitą maišelį.

Dilanas apstulbęs stebeilijo į ją.

Žaismingu mostu ji atplėšė Molės saldumynų maišelį ir ištraukė vieną skanėstą, laikydama jį tarp nykščio ir smiliaus.

— Tau? — linksmai paklausė Molės. — Ne, tai man, — nepaisydama suirzusios Molės prieštaravimų, įkišo saldėsį tarp sučiauptų lūpų, truputį įtraukė vidun, paskui susikišo į burną ir ėmė jį volioti, aiškiai jausdama didžiulį malonumą.

— Kloda? — Dilano balsas palūžo.

— Hmmm?

— Kloda?

Ji akimoju atsitokėjo ir įnirtingai sutriauškino saldėsį.

— Ką?

— Ar gerai jautiesi?

— Puikias.

— Atrodai truputį išsiblaškiusi.

— Nejaugi?

— Apie ką galvoji? — išgirdo Dilanas savo balsą.

Ji žaibiškai atsakė:

— Galvojau, kad labai tave myliu.

— Tikrai? — nepatikliai pratarė Dilanas. Jis blaškėsi. Vargu ar gali tuo patikėti, bet labai norėjo...

— Taip, tikrai, tikrai myliu tave, — ji prisivertė apkabinti jį.

— Garbės žodis? — jis pažvelgė jai į akis.

Ji ramiai sutiko jo žvilgsnį:

— Garbės žodis.

50

Prasidėjus rugpjūčiui, įtampa padidėjo. Pirmajame numeryje dar buvo spragų, jas stengiantis užpildyti atsirasdavo visokių sunkumų. Interviu su Benu Afleku buvo atšauktas, nes aktorius apsinuodijo maistu, atsisakyta reportažo iš batų parduotuvės, nes ji buvo netikėtai uždaryta, o straipsnis apie seksualiai aktyvias vienuoles pasirodė esąs pernelyg seksualus ir pavojingas juridiniu požiūriu.

Vieną dieną atsirado tiek beviltiškai daug žlugdančių kliūčių, kad apsipylė ašaromis ir Ešling, ir Mersedes. Net Triks akys ėmė įtartinai blizgėti. (Tada ji išdūmė iš kontoros į artimiausią parduotuvę, ten nušvilpė auskarus ir grįžo daug geriau nusiteikusi.)

Prie visų darbuotojų bėdų prisidėjo ir tai, kad jie negalėjo sau leisti tokios prabangos ir skirti pirmajam numeriui visą savo laiką ir dėmesį. Jie taip pat triūsė ir prie spalio bei lapkričio numerių. Be to, sąmyšio įkarštyje Liza sušaukė redaktorių susirinkimą, kuriame buvo aptariamas gruodžio numeris.

Tačiau ji nebuvo — nepaisant nuožmaus pasipriešinimo — „vergus išnaudojanti kalė“. Gruodžio filmai buvo iš anksto apžvelgti rugpjūtį. Jei kurio nors filmo žvaigždė būtų tuo metu atvykusi į miestą, būtų reikėję parengti su ja pokalbį tučtuojau, o ne po kelių savaičių, kai „Kolin“ darbo krūvis būtų sumažėjęs, o žvaigždė išvažiavusi į kitą šalį.

Žinoma, dar laukė pristatymo vakarėlis, dėl kurio Liza buvo tarsi apsėsta.

— Reikia apie jį viešai paskelbti, atkreipti visų dėmesį. Noriu, kad žmonės, negavę į jį kvietimo, verktų ir graužtųsi pirštus. Noriu įspūdingo svečių sąrašo, nuostabių dovanų, nepakartojamų gėrimų ir gardaus maisto. Pasvarstykim, — ji barškino pirštais stalą, — kokį maistą galėtume patiekti?

— Gal sušių? — sarkastiškai pasiūlė Triks.

— Puiku, — Liza atsiduso, o jos akys tviskėjo. — Žinoma, ir ką gi daugiau?

Ešling gavo užduotį sudaryti tūkstančio įtakingų Airijos asmenų sąrašą.

— Nesu tikra, ar Airijoje yra tūkstantis įtakingų žmonių, — suabejojo Ešling. — Ir tu nori, kad visi gautų dovanų. Iš kur ištrauksim pinigų?

— Šiek tiek parūpins rėmėjai, galbūt kosmetikos įmonė, — atšovė Liza.

Ji buvo dar prasčiau nusiteikusi negu visada. Praėjus trims dienoms po kuklaus jų pasiglamonėjimo ir bučiavimosi, Džekas išvyko į Naująjį Orleaną dalyvauti pasaulinėje Randolph Communications konferencijoje. Dešimčiai dienų! Jis atsiprašė, kad palieka visus tokiu sunkiu, įtampos kupinu metu, bet Liza labiau apmaudavo dėl to, kad jo išvyka nugesins varomąją jų besimezgančio romano jėgą.

— Užmeskit akį į kvietimą, — Liza švystelėjo Ešling su Mersedes sidabrinę kortelę.

— Hm, gražus, — pratarė Ešling.

— Būtų gražus, jeigu jame būtų kas nors parašyta, — pasišaipė Mersedes.

Liza suirzusi atsiduso:

— Jame ir yra žodžiai.

— Bet gal jie turėtų būti matomi plika akimi?

Ešling ir Mersedes pasilenkė ir ėmė sukinėti kortelę, kol šviesa taip ją apšvietė, kad išryškėjo žodžiai: taip pat sidabriniai, miniatiūriniai ir sugrūsti kampe.

— Tai juos suintriguos, — niūriai pasakė Liza.

Ešling sunerimo. Visa tai pasirodė nelabai gudru. Jeigu ji gautų tokį lapelį, šveistų į šiukšlių dėžę.

Liza buvo vienai dienai nuskridusi į Londoną aptarti vakarėlio gėrimų su „miksologu“.

— Kas tas miksologas? — pasiteiravo Ešling.

— Barmenas, — sausai atsakė Mersedes. — Vargu ar šioje šalyje jų stinga.

Mersedes atrodė, kad nugirdo, kaip Liza tariasi dėl botulino injekcijos tai dienai, kai bus Londone, tad įtarė, jog tai ir buvo tikroji priežastis, dėl kurios Liza susiruošė į kelionę. Ir tikrai, kai kitą dieną grįžo, jos kakta buvo lygi ir standi. Bet ji pateikė ir išsamų gėrimų, skirtų anaiptol ne mokinukams, sąrašą.

Svečiai bus pasitinkami šampano kokteiliu, paskui bus patiektas martinis su citrina, kokteiliai Cosmopolitan, Manhattan, kiti populiarūs svaigalai ir galų gale degtinė bei espresso kava.

— Ak taip, surūšiavau ir dovanas, — pasakė Liza. Ar ji vienintelė, kuri čia dirba? — Kiekvieną išeinantį svečią apdovanosime buteliuku siusiuko.

— Buteliuku ko? — Ešling buvo pavargusi ir suglumusi. Jeigu tai Lizos idėja, ji itin nevykusi.

— Siusiuko. Buteliuku siusiuko.

— Ketini tūkstančiui Airijos įtakingų asmenų dovanoti po buteliuką siusiuko? — ji neturėjo jėgų juoktis. — To gero per akis. Iš kur jo gausi? Ar ir mes visi turėsime prie šito prisidėti?

Atkarusiu žandikauliu Liza spoksojo į Ešling.

— Žinoma, iš Lancome.

Akimirksniu Ešling galvoje šmėstelėjo vaizdas, kaip šimtai Lancome darbuotojų varo į buteliukus, skirtus Lizai.

— Jie pasielgė labai šauniai.

Ką Liza kliedi?

— Tai tik penkiasdešimties mililitrų talpos buteliukai, — Liza toliau rėžė neprilygstamą šneką. — Bet jis atrodo gan didelis, ar ne? — ji ištiesė mažą Oui flakonėlį.

— O, — Ešling atsikvėpė, nes jai nušvito protas. — Turi galvoje Oui?13

— Taip. Ką gi daugiau?

Man reikia atsikvėpti, pagalvojo Ešling.

Ji paskambino Markui, šis su ja pasisveikino:

— Sveika, nepažįstamoji.

— Hm, taip, cha cha cha. Gal susitinkame priešpiečiams?

— Turėsi laiko? Aš pagerbtas.

— Pusę pirmos.

Kitaip ji nebūtų su tuo susidorojusi.

— Tik paklausyk, kokią linksmą istoriją tau papasakosiu, — Ešling buvo pasirengusi iškloti visą siusiuko Oui istoriją, bet Markas ją sąmojingai pertraukė:

— Juk aš — komikas?

Apstulbusi Ešling dėbtelėjo į jį.

— Kas tau?

— Nieko, — Markas ūmai nusižemino: — Oi, atsiprašau.

— Ar tu toks dėl to, kad aš labai apsikrovusi darbais? — Ešling ryžtingai ėmėsi sunkaus reikalo. Juodu buvo nerimtai susivaidiję vos keletą kartų, ir tai tik todėl, kad buvo nepaisoma jo jausmų. — Markai, tu esi vienintelis, galintis mane paguosti ir nuraminti. Seniai nemačiau Klodos, Tedo, Džoi ir kitų ir jau neprisimenu, kada buvau salsos pamokoje. Bet žurnalas išeis po dviejų savaičių, ir gyvenimas grįš į įprastas vėžes.

— Tikrai, — tyliai pasakė jis.

— Ateik šįvakar, — primygtinai kvietė ji. — Labai prašau. Po kelių dienų išvažiuoji į Edinburgą, nematysiu tavęs visą savaitę. Pažadu neužmigti.

Jis šyptelėjo:

— Juk turi kada nors pamiegoti.

— Nemiegosiu ilgai, na... būdrausiu gan ilgai, — darė ji užuominas.

Apleido jį. Tiesą sakant, neįstengė prisiminti, kada paskutinįsyk juodu mylėjosi. Tikriausiai prieš kokią savaitę, bet jau per seniai. Nors ji kitaip negalėjo: buvo įsitempusi ir nusikamavusi. Iš tikrųjų bus lengviau, kai jis išvyks.

— Jei tu labai pavargusi, nenoriu tavęs versti, — jis žvelgė susirūpinusiomis akimis.

— Aš nesu pervargusi, — juk gali ištverti vieną naktį, ar ne?

Greičiau ateitų rugpjūčio trisdešimt pirmoji. Tada vėl viskas bus kaip anksčiau.

Kloda susijaudinusi raudonomis akimis nužvelgė virtuvės stalą. Nebebuvo ko lyginti. Ji viską išlygino: Dilano marškinėlius, marškinius, glaudes, net kojines.

Kaltė, kaltė, siaubinga ėdanti kaltė. Ji vos pakentė save, norėjo iš neapykantos sau nusidirti odą.

Buvo pasirengusi tvarkyti visų daiktus. Norėjo būti ištikimiausia žmona ir labiausiai mylinti, pasiaukojanti motina. Kreigas su Mole turės suvalgyti viską, kas bus jų lėkštėse. Ji tyliai sudejavo: kokia motina ji tapo? Šėrė juos visokiais sausainiais, kokie tik pasitaikydavo po ranka, leido jiems nemiegoti iki vėlumos, kaip jie to norėdavo. Gana. Ji ketino būti labai griežta. Tiesą sakant, abejotinai pavojinga. Ir vargšas Dilanas. Vargšelis mylintis, ištikimas, darbštusis Dilanas. Jis to nenusipelnė. Išdavystės, siaubingo žiaurumo, to, kaip ji šaltai jį atstūmė: užmezgusi šį meilės romaną, ji neleido jam net prie jos prisiliesti.

Meilės romanas. Krūtinėje jai užgniaužė kvapą. Ji įsipainiojo į meilės romaną. Ją svaigino to nuotykio rimtumas. O kas bus, jeigu ji bus užklupta? Kas, jei Dilanas tai atskleis? Nuo tos minties jai vos nesustojo širdis. Reikia liautis. Tučtuojau.

Ji nepakentė savęs, nepakentė to, ką darė, o jeigu nutrauks santykius, kol niekas neišsiaiškino, viskas bus gerai, tarsi nieko ir nebuvo. Įkvėpta ryžto, ji pakėlė telefono ragelį.

— Labas, tai aš.

— Noriu, kad šis romanas baigtųsi.

Jis atsiduso:

— Ir vėl?

— Noriu pasakyti, kad nebesimatysiu su tavimi. Neskambink man ir nebesilankyk mano namuose. Myliu savo vaikus, myliu savo vyrą.

Po pauzės, kurios metu buvo girdėti traškesys, jis tarė:

— Gerai.

— Gerai?

— Gerai. Aš suprantu. Lik sveika.

— Lik sveika?

— O ką dar norėtum išgirsti?

Ji padėjo ragelį ir staiga pasijuto apgauta. Kur atpildas už tai, kad teisingai pasielgė? Atvirkščiai, ji pajuto nepasitenkinimą, tuštumą ir kančią. Jis net nesistengė kovoti. O ji manė, kad eina dėl jos iš proto. Niekšas. Anksčiau puoselėjo idiotišką mintį, kad užadys skyles Dilano kojinėse, desperatiškai stengdamasi parodyti meilę jam. Bet kai nusliūkino į virtuvę, visas namų šeimininkės pasiryžimas buvo išgaravęs. Velniop, abejingai pagalvojo, Dilanas galės nusipirkti naujas kojines.

Kone prieš savo valią ji nuskuodė atgal į holą, čiupo telefoną ir paspaudė perskambinimo mygtuką.

— Alio, — atsiliepė jis.

— Nedelsdamas atvažiuok, — jos balsas buvo verksmingas ir piktas. — Vaikų nėra, turime laiko iki keturių.

— Jau važiuoju.

Ešling išėjo iš kontoros tik pusę devynių. Ją kamavo šleikštulys, ji buvo išsekusi, taigi nebūtų ištvėrusi dešimties minučių kelio pėsčiomis iki namų, todėl pasigavo taksi. Atsilošusi patikrino mobiliojo žinutes. Tik viena. Iš Marko. Šįvakar neateis pas ją, nes turi eiti į spektaklį. Ačiū Dievui, atsiduso. Dabar galės paskambinti Klodai, o paskui ners tiesiai į lovą. O po dviejų savaičių, kai viskas bus baigta, ji užsiims Marku...

Išlipusi iš taksi, susidūrė su Bū, po jo akimi buvo mėlynė.

— Kas atsitiko!

— Šeštadienio vakaras labai tinka muštynėms, — šmaikščiai atsakė. — Prieš kelis vakarus. Girtas tipelis užsimanė peštis. Ak, tie gyvenimo gatvėje džiaugsmai!

— Tai siaubinga!

Žodžiai išsprūdo greičiau, nei Ešling būtų galėjusi juos sulaikyti.

— Gal neprieštarausi, jei paklausiu, kodėl, hm, esi benamis?

— Karjeros žingsnis, — visiškai rimtai pasakė Bū. — Prašydamas išmaldos, kasdien uždirbu du šimtus svarų, tiek gauna visi benamiai, argi neskaitei laikraščiuose?

— Tikrai?

— Ne, — sarkastiškai pasišaipė jis. — Man pasiseka, jei sužvejoju du šimtus pensų. Tai sena istorija. Jokio darbo, jei neturi gyvenamosios vietos adreso, ir jokio adreso, jei neturi darbo.

Ešling buvo apie tai girdėjusi, bet niekuomet nemanė, jog taip iš tikrųjų būna.

— Bet ar tu neturi, hm, supranti, šeimos, kuri tau padėtų? Pavyzdžiui, tėvų?

— Ir taip, ir ne, — jis sukikeno ir paaiškino: — Mano vargšė mama yra prastos sveikatos. Protelis pasimaišęs. O tėtis įspūdingai išnyko, kai man buvo penkeri. Taigi buvau atiduotas į globos namus.

— O Dieve, — Ešling gailėjosi, kad įsivėlė į tokį pokalbį.

— Taip, aš — tipiškas benamio pavyzdys, — liūdnai tarė Bū. — Tai labai nesmagu. Tiesą sakant, negalėjau išbūti nė vienuose globos namuose, nes norėjau gyventi su savo mama, todėl sugebėjau prasiskinti sau kelią per švietimo sistemą, nelaikydamas nė vieno egzamino. Todėl, net ir turėdamas savo būsto adresą, tikriausiai vis tiek negaučiau darbo.

— Kodėl nesikreipi į nakvynės namus?

— Tenai pirmiausia priimamos moterys ir vaikai. Jei pastočiau, turėčiau daugiau galimybių. Tačiau bevaikiai vyrai, manoma, gali pasirūpinti savimi, todėl jiems nedaroma jokių nuolaidų.

— O bendrabutis? — Ešling buvo girdėjusi, kad tokie yra.

— Jame jokių kambarių benamiams. Šiame mieste gausybė benamių.

— Ak. Ak, tai baisu. Viskas siaubinga.

— Atsiprašau, Ešling, sugadinau tau dieną, ar ne?

— Ne, — atsiduso ji. — Ši diena ir šiaip nebuvo sėkminga.

— Ei, aš baigiau „Nelemtas dienas“, — šūktelėjo jai įkandin Bū. — Tie serijiniai žudikai tikrai žino, kaip žaloti. Ir jau įpusėjau „Surūšiuota!“ Viename puslapyje suskaičiavau trylika žodžių „dulkintis“.

— Įsivaizduoju, — ji neturėjo jėgų klausytis Bū knygų „apžvalgos“.

Ešling sunkiai užplumpino laiptais, prisipylė taurę vyno ir pasiklausė atsakiklio. Vėl atėjo seniai girdėtos žinutės iš Cormac. Aišku, kad hiacintų svogūnėliai bus atvežti kitą savaitę, o tulpių reikės dar palaukti.

Tada susidrovėjusi Ešling paskambino Klodai. Jos nesišnekėjo jau keletą savaičių, iš tiesų, nuo ano savaitgalio, kai buvo išvykusi į Korką.

— Aš labai labai atsiprašau, — nusižeminusi kalbėjo Ešling. — Turbūt nepasimatysim, kol pasirodys tas sumautas žurnalas. Dažniausiai užtrunku darbe iki devynių vakaro ir esu taip nusikalusi, kad vargiai prisimenu savo vardą.

— Nieko tokio. Ketinu išvažiuoti.

— Atostogauti?

— Kitą savaitę išvažiuoju viena kelioms dienoms. Į sveikatingumo centrą Viklove... Nes esu įsitempusi ir persidirbusi, — užbaigė Kloda, įnirtingai teisindamasi.

Staiga Ešling labai aiškiai prisiminė, kaip Dilanas buvo susirūpinęs dėl Klodos ir kaip juodu šnekėjosi. Akimirksniu ją persmelkė labai labai bloga nuojauta. Nelaimės grėsmė. Kloda kėlė šiokį tokį nerimą ir balansavo ties didžiule paslapties atskleidimo riba.

Ešling pajuto kaltę ir baimę.

— Kloda, kažkas tau darosi, ar ne? Labai atsiprašau, kad nebuvau su tavimi. Leisk tau padėti, prašau, leisk padėti, turi išsipasakoti, kas tave slegia.

Kloda tyliai pravirko, ir tada Ešling apėmė tikrų tikriausia baimė. Kažkas iš tikrųjų buvo blogai.

— Pasakyk man, — ragino Ešling.

Bet Kloda tik sukūkčiojo:

— Ne, negaliu, aš — baisi moteris.

— Tu ne baisi, tu nuostabi!

— Tu nežinai, aš labai bloga, tu nė nenutuoki, o tu tokia gera... — ji raudojo ir kažką padrikai vapėjo.

— Aš ateisiu, — karštai pasisiūlė Ešling.

— Ne. Ne, prašau, nedaryk to, — dar truputį pasriūbavusi, Kloda sušniurkščiojo ir tarė: — Viskas gerai. Dabar man geriau. Tikrai.

— Žinau, kad taip nėra, — Ešling pajuto ją išsisukinėjant.

— Yra, — ji buvo kone griežta.

Vos padėjus ragelį, Ešling pradėjo purtyti drebulys. Tedas. Sumautas Tedas. Ji nujautė... Virpančiais pirštais ji surinko jo numerį ir puolė kaltinti:

— Jau seniai tavęs nemačiau.

— O kas kaltas? — įsižeidė jis. O gal teisinosi?

— Taip, atsiprašau, kaltas darbas. Gal kur nors nueitume?

— Puiku! Šįvakar?

— Hm, kaip dėl kitos savaitės?

— Ne, aš negaliu.

— Kodėl?

Tik nesakyk, nepasakyk, kad...

— Kelioms dienoms išvažiuoju.

O Dieve. Ji paliovė kvėpuoti, tarsi gavusi smūgį į pilvą.

— Su kuo?

— Su niekuo. Važiuoju į Edinburgo festivalį.

— Nejaugi?

— Taip, tikrai, priešiškumas užnuodijo telefono linijas.

— Na, sėkmingos kelionės į Edinburgą su niekuo, — sarkastiškai palinkėjo Ešling ir padėjo ragelį. Ji paprašys Marko, kad nenuleistų nuo jo akių, kad jai pasakytų, ar matė Tedą su Kloda arba, dar geriau, ar iš viso matė Tedą.

51

Pro sunkių, isteriškų dienų ir bemiegių naktų miglą priartėjo rugpjūčio trisdešimt pirmoji, „Kolin“ išleidimo diena. Pernelyg pernelyg greitai.

Ešling pažadino baisus pažįstamas skausmas, dūręs jai ausį it skrybėlaitės smeigtukas. Ji taip ir žinojo. Visados galėjo pasikliauti savo nieko neverta ausimi, kuri pasiųsdavo pačiu netinkamiausiu metu: tai tarsi pirmas jos egzaminas, pirmoji diena naujame darbe. Jei būtų ją apvylusi šiandien, pasak Lizos, „svarbiausią dieną jos darbe“, būtų beveik sužlugdžiusi jos viltį.

Beveik, bet ne visai, niūriai pagalvojo Ešling. Ji prarijo keturias paracetamolio tabletes ir įsikišo į ausį vatos gumulėlį. Viskas susikomplikavo. Ji negalėjo pati išsiplauti riebaluotos galvos, nes jeigu į ausį pateks vandens, prieš darbą turės nueiti pas gydytoją ir įsiprašyti pas kirpėją per priešpiečius, o jų negalėjo sau leisti.

Ji labai prašė gydytojo Makdevito priimamojo seselės, kad anksti paskirtų vizitą, tada — maldavo gydytojo, kad duotų jai stiprių skausmą malšinančių vaistų.

— Antibiotikai ims veikti tik po kelių dienų. Kai man skauda, negaliu blaiviai mąstyti...

— Jums visai nereikėtų mąstyti, — ėmė bartis jis. — Turėtumėt gulėti lovoje namie.

O, kad ji galėtų! Vos išplėšusi receptus, turėjo skuosti į filmo peržiūrą, ten visi jos sutikti žmonės kalbėjosi su riebaluotais jos plaukais. Filmas tęsėsi tris begalines valandas, per jas ji suirzusi neramiai muistėsi ir nenustygo vietoje, galvodama apie darbus, kuriuos galėtų nuveikti kontoroje. Tik pamanyk, kitados jai atrodė, kad visa, kas susiję su darbu, yra žavu.

Kai ėmė slinkti filmo kūrėjų sąrašas, ji griebė iš žurnalisto rankų pranešimą spaudai ir pasileido bėgti. Po rekordiškai trumpo laiko — po dešimties minučių — įsiveržė į beveik tuščią „Kolin“ redakciją, suklupdama ant vakarinių basučių ir painiodamasi tarp suknelių, kurių buvo pilnos spintos ir prikabinta net ant durų. Lizos telefonas skambėjo, bet kol ji pribėgo, žmogus jau buvo padėjęs ragelį. Ji puolė prie savo telefono — paaiškėjo, jog žuvusi paskutinė viltis užsirašyti pas kirpėją ketvirtadienį per priešpiečius. Mėgino paskambinti į tuos grožio salonus, kurie turėjo būti dėkingi „Kolin“, deja...

Ji išgirdo.

— Kritiška padėtis? Taip, mes žinome apie šį vakarą. Pas mus yra Liza.

Gerai, dėl šito nebesuks galvos. Liza išnaudos visą jų laiką. Skambučiai į kitas kirpyklas atskleidė, kad Mersedes, Triks, Dervla, net ponia Morli ir baidyklė Šauna, norėdamos pasigražinti, pasinaudojo „Kolin“ vardu.

Atsiprašau? Ir kas aš per sumauta idiotė?

Bet ji neturėjo kada save plūsti ir keikti: buvo bepuolanti į paniką. Jos plaukai skleidė gaižų, sudususį kvapelį. Turės išsitrinkti galvą čia. Laimė, redakcija buvo užversta plaukų priežiūros priemonėmis, tarp jų galėjai rasti net svarbiausią — šampūną. Tačiau jai reikėjo pagalbos, o redakcijoje trynėsi vienintelis Bernardas, šios dienos proga pasipuošęs savo geriausia liemene, išmarginta rombų raštu.

— Bernardai, ar malonėtum pabūti mano asistentu ir padėti išsiplauti galvą?

Bernardas išsigando.

— Man ausies uždegimas, — kantriai paaiškino ji. — Man reikia padėti, kad į ją nepatektų vandens.

Jis susigūžė iš baimės.

— Tegu tau padeda kuri nors iš merginų.

— Apsidairyk, redakcija tuščia. O mažiau nei po valandos manęs laukia pokalbis su Najam Kjuzak, taigi turiu susitvarkyti tučtuojau.

— Kada grįši?

— Paskui eisiu tiesiai į viešbutį užbaigti pasiruošimų. Prašau, Bernardai!

— O ne, — net susirietė jis. — Negaliu, tai būtų negerai.

Dieve! Po perkūnais! Bet ko ji tikėjosi? Bernardui keturiasdešimt penkeri, o jis vis dar gyvena su savo motina.

— Be to, turiu eiti į kreditų sąjungą.

Ir Bernardas išmovė pro duris.

Ešling susmuko ant stalo ir vos neapsiverkė. Jai diegė ausį, ji buvo nusikalusi ir turės eiti į vakarėlį prisiplojusiais nešvariais, riebaluotais plaukais, o visi kiti atrodys fantastiškai. Ji užsidengė ranka dilgčiojančią ausį ir leido kelioms ašaroms nuriedėti per skruostus.

— Kas atsitiko?

Ji pašoko. Tai buvo Džekas Divainas, jis įdėmiai ir beveik su nerimu žvelgė į ją.

— Nieko, — sumurmėjo Ešling.

— Kas atsitiko?

— Šiandien vakarėlis, — apmaudžiai atsakė ji. — Mano galva nešvari, negaliu niekaip įsisprausti pas kirpėją, negaliu pati išsitrinkti galvos, nes man ausies uždegimas, ir niekas man neištiesia pagalbos rankos.

— Kas tas niekas? Bernardas? Ar todėl jis taip greitai iškūrė? Vos nepargriovė manęs, išeinančio iš lifto.

— Jis išlėkė į kreditų sąjungą.

— Ne, tai netiesa. Jis eis tenai tik penktadienį. Dieve, tu jį labai išgąsdinai.

Džekas pratrūko nuoširdžiai juoktis, o Ešling niūriai dėbsojo į jį. Paskui jis pasidėjo šūsnį dokumentų ir staiga sukruto.

— Tučtuojau eime, ir greičiau!

— Kur?

— Į vonios kambarį trinkti tau galvos.

Ji atgręžė į Džeką liūdną veidą.

— Tu užsiėmęs.

Jis visada būdavo užsiėmęs.

— Tai truks neilgai. Eime!

— Į kurį vonios kambarį? — galų gale išstenėjo Ešling.

— Vyrų... — pratarė jis, paskui nutilo. Jie surėmė akis, tyliai grumdamiesi. — Bet...

— Ne į vyrų, — pasakė ji kaip įmanydama tvirčiau.

— Bet...

Gana jau to, kad Džekas Divainas turi plauti jai galvą, tad susidūrimas kaktomuša su pisuarų siena peržengtų visas ribas.

— Na gerai, — nugalėtas atsiduso Džekas.

— Tai ne visai panašu į mūsiškį, — Džekas mindžiukavo ant slenksčio, žvelgdamas į visai nepavojingą tualetą, tarsi jis būtų nuostabus ir net šiek tiek bauginantis.

— Eikš, — trumpai tarstelėjo Ešling, stengdamasi nuslėpti nepatogumą ir sumišimą. Ji paėmė guminę dušo žarną ir pabandė užmauti ant čiaupo. Bet ji nesėkmingai susiplojo ir susigarankščiavo. — Niekam tikęs šlamštas, — ji sukando žandikaulį. Ar galėjo ši diena susiklostyti dar blogiau?

— Duok ją man, — jis pasilenkė prie jos, o ji vikriai pasitraukė jam iš kelio. Vienu trūktelėjimu aukštyn jis užmovė žarną ant čiaupo.

— Ačiū, — sumurmėjo Ešling.

— Kas dabar? — jis žiūrėjo, kaip ji, pakišusi rankas po vandens srovelėmis, reguliuoja vandenį, kol jis pasieks tinkamą temperatūrą.

Ešling palenkė galvą į baltą porcelianinę kriauklę.

— Pirmiausia sušlapink plaukus. Ir saugok ausį, — viešpatie, ji būtų įstengusi tai padaryti ir pati!

Jis neryžtingai paėmė šniokščiančią dušo galvutę ir šliūkštelėjo jai ant galvos bandomąją vandens čiurkšlę. Rudi jos plaukai akimirksniu pasidarė glotnūs ir juodi.

— Turi sušlapinti visus, — dusliai šūktelėjo.

— Žinau! — ji pajuto, kad jis pradėjo nuo kairiosios ausies — sveikosios — pakeldamas plaukus, metodiškai skirstydamas juos į sruogas, sušlapindamas jas, paskui persikeldamas prie plaukų linijos ir žemyn kaklo link. Tai kuteno, bet maloniai.

Kai jis išsitempė, norėdamas pasiekti visus plaukus, ir pasilenkė virš jos nugaros, jo šlaunis atsidūrė visai prie pat jos šono. Ji pajuto sklindančią nuo jo šilumą ir labai aiškiai suvokė, kad durys uždarytos. Juodu vieni. Ešling išmušė prakaitas.

Bet vanduo ėmė tekėti dešiniosios ausies kryptimi, ir jos dėmesį atitraukė išgąstis.

— Atsargiai!

— Gerai! — Džekas buvo nusivylęs. Manė, jog neblogai susidoroja su tokiu darbu, juolab kad jam yra tekę trinkti galvą tik sau.

— Atsiprašau, — tarė Ešling dusliu balsu. — Bet jei vanduo pateks į vidų, pradurs ausies būgnelį. Jau dukart buvo taip nutikę.

— Gerai, supratau, — jis sulėtino judesius ir pirštais švelniai braukė, nukreipdamas vandenį nuo pavojingos zonos. Keista, bet jį sujaudino odos išlinkimas užpakalinėje jos ausies pusėje. Ta maža nekalto švelnumo linija, nuo kurios prasideda energingas plaukų gyvenimas. Ji atrodė tokia graudi, miela ir nepaaiškinamai didinga. Ir tas didžiulis idiotiškas vatos gumulas, stirksantis iš šono... Jis nurijo seilę.

— Šampūnas, — nutraukė jo svajas Ešling. — Užlašink lašą, tada išmuilink...

— Ešling, žinau, kaip reikia elgtis su šampūnu.

— O taip.

Jis iš lėto ėmė pirštais sukti ratus, įtrindamas šampūną. Ūmai ji pajuto malonumą. Užsimerkė ir pasidavė tam jausmui. Pastarasis alinantis mėnuo nutolo, o nepakeliamas darbo krūvis palengvėjo.

— Kaip man sekasi? — paklausė jis.

— Puikiai.

— Visados norėjau mokėti gražiai manipuliuoti savo rankomis, — prisipažino jis. Jo balsas buvo ilgesingas.

— Dirbti kirpėju negalėtum, — sumurmėjo apmaudaudama, kad turi kalbėti, nes jai labai patiko ši procedūra. — Nemoki maivytis.

Jo stiprioms, tvirtoms rankoms darbuojantis, jos galva dilgčiojo nuo ekstazės. Ji mirtinai pavėluos į pasimatymą su Najam Kjuzak, bet, atvirai šnekant, jai buvo nusišvilpt. Maži jaudinantys šiurpuliukai bėgiojo palei plaukų liniją, išsisklaidė pervargusio kūno įtampa, o prieblandoje skendinčiame kambaryje buvo girdėti tik Džeko kvėpavimas. Susilenkusi virš kriauklės, ji buvo apgaubta migdančios jo šilumos. Palaima... Bet pajutusi, kad bunda geismas, išsigando. Jis paėmė ne tą šampūną. Ji taip ir žinojo. Tai pernelyg intymu.

Ir dar vienas dalykas kėlė jai rūpestį. Vertikalus sukietėjimas, kuris slankiojo aplink jos kepenis ir atsirado maždaug toje vietoje, kur turėtų būti Džeko Divaino slėpsnos. O gal tai tik jos vaizduotė?

— Dabar jau gali išskalauti, — tyliai tarė ji. — Ir užpilk truputį kondicionieriaus, bet sukis greičiau. Aš pavėluosiu.

Tai Džekas Divainas. Jos viršininkės bosas. Ji nežinojo, kas dedasi, bet kad ir kažin kas, tai buvo labai keista.

Kai tik jis baigė, ji nuspaudė vandens perteklių, tada pamatė, kaip jis atneša rankšluostį.

— Galiu ir pati, ačiū, — jai užėmė kvapą.

Veidrodyje jų akys susidūrė. Ji ūmai nukreipė žvilgsnį nuo juodų jo akių. Buvo sutrikusi, sumišusi...

Visados taip pasijusdavo šalia jo, tačiau dabar jausmai buvo nepalyginti stipresni.

— Ačiū, — mandagiai išspaudė ji. — Labai padėjai.

— Nėr už ką, — jis nusišypsojo, ir nuotaika pasikeitė taip smarkiai, kad vėliau ji svarstė, ar jai tik nepasigirdo tokie jo žodžiai: — Nesu jau toks didžiulis pabaisa, kaip visiems jums atrodo.

— Ne, mes ne...

— Aš tik sunkiai dirbantis tipelis.

— Hm, tiesa!

— Na, dabar iš kiek lažinamės, kad Triks nutvers mane, išeinantį iš moterų tualeto?

Ešling akimirką pagalvojo ir atsakė:

— Iš dešimties svarų.

52

Kai Džekas pasirodė Herbert Park viešbutyje, vakarėlis jau buvo įsismarkavęs. Jame buvo tikra spūstis. „Kolin“ numeriai gulėjo ant stalų, sudėti didžiulėmis blizgančiomis krūvomis, o merginos buvo išsirikiavusios į labai efektingą konvejerį — jos turėjo sutikti ir užimti laukiamus įtakingus asmenis.

Pirmoji trumpo stabtelėjimo vieta buvo Liza, visa išsiblizginusi ir vylingai švytinti, turbūt kaip niekada graži. O štai ir Ešling, kerėpliškai atrodanti su suknele ir aukštakulniais, tikrino kvietimus pagal sąrašą. Mersedes, gyvatiškai laiba su juodu blizgančiu drabužiu, atėjusiesiems segė ženkliukus su pavarde, Triks, menkai teapsirengusi, nurodinėjo žmonėms, kur yra drabužinė. Gražūs jauni vyrai ir moterys siuvo su padėklais, ant kurių puikavo kokteiliai suaugusiesiems.

— Madam redaktorė, — Džekas stabtelėjo priešais Lizą.

— Labas, tai aš turiu sveikintis! — išsišiepė ji.

— Gerai, tada pasisveikink su manimi.

Ji pabučiavo jam į skruostą ir, parodijuodama bjaurią žurnalo redaktorę, sušuko:

— Brangusis, kaip pasakiškai nuostabu susitikti su jumis! Beje, kas esate jūs?

Džekas nusijuokė ir nuėjo prie Ešling, ši pakėlė akis nuo sąrašo.

— O, labas, — netikėtai žaismingai pasisveikino ji. — Divainas. Džekas. Sąraše jūsų nerandu. Kas jūs? Įtakingas ar galingas asmuo?

— Nei toks, nei anoks, — jis perliejo žvilgsniu juodą laisvą jos tiesaus kirpimo suknelę. — Puikiai atrodai, — bet iš tikrųjų turėjo galvoje: „Atrodai kitokia“.

— Retai kada apsivelku suknelę, — prisipažino Ešling. — Ir jau spėjau suplėšyti pėdkelnes.

— Kaip pasisekė šukuosena?

— Pats įvertink, — ji nerangiai apsisuko.

Kitos moterys su lygių trumpų plaukų šukuosena atrodytų elegantiškai ir grakščiai; o Ešling ji teikė žavaus paprastumo, ir jam truputį dilgtelėjo širdį.

— O ausis?

— Kuri ausis? — linksmai paklausė Ešling, tada kilstelėjo šampano kokteilį. — Į sveikatą! Visai nebeskauda. Dabar prašyčiau žengti toliau.

Liza visą vakarą priiminėjo sveikinimus. Vakarėlis buvo tikras triumfas: atėjo visi. Nuodugnios paieškos padėjo atkasti tik šešis šimtus keturiolika įtakingų Airijos asmenų, bet, regis, nė vienas nepasididžiavo ir atvyko. Kambarys ūžė nuo liaupsių ir linkėjimų. Tai buvo nuostabu!

Nors ir būta nesėkmių spaustuvėje, „Kolin“ puikiai pavyko. Blizgūs ką tik iškepto žurnalo puslapiai dar garavo spaustuvės šiluma. Tik vienuoliktą vakaro Liza gavo įžymybės laišką. Jį sukurpė pagrindinis ką tik susikūrusios vyrukų grupės Laddz dainininkas Šeinas Dokeris, nervingas jaunuolis, su kuriuo Liza susipažino prieš kelis mėnesius per vieną renginį. Jis tapo bona fide^14 numylėtiniu, jo namų sienomis it kokios beždžionės repečkojosi paauglės.

Šeinas prisiminė Lizą. Ir kaip būtų galėjęs pamiršti vienintelį žmogų, kuris buvo jam toks malonus per daugybę mėnesių? Jei tik iškraustys iš savo stalčiaus paaugles, bus laimingas, galėdamas parašyti laišką. Ir visi pritarė, kad jo straipsnis turi patrauklaus šviežumo ir gyvumo, kurio neįstengtų perteikti žilagalviai senieji rokeriai.

Nuo Lizos veido neišnyko graži plati šypsena. Ir kas prieš keturis mėnesius būtų galėjęs pamanyti, kad jai pasiseks nuveikti tokį titanišką darbą? Ir kad dėl to ji taip puikiai jausis?

Išsisprendė net ir reklamos reikalai: visiems susuko galvas Fridos Kieli nuotraukos su benamiais. Visų svarbiausių mados namų spaudos biurai suprato, kad „Kolin“ — ne provincialus žurnaliūkštis, o jėga, su kuria reikia skaitytis. Jie ne tik įdėjo didžiules brangias reklamas, bet ir, tiesą sakant, paprašė, kad jų kolekcijos būtų reklamuojamos ir būsimuose numeriuose.

— Sveika, Liza, — ji atsigręžė ir išvydo Ketę, savo kaimynę, laikančią padėklą su sušiais.

— O, sveika, Kete.

— Ačiū, kad parūpinai man šitą darbą.

— Nėra už ką.

— Keli žmonės teiraujasi, kur yra dešros suktinukai.

Liza nusijuokė:

— Jų ir neturėtų čia būti.

— Paragavau to sušio, — prisipažino Ketė. — Visai nieko.

Iš paskos svirduliavo Markas Valentainas, jis atrodė nusikamavęs. Liza apdovanojo jį akinama šypsena. Už jo siūbavo dar labiau nusikamavęs Džasperas Frenčas. O štai ir Kalvinas Karteris, specialiai atskridęs iš Niujorko.

Kalvinui visi spaudė rankas ir vadino vardu.

— Nepakartojama, Liza, — jis permetė žvilgsiu išsipusčiusią minią. — Nepakarrrtojama. Puiku, Liza, metas kalboms!

Kalvinas užšoko ant neaukštos scenos ir pradėjo nuo airiškos frazės, kurią jam paraidžiui užrašė Ešling.

Jis ėmė nesuprantamai vapėti tuos žodžius ir jam, regis, nelabai sekėsi, nes salėje griaudėjo juokas. Žinoma, Kalvinui visada būdavo sunku atskirti, kada žmonės juokiasi kartu su juo ir kada — iš jo.

Paskui jis išrėžė kalbą apie Dubliną, žurnalus ir apie tai, koks nepaprastas „Kolin“ žurnalas.

— Ir moteris, kuri pavertė tai tikrove... — jis ištiesė ranką, norėdamas pasiekti Lizą. — Ponios ir ponai, pristatau jums redaktorių redaktorę Lizą Edvards!

Kai kambaryje pratrūko apgirtusių žmonių plojimai, Liza užlipo ant pakylos.

— Plok, — sušnypštė Ešling Mersedes, — kitaip lėksi iš darbo.

Mersedes piktai nusijuokė ir toliau stovėjo, sukryžiavusi rankas. Ešling metė į ją sunerimusį žvilgsnį, bet negalėjo delsti. Jai buvo patikėta įteikti puokštę. Ji taip pat buvo ganėtinai apsvaigusi — nusialinimo, malšinančių skausmą vaistų ir, aišku, alkoholio derinys, — bet tikėjosi, kad išstovės ant kojų, įstengs užlipti tuos kelis laiptelius ir paduoti gėles.

Kai Liza sakė kalbą, jos akys buvo įsmeigtos į Džeką, arba Vakaro puošmeną, kaip ji slaptai jį vadino. Jis buvo atsišliejęs sienos ir sukryžiavęs rankas, o jo vos pastebimas šypsnys apgaubė ją šiluma ir dėkingumu.

Tai ją dar labiau pakylėjo. Šis vakaras yra jos. Nuo tada, kai jis grįžo iš Naujojo Orleano, jie buvo per daug užsiėmę, kad būtų galėję linksmintis, ji net neturėjo laiko flirtuoti su juo. Bet, pasibaigus šiam vakarui, juodu galės pailsėti ant laurų, ir ji tikėjosi, kad šalia jos ilsėsis būtent jis. Ji peržvelgė publiką neaiškiai šypsodamasi. Kur ta subingalvė Ešling? Ak, štai ir ji. Liza linktelėjo galvą — metas puokštei.

Po kalbų vakarėlis įsišėlo. Kalvinas buvo sunerimęs: Niujorke šitaip negeriama. O kur dingo Džekas?

Išvargęs nuo džiaugsmingų sveikinimų, jis buvo susiradęs ramią vietelę kampe ir maloniai ten įsitaisęs. Ant stalo mėtėsi keli apkramsnoti sušiai — matyt, kažkas buvo taip suglumintas tokio valgio, kad nepajėgė jo sudoroti.

Bet jo ramybę sudrumstė su trenksmu atsilapojusios durys, ir pro jas muzikos ritmu iššuoliavo Ešling, laikydama rankose taurę ir cigaretę. Ji buvo neįtikėtinai puiki šokėja, kiekviena jos kūno dalis ritmingai judėjo kaip maišas su šunyčiais. Gal todėl, kad ji buvo girtut girtutėlė, dingtelėjo jam.

Ji atšokavo prie Džeko ir nušveitė rankinę su nusitašiusio žmogaus jėga, tada pastebėjo kažką boluojant ant savo kelio.

— Dėmesio, nubėgusi akis! — pranešė ji. — Paduok man rankinę. — Nepaleisdama iš burnos cigaretės ir prisimerkusi nuo jos dūmų, išžvejojo iš rankinės plaukų laką ir greitai apipurškė nubėgusios akies takelį, besidriekiantį nuo pusės blauzdos iki šlaunies.

Džekas žvelgė į visai tai it apkerėtas.

— Kodėl su plaukų laku?

— Jis nebeleis akiai bėgti toliau.

Ešling burna darbavosi kaip peristaltika, jai kalbant ir toliau pučiant dūmą. Žvelgdamas į ją, tvirtai laikančią cigaretę lūpų kampe, jis pajuto keistą pagarbią baimę.

Džekas žiūrėjo, kaip ji deda flakoną atgal į rankinę, ir jam šovė į galvą mintis, kad jis galėtų jai patikėti savo gyvenimą.

Staiga ji veriamai sušuko, tarsi būtų pagalvojusi apie kažką nuostabaus, tada vėl pasirausė rankinėje ir, apimta juoko priepuolio, ištraukė mažą stiklinį buteliuką. Labai džiugiai purkštelėjo iš jo ant riešo ir ištiesė ranką Džekui.

— Ar atspėsi? Užuodžiu siusiuką.

Ji ėmė taip raitytis iš juoko, tarsi tai būtų nepaprastai juokinga, taigi ir jis ėmė krizenti, nors nesuprato kodėl.

Ji parodė Oui buteliuką.

— Oui, Oui, ar supratai? Nemokama šio vakaro dovana. Gaila, kad ji bus įteikiama vakarėlio pabaigoje, kitaip vaikštinėtume ir visiems sakytume: „Jūs kvepiate siusiuku...“ Ei, tik pažvelk, — kažką pastebėjo ji. — Tu kramtai nagus? — ji stvėrė jo ranką ir ėmė ją tyrinėti.

— Na, taip, — prisipažino jis.

— Kodėl?

— Nežinau, — jis norėjo atskleisti priežastį, bet jos nesugalvojo.

— Tu pernelyg nerimauji, — su neaiškiu gailesčiu paplekšnojo švelnų dantytų jo pirštų gyvuonį. Paskui įbedė žvilgsnį jam į veidą. — Ar turi cigarečių? Manąsias nudžiovė Džasperas Frenčas.

— Maniau, kad turi atsarginį pakelį, — jis stengėsi juokauti, bet jo burna buvo sustingusi, lyg būtų pas stomatologą.

— Turėjau, bet jis ir jį pavogė.

Džekas pamatė, kad kitame kambario gale Liza kilsteli jam taurę. Jos kūno kalba kvieste kvietė. Jis apgraibomis ieškojo cigarečių, o jo galva buvo tarsi prikimšta vatos, ir jis neįstengė blaiviai mąstyti. Liza graži. Sumani, protinga, šauni ir žaisminga, jį labai žavėjo jos įžvalgumas ir energija. Be to, iš tikrųjų jam patiko. Turi patikti. Juk jis ją net pabučiavo! Tačiau net jeigu ir taip, nebuvo tikras, kaip šitaip nutiko.

Šįvakar Liza turėjo dėl jo planų, bet staiga jis aiškiai suprato, kad nenori į juos veltis. Kodėl ne? Ar todėl, kad Liza ištekėjusi? Kad jie kartu dirba? Kad dar ne viskas baigta su Mei? O gal todėl, kad jis neužbaigė reikalų su Di? Bet priežastis slypėjo ne čia. Viskas dėl Ešling. Moters, kurią anksčiau vadindavo mažąja panele Pataisyk.

Kas, po galais, jam darosi? Gal jį blogai veikia laiko juostų pasikeitimas? Jam tavaravo akyse. Bet ne, jis juk grįžo prieš dvylika dienų.

Ir jis priėjo prie dar vienos išvados. Vienos neišvengiamos išvados.

Jam nervinis nusilpimas.

53

Ešling pabudo jausdamasi taip, tarsi naktį būtų ją pervažiavusi krovininė mašina. Jai diegė ausį, skaudėjo kaulus, kamavo nuovargis, tačiau kam tai rūpėjo? Anas vakaras buvo nuostabus. Vakarėlis ne tik puikiai pasisekė, bet buvo ir labai smagus.

Vieną akimirką ji nesusivokė, ar lovoje guli viena. Paskui prisiminė, kad kažkuriuo vakaro momentu pametė Marką ir viena grįžo namo. Nieko baisaus. Dabar, kai žurnalas išėjo, gyvenimas grįš į savo vėžes.

Virtusi vienu skauduliu, ji nusliūkino prie sofos. Tenai sutraukė cigaretę ir pasižiūrėjo televizorių. Jos smegeninė buvo lyg sudaužyta. Ji bjauriai vėlavo į darbą, bet buvo vis tiek. Pagal tylų susitarimą šiandien kiekvienas gali pasirodyti darbe kada nori. Galų gale ji nenoromis nusiprausė, apsirengė ir tik vienuoliktą išėjo iš namų. Lauke lijo. Virš miesto kybojo niūrūs žemi rugsėjo debesys, viskas tviskėjo žaliai pilka šviesa. Kelios pėdos nuo Ešling durų ant drėgno šaligatvio kiūtojo Bū. Susigūžęs, prilipusiais prie galvos plaukais. Per jo veidą tekėjo lietaus upeliai. Bet kai Ešling priėjo arčiau ir pamatė, kad jo veidas šlapias ne nuo lietaus, jai labai susopo širdį. Bū verkė.

— Bū, kas tau? Ar kas nors atsitiko?

Jis pakėlė į ją akis, plačiai išsižiojo, ir jo gerklėje užstrigo tylus riksmas.

— Pažvelk į mane, — viena ranka uždengdamas akis, kita parodė į save, į permirkusius nešvarius drabužius, į kiaurą dangų virš galvos. — Tai labai žemina, — sudrebėjo jis.

Ešling sustingo. Bū dažniausiai būdavo labai linksmas.

— Aš alkanas, sušalęs, peršlapęs, purvinas, nuobodžiaujantis, vienišas ir išsigandęs! — jo veidas persikreipė iš verksmo. — Pavargau ginčytis su policija, pavargau nuo myžančių ant manęs pasigėrusių viengungių vakarėlių dalyvių, pavargau, kad su manimi elgiamasi kaip su šūdo gabalu. Jie net neįsileistų manęs į kavinę anoj gatvės pusėj išgerti puodelio arbatos. Išsinešti maisto.

Tiesą sakant, Ešling niekada nemanė, kad Bū patiko būti benamiu, bet ji neįsivaizdavo, kad gyvenimas jam toks atgrasus.

— Žmonės labai užgaulioja mane. Vadina veltėdžiu šunsnukiu, sako, kad turėčiau susirasti darbą. Po velnių, mielai susirasčiau. Man bjauru elgetauti, tai labai žeminantis dalykas.

— Ar kas nutiko? — pasiteiravo Ešling. — Ar čia slypi viso to priežastis?

— Ne, — numykė jis. — Tik šiandien man bloga diena.

Ešling svarstant, ką daryti, lietaus lašai, atšokę nuo jos skėčio stipinų, išmargino jos švarko nugarą šaltomis šlapiomis dėmelėmis. Jai pasidarė apmaudu. Ji neturėtų prisiimti atsakomybės dėl Bū. Ji mokėjo mokesčius, taigi tokiais kaip jis reikėtų pasirūpinti vyriausybei. Gal leisti jam prisiglausti savo namo koridoriuje? Bet negalima: vasarą per baisią audrą buvo taip pasielgusi, bet kai kurie gyventojai sukėlė dėl to triukšmą. Taigi gal įsileisti Bū į savo butą? Iš tikrųjų turėtų, tačiau, kad ir kaip jį mėgo, tokiems pokyčiams priešinosi. Bet jis toks nelaimingas...

Ji neatlaikė.

— Eime į mano butą. Nusiprausi ir užkąsi. Galėsi išsiskalbti savo drabužius skalbyklėje.

Ji vylėsi, kad jis atsisakys, ir ji galės ramia sąžine eiti savais keliais, bet jis pažvelgė į ją su vienišiaus dėkingumu.

— Ačiū, — suniurnėjo ir vėl pravirko. — Aš neįprasiu prie šito ir neįkyrėsiu, — pažadėjo, kai ji vedėsi jį laiptais.

Tik nužvelgusi jį švarutėliame savo butuke, sumojo, koks jis purvinas ir suskretęs. Nešvarūs džinsai karojo ant sunykusio, lieso jo kūno, šelmiškas, išblyškęs veidas taip pat murzinas, o sutrūkinėję krumpliai aplipę purvu.

— Aš dvokiu, — susigėdęs tarė jis. — Atsiprašau.

Jos širdyje kažkas prasiveržė. Širdgėla, pyktis.

— Rankšluosčiai, — sukandusi dantis, ji metė jam į rankas minkštą krūvelę. — Šampūnas, atsarginis dantų šepetėlis. O čia skalbyklė ir skalbimo milteliai. Tenai virdulys, arbata, kava. Jei šaldytuve rasi ką nors valgomo, nesivaržyk, — ji įspraudė jam penkis svarus. — Turiu eiti į darbą, Bū. Pasimatysim vėliau.

— Niekados to nepamiršiu.

Ji uždarė duris, palikusi jį stovintį savo prieškambaryje su permirkusiais džinsais, kurių keliai buvo išsimušę kaip Čarlio Čaplino kelnių, su akinamai baltų minkštučių rankšluosčių krūvele, pūpsančia jam ant rankų.

Kai Ešling atėjo į darbą, Džekas Divainas jai tarė:

— Kai kas laukia tavęs, — ir parodė į vyriškį, kuris sugniuždytas smaksojo prie jos stalo.

Išvydusi Dilaną, ji akimirksniu sumojo, kad nutiko kažkas baisaus. Kažkas tikrai siaubinga. Nuo sukrėtimo jo bruožai buvo taip pasikeitę, kad Ešling vos atpažino jį, žmogų, su kuriuo buvo pažįstama vienuolika metų. Jis atrodė sunykęs, o jo oda, plaukai ir akys buvo praradę gyvybę. Dilanas įbedė į ją priblokštą, skausmingą žvilgsnį ir garsiai, visiems girdint, prabilo:

— Kloda užmezgė meilės romaną.

Staiga Ešling pritrenkė tai, ką ji taip aiškiai suprato. Ji patikėjo jo žodžiais. Jos sąmonėje ėmė suktis mintis: kaip siaubingai elgiasi žmonės su tais, kuriuos myli.

Jos veikimo laisvė buvo apribota. Ešling jokiais būdais negalėjo pasakyti Dilanui: „O gal ji tik flirtuoja arba žaidžia“. Todėl turėjo apsimesti ir įtikinėti, kad jis galbūt klysta. Tad ji paklausė:

— Kodėl taip manai?

— Užklupau juos.

— Kada? Kur?

— Šįryt dešimtą valandą grįžau į namus iš darbo. Nerimavau dėl jos, — teisinosi.

Atvirai kalbant, įtarinėjo ją. Bet Ešling viską suprato.

— Ir užtikau juos lovoje, — Dilano balsas staiga virto sopranu. Šįryt antrą kartą Ešling matė suaugusį vyriškį, raudantį it vaikas.

— Aš jį pažįstu, — vapėjo Dilanas. — Kaip ir tu.

Didžiulė baimė ir žinojimas susijungė į tandemą. Ešling suvokė, kieno vardą jis tuojau ištars.

— Tai tas subingalvis komikas.

Žinau.

— Tas tavo draugas.

Tedas!

— Suknistas Markas, — springdamas ištarė Dilanas. — Nesvarbu, koks tas sumautas jo vardas. Valentainas, regis, Markas Valentainas.

— Ne, tu nori pasakyti, Tedas, mažasis tamsiaplaukis Tedas.

— Ne, ne, turiu galvoje tą tavo išstypėlį draugužį Marką Valentainą.

Ešling košmaras ūmai pasisuko kita linkme.

— Jis nėra mano draugas, — lyg iš tolo pasigirdo jos balsas. — Jis — mano vaikinas.

Džekas, ponia Morli ir Bernardas, tuo metu buvę kambaryje, iš nuostabos neįstengė nė krustelėti. Buvo girdėti tik Dilano kūkčiojimas.

— Man regis, tai neturėtų stebinti, — suvebleno jis. — Jau nebe pirmas sykis, kai ji nugvelbia tavo vaikiną.

Jis ilgai ir rūsčiai į ją žvelgė, paskui tarė:

— Dabar neturėčiau tavęs palikti bėdoje, Ešling... Bet verčiau eisiu, — jis pasiėmė kelioninį krepšį.

— Kas tai? — sumurmėjo Ešling.

— Drabužiai, kiti daiktai.

— Tu palieki ją?

— Po velnių, juk turiu tokią teisę.

— Bet kur eisi?

— Šiek tiek pagyvensiu pas motiną.

Ji priblokšta žiūrėjo, kaip jis išeina.

Jos pečius prislėgė sunkus svoris. Tai ranka. Džeko Divaino ranka.

— Eime į mano kabinetą.

Liza pabudo, kamuojama įtampos atoslūgio, kuris būna po didžiulio pakilimo. Visas ano vakaro tviskesys išnyko. Taip, žurnalas puikus, taip, vakaras — tikras triumfas, bet juk tai užkampis. Ar tai tikroji didelė sėkmė?

Bjaurią jos nuotaiką sugadino dar didesnis nusivylimas. Džeku. Ji buvo tikra, kad jis eis su ja. Manė to nusipelniusi — kaip atlygio už sunkų darbą, be kurio nieko nebūtų įvykę.

Nors juodu niekur nebuvo nuėję nuo tada, kai jis grįžo iš Naujojo Orleano, jai atrodė, kad abu laikėsi tylaus susitarimo luktelėti, kol išeis žurnalas. Bet vakar, kai ji norėjo pareikalauti savo premijos, jis buvo dingęs.

Vidurdienį visiškai be ūpo ji pasirodė darbe. Tiesiu taikymu patraukė į Džeko kabinetą, iš dalies norėdama aptarti vakarą, iš dalies — patikrinti jo jausmų fluidus. Ji atidarė duris...

Ir išvydo labiausiai pribloškiantį vaizdą. Akimoju instinktyviai viską supratusi, sustingo vietoje.

Ją apstulbino ne tai, kad Ešling ir Džekas buvo kabinete vieni, ir ne tai, kad Džekas buvo apsikabinęs Ešling it pačią brangiausią porcelianinę lėlę. Ją pribloškė Džeko veido išraiška. Liza nebuvo jo veide regėjusi tokio nepaprasto švelnumo.

Ji žengtelėjo atgal, negalėdama patikėti savo akimis, jai pasirodė, jog tai tik sapnas.

Priėjo Triks ir kyštelėjo popieriaus lapelį.

— Jums skambina.

— Ne dabar.

Po valandėlės iš kabineto išėjo išblyškusi Ešling, vengdama žiūrėti kam nors į akis, ir dingo iš kontoros.

Tada išslinko nuvargęs Džekas.

— Liza! — sušuko jis. — Ešling ištiko baisus smūgis, išsiunčiau ją namo.

Jis vos įstengė kalbėti.

— Kas jai?

— Ji, ak, ji išsiaiškino, kad jos vaikinas įsipainiojo į meilės romaną su geriausia jos drauge.

— Ką? Markas Valentainas su ta Kloda?

— Taip.

Liza labai norėjo isteriškai nusikvatoti.

— Ar galėtum užeiti į mano kabinetą? — paklausė Džekas. — Man reikia su tavimi apie kai ką pasišnekėti.

Ar jis ketina atsiprašyti? Paaiškinti, kad tik guodė Ešling ir kad jam iš tikrųjų rūpi ji? Tačiau jis norėjo pasikalbėti tik apie darbą.

— Pirmiausia norėčiau padėkoti tau už vakar vakarą ir už pirmąjį numerį. Tai, ką tau pavyko padaryti, pranoko visas mūsų viltis, tau dėkoja ir visa valdyba.

Liza linktelėjo, pajutusi grįžtamąją netekties bangą. Jie jau buvo beprarandą bendravimo laisvumą. Džekui aiškiai buvo nepatogu.

— Atsiprašau, kad taip darau, kai turėtum džiaugtis savo sėkme, — prabilo jis. — Bet turiu blogą naujieną.

Įsimylėjai Ešling?

— Šį rytą išėjo iš darbo Mersedes.

— O! Ir kodėl?

— Ji išvyksta iš Airijos.

Kalė, pagiežingai pagalvojo Liza. Mersedes net neturėjo padorumo pripažinti, jog išeina todėl, kad Liza buvo pamišusi valdinga tirone, su kuria ji daugiau negalėjo dirbti.

— Ji gavo darbą Niujorke. Matyt, tenai perkėlė jos vyrą.

— Niujorke? — Liza prisiminė Mersedes kelionę birželio mėnesį. Jai toptelėjo pati baisiausia pasaulyje mintis. — Ar jos naujasis darbas nėra... nėra... „Manhatan“ žurnale?

— Nežinau kokiame, ji nesakė.

— Kur ji? — suniurzgė ūmai sulaukėjusi Liza.

— Jos nėra. Buvo atėjusi prašyti savaitės atostogų, jas pasiėmė vietoj išankstinio įspėjimo apie išėjimą iš darbo.

Liza susiėmė rankomis veidą.

— Ar tu neprieštarausi, jeigu eisiu namo?

Ji išsikvietė taksi ir po penkiolikos minučių, vis dar jausdamasi tarsi sapne, jau buvo namuose. Įkišo raktą į duris ir įėjo vidun. Hole gulėjo didžiulis rudas vokas. Ji išsiblaškiusi paėmė jį, nusispyrė batus ir atplėšė. Išlankstė kieto popieriaus lapą, tuo pačiu metu nublokšdama rankinę ant virtuvės stalo. Tada galų gale susidomėjo popieriais, kuriuos laikė rankoje.

Jai pakako vieno žvilgsnio. Ji susmuko ant grindų ir susirietė, negalėdama patikėti savo akimis.

Tai buvo skyrybų prašymas.

Kloda atidarė duris ir atšoko, išgirdusi pasveikinimą:

— Tu kalė!

— Ešling!

— Nelaukei manęs?

Ji tikrai nelaukė. Įstengė galvoti tik apie Dilaną, kuris išsiaiškino jos darbelius ir ją paliko. Jai buvo šmėkštelėjusi mintis, kad turėtų pasišnekėti su Ešling, bet ji dar nebuvo tam pasirengusi.

— Tu — mano geriausia draugė, — Ešling įsiveržė į virtuvę. — Ar iš viso apie mane pagalvojai, kai dulkinaisi su mano vaikinu?

Kloda labai kankinosi. Kaip ji gali apibūdinti kaltę, kančią?

— Pagalvojau, Ešling, — nusižeminusi pratarė ji. — Pagalvojau. Tai labai sunku. O tu manai, kad meilės romanai užsimezga tik muilo operose. Pasitaiko ir paprastiems žmonėms, tiesiog taip nutinka.

— Bet aš! Kaip galėjai šitaip pasielgti su manimi?

— Nežinau. Tu pradėjai su juo susitikinėti tik neseniai, juk tu neištekėjusi už jo, o aš buvau labai nelaiminga, jaučiausi lyg patekusi į spąstus, beveik pamišusi...

— Neversk manęs gailėtis tavęs. Tu viską sumovei, — niršo Ešling. — Kodėl turėjai nueiti ir pasiglemžti jį? Juk tau nieko netrūksta.

Kloda tik išlemeno:

— Kartais to negana.

— Kada prasidėjai su Marku?

— Kai buvai išvažiavusi į Korką, — šaltai atsakė Kloda. — Jis padavė man raštelį su savo telefono numeriu...

— “Bellez-moi“, — Ešling buvo malonu, išvydus nustebusį Klodos veidą. — Tu ir daugelis moterų Dubline gavo tokius raštelius. Tad kodėl jis pasitiko mane prie traukinio tą savaitgalį?

Kloda liūdnai gūžtelėjo pečiais.

— Gal jautėsi kaltas.

— Taigi kas nutiko?

— Jis užėjo pas mane tą pirmadienį. Ir tiek. Tik išgėrė puodelį arbatos, tada prieš išeidamas jį išplovė. Tai smulkmena, bet...

— Jis pasakė: „Mano mama gerai mane išauklėjo“, — įsiterpė Ešling. — Taip, ir aš tuo susižavėjau.

— Jis myli mane, — gynėsi Kloda.

Galbūt myli, pasvarstė Ešling.

Baisios kančios šukės pradūrė apsauginį pykčio apvalkalą.

— Kas atsitiko paskui?

— Jis pakvietė mane puodelio kavos...

— Tada?

— Tada... jis nelauktai pasirodė pas mane kitą dieną.

— Ir nuveikė daugiau, nei tik išplovė puodelį? — mudvi šnekamės ne apie tai. Man haliucinacijos.

Kloda linktelėjo, vengdama Ešling žvilgsnio.

— Ar važiavai su juo į Edinburgą?

Kloda dar sykį liūdnai linktelėjo.

— Man į galvą neatėjo, kad jis tavo skonio, — tarė Ešling, suvokusi, kad jos veidas persikreipęs ir bjaurus iš skausmo. O taip norėjo užsidėti orią kaukę.

— Ir aš taip nemaniau, — prisipažino Kloda. — Bet pirmąkart išvydusi jį tą vakarą komikų pasirodyme supratau, kad jis man iš tikrųjų patinka. Aš to nenorėjau, bet neįstengiau susitvardyti.

— O kaip Dilanas?

Kloda nunarino galvą.

— Nežinau, tiesiog nežinau... Išdaviau tave, mūsų draugystę, ir tai turbūt skaudina labiau nei tavo, hm, meilės romano pabaiga.

— Tu klysti, — piktai atšovė Ešling. — Man daug svarbiau tai, kad praradau vaikiną.

Kloda stebeilijo į išblyškusį, piktą Ešling veidą ir netvirtai pasakė:

— Niekada nesu tavęs tokios mačiusi.

— Kokios? Piktos? Na, jau gerokai per vėlu.

— Ką turi galvoje?

— Taip esi pasielgusi su manimi ir anksčiau, — tyliai pasakė Ešling. — Iš pradžių ir Dilanas buvo mano vaikinas.

— Taip, bet... Jis mane įsimylėjo.

— Tu nušvilpei ji iš manęs.

— Gerai, o kodėl tylėjai iki šiol? — staiga žiauriai užsipuolė ją Kloda. — Visados elgdavaisi kaip auka.

— Ar aš kalta? — Ešling buvo nemaloni. — Išsiaiškinkime vieną dalyką. Atleidau tau dėl Dilano. Bet už šią kiaulystę neatleisiu niekados.

54

— Velniai rautų, — susizgribo ji. — Regis, man gresia nervinis išsekimas.

Ji apžvelgė lovą, ant kurios voliojosi. Gerokai pasiilgęs vonios jos kūnas apatiškai tysojo ant jau seniai nekeistos patalynės. Šlapios suglamžytos popierinės servetėlės mėtėsi ant pūkinės antklodės. Nepaliestos šokolado atsargos dulkėjo ant komodos, o ant grindų buvo paskleisti žurnalai, bet jų neįstengė perskaityti. Televizorius, įspraustas į kambario kampą, nepaliaujamai dudeno tiesiai jai į lovą naujausias žinias. Taigi puiki nervinio pakrikimo teritorija.

Tačiau kažkas buvo ne taip. Kas gi?

— Visad maniau... — ji mėgino sutelkti mintis. — Žinote, visados tikėjausi...

Ūmai jai nušvito protas:

— Visad maniau, kad tai bus geriau nei šitaip...

55

Kloda manė, kad jai pašliję nervai, neabejojo einanti iš proto. Bet ji turėjo apsirengti ir pasiimti iš vaikų darželio Molę. Grįžusi vėl sudribo į lovą ir pamėgino toliau tęsti savo apmąstymus nuo tos vietos, kur sustojo. Tačiau Molė pradėjo reikalauti, kad pašildytų jai mikrobangų krosnelėje makaronus. Kloda nuolankiai pakluso ir dar kartą atsikėlė.

Tokia būsena jos nedžiugino ir buvo jai labai netikėta. Vaikystėje ji matydavo, kaip Ešling motina gulinėdavo lovoje ir įsivaizduodavo, jog tai atsiskyrėlės palaima. Bet drybsoti, kai neįstengi susitarti su savimi, neapkenti savęs ir esi sutrikusi, toli gražu nebuvo taip smagu, kaip jai atrodė.

Nuo dešimtos valandos šį rytą — ar tai buvo iš tikrųjų šįryt? — jos gyvenimas virto šiurpiai nemaloniu išgyvenimu. Tą akimirką, kai išgirdo Dilaną rakinant duris, ji suprato. Spektaklis baigėsi.

Ji liovėsi pašėlusiai spurdėti po Marku ir ištempė ausį.

— Šššš!

Vienu grakščiu judesiu Markas nusirideno nuo jos. Suakmenėję ir išsproginę akis jie klausėsi, kaip Dilanas lipa laiptais.

Ji būtų galėjusi šokti iš lovos, užsimesti chalatą ir sugrūsti Marką į spintą. Markas mėgino iššliaužti iš lovos, bet Kloda sulaikė jį, tvirtai sučiupdama jam už riešo. Tada su neįtikėtina ramybe ėmė laukti. Artinosi scena, pakeisianti jos gyvenimą.

Pastarąsias penkias savaites ji leido bemieges naktis, svarstydama, kaip baigsis jos romanas su Marku. Ji svyravo tarp noro nutraukti su juo santykius ir grįžti prie įprasto gyvenimo su Dilanu ir fantazijų, jog Dilanas stebuklingai išnyks ir nereikės jam pasakyti, aiškintis, kad bendras juodviejų gyvenimas pasibaigė.

Bet girdėdama artėjančius Dilano žingsnius ji sumojo, jog viskas išsispręs savaime. Staiga ji suabejojo, ar yra tam pasirengusi.

Miegamojo durys atsivėrė, ir nors ji žinojo, kad tai Dilanas, išvydusi jį, nustėro.

Jo veidas. Jo veido išraiška buvo kur kas baisesnė, nei būtų galėjusi įsivaizduoti. Ją kone nustebino didžiulis skausmas, perkreipęs jo veidą. O balsas, kuriuo prabilo, nepanėšėjo į Dilano balsą. Jis sklido tarsi iš pilvo ertmės.

— Nors rizikuoju prabilti kaip iš kokio lyrinio eilėraščio, — su graudžiu orumu gaudydamas kvapą, pratarė jis, — ar seniai tai trunka?

— Dilanai...

— Ar seniai?

— Mėnesį.

Dilanas atsigręžė į Marką, spaudžiantį prie savo krūtinės paklodę.

— Gal malonėtum išeiti? Noriu pasišnekėti su savo žmona.

Droviai prisidengęs savo gražumynus, Markas išropojo iš lovos it krabas, stvėrė drabužius ir sumurmėjo Klodai:

— Vėliau paskambinsiu.

Dilanas žiūrėjo, kaip jis išeina, tada atsisuko į Klodą ir tyliai paklausė:

— Kodėl? — šiame viename žodyje slypėjo aibė klausimų.

Ji stengėsi kaip įmanydama rasti tinkamus žodžius.

— Tiesą sakant, nežinau.

— Prašau man pasakyti kodėl. Pasakyk, kas yra ne taip. Mudu galime tai pataisyti, padarysiu viską.

Ką ji galėjo pasakyti? Staiga jai dingtelėjo mintis, kad ji nenori, jog jis visa tai užglaistytų. Bet ji turėjo būti su juo atvira ir sąžininga.

— Man regis, jaučiausi vieniša...

— Vieniša? Kodėl?

— Nežinau. Nemoku to apibūdinti. Bet jaučiausi vieniša, man buvo nuobodu.

— Nuobodu? Su manimi?

Ji dvejojo. Negalėjo būti tokia žiauri.

— Dėl visko.

— Ar nori, kad tai susitvarkytų?

— Nežinau.

Jis tyrinėjo ją tvyrant ilgai skausmingai tylai.

— Vadinasi, ne. Ar myli tą... jį?

Ji liūdnai linktelėjo galvą.

— Atrodo, taip.

— Gerai.

— Gerai?

Bet Dilanas neatsakė. Tik nuo spintos viršaus nusiėmė kelioninį krepšį, bloškė jį ant lovos, atidarydamas ir vėl užstumdamas stalčius ėmė grūsti į jį apatinius ir marškinius. Tokiam sukrečiančiam reginiui ji buvo nepasirengusi.

— Bet... — pratarė, o jos akys lakstė, matant, kaip į krepšį keliauja kaklaraiščiai, jo skutimosi reikmenys ir kojinės. Viskas klostėsi labai greitai.

Ūmai krepšys išsipūtė, nes buvo kimštinai prikištas. Tada Dilanas užtraukė užtrauktuką, jis veriamai sudžeržgėjo.

— Paskui pasiimsiu ir kitus daiktus.

Jis išlingavo iš kambario, o netrukus, išgyvenusi siaubingą akimirką, Kloda užsimetė chalatą ir nudūmė laiptais jam iš paskos.

— Dilanai, aš vis dar myliu tave, — maldavo ji.

— Tad ką visa tai reiškia? — jis parodė galva į laiptų viršų.

— Aš vis dar myliu tave, — pakartojo ji duslesniu balsu, — bet...

— Jau nebemyli manęs, — šiurkščiai nukirto jis.

Ji delsė. Turėjo elgtis sąžiningai.

— Galbūt...

Jo veidas pasidarė neperprantamas.

— Šįvakar grįšiu ir viską paaiškinsiu vaikams. Kurį laiką gali gyventi šiame name.

— Kurį laiką?

— Namas bus parduotas.

— Tikrai?

— Neišgalėsiu mokėti ir šio namo, ir kito būsto paskolos. O jei manai, kad lindėsiu kokioje nors dvokiančioje skylėje Ratmine, kol tu čia gyvensi, labai klysti.

Ir jis išėjo.

Jai svaigo galva, ji buvo priblokšta dėl to, kaip žaibiškai viskas susiklostė. Ji svajodavo, kad Dilanas dings iš jos gyvenimo, tačiau dabar, kai iš tikrųjų taip įvyko, pasidarė bloga. Per pusvalandį buvo nušluota vienuolika bendro gyvenimo metų. Dilanui tai suteikė didžiulę kančią. Ir dar ta šneka apie namo pardavimą! Taip, ji ėjo iš proto dėl Marko, bet juk viskas nėra taip paprasta.

Pernelyg apstulbusi, kad galėtų verkti, išsigandusi ir apimta sielvarto, Kloda ilgai rymojo virtuvėje. Skambutis prie durų grąžino ją į tikrovę. Turbūt Markas.

Bet ne. Tai buvo Ešling.

Kloda jos nelaukė. Tikrai nebuvo pasirengusi su ja susitikti. O nebūdingas Ešling pyktis ir priešiškumas dar labiau apsunkino ir taip siaubingą painiavą. Klodą visuomet supo meilė, bet staiga visi ėmė jos nekęsti, taip pat ir ji pati. Ji buvo parijas, niekinga būtybė, sulaužiusi visas taisykles, ir jai nebus už tai atleista.

Ešling išėjus, ji pagaliau pravirko. Įsiropštė atgal į lovą ir įsikniso tarp paklodžių, dvelkiančių buvusiu seksu. Ji dar nebuvo niekad skalbusi tiek daug patalynės, kiek per pastarąsias savaites. Na, šiandien nereikia to daryti, nebėra ko slėpti.

Ji pakėlė telefono ragelį ir paskambino Markui, kad jis ją paguostų, jog jie iš tiesų nepadarė nieko blogo. Kad jie eina dėl vienas kito iš proto, kad negali sutvardyti savo jausmų ir kad jų santykiai labai gražūs. Bet darbe jo nerado, jis neatsiliepė ir mobiliuoju telefonu, taigi ji turėjo sielvartauti viena.

Aš nekalta, vis kartojo ji it kokią mantrą. Negalėjau susivaldyti. Bet, kaip plyšys pragaro angoje, jai švystelėjo mintis, jog ji padarė baisų dalyką. Jos elgesys su Dilanu nedovanotinas. Neįtikėtinas. Ji virpančiomis rankomis stvėrė arčiausiai po ranka pasitaikiusį žurnalą ir bandė užsimiršti, skaitydama straipsnį apie piešimą pagal šabloną. Tačiau tas plyšys vėl atsivėrė — šįkart ji pasijuto dar blogiau. Ji sujaukė ne tik Dilano gyvenimą. Ir savo vaikų. Ir Ešling.

Jos širdis ėmė daužytis, ir slidžia nuo prakaito ranka ji pradėjo maigyti nuotolinio valdymo pultelio mygtukus, kol rado Džerį Springerį. Bet šis neišblaškė jos minčių: jo kalbinami žmonės dažniausiai buvo panašūs į animacinių filmukų personažus, kurių gyvenimas keistai susiklostė, tačiau šiandien jai atrodė, kad ji yra viena iš tų personažų.

Ji perjungė į „Emerdeilą“, paskui ėmė spoksoti „Be namų negerai“, bet niekas nepatraukė jos dėmesio. Sukrėsta virpėjo, negalėdama patikėti tuo, ką padarė ir kaip viską sugriovė. Paskui prisiminė, kad reikia pasiimti iš darželio Molę, ir ją ištiko paniškas paralyžiaus priepuolis. Ji negalėjo pasirodyti žmonėms. Tikrai nepajėgė. Tai buvo neįmanoma.

Negalėjo būti viena, bet negalėjo būti ir su žmonėmis. Vieną akimirką susimąstė, ar tik jai nešlyja nervai. Ši baisi mintis košmariškai ją kankino, bet paskui ji šiaip ne taip ištrūko iš lovos glėbio. Pašliję nervai buvo kur kas nemaloniau nei susidūrimas su išoriniu pasauliu.

Popiet paskambino Markas, ir, nors išgyveno daugybę nemalonumų, vos išgirdo jo balsą, kiekviena kūno ląstelė ėmė džiūgauti. Ji ėjo dėl jo iš proto. Gyvenant su Dilanu taip nebūdavo. Tikriausiai niekuomet. Meilė nugalės viską.

— Kaip sekasi? — susirūpinęs paklausė jis.

— Šūdinai! — ji pasakė pusiau juokais, pusiau pro ašaras. — Dilanas išsikraustė, visi nekenčia manęs, tikra nelaimė.

— Viskas bus gerai, — ramino jis.

— Pažadi?

— Pažadu.

— Aš tau skambinau, bet telefonas buvo išjungtas.

— Stengiuosi laikytis nuošaliai.

— Ešling žino. Jai pasakė Dilanas.

— Taip ir maniau.

— Ar pasišnekėsi su ja?

— Nėra prasmės, — pasakė jis, stengdamasis slėpti savo gėdą. — Noriu būti su tavimi. Ką dar galėčiau jai pasakyti, jeigu ji ir taip žino?

Markas praleido penkias savaites, teisindamas savo ryšius su Kloda tuo, kad Ešling juo nesirūpina. Bet iš tiesų jo jausmai buvo sudėtingesni. Jam buvo labai sunku patikėti savo sėkme laimėjus Klodą. Ji tokia graži ir jam patiko labiau nei Ešling. Tačiau jis mėgo Ešling, ir šitoks niekingas jo elgesys jį patį erzino. Labiausiai nenorėjo, kad lengvabūdiškam jo elgesiui būtų surengta akistata su Ešling klausimų-atsakymų serija.

Daug geriau sutelkti dėmesį į teigiamus dalykus. Jis aistringu balsu paklausė Klodos:

— Ar galiu tave pamatyti?

— Po darbo ateis Dilanas. Pasišnekėti su vaikais. Net sunku patikėti...

— O kai išeis? Galėčiau nakvoti pas tave. Šiaip ar taip, juk dabar nėra ko bijoti?

Jai šoktelėjo širdis.

— Kai jis išeis, paskambinsiu.

— Paskambink, paskambink man į namus. Po trijų signalų padėk ragelį, tada vėl paskambink. Tada žinosiu, kad skambini tu.

Po darbo atėjo Dilanas. Jis buvo pasikeitęs. Akivaizdu, kad skausmo nebejuto, bet vis dar pyko.

— Tu norėjai būti užklupta, ar ne?

— Ne! — ar ji norėjo?

— Taip, norėjai. Elgeisi iš tikrųjų keistai.

Galbūt, beveik pritarė ji.

— Ar mano vaikai matė tave lovoje su tuo gvėra?

— Ne, žinoma, kad ne!

— Puiku, geriau, kad to neatsitiktų, jei nori, jog tau būtų leista matytis su jais.

— Ką turi galvoje?

— Ketinu siekti jų globos teisių, nes tu neturi jokių šansų. Tokiomis aplinkybėmis, — nemaloniai pridūrė.

Jo žodžiai ir griežtas veidas ūmai privertė Klodą suprasti, kad susiklosčiusi padėtis nepaprastai rimta. Dilanas atsiskleidė iš tos pusės, kurios ji visiškai nepažinojo.

— Šventas Dieve, Dilanai, — pratrūko ji. — Kodėl tu toks!.. — ji trumpam nutilo tvardydamasi, kad neišvadintų jo niekšu. Viską apsvarsčius, kodėl jis negalėtų būti niekšas?

Jos nusivylimas, regis, jį pralinksmino, jeigu iš viso įmanoma tuo pačiu metu ir juoktis, ir tyčiotis.

Ji turėjo prisiminti, kad Dilanas — verslininkas. Ir labai klestintis. Žmogus, žaidžiantis beisbolą. Galbūt jis neketino verstis per galvą ir kovoti iki paskutiniųjų, kaip ji to norėtų. Dilanas visados elgdavosi su ja švelniai, meiliai, taigi tokia permaina buvo jai sunkus išbandymas, net jei kalta dėl to buvo ji.

— Ketinu siekti globos teisių, — pakartojo jis.

— Gerai, — klusniai pasakė. Ji buvo nutaisiusi nuolankią miną, bet jos galva ūžė. Jis negaus mano vaikų, jokiais būdais.

— Puiku, dabar pasišnekėsiu su jais, — Dilanas nudrožė į kambarį, kuriame Kreigas ir Molė žiūrėjo televizorių. Be abejo, jie jautė, jog kažkas dedasi, nes visą popietę buvo neįprastai nuščiuvę.

Išėjęs iš kambario Dilanas šaltai tarė:

— Pasakiau jiems, kad turiu išvykti ilgesniam laikui. Man reika pamąstyti ir rasti geriausią būdą, kaip visa tai sutvarkyti, — jis perbraukė ranka per burną ir ūmai sugniužo.

Bet Klodos gailestis jam dingo, kai jis pridūrė:

— Galėjau jiems pasakyti, kad jų motina — svetimautoja kalė, kuri viską sugriovė, tačiau tai būtų padarę daugiau žalos nei naudos. Gerai, išeinu, gyvensiu pas tėvus. Paskambink...

— Paskambinsiu...

— Jei kas nors atsitiks mano vaikams.

Ji žiūrėjo, kaip užsimerkęs jis stipriai apkabina vaikus. Tai buvo siaubinga. Nuo šios akimirkos viskas bus kitaip. Vakarienei ji pakepino mėsos. Kreigas ją išspjovė atgal į lėkštę. Ji pasižiūrėjo „Karūnavimo gatvę“, paskui pabambėjo ant Dilano, kad šis nepakeitė lemputės. Molė ištepliojo jos vonios kambario sieną žemės riešutų sviestu. Žvelgiant iš laiko perspektyvos, ji gyveno aukso eroje, kur nebuvo nei skausmo, nei nerimo. Ir kas būtų galėjęs pamanyti, kad jų gyvenimas šitaip greitai subyrės, pasikeis iš esmės ir taps pilnas kartėlio ir pykčio?

— Lik sveika, — Dilanas uždarė lauko duris. Ji matė, kaip jis susikrovė krepšį, girdėjo, kaip pasakė išeinąs, bet neįstengė to suvokti, nors visa tai jau buvo įvykęs faktas.

Taip nėra, galvojo stovėdama hole. Taip nėra.

Ji nusisuko nuo durų ir išvydo Kreigą su Mole, stovinčius ir tyliai dėbsančius į ją. Susigėdusi nusigręžė nuo klausiančių akių ir pakėlė telefono ragelį.

Ji klausėsi, kaip Marko telefonas, ilgokai skambėjęs, persijungė į atsakiklį. Kur jis? Paskui prisiminė, kad jis prašė paskambinti, padėti ragelį ir paskambinti dar sykį. Ji nenoromis taip ir padarė, bet pasijuto it kokia nusikaltėlė.

Po antros skambučių serijos Markas atsiliepė, ir jos skausmas tuojau pat apmalšo. Ji pasijuto pakylėta ir apsvaigusi.

— Ar Dilanas išėjo? — paklausė jis.

— Taip...

— Gerai, jau atvažiuoju.

— Ne, palauk!

— Kodėl? — jo balsas staiga pasidarė nedraugiškas.

— Labai norėčiau tave pamatyti, — paaiškino ji, — bet ne šįvakar. Per greitai. Nenoriu vaikams kelti sąmyšio. Supranti, Dilanas prikalbėjo visokių siaubingų dalykų, pavyzdžiui, pasirūpinsiąs, kad aš negalėčiau jų auginti.

Stojo tyla, tada Markas tyliai paklausė:

— Tai tu nenori manęs matyti?

— Markai, už tai atiduočiau bet ką! Žinai, kad noriu, bet, man regis, bus geriau, jei pasišnekėsim rytoj. Kertu lažybų, tu gailiesi, kad buvai į tai įveltas, — sušniurkščiojo ir sukikeno Kloda.

— Neširsk, — pasakė, bet ji žinojo, kad jis tikrai pyksta.

— Užeik rytoj po pietų, — atsargiai pakvietė ji. — Norėčiau tave su kai kuo supažindinti.

Kitą popietę Markas atėjo pas Klodą, nešinas Barbe Molei ir dideliu raudonu sunkvežimiu Kreigui. Nors ir gavę dovanų, vaikai žvelgė į jį įtariai. Jautė, kad jų pasaulis yra siaubingai pakrypęs, ir šis atvykėlis juos trikdė. Norėdamas atremti jų priešiškumą, Markas kantriai žaidė su jais, rimtai šukuodamas Barbei plaukus ir kilimu stumdydamas Kreigo sunkvežimį. Toks pasiaukojimas truko valandą, bet kai prieš Molę su Kreigu atsidūrė maišelis saldėsių, jie net neprisilietė prie jo.

Praradusi viltį Kloda žiūrėjo, beveik nedrįsdama kvėpuoti. Galbūt reikalai pasitaisys. Gal viskas susitvarkys. Jos mintys nuklydo į ateitį. Tikriausiai Markas galėtų čia persikraustyti, mokėti paskolą, jai būtų leista pasilikti vaikus, paaiškėtų, kad Dilanas — pedofilas arba prekeivis narkotikais, todėl visi imtų jo nekęsti ir atleistų jai...

Kai Kreigas su Mole trumpam nukreipė nuo jų dėmesį, Markas tuo pasinaudojo ir švelniai ją palietė.

— Kaip jautiesi? — tyliai paklausė. — Drąsiniesi?

— Visi nekenčia mūsų, — nusijuokė Kloda pro ašaras. — Bent jau turime vienas kitą.

— Tas tiesa. Ar greitai sulauksiu tavęs lovoje? — sumurmėjo jis, paslapčiomis pakišdamas ranką po jos marškinėliais ir suimdamas krūtį, tą, kuri buvo toliau nuo vaikų. Jis sužnybo jai spenelį, ir iš aistros jos burna suglebo.

— Maaaammmyyyte, — Kreigas suklykė, atsistojo ir pamėgino nuo savo mamos nustumti Marką. Jis kaip pašėlęs ėmė daužyti jį naujuoju raudonu sunkvežimiu ir vožė jam į kairįjį kiaušį. Rimtai nesužeidė, tačiau to pakako, kad Marko pilvo ertmėje imtų sūkuriuoti šleikštulio verpetai.

— Brangusis, turėsi išmokti dalytis, — tyliai pasakė Kloda.

— Nenoriu!

Po nejaukios pauzės Kloda tarė:

— Markai, tiesą sakant, šnekėjausi su Kreigu.

56

Liza susirietė ant grindų, gniauždama skyrybų prašymą. Depresijos banga, kuri nuo atvažiavimo į Dubliną tai priartėdavo, tai atsitraukdavo, galų gale užliejo jai protą.

Aš — nevykėlė, prisipažino ji. Aš — tikra kvaila nevykėlė. Mano santuokai galas.

Keista, bet jai niekados nė nebuvo atėję į galvą, kad taip gali atsitikti. Dabar ji tai skausmingai suprato. Todėl ir neturėjo savo advokato. Per visą tą laiką, kai juodviejų su Oliveriu santykiai ėmė po truputį irti, ji elgėsi nebūdingai sau. Juk visuomet buvo iniciatyvi ir veikli. Nemėgdavo atidėlioti. Bet kažkodėl ne šiuo atveju.

Na, dabar verčiau susiras advokatą.

Nors atkakliai tvirtino, kad Oliveris ją atstūmė, vis tiek labai norėtų nebesijausti taip... taip... kvailai. Oliveris paliko ją sausio mėnesį ir kažkur nuomojosi būstą, bet ir toliau mokėjo pusę jų paskolos. Tai nepanašu į žmogaus, trokštančio nutraukti ryšius, elgesį.

Jai šmėstelėjo prieš akis liūdnas jos, susigūžusios ant grindų, vaizdas. Apdujusi atsistojo ir akimirksniu pajuto nuovargį. Nuslinko iki miegamojo, krito į lovą ir užsitraukė antklodę. Nuo šilto antklodės prisilietimo susitvenkę joje jausmai pratrūko, ir ji puolė į netekties, nesėkmės ir — taip! — savigailos ašaras. Po perkūnais, ji turėjo teisę gailėtis savęs. Pažvelkit į visus tuos suknistus įvykius! Prie visko prisidėjo dar tai, kad ir Džekas atstūmė ją, nors šis dalykas nebuvo susijęs su skausmu, graužiančiu ją praradus Oliverį. Net Mersedes galbūt gavo darbą „Manhatan“, o aš, aš... Na ir ką ji galėjo padaryti? Tikrai nieko. Visada žinojo esanti bejėgė. Ir nors privertė Triks skambinti į parduotuvę tūkstančius kartų, medinės žaliuzės vis dar nebuvo pagamintos. Tokiais tempais turbūt nebus iš viso padarytos.

Jai reikėjo vimdomųjų. Gerai išauklėtos moters raudojimas pamažu virto kūdikio riksmu.

„... Užklupus ligai ir esant sveikiems..“ Ešling baisus sukrėtimas...“

„... Jaunikis gali pabučiuoti nuotaaaką...“

„...ji gavo darbą Niujorke...“

„.. gamykla uždaryta vasaros atostogoms...“

Bliaudama ji ištiesė ranką ir įsimetė į lovą dėžutę popierinių servetėlių.

Slenkant valandoms, šviesa už miegamojo lango priblėso ir parausvėjo. Kambarį užliejo tamsiai mėlyna prieblanda, vėliau — nakties tamsa, sumišusi su violetinėmis šviesomis, sklindančiomis iš miesto. Lizai kartkartėmis pratrūkstant garsia rauda, ėmė brėkšti perlų pilkumo aušra, o galų gale ėmė niūriai mėlynuoti rugsėjo dangus. Prasidėjus dienai, lauke ėmė girdėtis įvairiausi garsai, bet Liza ir toliau kiūtojo, nesijudindama iš vietos.

Vienu metu, gal popiet, kažkas įsibrovė į vatinę jos tikrovę. Liza išgirdo prieškambaryje triukšmą, žingsnius ir pašoko iš lovos. Pro miegamojo duris kyštelėjo Ketės galva, panaši į kvietinius dribsnius.

— Ką čia veiki? — Liza markstė raudonas akis.

— Šiandien šeštadienis, — atsakė Ketė. — O šeštadieniais visados ateinu tvarkyti jūsų namo.

Popierinių nosinaičių gumuliukai, išmėtyti ant pūkinės antklodės, akivaizdžiai bylojo apie liūdesį. Be to, Liza gulėjo lovoje, regis, nenusirengusi. Visa tai Ketei sukėlė didžiulį nerimą.

— Ar gerai jaučiatės?

— Taip.

Ketė ja nepatikėjo. Tada Lizai toptelėjo viena mintis.

— Aš sergu. Pasigavau gripą.

Ketė tučtuojau ėmė reikšti užuojautą. Ar ji nenorėtų 7-Up?, Lemsip ar karšto viskio?

Liza papurtė galvą ir vėl įbedė į niekur nieko nematantį žvilgsnį. Ir taip visą dieną.

Gripas? Ketė svarstė. Negirdėjo, kad kas nors būtų juo susirgęs šiame rajone. Bet ar stebėtina, kad Liza, gyvendama tokioje nešvaroje, pasigavo kažkokį virusą? Ketė pradėjo švaros misiją virtuvėje nuo lipnių paviršių — ir kaip Liza tai sugeba? — valymo, paskui nukreipė dėmesį visai į kitus dalykus ir ėmė galvoti kitaip. Kas ji? Šventoji? Ir staiga viską suprato. Gripas? Liza neserga gripu. Dėl Dievo meilės, gripas čia būtų kur kas geriau.

Po kurio laiko Ketė grįžo į miegamąjį.

— Aš čia šiek tiek patvarkysiu.

— Ne, prašau, nereikia.

— Bet šitos paklodės sutrintos ir nešvarios, Liza.

— Man vis tiek.

Ketė išėjo, ir Liza išgirdo, kaip trinktelėjo lauko durys. Gerai. Ji liko viena.

Bet netrukus durys vėl atsidarė, ir pasirodė Ketė, nešina plastikiniu parduotuvės maišu.

— Cigaretės, saldumynai, bloknotėlis ir RTE Guide. Jeigu jums prireiktų ko nors iš parduotuvės, tik paprašykite. Jei negalėsiu aš, nueis Fransina, ji sako padarysianti tai be atlygio.

Fransina, kaskart eidama į parduotuvę Lizos pavedimu, dažniausiai gaudavo po svarą.

— Dabar einu į darbą, — tarė Ketė. — Kol dar neišėjau, gal norėtumėt puodelio arbatos?

Liza papurtė galvą. Bet Ketė vis tiek atnešė.

— Stipri saldi arbata, — reikšmingai pasakė ji, padėjusi puodelį šalia Lizos.

Liza susizgribo spoksanti į Ketės sportinius batus. Jie buvo nudrengti, o pilkai baltas plastikas ties kelties išlinkiu buvo sutrūkinėjęs. Ji skubiai išsitraukė kitą popierinę nosinaitę ir prispaudė prie akių.

Ešling, metusi paskutinį iššūkį, kad niekados neatleis Klodai, išėjo, vis dar pagrįstai kunkuliuodama iš pykčio. Dabar pas Marką.

Suakmenėjusiu veidu ji sparčiai, kone klupinėdama, žingsniavo miesto ir Marko darbovietės link. Į ją atsitrenkė vyriškis, skuodžiantis per minią dideliu greičiu, ir jų pečiai smarkiai susidaužė. Jis jau buvo nuėjęs, bet Ešling vis dar svirduliavo, jausdama, kaip smūgis dar įsiūbavęs jos kūną. Staiga jos pyktis sudužo it stiklinis žaisliukas, atlėgo ir pasidarė niekam nebereikalingas. Ją apkurtino miesto gausmas. Pypsėjo automobiliai, šmėkščiojo atšiaurūs, pikti veidai. Supama tokios aplinkos, ji netikėtai pasijuto saugi.

Pamiršo virpantį iš baimės kūną ir santykių aiškinimąsi su Marku. Šnekėtis su tokiu skystablauzdžiu negalėjo.

Kad ir kaip būtų, kas iš to pykčio? Ji nemokėjo pykti. Barėsi su Kloda vos prieš dvidešimt minučių, tačiau dabar buvo neįmanoma patikėti, kad šitaip pasielgė ji, Ešling.

Ji skubėjo namo, saugodama savo trapumą. Pasaulis buvo virtęs Jeronimo Boscho paveikslu: apskretę keliaujantys vaikai dainuoja dainas, kurių žodžių nemoka; du žmonės niurzga vienas ant kito, kad neužpildo tuštumos; bedantė nusigėrusi moteris grūmoja nematomiems priešams; tarpduriuose kėpso benamiai persikreipusiomis iš nevilties burnomis.

Benamiai!

O, kad nerasčiau Bū. O, kad jis nebūtų manęs apgavęs ir apvogęs. Tiesą sakant, ji nemanė, kad jis būtų galėjęs taip pasielgti, bet po tokios dienos buvo viskam pasirengusi.

Jis buvo išėjęs. Butą rado tokį, kokį ir paliko, tik ant stalo gulėjo padėkos raštelis. Ešling įsirangę į lovą. Tik šiek tiek pailsės, kad atsikvošėtų nuo smūgio.

Bet atėjus penktadienio vakarui, kai Džoi, atsirakinusi atsarginiu raktu, įėjo į jos butą, ji vis dar tūnojo lovoje. Džoi susirūpinusi įsiveržė į kambarį.

— Skambinau tau į darbą ir pasišnekėjau su Džeku Divainu. Jis papasakojo, kas įvyko. Man labai gaila, — Džoi apkabino Ešling, abejingai tysančią it suvyniotas kilimas.

Po pusvalandžio nedrąsiai atslinko Tedas. Juodu su Ešling nesišnekėjo tris savaites, nuo tada, kai Ešling klausinėjo apie kelionę į Edinburgą.

— Tedai, aš atsiprašau, — tarė Ešling pavargusiu balsu. — Maniau, kad užmezgei romaną su Kloda.

— Tikrai? — tamsus siauras jo veidas nušvito. Paskui jis skubiai susitvardė ir nutaisė rimtą ir orią miną. — Atnešiau tau popierinių nosinaičių. Sakoma, kad jos „puikios“.

— Padėk jas tenai. Šalia tų, kurias man parūpino Džoi.

Išgirdusi duryse trakštelint raktą, Liza atsikvošėjo iš apatijos ir stingulio. Matyt, vėl Ketė. Tačiau tai buvo ne ji, o Fransina.

— Sveika, — Fransina įnešė į miegamąjį putnų savo kūną. — Mama sako, kad turiu palaikyti tau draugiją.

— Man nereikia draugijos, — Liza vos įstengė pakelti nuo pagalvės galvą.

— Ar galiu pasimatuoti? — Fransina metė žvilgsnį į plunksnų boa.

— Ne.

Bet ji vis tiek apsisiautė juo pečius ir didžiuliame veidrodyje ėmė grožėtis savimi — apkūnia figūrėle su gėlėtomis aptemptomis kelnėmis ir geltonais sportiniais marškinėliais.

— Juk turėtum būti mokykloje, — pasiteiravo Liza.

— Ne, — paniekinamai ir išdidžiai atsakė Fransina. — Šiandien sekmadienis.

Negali būti, nusistebėjo Liza. Nebesupaisau, kuri dabar diena.

— Bet jei būtų ir ne sekmadienis ir aš nenorėčiau eiti į mokyklą, tai ir neičiau, — didžiuodamasi pasakė Fransina.

— Tačiau tada tau trūks išsilavinimo ir negausi gero darbo, — Lizai visai nerūpėjo, ar Fransina gaus išsilavinimą, ar ne, bet ji norėjo Fransiną suerzinti, kad išeitų.

— Man nereikia išsilavinimo. Dirbsiu merginų grupėje, o mano tėtis sako, kad mes visos storos kaip karvės. Štai! Gal parodyti savo šokio numerį?

— Ne. Tik atstok ir palik mane vieną.

— Ar turi stereoaparatūrą? — Lizos priešiškumas Fransinai buvo nė motais. — Ne? Gerai, aš paniūniuosiu. Dabar įsivaizduok, kad aš stoviu viduryje, o man iš abiejų pusių šoka po dvi merginas. Palauk, — Fransina greitosiomis pasiraitojo marškinėlius, parodydama vaikišką apvalų pilvuką.

— Koks ten auksinis ženklas ant tavo pilvo? — nors ir prislėgta bėdų, susidomėjo Liza.

— Tai auskaras, — tikino Fransina.

— Ne, tai ne jis.

— Pasižiūrėk, turėjau jį nusipiešti, — teisinosi mergaitė. — Mama sakė, kad tikrą galėsiu įsiverti, kai man sueis trylika, nors iki to laiko jau galiu būti mirusi, — liūdnai pridūrė ji.

Tada ji susikaupė.

— Vienas, du, trys, — stuktelėjo koja į grindis ir suskaičiavo iki trijų, paskui ėmė šokti. Dešiniąja alkūne dukart pabaksnojo į šalį, paskui — kairiąja. Du nelygūs šuoliukai dešiniąja koja, du — kairiąja, garsus pliaukštelėjimas per liulantį užpakaliuką, ir ji atsuko Lizai nugarą.

Nepaliaujamai niūniuodama ji ėmė kraipyti klubus, tūpdama vis žemiau ir žemiau prie grindų. Tokių tikslių judesių nebūtų įstengusi atlikti net egzotiškų šokių šokėja. Rangydamasi ji atsistojo, tada nevikriai šoktelėjo į priekį.

— Dabar geriausia vieta, — pratarė ji. — Ji ištiesė rankas ir ėmė sukti pečius ir kratyti plokščią krūtinę priešais Lizą. — Da da! — ji baigė, bandydama padaryti špagatą. Bet grindys liko beviltiškai toli.

— Nuostabu, — pagyrė Liza. Iš tikrųjų neįtikėtinas reginys.

— Ačiū, — Fransina buvo uždususi ir raudona iš pasitenkinimo. — Aš dar ir dainuosiu. Būsiu pagrindinė grupės dainininkė. Tada daugiau uždirbsiu. Ir kursiu dainas. Už jas gausiu dar krūvą pinigų.

Liza linktelėjo, pritardama jos sumanymui.

— Ir prekiausiu įrašais, būsiu atsakinga ir už tai, — pažadėjo Fransina. — Štai iš kur tikrieji pinigai, — ji metė Lizai griežtą žvilgsnį. — Kaip tavo gripas? Geriau?

— Ne. Eik namo.

— Ar valgai KitKat?

— Ne.

— Ar galiu suvalgyti?

Liza įstengė išsiropšti iš lovos tik pirmadienį, kai reikėjo eiti į darbą, nes ūmai suvokė, kad gali jį prarasti. Išskyrus penktadienį, kai anksti išlėkė, daugiau negalėjo prisiminti, kada paskutinį sykį nebuvo nuėjusi į darbą. Ar apskritai kada nors yra taip buvę? Ji eidavo, užpuolus mėnesinių skausmams, galvos skausmams, kamuojant pagirioms ar nepavykus šukuosenai. Dirbdavo net per atostogas. Arba net tada, kai ją paliko vyras. Taigi ką ji mano daryti toliau?

Ir kodėl tai neteikia jai malonumo?

Ji visados būdavo tokia susitvardanti pamišėlė, kad neįstengė suprasti tų, kurios palūždavo, raudodamos palikdavo savo darbo stalą ir niekada nebegrįždavo. Bet ją kankino ydingas smalsumas, ar nepraras darbo, o jeigu taip atsitiktų, ar tai ją paguostų. Ar ji nepajustų palengvėjimo, tapdama visiška bejėgė ir neturėdama kitos išeities, kaip tik perduoti atsakomybę kitiems?

Na, greičiausiai ne. Ji negalėjo dirbti, ir tai jai nepatiko.

Ji turėtų eiti į darbą. Jos reikia tenai. „Kolin“ darbuotojų per mažai, kad galėtų sau leisti neiti, ypač kai nebėra Mersedes, o Ešling sugniuždyta. Bet jai tai nerūpėjo. Negalėjo rūpėti. Jos kūnas buvo pernelyg apsunkęs, o protas per daug pavargęs.

Galų gale ji sumojo, kad nori siusiuko. Grūmėsi su ta reikme, dėdamasi, kad to nenori, bet paskui buvo prispirta nuslinkti į vonios kambarį. Grįždama per virtuvę, pamatė skyrybų prašymą, gulintį ant stalo. Nuo penktadienio nė nežvilgtelėjo į jį, nebenorėjo jo matyti, bet suvokė, kad reikia.

Pasiėmė jį lovon ir prisivertė perskaityti. Turėtų nekęsti Oliverio. Po velnių, kaip jis drįsta skirtis su ja! Bet ko ji tikėjosi? Juodviejų santuoka žlugo, kitaip sakant, „negrąžinamai subyrėjo“.

Prašymas buvo parašytas pompastiška ir nesuvokiama kalba. Ir ji dar sykį pagalvojo, kad jai labai reikia advokato, nes nieko nesupranta. Ji vertė standžius lapus, stengdamasi ką nors suvokti, ir galų gale sumojo, kad Oliveris prašo skyrybų, remdamasis „neprotingu Lizos elgesiu“. Tie žodžiai ją įskaudino. Ji nepakentė būti kaltinama netinkamu elgesiu. Santuoka sužlugo ne dėl jos kaltės, piktinosi. Juodu tik norėjo skirtingų dalykų. Sumautas niekšas. Ji būtų galėjusi ir pati apkaltinti jį neprotingu elgesiu, jei būtų ėmusis iniciatyvos. Noras matyti ją basą, nėščią ir prirakintą prie virtuvės kriauklės — štai kas yra neprotingas elgesys.

Bet pyktis atlėgo, kai ji prisiminė, kad kaltinimas neprotingu elgesiu yra tik formalumas. Atvykęs į Dubliną, jis viską paaiškino: jiems reikėjo sugalvoti priežastį bylai, o ji ir pati būtų galėjusi iškelti jam bylą.

Kaip jis ir buvo minėjęs, pareiškime buvo pateikti penki pavyzdžiai. Praleistas jo tėvų trisdešimtas vedybų jubiliejus dėl jos įsipareigojimų darbe. Paskutinę minutę atšauktos jų atostogos Sent Lusijoje, nes ji turėjo dirbti. Apsimetinėjimas, kad ji neva norinti pastoti. Ji turi pernelyg daug drabužių.

Kiekvienas pavyzdys pjaustė ją it peilis. Išskyrus vieną: kad ji turi per daug drabužių. Liza suprato, kad penktam pavyzdžiui jam pritrūko argumentų. Išlaidos bus pasidalytos perpus, ir nė vienas nereikš pretenzijų dėl alimentų.

Matyt, ji turėjo pasirašyti kažkokį popierių, patvirtinantį, kad gavo dokumentus, ir nusiųsti Oliverio advokatui. Bet ji nieko nepasirašė. Ir ne tik todėl, kad visai nenorėjo paimti į rankas rašiklio. Suveikė labai stiprus savisaugos instinktas.

Pasigirdo beldimas į duris. Tiesą sakant, ji tyliai nusijuokė. Mintis, kad turės išlipti iš lovos, buvo ir neįtikėtina, ir juokinga. Ir vėl beldimas. Jai nė motais. Jokių galimybių, kad ji atsilieps. Lauke ėmė šurmuliuoti balsai. Kažkas pabeldė dar kartą. Iš tikrųjų, padaužė į duris. Tada sugirgždėjo keliamas pašto dėžutės skydelis.

— Liza? — šūktelėjo balsas.

Tą balsą ji vos išgirdo.

— Liza, — pakartojo tas pats balsas.

Jai buvo vis tiek.

— LIIIIIZZZZAAAA, — užbliovė balsas. Ji sumetė, kad jis jai pažįstamas. Tai Bekas. Na, tai nėra tikrasis jo vardas, bet jis buvo vienas iš tų berniukų, kurie labai mėgo Manchester United ir gyveno gatvėje. Tas, kalbantis žemu balsu. — ŽINAU, kad tu namie. Ir aš SLAPSTAUSI. Čia guli DIDŽIULĖ gėlių puokštė, ar nori jų?

— Ne, — tyliai atsakė Liza.

— KĄ?

— Ne.

— Negirdžiu tavęs. Ar pasakei „taip“?

Liza supykusi išslinko iš lovos. Po velnių! Visą gyvenimą ji buvo stipri. Niekados nepasiduodavo priešmenstruaciniam sindromui, proto sumaiščiai ar bet kitais atvejais. Ir kai pagaliau nusprendė susirgti nerviniu išsekimu, žmonės neduoda jai ramybės. Ji atlapojo duris ir užstaugė tiesiai Bekui į veidą:

— SAKIAU „NE“!

— Štai, — jis įbruko jai į rankas didelę puokštę, suvyniotą į celofaną, ir šmurkštelėjo įkandin jos į holą. — Paskubėk, kol niekas manęs nepamatė. Dabar turėčiau būti mokykloje.

Liza apatiškai stebeilijo į gėles. Jos gražios. Jokių gvazdikų arba kitokio pigaus šlamšto, bet gausybė keistų žiedų: purpurinių dagių ir orchidėjų, kurios buvo tarsi iš kitos planetos. Nuo ko jos? Staiga jai ėmė virpėti rankos, ir ji jau plėšė voką. Gal jas atsiuntė Oliveris?

Jos buvo nuo Džeko.

Kortelėje buvo parašyta: „Mes manome, kad tu nuostabi. Prašome grįžti į darbą“. Staiga jai toptelėjo mintis, jog tai jo atsiprašymas. Džekas žinojo, kad ji buvo jį nusižiūrėjusi, tačiau tai jo nedomino. Jis žinojo, kad ji tai suprato. O ji žinojo, kad jis suprato, jog ji suprato. Kad ir kaip būtų, tai nebesvarbu. Vis dėlto puiki jo išvaizda ir stiprus kūnas būtų galėjęs išvesti ją iš proto. Jam nelabai rūpėjo dalykai, kurie jai buvo gyvybiškai svarbūs. Ji tik smaginosi svajonėmis apie jį. Tiesą sakant, liūdėjo tik dėl Oliverio.

Bekas neatstojo nuo jos.

— Noriu tavęs kai ko paprašyti.

— Ko? — ji vos apvertė liežuvį.

— Padėk man tai įtrinti į PLAUKUS, — iš treningo kelnių jis ištraukė paketėlį. Tai buvo šviesūs dažai plaukams.

— Tik nesakyk, kad nori groti berniukų grupėje, — tarė Liza.

Iš Beko veido minos buvo aišku, kad jis ieško tinkamų žodžių.

Galiausiai rado juos.

— Ar kada nors liausies NERVINUSI? — sušuko jis. — Aš būsiu Manchester United krašto puolėjas.

— Taigi tau reikia šviesių plaukų sruogų?

— Aha, — suniekė jos kvailumą. — Žinoma, kad taip!

— Ne dabar, Bekai, aš sergu gripu.

— Ne, nesergi, — jis jau žingsniavo į jos vonios kambarį ir atsigręžęs mirktelėjo jai. — Bet jei manęs neįskųsi, ir aš tavęs neįskųsiu.

Ji atsišliejo sienos, norėjo klykti, bet paskui tiesiog pasidavė likimui.

Po valandos Bekas pasirodė su pašviesintomis plaukų sruogomis.

— Ačiū Liza, tu ŠAUNI mergina.

Jam išėjus, Liza atsisėdo prie virtuvės stalo ir užsirūkė. Jai buvo šalta, ji bandė suimti save į rankas, bet vos baigusi rūkyti vieną cigaretę, tuojau užsidegdavo kitą.

Tyliame kambaryje suskambo telefonas, ir širdis vos neiššoko jai iš krūtinės — jos nervų viršūnėlės buvo visiškai nudilusios! Įsijungė atsakiklis: tokiu būdu ji atsirinkdavo skambučius. Bet kai kambaryje pasigirdo Oliverio balsas, visos jos kūno ląstelės sukluso, pajutusios pavojų.

— Gražuole, tai aš. Hm, Oliveris. Pamaniau, paskambinsiu dėl...

Ji čiupo telefono ragelį.

— Aš klausau. Aš prie telefono.

— Ei, — šiltai tarė jis. — Pagalvojau, kad gal rasiu tave. Skambinau į darbą, bet man pasakė, jog tu namie. Ar gavai, e...?

— Taip.

— Bandžiau tau prisiskambinti į darbą ketvirtadienį ir penktadienį, norėdamas perspėti, kad jis išsiųstas, bet nepavyko tavęs pagauti. Palikau tavo sekretorei žinutę, kad paskambintum man, ar negavai jos?

— Ne, — o gal ir gavo. Ji per miglą prisiminė, kaip penktadienio rytą Triks mėgino jai įsprausti kažkokį raštelį.

— Būčiau paskambinęs savaitgalį, bet dirbau. Beprotiška fotosesiją Glazgove su pamišėliais modeliais. Dvidešimties valandų darbo dienos.

— Nieko tokio.

— Taigi hm... net ir žinant, jog tai vyksta, ar labai nesuirzai?

— Ne, — užgniaužė jaudulį Liza.

— Bet vienas iš mudviejų turėjo tai padaryti, — jis jautėsi labai nesmagiai. — Atvirai šnekant, gražuole, maniau, jog tai padarysi tu. Svarsčiau, kodėl taip delsi.

— Esu užsiėmusi. Naujas žurnalas ir visa kita.

— Taip! Bet pasijutau esąs visiškas šunsnukis, kai išvardijau tuos penkis pavyzdžius. Juk supranti, kad nenorėjau tavęs apšmeižti? Pavyzdžiui, kad tuomet buvau įsiutęs, bet ne dabar, juk suvoki, ką sakau? Bet yra tam tikros taisyklės. Mudviejų neišskirtų dvejus metus, o juk mudu išsiskyrėme ne dėl neištikimybės, taigi turime pateikti teismui kitas priežastis.

Liza nebuvo nusiteikusi kalbėti. Ji laukė verksmo protrūkio, jis jau kaupėsi jos viduje. Jei dabar prasižios, rauda išsiverš lauk.

— Liz, — spaudė jis. Jo balsas buvo sunerimęs.

— Aš... — išstenėjo ji.

— Eiiii, — suburkavo jis.

— Tai labai liūdna, — suvirpėjo Liza.

— Žinau, žinau. Papasakok man! — po pauzės Oliveris, regis, ėmė garsiai galvoti. — Bet aš galėčiau pats aplankyti tave? Mudu galėsime tai sutvarkyti, palaidoti, ir tiek.

— Tau protas pasimaišė?

— Aš nesu beprotis. Tik pamąstyk, mudviem reikės mažiau mokėti advokatui, jei sutvarkysime akis į akį tokius dalykus, kaip butas. Ar bent nutuoki, kiek kainuoja kiekvienas mano advokato laiškas tau? Labai daug, Liz. Nagi, gražuole, — įkalbinėjo jis. — Mes juk galime susitarti draugiškai. Dviese. Mano a mano. Ji tylėjo, todėl jis įtikinėjo toliau: — Hombre a hombre.

Ji šyptelėjo ir išspaudė:

— Gerai.

— Taip? Tikrai? Kada?

— Gal šį savaitgalį?

— Tu nedirbsi?

— Ne.

— Nagi, nagi, — tarė jis netvirtu, kaip jai pasirodė, balsu. Paskui nušvito. — Pamėginsiu atskristi šeštadienį ir atsivešiu popierius.

— Pasitiksiu tave oro uoste.

Tik vienas vakaras, pažadėjo sau. Vienas vakaras, kurį jis primetė jai, paskui ji atsigaus.

Ji padėjo ragelį, nelabai žinodama, ką veikti toliau. Galėtų grįžti į lovą, bet staiga nusprendė paskambinti Džekui.

— Ačiū už gėles.

— Nėra už ką. Jomis tik norėjau pasakyti, kad mes... Aš... labai tave gerbiu ir...

— Džekai, atsiprašymą priimu, — nutraukė jį Liza.

— Hm, apie ką tu kalbi... — Džekas nutilo ir atsiduso. — Gerai, ačiū tau.

— Taigi kas vyksta? — ji bemaž įstengė parodyti susidomėjimą.

Džeko balsas pralinksmėjo.

— Tiesą sakant, daugybė gerų dalykų. Spausdinamas naujas žurnalo tiražas. Nežinau, ar matei, bet vakarėlio nuotraukos pasirodė penkiuose savaitgalio laikraščiuose, ir mūsų prašoma, kad šią savaitę pakalbėtum per nacionalinį radiją. Nors ir neskelbėme, bet jau yra keturi kandidatai į Mersedes vietą. Dublinas — mažas miestas. Išsiaiškinau, į kurį žurnalą išėjo Mersedes. Ne į „Manhatan“, o į savaitraštį paaugliams „Putos“.

Gal dėl to, kad atvažiuoja Oliveris, gal dėl puikių naujienų apie „Kolin“ ir dėl tikrai geros žinios apie Mersedes Lizos širdyje kažkas krustelėjo, nes kai Džekas paklausė:

— Ar galime tikėtis, jog tu grįši į darbą?

Ji atsakė:

— Manau, kad taip.

— Gerai, — apsidžiaugė jis. — Vadinasi, metu rašyti straipsnį apie vyrų odos priežiūrą.

— Triks privertė. Tavęs ir Ešling nėra, Mersedes išėjo, taigi Triks tapo vyresniąja pagal pareigas „Kolin“ redakcijos darbuotoja. Valdžia atiteko jai. Ji jau ketina nusiųsti Bernardą veido masažui, norėdama patikrinti, ar gali jį pravirkdyti.

— Būsiu po valandos.

En route į vonios kambarį palįsti po dušu, kurio labai reikėjo, Liza prasliūkino pro miegamąjį ir buvo priblokšta karaliaujančios jame baisios netvarkos. Ir ką ji sau mano? Juk nebuvo toks žmogus, kuris, vos susidūręs su sunkumais, pameta galvą. Kitiems taip nutinka, taigi sėkmės jiems. Bet ne Lizai. Patinka jums ar ne, bet ji — gyvybinga kovotoja. Tai kas, kad jautėsi pažeista ir nelaiminga. Taip. Bet nervų pakrikimai buvo tarsi spalvoti kontaktiniai lęšiai: jie tiko kitiems, bet, tiesą sakant, ne jai.

57

Ešling apsivertė lovoje ir iš po savęs ištraukė telefoną. Miegojo su juo keturias dienas. Kokį šimtąjį kartą surinko Marko namų telefono numerį. Atsakiklis. Tada darbo telefoną. Balso paštas. Galų gale paskambino į jo mobilųjį.

— Vis dar neatsiliepia? — su užuojauta pasiteiravo Džoi, kai su Tedu priėjo prie Ešling lovos. Nuo jos sklido nosį riečiantis kvapelis.

— Ne. Dieve, o, kad jis atsilieptų. Labai norėčiau išgirsti keletą atsakymų.

— Jis — niekingas bailys. Nueik pas jį į darbą. Persekiok per spektaklius. Štai kas būtų iš tikrųjų gerai, — piktai sušvokštė Džoi. — Pagauta įsiūčio, galėsi jį sužlugdyti. Šaukdama, kad jis beviltiškas lovoje, kad jo daikčiukas yra...

— ... tikrai mažas, — užbaigė Ešling pavargusiu balsu.

— Norėjau pasakyti, strazdanotas, — pridūrė Džoi. — Bet pritariu, kad mažas.

— Ne. Jokiu būdu. Arba toks, arba toks.

— Gerai, pamiršk įtūžį. Bet gal nueik pas jį? Jei nori jį susigrąžinti, kodėl nekovoji dėl jo?

— Nežinau, ar noriu jį susigrąžinti. Šiaip ar taip, neturiu jokių šansų. Tik ne prieš Klodą.

— Ji ne tokia ir graži, — niršo Džoi.

Abi nesąmoningai atsisuko į Tedą, jis paraudo.

— Visai ne, — bjauriai sumelavo.

— Matai? — Ešling užsipuolė Džoi. — Jis mano, kad graži.

Stojo nejauki tyla, Ešling abejingai apsidairė. Šiame kambaryje kiurksojo nuo penktadienio popietės. Dabar pirmadienio vakaras, o ji išslinkdavo iš lovos tik trumpai apsilankyti vonios kambaryje. Norėjo išsimiegoti, kad galėtų atsigauti nuo smūgio, paskui rasti Marką ir išsiaiškinti, ką dar įmanoma išgelbėti. Bet kažkodėl visą tą laiką neįstengė išsiropšti iš lovos. Jai patiko joje tūnoti, galėjo čia ir pasilikti visiems laikams.

Tuščias žvilgsnis užkliuvo už krūvelės popierinių nosinaičių. Jos buvo nė nepajudintos. Kodėl ji neverkė? Dėl prislėgusio didžiulio liūdesio turėjo tampyti nepaliaujami verksmo traukuliai. Bet ji neišliejo nė vienos ašarėlės. Verksmo nė ženklo. Nei balse, nei veide. Ir jokio graudulio gumulo gerklėje.

Bet ji nebuvo sustabarėjusi. O, jei tik taip būtų buvę.

Ji kalbėjo iš lėto, labiau su savimi nei su anais dviem.

— Svarsčiau, ką padariau ne taip, bet nemanau, kad kalta esu aš. Nuolat klausydavausi naujų jo sumanymų. Buvau visuose jo spektakliuose. Na, beveik visuose, — ir tik pasižiūrėkit, kas įvyko, kai vieną sykį nenuėjo. Jis pasiglemžė geriausią jos draugę. — Dešimt kartų per dieną kartojau, kad jis geriausias, o kiti komikai — šlamštas.

— Net aš? — neryžtingai paklausė Tedas. — Ar jis mano, kad aš niekam tikęs?

— Ne, — sumelavo Ešling. Pirmą vakarą, kai susitiko su Marku, jis kalbėjo apie Tedą labai susižavėjęs, bet tik todėl, kad nežiūrėjo į jį rimtai, kaip suprato vėliau. Kai atsirado nedaug, bet nuoširdžių Tedo gerbėjų, Markas ėmė jį subtiliai kritikuoti. Gana gudriai, nes sumojo, kad Ešling nepakęs atvirų įžeidinėjimų, taigi leido sau išsakyti tokias pastabas: „Kaip Tedui Malinsui — gerai. Šiame spektaklyje mums reikia vieno arba dviejų nerimtų žmonių“. Kai Ešling galų gale suprato, kad jis iš tikrųjų žemina Tedą, jau buvo per daug įsijautusi į draugės vaidmenį, kad galėtų jam prieštarauti.

— Tai toks yra Markas Valentainas, — pasakė Džoi. — Jis — tikras savanaudis niekšas.

— Ne visai taip. Man buvo smagu jam padėti. Mudu tapom artimais bičiuliais, — tai ir skaudžiausia. Bet jis sutiko kitą, ir ji labiau patiko. Nuolatos taip būna.

— Ar nenujautei, kad kažkas klostosi ne taip? — paklausė Džoi. — Ar jo elgesys nebuvo pasikeitęs?

Ešling buvo skaudu galvoti apie nesenus įvykius, ypač kai viskas atsiskleidė, bet ji turėjo pripažinti:

— Paskutines kelias savaites, kai buvau labai užsivertusi darbais, jis buvo suirzęs. Maniau, dėl to, kad ilgėjosi manęs. Tik įsivaizduokit!

— Ar... hm... — Džoi neryžtingai mėgino subtiliai suformuluoti klausimą, bet suprato, kad nepavyks. — Ar smaginotės kaip visada?

Tedas užsidengė rankomis ausis.

— Ne, — atsiduso Ešling. — Tai būdavo vis rečiau. Ir vėl maniau, kad tai mano kaltė. Bet mudu mylėdavomės iki mano kelionės į Korką. Paskui jis dulkino mus abi. Kodėl Kloda užkibo? — nusistebėjo, tarsi būtų kalbėjusi apie muilo operos heroję.

— Gal ir ji nežinojo? — pasvarstė Džoi. — Jis galėjo jai pameluoti. O gal pasinaudojo tavimi, stengdamasis priversti ją palikti Dilaną, — per vėlai susivokė, kad labai žiauriai pasakė. — Atsiprašau, — nuolankiai pratarė. — Nepagalvojau... O kaip Kloda? Jei turėčiau rinktis Marką ar Dilaną, tikrai žinočiau, su kuriuo liksiu! O Dieve. Dar sykį atleisk. Klausyk, gal norėtum traškučių?

Ešling papurtė galvą.

— Ko nors užkrimsi? Šokolado? Spragintų kukurūzų? Dar ko nors? — Džoi parodė į gausybę saldumynų ant komodos.

— Ne, ir daugiau nieko nenešk.

— Ar ketini kada nors keltis?

— Ne. Jaučiuosi tokia... pažeminta.

— Nesuteik jiems malonumo, — ryžtingai tarė Džoi.

— Man atrodo, kad visi manęs nekenčia.

— Kodėl? Juk nepadarei nieko blogo!

— Regis, visas pasaulis atsisuko prieš mane, visur nebesaugu. Ir man labai liūdna, — pridūrė.

— Žinoma, kad liūdna.

— Ne, mane liūdina negeri dalykai. Ir liūdna dėl visų benamių žmonių, kurie kenčia šaltį ir alkį. Praradę orumą. Tai labai nužmogina...

Ji nutilo. Pagavo „ji visai kuoktelėjo“ žvilgsnį, kuriuo persimetė Džoi su Tedu. Jie manė, kad nuo sukrėtimo sutriko kai kurių jos kūno dalių veikla. Kaip jai gali rūpėti benamiai, kurių nėra net akyse mačiusi, kai jos pačios gyvenime įvyko tikra nelaimė? Jie neįstengė to suprasti. Bet vienas žmogus būtų galėjęs tai suvokti.

Ir Ešling, jei nebūtų buvusi tokia sustingusi, sudrebėtų iš siaubo. Taip jautėsi mano mama. Ir tada jai atsiskleidė pribloškiamas ryšys. Po velnių, man tikriausiai nervinis sutrikimas.

Kai Liza pasirodė darbe ir pamatė Džeką, neįstengė sutramdyti pykčio, kad jis ją atstūmė. Nepadėjo net gėlės.

— Kaip jautiesi? — įdėmiai pažvelgė į ją.

— Gerai, — pernelyg jautriai atsakė.

— Pasiilgom tavęs, — jo akys buvo malonios, bet ne guodžiančios, ir jos pyktis išgaravo. Ji elgėsi tiesiog vaikiškai.

— Ar nori pamatyti mano kūrinį apie odos priežiūrą? — jis padavė išspausdintą tekstą, kuriame buvo teigiama, kad Aveda priemonės „geros“, Kiehl — „geros“ ir Issey Miyake — „geros“.

Liza numetė lapą ant stalo ir, pritariamai mirktelėjusi, paragino:

— Neatsisakyk visos dienos darbo, — jie, matyt, iš tikrųjų puolė į paniką dėl „Kolin“ darbuotojų, jei net toks veikėjas, kaip Džekas, sukurpė straipsnį. — Ar Ešling vis dar nėra? — ji neįstengė paslėpti pasipūtimo. Ei, ji skiriasi, bet atėjo į darbą.

Tik dabar suprato, kokį didžiulį jaudulį ir bruzdesį sukėlė žurnalo pasirodymas ir kad visos jos pastangos jį išgarsinti nenuėjo veltui. Kol ji tysojo lovoje, įsitikinusi, kad yra didžiausia visų laikų nevykėlė, tapo šiokia tokia žvaigžde — žinoma, tik Airijoje, bet vis dėlto. Jau susilaukė vieno pasiūlymo dirbti konkuruojančiame airių žurnale, paskui paskambino keli žurnalistai: kai kurie buvo pasišovę rašyti apie ją trumpą apybraižą, bet daugelį domino jos galimybės rašyti „užkišančius tuščią vietą“ straipsnius, pavyzdžiui, „Mano mėgstamiausia šventė“ ir „Idealus mano pasimatymas“.

Ją užliejo šiluma, bet svarbesnis už žurnalo sėkmę buvo artėjantis savaitgalis su Oliveriu. Ji turėjo atrodyti tikrai įspūdingai: reikėjo susirasti pribloškiančius drabužius ir pasidaryti šukuoseną. Ir susitvarkyti nagus. Ir kojas. Žinoma, ji nieko nevalgys, taigi galės normaliai užkandžiauti su juo...

— Tai Sunday Times, — mostelėjo Triks telefonu Lizai. — Jie nori žinoti, kokios spalvos kelnaites nešiojate.

— Baltas, — abejingai atsakė Liza, ir Kelvinas beveik patyrė orgazmą.

— Aš juokauju, — numykė Triks. — Jie tik teiraujasi apie jūsų plaukų priežiūrą...

Tačiau Liza nesiklausė. Ji jau skambino į DKNY spaudos biurą Londone.

— Mes norime straipsnio kalėdiniam numeriui, bet drabužiai turi būti pristatyti ne vėliau kaip iki penktadienio.

— Liza, ar galėtume aptarti Mersedes pakaitalą? — paklausė Džekas.

Paminėjus Mersedes, palikusią juos tokią sunkią valandą, Lizai vėl prasiveržė pyktis, kurį taip sunkiai buvo užgniaužusi.

— Triks, skambink Ghost, Fendi, Prada, Paul Smith ir Gucci! Pasakyk, kad paskirsim jiems kelis puslapius gruodžio numeryje, bet tik su sąlyga, jei atsiųs drabužius iki penktadienio. Imkis darbo, — ir nusivarė Džeką į jo kabinetą.

— Ji kažką rezga, — užuodė Triks. Jai labai trūko Ešling ir Mersedes. Kaip blogai, kad nėra su kuo pasilinksminti.

Džekas ir Liza peržiūrėjo keturis prašymus priimti į madų redaktoriaus vietą ir nusprendė pasikalbėti su kandidatais.

— O jeigu paaiškės, kad jie nieko verti, įdėsime skelbimą, — tarė Liza. — Ar galiu paklausti? Kaip man rasti advokatą?

Džekas valandėlę susimąstė.

— Mes turime juridinę firmą, dirbančią mums pagal sutartį. Gal nueik pas juos? Jeigu jie negalės, hm, tau padėti, bent jau patars, kas galėtų.

— Ačiū.

— Visada tavo paslaugoms.

Liza metė į jį įtarų žvilgsnį. Nuo to nepabėgsi. Jis jai patiko. Jis ir toliau šiltai bendravo su ja, rėmė ištiktą sielvarto, kaip ir tą dieną, kai ji apsiverkė jo kabinete, kad nevažiuos į madų šou. Ne jis kaltas, kad ji tuos santykius suprato kitaip ir per daug tikėjosi.

Antradienį popiet suskambo Ešling telefonas. Ji čiupo ragelį. Tebūnie Markas, meldė ji. Tebūnie Markas.

Išgirdusi moters balsą, labai nusiminė. Jos motina.

— Ešling, mieloji, mums įdomu, kaip pavyko žurnalo pristatymas, taigi paskambinau tau į darbą. Man pasakė, kad tavęs nėra. Kas atsitiko? Ar sergi?

— Ne.

— Tad kas yra?

— Man... — Ešling vos neištarė draudžiamo žodžio, bet paskui pasidavė, jausdama ir baimę, ir palengvėjimą. — Man depresija.

Monika tučtuojau sumetė, kad tai nėra paprastas atvejis. „Man depresija, nes vakar vakare pamiršau įrašyti „Draugus“. Ešling, kalbėdama apie save, labai stengėsi niekada, niekada nevartoti žodžio „depresija“. Tai buvo pernelyg rimta. Istorija kartojasi.

— Mano vaikinas susidėjo su Kloda, — tyliai paaiškino Ešling.

— Kloda Nugent? — įtūžo Monika.

— Pastaruosius dešimt metų ji yra Kloda Keli.

Kad ir kaip būtų, nieko gero. Monika susirūpino:

— Ar tau labai blogai?

— Guliu lovoje. Penkta diena. Jokių neatidėliotinų planų, dėl kurių turėčiau iš jos išlipti.

— Valgai?

— Ne.

— Prausiesi?

— Ne.

— O mintys apie savižudybę?

— Kol kas jokių, — gerutė, turėjo to tikėtis.

— Ryt rytą sėdu į traukinį, mieloji, ir atvažiuoju truputį tavimi pasirūpinti.

Monika laukė, kada jai, kaip ir visada, bus pasakyta, kad nekvailiotų ir atstotų. Bet vietoj to išgirdo silpną „Gerai“. Jos širdį suspaudė šalta baimės ranka. Ešling tikrai labai ne kas.

— Nesijaudink, mieloji, mes padėsim tau. Neleisiu tau patirti to, ką teko iškęsti man, — tvirtai pažadėjo Monika. — Šiais laikais viskas kitaip.

— Nebe gėda prisipažinti, kad sergi, — ištarė abejingos Ešling lūpos.

— Yra geresnių vaistų, — atkirto Monika.

Antradienį vakare, kai Džoi ir Tedas stengėsi sugundyti Ešling šviežia šokolado ir žurnalo siunta, sučirškė durų skambutis. Visi suakmenėjo.

Pirmąkart per tas dienas apatiškas Ešling veidas nušvito.

— Gal tai Markas?

— Einu ir pasakysiu jam, kad atsiknistų, — Džoi jau drožė prie durų.

— Ne! — piktai sušuko Ešling. — Ne. Noriu su juo pasišnekėti.

Netrukus Džoi grįžo.

— Tai ne Markas... — sušnypštė ji.

Ešling akimirksniu vėl nugrimzdo į niūrią klampynę.

— Tai Džekas Divainas.

Keistas vizitas šiek tiek pažadino Ešling iš stingulio. Ko jis nori? Atleisti iš darbo už pravaikštas?

— Dėl Dievo meilės, nusiprausk! — paragino Džoi. — Nuo tavęs įtartinai dvokia.

— Negaliu, — vangiai pasakė Ešling. Taip vangiai, kad Džoi suprato veltui aušinanti burną. Bet ji privertė Ešling paklusti ir apsivilkti švarią pižamą, susišukuoti ir išsivalyti dantis. Tada Džoi atidžiai apžiūrėjo du flakonėlius kvepalų.

— Happy ar Oui? Happy, — nusprendė ji. — Išbandykime įtaigos jėgą, — Džoi gausiai apipurškė Ešling kvepalais, tada pastūmė ją, tarsi būtų prisukamasis žaislas, svetainės link. — Eik.

Džekas sėdėjo ant mėlynos sofos, jo rankos karojo tarp kelių. Tai buvo keisčiausias reginys. Jis prislėgtas, kaip ir ji. Tokia mintis prasiskverbė pro jos stingulį. Džekas priklausė darbo pasauliui, bet štai jis čia, ir nuo jo ūgio butas atrodė dar mažesnis. Tamsus kostiumas, susitaršę plaukai ir į šoną nusismaukęs kaklaraištis darė rūpesčių iškankinto ir išsiblaškiusio vyriškio įspūdį. Ji lūkuriavo tarpdury, žiūrėdama, kaip jis keičiasi mintimis su klevo laminato grindimis. Paskui jis pakreipė galvą į šoną, pamatė ją ir nusišypsojo.

Kai jis atsistojo, kambario apšvietimas pasikeitė.

— Labas, — burbtelėjo Ešling. — Atsiprašau, kad nepasirodžiau darbe nei šiandien, nei vakar.

— Tik atėjau pasižiūrėti, kaip tu, o ne varyti tavęs į darbą.

Tada Ešling prisiminė. Kai Dilanas pranešė tą siaubingą žinią, Džekas elgėsi su ja stebėtinai maloniai ir švelniai.

— Pasistengsiu ateiti rytoj, — tai padaryti jai buvo tiek pat šansų, kaip ir įkopti į Kilimandžarą.

— Gal pailsėk kokią savaitę? — pasiūlė. — Ateisi pirmadienį.

— Gerai. Ačiū, — jai taip palengvėjo, jog nereikės susidurti su išoriniu pasauliu, kad net nesiginčijo. — Kelioms dienoms atvažiuoja mano mama. Viliuosi, kad kas nors išvarys mane į darbą.

— Viliesi? — Džeko šypsenoje buvo matyti užuojauta. — Kada nors turėsi man apie viską papasakoti.

— Taip, — ji negalėjo įsivaizduoti, kad turės jėgų net pasakyti, kada tai bus.

— O kaip jautiesi dabar?

Ji delsė. Apie tokius dalykus nederėtų šnekėtis su savo viršininku, bet velniop, ar tai svarbu? Ar iš viso yra svarbių dalykų?

— Man labai liūdna.

— To reikėjo tikėtis. Santykiai nutrūko, prarasta draugystė.

— Ne tik tai, — ji stengėsi suvokti ją apėmusį sielvartą. — Man liūdna dėl viso pasaulio.

Ji žiūrėjo į Džeką. Ar jis laiko ją kvaiša?

— Kalbėk, — švelniai paragino jis.

— Matau tik liūdnus dalykus. Visur. Mes — vaikštantys sužeistieji, visa žmonija.

— Weltschmerz, — pasakė jis.

— Į sveikatą, — abejingai tarė ji.

— Ne, — tyliai nusijuokė jis. — Weltschmerz. Tai vokiškas žodis, reiškiantis „pasaulinį liūdesį“.

— Ar taip vadinasi ta būsena?

Ji suvokė, kad nėra pirmoji, taip besijaučianti. Žinojo, kad tą patį išgyveno ir jos motina. Bet, tiesą sakant, jei atsirastų žodis, kuris apibūdintų tą savijautą, daugybė kitų tikriausiai pajustų tą patį. Tai ją ramino. Džekas sušiureno baltą maišelį.

— Aš... tau kai ką atnešiau.

— Ką? Popierinių nosinaičių? Galėčiau atidaryti jų parduotuvę. Gal vynuogių? Aš nesergu. Tik, tik... jaučiuosi pažeminta.

— Ne, iš tiesų... tai sušiai.

Apstulbusi ji tylėjo. Paskui pratarė:

— Ar tu juokauji?

— Ne! Man pasirodė, kad susidomėjai tuo valgiu, kai mes atsinešėme jo į redakciją, — Ešling tylėjo, taigi jis kalbėjo toliau: — Pamaniau, kad jis galbūt tau patiks. Jame nėra nieko baisaus, net žalios žuvies. Jis vegetariškas: agurkas, avokadas, truputis krabų mėsos. Tai sušių pradinukams rinkinys. Galėčiau tau padėti...

Bet, išvydęs įtarią Ešling miną, atsitraukė.

— Hm, gerai. Tada tiesiog paliksiu jį tau. Tikiuosi, pasijusi geriau. Pasimatysim pirmadienį.

Kai jis išėjo, į kambarį atidrožė Tedas su Džoi.

— Kas tame maišelyje?

— Sušiai.

— Sušiai! Keistas dalykėlis.

Jie atsargiai apstojo ratu popierinį maišelį, tarsi jis būtų radioaktyvus.

— Ar galim užmesti akį? — galų gale paklausė Tedas.

Sulig Ešling ištartu „prašom“ jis ištraukė lakuotą juodą dėžutę ir sužavėtas įsistebeilijo į mažus ryžių ritinėlius, surikiuotus gražiomis eilutėmis.

— Nemaniau, kad jie taip atrodo, — pasakė Džoi.

— O kas čia? — Tedas parodė į sidabrinį paketėlį.

— Sojų padažas, — abejingai paaiškino Ešling.

— O šitas? — Tedas nulupo dangtelį nuo nedidelės polistireno dėžutės.

— Marinuotas imbieras.

— O anas? — jis parodė į žalios pastos krūvelę.

— Pamiršau pavadinimą, — niūriai prisipažino Ešling, — bet jis aštrus.

Dar šiek tiek atsargiai patyrinėjęs, Tedas griebė jautį už ragų.

— Paragausiu.

Ešling gūžtelėjo pečiais.

— Tai panašu į agurką, — jis įsikišo jį burnon. — Dabar dezinfekuosiu gomurį gabalėliu imbiero, paskui...

— Netinkamai valgai, — suirzo Ešling.

— Gerai, tada parodyk, kaip reikia.

58

Tylus beldimas į langą privertė Klodą pašokti ant kojų. Ją užplūdo laimė. Jis buvo čia. Ji nuskrido prie lauko durų ir tyliai jas atidarė.

— Gaidys gieda temstant, — pasakė Markas su stipriu rusišku akcentu.

— Ššššš... — ji perdėtu mostu priglaudė pirštą prie lūpų, bet abu netvėrė iš juoko ir pasitenkinimo.

— Ar jie miega? — sušnabždėjo Markas.

— Miega.

— Valio! — beveik pamiršo, kad turi tyliai elgtis. — Dabar galiu įveikti pavojingą kelią pas tave. — Jis įžengė į holą, stvėrė ją ir, jiems krizenant ir atsitrenkus į kabyklą, ėmė ją nurenginėti.

— Eime į priekinį kambarį, — pakvietė Kloda.

— Noriu tai padaryti čia, — šelmiškai pasakė. — Ant guminių batų ir mokyklinių kuprinių.

— Čia kieta, tu negali! — kai pažvelgė į apgavikiškai susiraukusį jo veidą, ją ėmė tampyti traukuliai. — Tu panašus į Kreigą.

Jis atkišo apatinę lūpą dar labiau, ir ji pratrūko dar smarkiau juoktis.

— Bet rimtai, — sušnabždėjo ji, — kas bus, jei vienas iš jų atsikels į tualetą ir pamatys, kaip mudu tąsomės ant holo grindų? Marš į priekinį kambarį!

Jis klusniai pasiėmė marškinius ir nubidzeno įkandin.

— Visas tas paslaptingumas man primena paauglystę. Labai seksualu.

Dilanas buvo įbauginęs Klodą dėl globos teisių, taigi ji nusprendė, kad Molė ir Kreigas neturi pamatyti jos lovoje su Marku. Bet šią savaitę Markas buvo užsivertęs darbais, taigi mylėtis dieną buvo neįmanoma. Jie galėjo tikėtis rasti tam laiko tik tada, kai vaikai užmigs. Taigi maždaug dvidešimt minučių per parą.

Ant sofos jie nuplėšė vienas kitam drabužius. Tada trumpam susidūrė jų žvilgsniai, ir Kloda atsiduso:

— Aš tokia laiminga matydama tave.

Penkios dienos, kai išėjo Dilanas, buvo keistos ir košmariškos. Kaltė ją plėšė į gabalus, ypač dėl to, kad vaikai nuolatos klausinėjo, kada parvažiuos tėtis. Ji gyveno it atsiskyrėlė: net motina širdo ant jos. Išgąsdinta griūties, kurią pati sukėlė, bauginamai nebekontroliavo savęs.

Siaubas atlėgdavo tik tada, kai ji būdavo su Marku. Jis buvo deimantas jos sumautame gyvenime. Tą posakį perskaitė kažkokiame romane apie moterį, atidariusią dizainerių sukurtų dėvėtų drabužių parduotuvę, ir įsiminė jį.

— Ne tokia laiminga kaip aš, matydamas tave, — Markas apžiūrinėjo nuogą jos kūną, paskui pakišo rankas po ja ir apvertė ant pilvo. Prieš įeidamas į ją, truputį, kone pagarbiai, luktelėjo. Praėjo bemaž savaitė, kai jie gali iš tikrųjų mylėtis. Šeštadienį popiet jis neturėjo jokios vilties. Kreigas, vožęs jam raudonu sunkvežimiu, neprileido Marko prie Klodos arčiau kaip per tris pėdas.

— Nagi, — ėmė maldauti Kloda dusliu balsu.

Markas keliskart perbraukė ranka per savo daikčiuką ir nutaikė jį tiesiai į jos ertmes. Nebuvo nieko geresnio kaip pirmas dūris.

Jie visada turėdavo labai mažai laiko, todėl tai juos dar labiau kaitindavo, ir jų mylėjimasis būdavo tiesiog pašėlęs: jam patikdavo vienu judesiu įeiti į ją iki pat galo, skverbiantis pro pusiau besipriešinantį minkštumą ir pasiekiant svaiginamą ekstazę. O jeigu jam pavykdavo išgauti iš Klodos duslų aiktelėjimą, kuris reikšdavo ir malonumą, ir skausmą, įsiaudrindavo dar labiau.

Tačiau šį sykį ilgas puikus jo dūris buvo sulaikytas pusiaukelėje, kai Kloda įsitempė, pusiau atsisėdo ir šnipštelėjo:

— Ššššš, — ji pakreipė galvą į lubas ir sustingo. — Man pasigirdo... Ne, — ji vėl atsipalaidavo: — Matyt, tikrai pasigirdo.

Jis įveikė likusį atstumą per akimirką, bet neįstengė atsikratyti jausmo, kad kažko neteko. Trumpai, bet siautulingai pasidulkinę, jie pakartojo tai dar sykį, tačiau dabar jau ramiau, jai gulint viršuje.

Apsipylusi prakaitu, tysodama ant jo Kloda sumurmėjo:

— Su tavimi aš laiminga.

— Ir aš su tavimi laimingas, — atsakė jis. — Bet ar žinai, kas padarytų mane dar laimingesnį? Tikra lova. Ši sofa — kankynė mano nugarai.

— Tiesą sakant, neturėtume tenai eiti. O jeigu jie pamatys tave?

— Gali užrakinti miegamojo duris. Eime, — išsišiepė jis. — Šįvakar man tavęs dar trūksta.

— Taip, bet... Ak, gerai, bet tu negali pasilikti nakčiai. Sutarta?

— Sutarta.

Daktaras Makdevitas sunerimo, išvydęs moterį, įžygiuojančią į jo kabinetą ir su grasinimais reikalaujančią prozako.

— Be jo mes neišeisime!

— Ponia... — jis žvilgtelėjo į popierius, — a, Kenedi, aš negaliu tiesiog šiaip sau dalyti receptų...

— Vadinkit mane Monika. Tai ne man, o mano dukteriai, — Monika nukreipė dėmesį į Ešling.

— O, Ešling, nesu jūsų čia matęs. Kas nutiko? — Ešling jam patiko.

Ji bejėgiškai susvyravo, ir motina paslaugiai pakišo jai alkūnę. Galų gale išstenėjo:

— Siaubingai jaučiuosi.

— Jos vaikinas paliko ją, suviliotas geriausios jos draugės, — tarė Monika, kai paaiškėjo, kad iš Ešling nieko neištrauksi.

Daktaras Makdevitas atsiduso.

Na, pamesta vaikino, juk toks jau yra tas gyvenimas! Bet žmonės nori prozako nuo visko, net ir pametę auskarą arba suklupę ant „Lego“ detalės.

— Ir kaltas ne tik jos vaikinas, — Monika toliau atkakliai piršo Ešling reikalą. — Ji turi ir šeimyninių problemų.

Daktaras Makdevitas galėjo tuo patikėti. Turbūt valdinga motina?

— Aš kentėjau nuo depresijos penkiolika metų. Kelis kartus gulėjau ligoninėje...

— Nėra ko girtis, — sumurmėjo jis.

— ... ir Ešling elgiasi taip, kaip aš tada. Tyso lovoje, atsisako valgyti, ją apsėdusios mintys apie benamius žmones.

Daktaras Makdevitas atkuto. Tai jau įdomiau.

— O kaip tie benamiai žmonės?

Monika vėl bakstelėjo Ešling ir sušnypštė:

— Pasakyk jam!

Tada Ešling pakėlė išblyškusį sustingusį veidą ir burbtelėjo:

— Pažįstu vieną benamį vaikinuką. Man visada buvo dėl jo neramu, tačiau dabar liūdžiu dėl kiekvieno, neturinčio namų. Net dėl tų, kurių nepažįstu.

To pakako, kad daktaras Makdevitas būtų įtikintas.

— Kodėl taip jaučiuosi? — svarstė Ešling. — Ar einu iš proto?

— Ne, bet, hm, depresija — keistas žvėris, — veidmainiavo daktaras. Kitaip tariant, jis dorai nenusimanė apie tą ligą. — Bet iš jūsų, hm, motinos liudijimo spėju, kad galėjote paveldėti polinkį į depresiją ir kad trauma, netekus auskar... turiu galvoje vaikino, ir yra depresijos priežastis.

Jis išrašė jai receptą — paskyrė mažiausią vaistų dozę.

— Su sąlyga, — jis kažką brūkštelėjo bloknote, — kad apsilankysite ir pas psichologą.

Jis pritarė psichologo konsultacijoms. Jei žmonės nori būti laimingi, tegu šiek tiek dėl to padirbėja.

Išėjus iš kabineto, Ešling paklausė:

— Ar dabar galiu eiti namo?

Monikai pasisekė ją nutempti pas daktarą tik išsikvietus taksi.

— Tik nueikime į vaistinę, paskui grįšim į namus.

Liūdna ir nelaiminga Ešling leido Monikai paimti už rankos.

Ji ir toliau darė tai, ko nenorėjo, bet buvo pernelyg prislėgta, kad įstengtų priešintis. Mat Monika pavertė Ešling nelaimę savo planu ir nesitvėrė džiaugsmu, galėdama grąžinti skolą, kai nesirūpino dukterimi. Buvo ankstyvo rudens popietė, ir jos lėtai pėdino maloniai šildant saulei. Ešling atsirėmė į motinos alkūnę, storą ir minkštą nuo daugybės sluoksnių drabužių.

Kai jos apsilankė vaistinėje, Ešling susizgribo sliūkinanti per Stefens Griną. Čia ji buvo priversta atsisėsti ant suolelio, paspoksoti į ežerą ir į jį krentančius įkypus saulės spindulius. Vandenyje turškėsi paukščiai, o Ešling smalsavo, kada galės eiti namo.

— Netrukus, — pažadėjo Monika.

— Netrukus? Gerai, — paskui ji vėl įsistebeilijo į paukščius. — Antys, — slogiai ištarė.

— Taip! Antys! — Monika pagyvėjo, tarsi Ešling būtų pustrečių metukų. — Ruošiasi žiemai skristi į pietus... Į šiltesnius kraštus.

— Žinau.

— Pakuojasi savo bikinius ir saulės įdegio kremą.

Stojo tyla.

— Užsisakinėja kelionės čekius, — pridūrė Monika.

Ešling toliau dėbsojo į priekį.

— Lakuojasi nagučius, — toliau kalbėjo Monika. — Perkasi saulės akinius ir šiaudines skrybėles.

Tie saulės akiniai ir padėjo. Ančių, užsibalnojusių akinius ir atrodančių it mafijozai, reginys buvo toks komiškas, kad Ešling šyptelėjo. Tik tada jai buvo leista keliauti namo.

Šeštadienio rytą įsisodinęs Lizą į savo taksi ir veždamas į oro uostą, Lajamas neslėpė susižavėjimo.

— Dievaži, Liza, — sušuko tėviškai. — Jūs atrodote fantastiškai!

Iš tiesų jis pasakė skamtastiškai.

— Nėra ko stebėtis, Lajamai. Ėmiau ruoštis nuo septynių.

Ji turėjo pripažinti, kad pastangos nenuėjo veltui. Viskas buvo tobula: plaukai, oda, antakiai, nagai. Ir drabužiai. Trečiadienį ir ketvirtadienį kurjeriai pristatė nuostabiausius pasaulyje apdarus, iš jų ji išsirinko geriausius, jais dabar ir vilkėjo.

Važiuojant Liza šiek tiek paaiškino, kas vyksta, ir tai nuliūdino Lajamą.

— Skiriatės... — sumurmėjo. — Jūsų vyras tikriausiai beprotis. Ir aklas.

Norėdamas privežti Lizą kuo arčiau durų, Lajamas sustojo neleistinoje ir pavojingoje vietoje.

— Čia jūsų ir palauksiu.

Kai įbėgo į atvykimo salę, Lizai gniaužė kvapą. Nors ekrane buvo skelbiama, kad Oliverio lėktuvas nusileido, jo nesimatė, taigi ji atsistojo prie pasitikimo vietos, įbedė akis į dvigubo stiklo duris ir ėmė laukti. Jos širdis daužėsi, o liežuvis buvo prilipęs prie vata virtusios burnos gomurio. Ji dar truputėlį luktelėjo. Žmonės pasipildavo grupelėmis ir droviai nužvelgdavo laukiančiuosius, bet Oliverio — nė kvapo. Netrukus ji susinervinusi paskambino į namus, norėdama patikrinti, ar jis neatsiuntė žinutės, kad vėluoja. Deja...

Ji buvo beveik tikra, kad jis neatvažiavo, bet galų gale išvydo jį, grakščiai einantį stiklinių durų link. Jai apsvaigo galva, po kojomis susvyravo žemė. Jis buvo juodas nuo galvos iki kojų. Vilkėjo ilgą juodą odinį švarką, o apačioje — juodą megztinį aukšta atverčiama apykakle, mūvėjo juodas kelnes. Pamatė ją, ir jo veidas nušvito kuo plačiausia šypsena. Vienintelis dirbtinis objektas, matomas iš kosmoso, kaip ji mėgdavo jam sakyti.

Ji puolė prie jo.

— Jau buvau netekusi vilties.

— Atleisk, gražuole, — jo lūpos išsilenkė aplink pritrenkiamai baltus dantis. — Bet mane sulaikė imigracijos tarnyba. Buvau vienintelis juodaodis visame lėktuve. — Jis uždėjo ranką ant klubo ir perdėtai pabrėždamas pasakė: — Dabar man įdomu, kodėl tai nutiko.

— Šunsnukiai!

— Jau maniau, kad nepavyks jų įtikinti, jog esu Didžiosios Britanijos pilietis. Nors ir turėjau pasą.

Ji susirūpinusi kvaksėjo:

— Ar tau sugedo nuotaika?

— Ne, prie to pripratęs. Taip nutiko ir tada, kai lankiausi čia paskutinį kartą. Tu puikiai atrodai, gražuole.

— Ir tu.

Ketė jau buvo beveik baigusi tvarkytis, kai Lajamas parvežė juos namo. Ji bandė diskretiškai išsmukti, bet Liza ją sulaikė.

— Oliveri, čia Ketė. Ji gyvena skersai gatvės. Kete, čia Oliveris, mano vyr... draugas.

— Malonu susipažinti, — pasakė Ketė, svarstydama, kas tas vyrdraugas. Matyt, tai panašu į merdraugę.

Išėjus Ketei, jie abu pasijuto labai nepatogiai, bet jų elgesys buvo pabrėžtinai mandagus ir labai draugiškas. Nors buvo puikiai nusiteikę ir vienas kitam draugiški, neabejojo, kad susiklostė labai keista padėtis, kai nelabai aišku, kaip derėtų elgtis. Oliveris pernelyg džiaugsmingai žavėjosi namu, o Liza atskleidė didingus jo pertvarkymo planus, specialiai užsimindama apie medines žaliuzes.

Galiausiai abu nusiramino ir pradėjo bendrauti paprasčiau.

— Turėtume pradėti, gražuole, — tarė Oliveris ir ištraukė iš krepšio tai, nuo ko jai pradėjo smarkiau plakti širdis: manė, kad atvežė jai dovaną. Bet paskui suprato, jog tai buvo segtuvas su dokumentais: aktais, banko sąskaitomis, kreditinių kortelių ataskaitomis, paskolos raštais. Jis užsidėjo akinius sidabriniais rėmeliais ir tapo labai panašus į profesionalą. Taigi nervingas, mergaitiškas, kupinas jaudulio jos laukimas akimirksniu išgaravo. Ko ji tikėjosi? Tai buvo ne pasimatymas, o susitikimas dėl jųdviejų skyrybų.

Ūmai ji paniuro. Vangiai atsisėdo prie virtuvės stalo ir nusiteikė perskirti jų finansinius gyvenimus, kad jie atgytų ir galėtų funkcionuoti atskirai. Tai buvo taip pat delikatu ir keblu, kaip ir perskirti Siamo dvynius.

Peržvelgdami penkerių metų banko ataskaitas, jie mėgino atsekti, kiek pinigų kiekvienas įdėjo į butą. Tarp kredito ir draudimo įmokų, mokesčių advokatui buvo labai sunku rasti dvi atskiras gijas.

Keliskart ji tiesiog pasidygėjo, kaip dažnai būna, kai reikalai sukasi apie pinigus. Liza gan atkakliai įtikinėjo sumokėjusi advokatui visus pinigus: penkis šimtus dvylika svarų ir šešiolika pensų. Štai. O jis stumtelėjo jai savo banko ataskaitą — čekis penkiems šimtams dvylikai svarų ir dvylikai pensų, išduotas po trijų savaičių.

— Ar tai atsitiktinumas. Manau, kad ne!

— Parodyk! — ji ištyrinėjo abu čekius ir sumurmėjo:

— Atsiprašau.

Sučirškė durų skambutis, ir įžygiavo Fransina.

— Sveika, Liiiiiza. Hm, labas, — ji linktelėjo Oliveriui, o jos pasitikėjimą savimi nuslopino drovumas. Ji atsigręžė į Lizą. — Šįvakar rengiame pižamų vakarėlį. Aš, Chloja, Trudė ir Fibė. Ar ateisi?

— Ačiū, bet mes jau turime savo planų.

— Gerai. Hm, gal turi atliekamų kosmetinių kaukių, kurias galėtume panaudoti?

Liza neparodė apmaudo.

— Atsiprašau, Oliveri, aš tuoj. Eime į mano miegamąjį, Fransina.

— Dievaži! — sušuko Oliveris, kai Fransina išėjo su maišeliu, pilnu kosmetinių kaukių, nagų lako, šveitiklių ir kitų reikmenų, tinkamų pižamų vakarėliui.

Liza suirzusi gūžtelėjo pečiais:

— Ji užėjo tik norėdama pasižiūrėti į tave.

Jie grįžo prie dokumentų ir toliau klupinėjo už prisiminimų.

— Po galais, ką tokio brangaus mudu pirkome Aero parduotuvėje?

— Mūsų lovą, — trumpai atsakė Oliveris.

Stojo tyla su besklandančiais neišsakytais jausmais.

— Discovery Travel čekis? — vėliau paklausė Liza.

— Kipras.

Tas žodis sukėlė joje tikrą jausmų sumaištį. Nuostabi šiluma, susipynusios galūnės, vėlyvos popietės, saulė meta šešėlius ant jų paklodžių: ji įsimylėjusi iki ausų per pirmąsias „vedybines“ jųdviejų atostogas, negalinti net įsivaizduoti savęs be Oliverio.

Tik pažvelkit į juos dabar, tyrinėjančius čekį ir besirengiančius skyryboms. Argi ne keistas tas gyvenimas?

Po kelių valandų vėl pasigirdo durų skambutis. Šįkart Bekas.

— Liza, nenorėtum išeiti Į LAUKĄ? Mes spardom KAMUOLĮ.

— Aš užsiėmusi, Bekai.

— Labas, — Bekas bandė linktelėti, sveikindamasis kaip vyras su vyru, bet neįstengė nuslėpti akivaizdžios pagarbios baimės. — O jūs?

— Jis taip pat užsiėmęs, — Lizai tai jau pradėjo įgristi iki gyvo kaulo. Jie žiūrėjo į Oliverį kaip į kokią keistenybę.

— Tiesą sakant, — Oliveris padėjo rašiklį ir nusiėmė akinius, — galėčiau padaryti pertraukėlę. Jaučiuosi nusikamavęs. Pusvalandį? — jis grakščiai išsitiesė, ir Liza pamatė puikius jo raumenis.

— Ar eini, LIZA?

— Galbūt.

— Iš pradžių ji žaisdavo nesąžiningai, — prasitarė Bekas Oliveriui. — Tačiau dabar liovėsi.

— Ji žaidžia su jumis futbolą? — apstulbo Oliveris.

— Žinoma, — dabar jau buvo priblokštas Bekas. — Ji — nebloga žaidėja. Kaip mergina.

Oliveriui atkaro žandikaulis, ir jis pasakė beveik kaltinamu tonu:

— O tu pasikeitei.

— Nepasikeičiau, — ramiai atsakė Liza.

Pusvalandis, praleistas lakstant paskui kamuolį po akligatvį, buvo puiki pertrauka. Juodu uždusę ir gerai nusiteikę grįžo prie virtuvės stalo, nukloto dokumentais.

— Oooiii, — susiraukė Oliveris, išvydęs tokį reginį. — Buvau ir pamiršęs.

— Ei, palikim tai vakarui.

— Geriau ne, gražuole. Dar turim daug ką nuveikti.

Priblokšta, bet gerai slėpdama savo jausmus, Liza užsakė telefonu keletą picų, ir jie vėl ėmė darbuotis. Baigė tik vidurnaktį.

— Kiek visa tai truks? — pasiteiravo Liza.

— Kai tik susitarsime dėl pinigų, paduosime prašymą teismui, ir po dviejų trijų mėnesių bus pateiktas teismo sprendimas. O paskui dar po šešių savaičių sulauksime ir galutinio sprendimo.

— O, taip greit, — Liza nesumojo, ką dar galėtų pasakyti.

Ta diena ją išsunkė, suteršė ir nuliūdino. Jai skaudėjo kaklą, širdį. Jau buvo metas miegoti, ji nenorėjo mylėtis.

Taip pat ir jis. Jie buvo pernelyg liūdni.

Jis iš nuovargio mechaniškai nusirengė, paliko drabužius ten, kur jie nukrito, tada įsiropštė į Lizos lovą, tarsi į ją būtų gulęsis begalę kartų. Ištiesė rankas į Lizą, ir ji puolė jam į glėbį. Jie susiglaudė kaip ir visada: ji nugara stipriai prisispaudė jam prie krūtinės ir sukišo kojas tarp šlaunų. Tai buvo intymiau ir švelniau nei mylėjimasis. Tamsoje ji apsiverkė. Jis girdėjo, bet neįstengė paguosti.

Kitą dieną jie vėl susėdo prie stalo ir triūsė iki trečios valandos, kai atėjo metas Oliveriui išvykti. Ji nuvažiavo į oro uostą, o kai grįžo į tuščią namą, primenantį urvą, ją ėmė geidulingai vilioti lova. Bet ji atsispyrė tokiai pagundai. Gyvenimas turi tęstis.

59

Pirmadienio rytą Monika palydėjo Ešling į darbą.

— Gera mergaitė, dabar eisim.

Tai buvo tarsi pirmoji jos diena mokykloje. Ešling įėjo pro paradines duris, paskui grįžtelėjo atgal, o Monika pamojo per stiklą, lyg sakydama „Eik!“ Ji nenoromis nusliūkino prie lifto.

Kai įsitaisė prie savo stalo, visi keistai į ją pasižiūrėjo, o paskui staiga pasidarė itin žeminamai malonūs.

— Gal norėtum puodelio arbatos? — pasiūlė Triks, jausdamasi nepatogiai.

— Triks, tu mane erzini, — atsakė Ešling ir bandė susigaudyti popieriuose, gulinčiuose ant stalo. Kai netrukus pakėlė akis, pamatė, kaip Triks purto galvą poniai Morli ir žiopčioja: „Ji nenori arbatos“.

Įlėkė Džekas, pasikišęs po pažastimi didžiulę šūsnį dokumentų. Jis atrodė įsitempęs ir suirzęs, bet išvydęs Ešling sulėtino žingsnį ir nušvito.

— Kaip jautiesi? — švelniai paklausė.

— Na, aš nebe lovoje, — pratarė. Bet lyg nutinkuotas akmeninis jos veidas bylojo, kad buvo anaiptol nelinksma. — Klausyk, tą dieną, kai užėjai pas mane... Ačiū už sušius, buvau šiek tiek, hm, per jautri.

— Nieko baisaus. Kaip Weltschmerz?

— Klesti.

Jis linktelėjo padrąsinamai, bet reikšmingai tylėdamas.

— Verčiau padirbėsiu, — pasakė ji.

— Tas liūdesys, — iš lėto paklausė jis, — neapčiuopiamas ar konkretus?

Ešling susimąstė ir tarė:

— Man regis, konkretus. Pažįstu benamį vaikinuką. Bū, vieną iš tų benamių nuotraukose, prisimeni? Jis privertė mane suprasti, ką reiškia neturėti namų, ir tai drasko man širdį.

Po tylos valandėlės Džekas mąsliai pasakė:

— Žinai, galėtume jam rasti darbą. Pradėtų nuo paprasčiausio dalyko: dirbtų televizijos stoties pasiuntiniu.

— Bet tu negali siūlyti darbo žmogui, kurio nepažįsti.

— Pažįstu Bū.

— Kaip?

— Anądien mačiau jį gatvėje. Atpažinau iš nuotraukų, taigi mudu šiek tiek pasišnekučiavom. Norėjau jam padėkoti. Tos nuotraukos labai išskyrė „Kolin“ iš kitų žurnalų. Man pasirodė, kad jis labai nuovokus ir energingas.

— Ak, jis domisi visk... Palauk, ar kalbi rimtai?

— Žinoma. Kodėl gi ne? Dievaži, mes turime būti jam dėkingi. Pasižiūrėk, kiek reklamos pritraukė tos nuotraukos.

Ešling tučtuojau pakilo, paskui vėl smuko į duobę.

— O kaip kiti benamiai? Tie, kurie nepateko į nuotraukas?

Džekas liūdnai nusijuokė:

— Negaliu duoti jiems darbo.

Garsiai atsilapojo durys, ir į kontorą įžengė dabitiškai apsirengęs ir džiugiai šypsodamasis jaunuolis.

— Labas rytas, stovyklautojai! — pasisveikino jis.

— Kas jis? — nustebo Ešling, nužvelgdama dryžuotus plaukus, rausvas kelnes, persišviečiančius marškinėlius ir siaurą odinį švarką, kurį jis lupo nuo savo kūno.

— Robis, naujasis mūsų darbuotojas. Vietoj Mersedes, — atsakė Džekas. — Jis pradėjo dirbti ketvirtadienį. Robi! Susipažink su Ešling.

Robis bakstelėjo ranka į beveik nuogą savo krūtinę ir apsimetė nustebęs.

— Mažasis senis aš?!

— Tikriausiai jis — gėjus, — sušnypštė Kelvinas.

— Velniai griebtų, ne, Šerlokai, — sarkastiškai pasakė Triks.

Robis rimtai paspaudė Ešling ranką ir paskui aiktelėjęs puolė prie jos rankinės.

— Tikra Gucci! Man atrodo, kad išgyvenu mados akimirką.

Ešling įstengė dirbti, ir tai buvo netikėta. Tiesą sakant, jai ir nekrovė sunkių darbų. Be to, ant jos stalo tikrai nepateko vienas dalykas, kurį ji būtų turėjusi redaguoti, padėti redaguoti ar ką nors jame prirašyti, — tai Marko Valentaino mėnesinis straipsnis.

Į darbo pabaigą motina pasiėmė ją namo ir leido keliauti tiesiai į lovą.

Antradienio rytą, bakštinama, niukinama ir drąsinama motinos, ji vargais negalais atsikėlė iš lovos ir vėl nuslinko į darbą. Tas pats pasikartojo trečiadienio rytą. Ir ketvirtadienio.

Penktadienį Monika susiruošė į Korką.

— Verčiau jau važiuosiu. Tavo tėvas tikriausiai sudegins namą, jei nesulauks manęs. Gerk tabletes, nesvarbu, kad nuo jų jautiesi apkvaitusi ir norisi vemti. Be to, būtinai nueik pas psichologą, ir viskas bus puiku.

— Gerai.

Ešling nukėblino į darbą ir gan neblogai jautėsi iki vidurdienio. Bet į redakciją netikėtai įžengė Dilanas. Jį išvydus, jos šleikštulys padidėjo. Jis atnešė jai žinių. Žinių, kurių ji labai laukė, bet jos neišvengiamai suteiks skausmo.

— Ar gali išeiti priešpiečių? — pasiteiravo jis.

Jam pasirodžius visi sujudo. Tie, kurie nežinojo, kaip atrodo Markas Valentainas, susijaudinę ėmė žiopčioti: „Ar tai jis?“ tiems, kurie jį pažinojo. Ar tik jie netaps romantiško, aistringo susitaikymo liudytojais? Taigi buvo labai nusivylę, kai anie atsakė jiems lūpomis: „Ne, tai tos draugės vyras“.

Ešling imant rankinę, staiga susidūrė Dilano ir Lizos akys, jose blykstelėjo abipusis dviejų gražių žmonių susidomėjimas.

Dilanas buvo pasikeitęs. Visados būdavo patrauklus ir mielas. Bet ūmai jame atsirado viliojančio kietumo, atšiaurumo, išblaškyto žavesio. Apkabinęs Ešling per liemenį, jis išsivedė ją, o visų bendradarbių akys susmigo į dviejų žmonių, patyrusių neištikimybę, nugaras.

Juodu užsuko į artimiausią užkandinę ir rado staliuką kampe. Ešling nusprendė gerti tik dietinę kokakolą, o Dilanas užsisakė bokalą šviesaus alaus.

— Viskas šuniui ant uodegos, — atsiduso jis. — Už tai, kad buvau aną vakarą rimtai išjuoktas.

— Vis dar gyveni pas motiną? — paklausė Ešling.

— Taip, — su kartėliu šyptelėjo.

Taigi Kloda ir Markas kartu. Visa tai nepanėšėjo į trumpai trukusią beprotybę. Ji panoro gerai išsivemti.

— Kaip klostosi įvykiai?

— Nieko ypatinga, išskyrus tai, kad mudu nusprendėm, jog matysiuos su vaikais kiekvieną savaitgalį ir pasiliksiu nakvoti pas juos šeštadienio naktį, — susigėdęs jis prisipažino: — Pasakiau Klodai, kad lauksiu jos, ir išreiškiau viltį, jog visos jos kvailystės praeis. Bet, tiesą sakant, ji tvirtino mylinti tą šunsnukį. Vienas Dievas težino kodėl, — jis susimąstė. — Atleisk.

— Nieko tokio.

— O kaip sekasi tau? — jis staiga susirūpino ja ir trumpam vėl tapo senuoju Dilanu.

Ji delsė atsakyti. O ką sakyti? Nekenčiu pasaulio, bjauriuosi, kad gyvenu, ryju antidepresantus, rytais mano motina turėdavo ant dantų šepetėlio užtepti man dantų pastos, o dabar, kai išvažiavo į Korką, nežinau, ar įstengsiu išsivalyti dantis.

— Gerai, — tarė ji.

Jis, regis, tuo suabejojo, todėl ji pakartojo:

— Iš tikrųjų gerai. Daugiau papasakok, kas ten vyksta.

Dilanas liūdnai iškvėpė:

— Labiausiai nerimauju dėl vaikų. Jie sutrikę ir prislėgti. Bet jie per maži, kad viską suprastų. O aš neturėčiau jų nuteikti prieš motiną, net jeigu ir jaučiu jai neapykantą.

— Tu nejauti jai neapykantos.

— Patikėk, Ešling, jaučiu.

Jo agresyvumas Ešling pasirodė graudus. Jis nekentė Klodos tik todėl, kad ją labai mylėjo.

— Galbūt visa tai praeis, — tarė Ešling, labiau vildamasi dėl savęs, o ne dėl Dilano.

— Taip. Palaukim ir pamatysim. Ar šnekėjaisi su kuriuo nors iš jų?

— Mačiau Klodą prieš dvi savaites... Tą penktadienį. Bet negalėjau susisiekti su... — ji delsė ištarti jo vardą, jai buvo skaudu. — ... Marku. Bandžiau jam prisiskambinti, bet jis neatsiliepinėjo į telefono skambučius.

— Galėjai paskambinti jam į namus.

— Ne.

— Gerai. Ir toliau oriai laikykis.

Ešling pasijuto labai nelaiminga. Iš tikrųjų buvo ne taip. Jai tiesiog sudiržo širdis.

Oliveris, grįžęs į Londoną, nepaskambino Lizai, kaip ir ji jam. Jie nebeturėjo ką vienas kitam pasakyti. Laukė advokatų ataskaitos apie finansinę jų padėtį, o po kelių mėnesių — ir galutinio sprendimo.

Liza šiaip taip stūmė savaitę, tačiau, nors ir darbavosi, jautėsi nekaip. Ji įstengė parengti spalio numerį, bet tas darbas priminė klijų kamuolio stūmimą įkalnėn. Ypač kai Ešling vaikštinėjo it koks zombis.

O Robis buvo puikus darbuotojas. Kupinas beprotiškų idėjų naujiems numeriams. Gausybė jų buvo pernelyg ekscentriškos, bet viena iš jų — fotosesiją S&M stiliumi buvo tikrai geniali.

Penktadienio vakare viską atidavus į spaustuvę, keli žmonės pakvietė ją išgerti. Triks, Robis ir net Džekas pasiūlė nueiti kur nors atšvęsti „spalio numerio užbaigimo“. Bet jie buvo jai labai įgrisę, taigi ji patraukė tiesiai į namus. Kai grįžo namo, prie durų paskambino Ketė. Regis, ji ėmė dažnokai užeiti. Jei ne Ketė, tai Fransina. Arba kas nors kitas iš gatvės.

— Ateikite šįvakar pas mus pavakarieniauti, — pakvietė Ketė.

Tokia mintis Lizą kone prajuokino. Paskui Ketė pridūrė:

— Valgysim keptą vištą.

Ir ūmai Liza susigriebė sutinkanti. Kodėl gi ne, svarstė ji, mėgindama pasiteisinti. Galėtų pradėti Skarsdeilo dietą, kurios jau seniai nebuvo laikiusis, o kepta višta puikiai tam tiko.

Po dešimties minučių ji įžengė į Ketės virtuvę, pilną garų kamuolių. Joje pešėsi vaikai. Ketė atrodė nusikamavusi.

— Mes beveik pasiruošę. Pamaišyk padažą, beviltiškas kvaily, — šie žodžiai buvo skirti Džonui, jos mielajam kelmui vyrui. — Ką gersit, Liza?

Liza jau žiojosi paprašyti taurės sauso baltojo vyno, bet Ketė užbėgo jai už akių:

— Sulčių? Arbatos? Pieno?

— Hm, ak, manau, pieno.

— Įpilk Lizai pieno, — Ketė spyrė Džesikai, besivoliojančiai ant grindų su Fransina. — Paimk gerą stiklinę. Visi prie stalo.

Liza pastebėjo, kad jai buvo prikrauta triskart daugiau nei kitiems. Ketė įdėjo jai į lėkštę keturias keptas bulves — net nespėjo pasakyti, kad jų nevalgo. Ji stengėsi apsimesti, kad jų nėra, bet jos atrodė labai viliojamai ir gardžiai kvepėjo... Dar šiek tiek pasigrūmusi su savimi pasidavė, ir pirmą sykį per dešimt metų į jos burną pateko gabalėlis keptos bulvės. Pradėsiu laikytis dietos rytoj.

— Liaukis spardęs stalo koją! — užriko Ketė ant Loreno, mažiausio vaiko. Lorenas padarė grimasą, nustojo makaluoti koja, bet netrukus vėl paleido ją į darbą.

— Tu baksnoji mane alkūne, — pasiskundė Lizai Fransina.

— Atsiprašau.

— Neatsiprašinėk, — Fransina tučtuojau ėmė atgailauti. — Turėtum pasakyti, kad valgydama bent jau nečepsi.

— Taip, supratau.

— Arba kad nesi didelė stora rajūne, — paslaugiai patarė Džesika.

— Arba aš nesu tokia, kuri nuolat bezda, — pridūrė Liza.

— Taip!

Susigrūdus prie mažo virtuvės stalo, kaukiant televizoriui, visiems pasipuošus pieno ūsais, tikriausiai ir ji tokius turi, Lizą užplūdo prisiminimai.

Kokie? Ką jai priminė šie namai? Ir staiga suvokė, kad tie prisiminimai buvo toli gražu ne malonūs. Tai buvo tarsi jos namai Hemel Hempstede. Ankštumas, triukšmas, geranoriški barniai, ta pati atmosfera.

Po galais, kaip ji šitaip nusirito?

— Ar gerai jaučiatės, Liza? — pasiteiravo Ketė.

Liza linktelėjo galvą. Bet grūmėsi su didžiuliu noru pašokti nuo kėdės ir bėgti iš to namo. Ji buvo darbininkų klasės mergina, visą gyvenimą besistengianti ko nors pasiekti. Ir nors prabėgo tiek metų, paaukotų varginančiam monotoniškam darbui, siurbiančiam jos jėgas, apsimetinėjimui, pataikavimui, neleidžiant sau atsipalaiduoti, ji atsidūrė ten, kur ir pradėjo.

Užplūdus tokioms mintims, ji net prarado kalbos dovaną.

Tiesą sakant, Liza niekuomet nepagalvojo, dėl ko aukojasi, kai paspruko nuo savo šaknų. Atlygis už visa tai, regis, bylojo, kad buvo verta aukotis. Bet sėdėdama Ketės virtuvėje ji sumojo, kad to kerinčio gyvenimo, kurį buvo susikūrusi, neliko nė ženklo. Priešingai, ji gavo smarkų smūgį nuo tų, kurių neteko: draugų, šeimos, blogiausia — nuo Oliverio, ir dėl visiško nieko.

60

Atėjo vidurnaktis, Džekas Divainas buvo nusivaręs ir netekęs vilties. Jis kelias valandas slampinėjo Dublino gatvėmis, ieškodamas Bū, bet nesėkmingai. Jis jautėsi lyg itin prastas seklys. Išskyrus tarpdurius aplinkinėse gatvėse, supančiose Ešling namus, jis nė nenutuokė, kur jo ieškoti. Kur yra mėgstamos benamių vietos?

Valkatos, kurių jis klausinėjo, neigė pažįstą Bū. Galbūt jie iš tikrųjų jo nepažįsta, bet Džekas įtarė, kad jie šitaip elgėsi tik norėdami apsaugoti Bū. Ar jis turėjo įsprausti jiems dešimties svarų banknotą, papūsti į akis dūmų ir pasakyti: „Gal tai padės prisiminti?“ Ar taip nebūdavo Reimondo Čandlerio knygose?

Keiksnodamas savo nesugebėjimą orientuotis dideliame mieste, jis toliau šukavo gatves. Išsukęs iš pagrindinių, palandžiojo po skersgatvius, žvilgtelėjo į krovinių platformas... O gal ten jis! Ant išlankstytos kartoninės dėžės po paltu tūnojo galūnių krūva.

— Atsiprašau, — Džekas pasilenkė prie gniutulo, ir į jį pažvelgė smulkutis, liesas, labai jaunas veidelis. Pasirengęs gintis ir išsigandęs. Ne Bū. — Atsiprašau, — Džekas atsitraukė. — Atsiprašau, kad sutrukdžiau.

Jis vėl nupėdino į pagrindinę gatvę ir neteko jėgų. Vienam vakarui gana, rytoj pamėgins dar kartą. Traukdamas prie automobilio, ūmai išgirdo kažką šaukiant:

— Džekai! Aš čia.

Ant kirpyklos laiptų sėdėjo Bū ir skaitė knygą.

— Išėjai pamyžti? — paklausė Bū, iššiepdamas burną su švarple.

— E, ne, — Džekas buvo suglumęs, kad Bū jį rado. — Ieškojau tavęs kelias valandas.

— Ak, tai buvai tu, — kiek anksčiau DžonDžonas jį perspėjo, kad kažkoks vyrukas klausinėja apie jį. Jam buvo kilęs įtarimas, jog tai seklys — o kas gi daugiau? — bet nebuvo tuo tikras.

— Taip, aš, — Džekas pritūpė šalia Bū, ir staiga, tarsi peržengus nematomą liniją, į jį tvokstelėjo dvokas it šūvis iš šautuvo. Dėdamas milžiniškas pastangas, jis prisivertė į jį nereaguoti.

— Kas atsitiko? — Bū buvo atsargus. Jam patiko Džekas nuo tada, kai stabtelėjo ir pasišnekėjo su juo apie tas madų nuotraukas. Bet žmonės dažniausiai neieškodavo jo šiaip sau, nebent jis būtų patekęs į bėdą.

Bū iškvėpė dvokiantį orą. Džekas ieškojo tinkamų žodžių, kad jie nenuskambėtų globėjišku tonu. Nenorėjo pažeisti Bū orumo.

— Turiu problemą, — pradėjo Džekas.

Bū veidas pamažu, raumenėlis po raumenėlio, ėmė darytis neįžvelgiamas.

— Televizijoje, kurioje dirbu, yra laisva darbo vieta, ir aš ieškau į ją žmogaus. Tave man parekomendavo kolegė.

— Ką nori tuo pasakyti? — iš įtarumo Bū prisimerkė.

— Siūlau tau darbą. Jeigu jo norėtum, — paskubomis pridūrė.

Bū veidas demonstravo visišką nesupratimą. Tai peržengė jo patirties ribas.

— Kodėl? — galų gale pratarė jis. Žmonės retai kada elgdavosi su juo maloniai, taigi jis nebuvo linkęs tuo patikėti.

— Ešling sako, kad tu tiktum, o aš gerbiu jos nuomonę.

— Ešling... — jeigu ji kaip nors prie šito prisidėjo, gal tai nėra visiška apgavystė. Bet kas dar galėtų už to slypėti? Jis griežtai paklausė:

— Tu man pūti miglas, ar ne?

— Anaiptol. Gal ateitum pas mus į televiziją, tada tikrai patikėtum manimi.

— Ir jūs mane įsileistumėt?

Nuo tokių žodžių Džekui dilgtelėjo į širdį.

— Žinoma, įsileistame. Kaip kitaip padarytum darbą?

Tą akimirką Bū nebepakluso savo įgimtiems instinktams ir ėmė tikėti Džeku.

— Bet kodėl?.. — jo akys sublizgo, jis atrodė labai jaunas, tarsi vaikas. Džeko veide taip pat atsispindėjo jaudulys. — Aš niekados nesu turėjęs darbo, — nurijo seilę Bū.

— Na, ar ne laikas pradėti?

— Juk negaliu dykaduoniauti visą gyvenimą!

— Hm, taip, — Džekas nebuvo tikras, ar derėtų juoktis.

— Ak, pralinksmėk, — kumštelėjo jam alkūne Bū, šypsodamasis pro ašaras. — Ar aš turėsiu ne tik apžvelgti knygas, bet ir daryti kitus darbus?

— Hm... — Džekas buvo užkluptas visiškai netikėtai. — Ir kitus darbus.

Kitą rytą Džekas pranešė žinią Ešling, tarsi tai būtų dovana.

— Radau Bū ir pasakiau jam apie darbą televizijos kanale. Jis, atrodo, labai veržiasi dirbti.

— Puiku! — džiaugsmingas jos balsas visai nederėjo prie išblyškusio veido.

— Jis neturi kuo apsirengti, todėl pasakiau, kad nueitų pas Kelviną. „Madų skyriuje“ gausybė vyriškų drabužių, niekam nereikalingų, taigi galės ką nors sau prisitaikyti...

Ešling nuščiuvo. Ji vis dar nebuvo praliejusi nė vienos ašaros, bet šį sykį jau buvo arti to.

— Tu labai mielas, — tarė ji nuleidusi galvą.

— Matai, — Džekas atrodė sumišęs, — pirmiausia Bū manė mus norint, kad jis „Kolin“ apžvelgtų knygas. Kodėl?

Ji pakėlė galvą ir atpalaidavo pečius.

— Iš kur aš galiu žinoti? — staiga Ešling toptelėjo mintis, kad verčiau būtų to nesakiusi. Nuo tų žodžių Džeko veidu perbėgo šešėlis, ir ji liovėsi gūžčiojusi pečiais. Bet ji pagyvėjo. Ir pajuto baimę.

— Knygų apžvalgos? — ji stengėsi susikaupti, paskui prisiminė. — Vis duodavau jam kokią paskaityti. Knygų, kurių niekas nenorėjo, — paskubomis pridūrė: — Ir jis visuomet išsakydavo apie jas savo nuomonę.

— Na gerai. Nuo pirmadienio jis pradeda dirbti kurjeriu televizijoje. „Kolin“ knygų apžvalgos — Lizos reikalas. Bet mes visada galime jos pasiteirauti, — linksmai baigė.

Kloda, apsipylusi ašaromis, atidarė duris.

— Kas atsitiko? — aiktelėjo Markas.

— Dilanas. Jis — tikras niekšas.

— Ką jis padarė? — paklausė Markas, eidamas paskui ją į virtuvę. Jo veidas buvo įtūžęs.

— Ak, nusipelniau to, — Kloda atsisėdo prie stalo ir nusišluostė ašarotas akis. — Taip man ir reikia. Tačiau tai labai sunku. Kaskart, kai pamatau jį, išgirstu vis daugiau blogų naujienų, ir jis verčia mane siaubingai jaustis.

— Taigi ką jis padarė? — neatlyžo Markas.

— Jis atėmė iš manęs visas kreditines korteles. Ir uždarė bendrą mūsų sąskaitą, vietoj jos kas mėnesį man mokės pašalpą. Spėk, kokio dydžio?

Kūkčiodama ji pasakė sumą, kuri buvo tokia menka, kad Markas sušuko:

— Pašalpą? Tai panašiau į išmaldą!

Ji šyptelėjo:

— Na, buvau bloga mergaitė, taigi ko galėjau tikėtis?

— Bet jo pareiga — rūpintis tavimi, juk esi jo žmona! — ūmi Marko reakcija visai nesiderino su jo elgesiu. Jis rausėsi po dėžutes, išrikiuotas ant palangės.

— Regis, jis nemano, kad turi rūpintis manimi... — ji patylėjo. — Ką tu darai?

— Ieškau rašiklio.

— Štai, — vienas buvo Kreigo pieštukinėje. — Ką darai?

— Tik... — jis kažką brūkštelėjo ant popieriaus skiautės. — Kai ką. Eime į lovą, — sumurmėjo jai į kaklą.

— Jau maniau, kad nepaprašysi, — ji išspaudė ne tokią verksmingą šypseną ir nusivedė jį į priekinį kambarį. Bet Markas stabtelėjo. Paaugliško mylėjimosi ant sofos naujovė buvo jam bepradedanti įkyrėti.

— Lipkim į viršų.

— Negalime.

— Kiek dar mudu slapstysimės? Nagi, Kloda, — mėgino įtikinti jis. — Jie — tik vaikai. Jie nesupranta.

— Vaikėze, — sukikeno Kloda. — Verčiau netriukšmautum.

— Tik tuo atveju, jei nebūsi tokia velniškai seksuali.

— Pasistengsiu, — išsišiepė ji.

Seksas buvo nuostabus, kaip ir visada. Ji nėrė į jį stačia galva, praradusi gėdą, sulig kiekvienu Marko dūriu vis labiau užmiršdama, kad ką tik tapo skurdeiva. Kol pajuto, kad jo ritmas sulėtėjo.

— Greičiau! — sušnypštė ji.

Tačiau jis dar labiau nusilpo, paskui apskritai liovėsi judėjęs.

— Kas yra?

— Kloooodaaaaa, — jo balsas buvo labai sunerimęs, o akys įbestos į tolį. Ji skubiai išsikasė iš po jo. Pamiršau užrakinti duris.

Išvydusi Kreigą, stovintį tarpdury ir spoksantį į Marką, ji buvo ir priblokšta, ir ne.

— Tėti? — sutrikęs baikščiai paklausė jis.

— Mama, tai Liza.

— Sveika, mieloji, — šiltai tarė Paulina. — Kaip malonu tave girdėti.

— Ir tave, — Lizai suskaudo gerklę, išgirdus motinos balsą, kupiną meilės. — Ketinu atvažiuoti pas jus su tėčiu kitą savaitgalį. Jeigu jums tinka, — paskubomis pridūrė.

— Žinai, — susimąstė Paulina. — Mudu ir negalėtume sugalvoti nieko geresnio. Taigi labai norėtume tave pamatyti.

Kai Liza išėjo iš Ketės namų penktadienio vakarą, jautėsi bjauriai, tarsi apsinuoginusi, tarsi iš jos būtų atimta visa, kas padarė ją tokią, kokia dabar yra. Ir staiga ji panoro savo mamos.

Tai buvo netikėta reakcija, o paskui tas suvokimo smūgis apmalšo ir nebeatrodė toks baisus. Gali paimti mergaitę iš komunalinio namo, bet negali išplėšti komunalinio namo iš mergaitės vidaus, šyptelėjo ji sau. Liza nebuvo dėl to laiminga, bet ir nesijautė nelaiminga.

Labai troško tučtuojau pabėgti. Tačiau tai netrukus praėjo, ir ji panoro grįžti į pradžią.

— Labai lauksiu tavęs, Liza. Tokia žinia mane nepaprastai pradžiugino, — Paulinos džiaugsmas ir šiluma buvo tokia dideli, kad Liza ėmė svarstyti, ar tik neklydo manydama, jog tėvams ji kelia nejaukią pagarbią baimę. Gal ji visa tai išsigalvojo?

Dienos Ešling tarsi sustojo. Jos pasaulis ir toliau buvo pilnas širdgėlos, o kai kas rytą atsibusdavo, jausdavosi taip, lyg būtų išvakarėse smarkiai gėrusi. Net jeigu ir nebūdavo paėmusi į burną nė lašo.

Bet po kelių savaičių ji suprato, kad tokios smulkmenos, kaip dantų valymas ir maudymasis po dušu, nebeatrodo absurdiškai varginantys dalykai.

— Tau padės antidepresantai, — pasakė Monika per vieną iš daugybės telefoninių jų pokalbių. — Tie serotonino preparatai siųsti Dievo. Daug veiksmingesni nei tas pasenęs šlamštas.

Ešling buvo nustebusi.

Nesitikėjo, kad antidepresantai paveiks, ir suvokė, jog niekuo netikėjo. Šiaip ar taip, nuo jų motinai geriau nepasidarė. Bent jau labai ilgą laiko tarpą.

Ji ne tik švarinosi, bet ir įstengė dirbti, jei tas darbas nebūdavo itin sudėtingas ir sunkus. Ją visuomet trikdė jos sąmoningumas, tačiau dabar neaiškiai suvokė, kad tai, matyt, buvo išsigelbėjimas.

— Jau yra lapkričio horoskopai, — sumosavo popieriais Triks. — Ateikite, ir aš juos paskaitysiu.

Visa redakcija metė darbus. Jokių atsikalbinėjimų. Atslinko net Džekas, nors ir žinodamas, kad turėtų perspėti dėl tokio darbo drausmės pažeidimo. Taip ir padarys, nusprendė jis, kai tik bus perskaityta apie Svarstykles.

— Paskaityk apie Skorpioną, — paragino Ešling.

— Bet tu — Žuvys.

— Nagi. Apie Skorpioną. Ir Ožiaragį.

Kloda buvo Skorpionas, o Markas — Ožiaragis, taigi Ešling norėjo sužinoti, kaip jiems seksis lapkritį. Džekas Divainas pagavo jos žvilgsnį ir gudriai pasižiūrėjo į ją akimis, kuriose buvo sumišęs griežtumas ir liūdesys. Jis suprato, kas ją kamuoja.

Ešling išdidžiai nusuko galvą. Galėjo skaityti kokius tik nori horoskopus ir daryti kur kas blogesnius dalykus. Kad ir kaip būtų, Džoi pasiūlė Marką ir Klodą prakeikti.

Pasak horoskopų, tą mėnesį Klodos su Marku laukia ir sėkmės, ir nesėkmės. Ešling labai norėjo tuo patikėti.

— O kas jūs, DžD? — paklausė Triks. — Pone Divainai...

— Svarstyklės, — atsiduso jis, paaiškėjus, kad ji vis dar laukia. — Bet aš netikiu jokiais žvaigždžių ženklais. Svarstyklių atstovai niekados tuo netiki.

Tokie jo žodžiai pralinksmino Ešling. Ji dirstelėjo iš po plaukų į Džeką. Jis jau stebeilijo į ją. Jie persimetė šypsenėlėmis, paskui ji skubiai dingo po stalu. Išlindo su rankine, bet sutrikusi, nes nebuvo tikra, ar joje jai ko nors reikia. Ar taip pasielgė tik norėdama liautis spoksojus į Džeką Divainą? Tada sumojo, kad jau beveik priešpiečiai ir pats metas susitikti su daktaru Makdevitu.

Dešimties minučių kelias iki kabineto atrodė lyg ėjimas per snaiperių apšaudomą lauką. Ji bijojo rodytis viešumoje ir pamatyti tai, kas ją galėtų įskaudinti. Pagal galimybes ėjo nudūrusi akis į žemę, taigi lyg ir nematė žmonių. Tai užtikrino saugų kelią, kol ją sustabdė pabėgėlis iš Bosnijos, mėginantis jai parduoti pasenusį laikraštėlį. Ją tučtuojau užliejo beviltiškumo banga.

Susitikusi su daktaru Makdevitu pasijuto dar prasčiau.

— Kaip jums prozakas? — paklausė jis.

— Gerai, — blankiai šyptelėjo. — Sere, labai prašau, gal galėčiau jo gauti daugiau?

— Šalutinis poveikis?

— Šiek tiek pykina, krečia drebulys.

— Ar neturite apetito?

— Šiaip ar taip, jo ir anksčiau neturėjau.

— Tikriausiai žinote, kad nepatartina šių vaistų maišyti su alkoholiu?

— Hm, taip, — liepdamas jai negerti, jis peržengė ribas.

— Kaip sekasi pas psichologę?

— E, aš nenuėjau.

— Bet jums daviau telefono numerį.

— Taip, tačiau nepaskambinau. Esu pernelyg prislėgta.

— Tuojau pat! — jis supyko, pakėlė telefono ragelį, paskambino vienur, paskui — kitur. Uždengė ranka ragelį ir paklausė: — Kada baigiate darbą antradienį?

— Priklauso nuo...

— Penktą? — suirzo jis. — Šeštą?

— Šeštą, — jeigu pasiseks.

Jis padėjo ragelį ir padavė jai popieriaus lapą.

— Kiekvieną antradienį šeštą. Jei nenueisite, daugiau jokio prozako.

Šunsnukis!

Apatiškai sliūkinant pro barą, ji išgirdo šaukiant: „Ei, Ešling!“ Įkandin jos plumpino jaunas vyrukas — madų auka, apsiavęs absurdiškus batus. Netrukus ji atpažino, kad tai Bū. Jo plaukai žvilgėjo, veidas buvo atgavęs spalvą, ir ji staiga nusijuokė.

— Tik pažiūrėkit, — tarė gėrėdamasi.

— Einu į darbą, dirbu pamainoje nuo dviejų iki dešimt, — jis tučtuojau pradėjo trūkčioti. — Ar gali patikėti, jog ką tik tai pasakiau?!

Tada jis leidosi į perdėtas, kvapą gniaužančias padėkas.

— Toje televizijoje viskas puikiai klostosi. Gavau net avansą, taigi galiu gyventi bendrabutyje.

— O darbas ne per sunkus? — Ešling truputį nerimavo, kad Bū, gyvenęs be jokių apribojimų, neįstengs prisitaikyti prie drausmės ir atsakingo darbo.

Bū nusijuokė:

— Dirbant kurjeriu? Juokų darbas! Net su šiais batais.

— Šaunūs drabužėliai, — tarė Ešling, nužvelgdama per didelį švarką, baisius marškinius ir labai keistus jo batus. Jie priminė kažkokį ne šios planetos gyventojo apavą.

— Atrodau kaip kaliausė, — vėl ėmė juoktis Bū. — Blogiausias dalykas — batai. Kelvinas iš tavo kontoros atidavė man visus tuos beprotiškus daiktus, kurių pats nenorėjo, bet jie nors švarūs, o kai gausiu pinigų, nusipirksiu normalius drabužius. Palauk! Noriu dar sykį pakartoti tuos žodžius, — sučepsėjęs lūpomis, jis su pasimėgavimu ištarė: — Kai gausiu pinigų.

Jo džiaugsmas buvo užkrečiamas.

— Malonu, kad tau viskas taip puikiai sekasi, — nuoširdžiai pasakė Ešling.

— Na, o kam esu dėkingas? Tik tau, — Bū išsišiepė, parodydamas švarplę. Kelvinas neaprūpino jo nauju dantimi. — Ir ačiū Džekui. Jis ne iš kelmo spirtas!

Bū veide spinduliavo viltis, kol jis lūkuriavo Ešling pritarimo.

— Ne iš kelmo spirtas, — bet ji buvo sumišusi. Ir nuo kada Džekas Divainas pasidarė toks malonus?

— Ar girdėjai, kad ketinu daryti jam knygų apžvalgas? — prasižiojo Bū.

— E...

— Bet tegu eina švilpt. Daugiau nenoriu knygų apžvalgų.

— Hm...

— Noriu būti operatorium; Arba garso režisieriumi. Arba žinių pranešėju!

Grįžusi į kontorą, Ešling turėjo pasiryžti ir pasistengti įtikinti Lizą, kad antradieniais jai reikės išeiti iš darbo anksčiau.

— Daktaras nebeduos man prozako, kol nenueisiu pas psichologę.

Liza aiškiai nusivylė.

— Turėsiu tai suderinti su Džeku, o tu verčiau ateik anksčiau į darbą, kad atidirbtum valandas, — apmaudaudama pasakė ji.

Bet paskui Lizos susierzinimas praėjo. Ešling iš tikrųjų buvo puiki mergina.

O ji juk galėjo sau leisti parodyti gerą širdį. Man bent nereikia lankytis pas psichologę, patenkinta pagalvojo. Arba gerti prozaką.

61

Vieną šeštadienio vakarą, praėjus maždaug mėnesiui po pribloškiamų įvykių, Tedas vaidino savo spektaklį. Programoje buvo numatytas ir Marko pasirodymas.

— Tikiuosi, nesupyksi, — labai linksmai tarė Ešling, — bet palaikyti tavęs neateisiu.

— Nieko tokio, nesirūpink, visai ne, aš ir nesitikėjau!

— Bet kada nors juk turėsi pasirodyti visuomenėje, — pasakė Džoi.

Ešling gūžtelėjo pečiais. Puiki mintis.

— Tenai bus vien nepažįstami žmonės, — stengėsi meilikavimu ją palenkti Tedas, — tik draugai, kurių nepažįsti.

— Geriau pasakius, — įsiterpė Džoi, — nebus nepažįstamų žmonių, tik mylimieji, kurių dar nepažįsti.

Ešling niūriai prabilo:

— Nebus nepažįstamų žmonių, tik buvę mylimieji, kurių nepažįstu.

Ji ir toliau kentė įtampą, kol pamatė Tedą sekmadienį popiet. Ji labai stengėsi nepaklausti, bet galų gale jai ištrūko:

— Tedai, atleisk, bet ar jis tenai buvo?

Tedas linktelėjo, ir Ešling pasiteiravo dar tylesniu balsu:

— Ar jis klausinėjo apie mane?

— Aš nesišnekėjau su juo, — greitosiomis atsakė Tedas. Kodėl jis jautėsi taip, tarsi žengtų per minų lauką?

Ešling buvo nusivylusi. Tedas turėtų su juo pasikalbėti, kad Markas galėtų pasidomėti ja. Nors jeigu jis būtų šnekėjęsis su Marku, ji būtų pasijutusi išduota.

Ešling prisivertusi labai tyliai paklausė:

— Ar ji buvo?

Kažkodėl jausdamasis kaltas, Tedas vėl linktelėjo galvą.

Ešling nugrimzdo į niūrią nebylystę. Nors ir tikėjosi, jog bus kitaip, žinojo, kad Kloda ateis į spektaklį, nes Dilanas leisdavo šeštadienio vakarus su vaikais, taigi ji galėdavo eiti kur įsigeidusi. Ešling keikė savo atmintį, nuolat atgaminančią visas smulkmenas apie įsimylėjėlius. Dilanas viską jai išdėdavo. Verčiau būtų nieko nežinojusi. Tačiau to buvo neįmanoma išvengti, kaip ir niežų.

Vienišoje tyloje ji įsivaizdavo, kaip Kloda žiūri dievinančiu žvilgsniu į Marką, o šis — į Klodą. Tyla tęsėsi taip ilgai, kad Tedas buvo pradėjęs manyti esąs saugus ir kad daugiau klausimų nebus. Jis ėmė pamažu atsipalaiduoti. Per anksti! Ešling dusliu balsu paklausė:

— Ar panašu, kad jie eina vienas dėl kito iš proto?

— Ak, visiškai ne, — pasišaipė Tedas, nusprendęs neužsiminti, kad prieš savo spektaklį Markas pasakė: „Skiriu Klodai“.

Kai juos užklupo Kreigas, Markas apramino Klodą, sakydamas, kad septyniskart nusidėsi — vieną sykį atkentėsi. Dabar jis pasilikdavo kone kas naktį, ir reikalai klostėsi geriau, nei tikėtasi. Vaikai, regis, pripažino jį, ir kartais — kaip ir dabar — Klodai pasirodydavo, tarsi būtų įsiviešpatavusi darna.

Visi buvo susirinkę prie virtuvės stalo: Molė piešė gėles (tiesą sakant, ant stalo), Kreigas darė namų darbus, prižiūrimas Klodos, o Markas repetavo savo vaidmenis.

Ore tvyrojo santarvė, visi nuoširdžiai stengėsi.

— Kloda, ar gali pažiūrėti, kaip man sekasi? — paklausė Markas.

— Po dešimties minučių. Tik noriu baigti pamokas su Kreigu.

Po kiek laiko Markas nutraukė Klodą, kokį šimtąjį kartą rodančią Kreigui, kaip rašyti didžiąją „Q“.

— Ar dabar galiu suvaidinti, Kloda?

— Dar po dešimties minučių, brangusis, tada būsiu pasirengusi.

Paskui trinktelėjo virtuvės durys, ir Kloda pakėlė galvą. Kas atsitiko? Skubiai peržvelgusi visus, esančius virtuvėje, suprato, kad su trenksmais išdūmė Markas!

Tą vėlyvo spalio ketvirtadienio vakarą pusę aštuonių redakcijoje buvo likę tik Ešling ir Džekas. Džekas užgesino šviesą kabinete, uždarė duris ir stabtelėjo prie Ešling stalo.

— Kaip sekasi? — nedrąsiai pasiteiravo.

— Puikiai. Beveik baigiu straipsnį apie prostitutes.

— Ne, turėjau galvoje... apskritai. Su psichologe ir šiaip? Ar tai padeda?

— Nežinau. Galbūt.

— Kaip sako mano motina, laikas — geriausias gydytojas. Prisimenu, kai buvo sušlubavę mano širdies reikalai, maniau, niekuomet nebeatsigausiu...

Ešling nutraukė jį:

— Argi tavo širdis buvo sudaužyta?

— Tai tu manei, kad aš apskritai neturiu širdies!

— Ne, bet...

— Nagi, prisipažink, manei.

— Nemaniau, — ji turėjo nukreipti žvilgsnį, nes užkaitusį jos veidą iškreipė šypsena. — Ar tai Mei darbas? — smalsiai paklausė ji.

— Moters prieš Mei. Di. Mudu ilgai draugavome. Kai ji paliko mane, galų gale atsikvošėjau ir išsikapsčiau. Ir tu įveiksi krizę.

— Taip, bet Dženifer, mano psichologė, teigia, kad mane kamuoja ne tik žlugę širdies reikalai.

— O kas dar? — jis paklausė taip švelniai ir meiliai, kad ji susizgribo pasakojanti jam apie savo motinos depresiją, jos išmėgintus kovos su liga būdus ir pastangas ją įveikti.

— Štai tokia ta mažoji panelė Pataisyk, — užbaigė ji.

Džekas atrodė priblokštas.

— Atleisk, — skubiai atsiprašė. — Atleisk, aš niekada...

— Nėra dėl ko atsiprašinėti. Tai tiesa.

— Tikrai? Todėl visa tai ir tampaisi savo krepšyje, esi tokia paslaugi ir maloni?

— Ir Dženifer taip pat atrodo.

— O ką tu manai?

— Pritariu jai, — atsiduso.

Ešling nepridūrė, kad, kaip tikino Dženifer, taip yra todėl, kad ji visuomet pasirenka vyrus, kuriems galėtų viską organizuoti. Ir, kad iš pradžių piktai neigusi tokius dalykus, ji, tiesą sakant, sutiko su Dženifer: ji buvo naudinga daugeliui savo vaikinų, pradedant Felimu, mieluoju liurbiu, ir baigiant Marku, vargstančiu komiku, ir jai tai patikdavo.

— O ką sako Dženifer apie Weltschmerz?

— Kad yra geriau, nei buvo, net jeigu to ir nesuvokiu. Tokie jausmų protrūkiai gali pasikartoti ir ateityje, bet aš galiu užsiimti veikla, kuri juos suvaldytų. Pavyzdžiui, savanoriškai padėti kitiems... Bū... Tiems, kuriems nenusišypsojo laimė sutikti Džeką Divainą! — linksmai pridūrė.

— Velniai griebtų! — jis susidrovėjo ir pažvelgė iš po blakstienų į Ešling. Jų akys susidūrė.

Gera jų nuotaika ūmai dingo, tik ant sutrikusių lūpų vis dar žaidė šypsena.

Pirmas atsikvošėjo Džekas.

— Oi, Ešling, — pernelyg džiugiai tarė jis, — aš susijaudinau! Žinai, Bū tikrai gerai darbuojasi televizijoje.

— Tu puikiai sutvarkai visus reikalus, — ji susivokė, kad pastaruosius kelis mėnesius buvo tokia apdujusi, nė sykio jam deramai net ir nepadėkojo.

— Niekis! — ir vėl kilo pavojus, kad akys susidurs. Kai abejoji, šnekėkis apie orą.

— Lauke pila kaip iš kibiro. Ar nori, kad pavėžėčiau namo? — jis pasidėjo rankas ant jos stalo, ir ji staiga prisiminė, kaip jis trinko jai galvą. Prisiminė jo prisilietimus prie savo odos, nuostabius jausmus, kuriuos sukėlė šitos didžiulės rankos, didelę jo kūno, prisispaudusio prie jos, šilumą... Mmmmmm.

— E, ne, — skubiai susitvardė. — Verčiau baigsiu šį straipsnį.

Jos nuostabai, jis paklausė:

— Ar kada nueini į salsos pamokas?

Ji papurtė galvą. Tai jos nebetraukia.

— Gal vėl eisiu šokti, kai reikalai...

— Ar kada nors parodysi pagrindinius žingsnius?

Atvirai šnekant, jai niekada nebūtų šovę į galvą nieko panašaus.

— Mudu surengsime salsos ir sušių vakarėlį, — pajuokavo Ešling.

— Sutarta.

Džekui išeinant Ešling pasidomėjo:

— Kaip gyvuoja Mei?

— Gerai, retkarčiais matausi su ja.

— Perduok nuo manęs linkėjimų. Ji — puiki mergina.

— Būtinai. Dabar ji susitikinėja su sodų ir parkų planuotoju.

— Kuris dirba Cormac? — Ešling apstulbo.

Džeko veide atsispindėjo pagarbi baimė ir siaubas.

— Iš kur žinai?!

Vidurnaktį suskambo Lizos telefonas. Prabudusi ji puolė prie jo besidaužančia širdimi. Gal kas atsitiko jos tėčiui arba mamai? Kol nusiyrė iki telefono, įsijungė atsakiklis, ir kažkas jau siuntė žinutę.

Oliveris. Jis kalbėjo garsiau nei paprastai.

— Atsiprašau, Liza Edvards, — jis buvo įsismarkavęs, — tu pasikeitei.

Ji pakėlė ragelį.

— Ką?

— Ir tau labas. Tą dieną Dubline, kai žaidei futbolą su vaikais, pasakiau, kad pasikeitei, o tu tai paneigei. Melavai man, gražuole.

— Oliveri, dabar be dvidešimt penkios. Ryto.

— Suprantu, kad nėra ko pridurti, bet mane tai erzina. Tai mane tiesiog pribloškė. Tu kitokia, gražuole: dirbi ne taip ir sunkiai, kaip sakai, esi tokia miela tiems vaikams. Kodėl sakai, kad nepasikeitei?

Ji žinojo kodėl, žinojo dieną, kada tai įvyko, bet ar turėtų jam pasakyti? O kodėl ne? Ką tai pakeis?

— Nes pernelyg vėlu... Išgelbėti mudu, — tarė ji jam tylint. — Sakykim, kad esu ta pati senoji valdinga pamišėlė, kokia visados ir buvau. Gerai?

Oliveris apdorojo šią keistą logiką.

— Tai tavo galutinis atsakymas?

— Taip.

— Ką gi, gražuole, kaip žinai.

Tedas su Džoi sukiojosi vaizdajuosčių parduotuvėje.

— “Slankiosios durys“? — pasiūlė Tedas.

— Ne, ar tame filme niekas neužmezga romano?

— O kaip „Mano geriausio draugo vestuvės“?

— Jau vien pavadinimas gali prišaukti bėdą, — tarė Džoi.

Galų gale jie išsirinko „Bulvarinį skaitalą“.

— Puikus pasirinkimas, — Džoi buvo patenkinta. — Ne! Blogas. Labai blogas pasirinkimas. Tame filme kai kas sulaužo ištikimybės įžadus! Gal Ūma Turman?

— Tu visiškai teisi, — pasakė Tedas. To filmo pabaiga panaši. — Galbūt pasirinkime „Teletabius“ ir baikime tą reikalą.

— Ne, štai ko mums reikia, — suspigo Džoi iš malonumo ir pagriebė „Egzorcistą“. — Jis nenuliūdins nieko.

— Gerai. To, kas įvyko paskutinį sykį, nebeištverčiau.

Vėliau Džoi turėjo pripažinti, kad, versdami Ešling žiūrėti „Žlugimą“, jie suklydo. Nors jau buvo praėję du mėnesiai nuo tada, kai ji sužinojo apie Marko ir Klodos romaną, žmonės, mezgantys meilės ryšius, vis dar buvo nemėgstama jos tema.

Ešling namuose trijulė įsitaisė priešais televizorių. Apsikrovė vyno buteliais, kamščiatraukiais, maišeliais spragintų kukurūzų ir milžiniškomis šokolado plytelėmis. Visi lengviau atsikvėpė, nes filmas, regis, išblaškė Ešling, bet štai sučirškė durų skambutis. Jos veide šmėkštelėjo nesąmoningas laukimas: ji vis dar vylėsi, kad pasirodys smarkiai pavėlavęs Markas.

— Aš atidarysiu, — atsistojo ir nuėjo prie durų.

Jos nustebimui, vidun įgriuvo Dilanas. Per pastaruosius kelis mėnesius ji maždaug kartą per savaitę valgydavo su juo priešpiečius, bet toks jo apsilankymas buvo pirmas.

— Tikiuosi, nepyksti, kad užsukau nepranešęs, — nusišypsojo, bet jo balso tembras ir tingios akys išdavė, kad jis išgėręs. — Tik pažvelk į save, miela mergaite, — jis perbraukė ranka jai per plaukus ir paliko šilumos pėdsaką, kuris nusidriekė nuo viršugalvio iki sprando. — Gražu, — lėtai ištarė.

— Ačiū. Užeik, pas mane yra ir Džoi su Tedu.

Jis įsipylė taurę vyno, ir Ešling matė, kaip be jokių pastangų Džoi juo susižavėjo. Tai, kad buvo įkaušęs ir išsidraikęs, nė kiek nemažino jo patrauklumo. Tik darė jį kitokį.

Pasibaigus vaizdajuostei, Dilanas ėmė junginėti kanalus, kol rado tai, kas jam patinka.

— Nuostabu! „Kasablanka“.

— Nenoriu žiūrėti jokio romantiško šlamšto, — tvirtai nukirto Ešling. Dilanas nusijuokė.

— Tu žavi! — šiltai pasakė jis.

— Galbūt, bet vis tiek nenoriu to žiūrėti.

— Žavi, — pakartojo jis. Visuomet žarstydavo komplimentus, bet Ešling suprato, kad šio vakaro gražbyliavimas buvo perdėtas.

— Vis tiek nežiūriu.

— Gerai, bet aš turiu nuotolinio valdymo pultelį!

— Neilgam, nenaudėli.

Susipešus dėl pultelio, parvirto butelis raudonojo vyno.

— Atsiprašau. Atnešiu skudurą, — subruzdo Dilanas. Bet, nupėdinęs į virtuvę, sušuko: — Nerandu jokio skuduro.

— Vonios kambaryje yra keli seni rankšluosčiai, — Ešling išėjo iš kambario ir ėmė kuistis spintelėse. Išgirdusi sau už nugaros Dilano balsą, pašoko. Išsigandusi atsigręžė.

— Ešling, — pratarė jis.

— Ką? — bet jau suprato, kas dedasi. Jo žvilgsnis, balso tonas, ypatingas artumas bylojo, kad jis nori sekso.

— Mieloji Ešling, — kone sušnabždėjo jis. — Turėjau likti su tavimi, — tai buvo nepanašu į tą globėjišką jo elgesį su ja pastaruosius vienuolika metų. Jis palietė pirštu jai skruostą.

Dabar galėčiau jį turėti, pagalvojo. Po vienuolikos metų jis būtų mano. O kodėl gi ne? Šalia jo pasijusdavo graži. Taip būdavo visada, net kai jis vedė kitados buvusią geriausią jos draugę. Ji manė, kad jis nuostabus. Ji bandė spėlioti, kas būtų, jei permiegotų su juo. Joje prabudo alkis, kuris buvo sužadintas seniai ir niekados nenumalšintas.

Mintyse ji perkratė du scenarijus. Buvo nusiskutusi kojas. Labai sulysusi. Jai patiktų patirti šiek tiek meilės ir švelnumo. Ne pro šalį būtų ir seksas.

Staiga jai pasidarė vis tiek.

Įbruko jam rankšluostį.

— Eik valyti.

Iš po laisvai krintančių plaukų į ją pažvelgė nustebusios akys, bet jis padarė, ko buvo prašomas. Tada atsisėdo greta Džoi, iš anksto papasakodamas, kas bus toliau.

— Užsičiaupk, — kikeno Džoi, o pasibaigus filmui atsisuko į Dilaną ir pasakė: — Dabar einu namo į lovą. Prašau prisidėti prie manęs.

Į ją susmigo šviesiai rudos jo akys. Paskui išspaudęs šypseną jis atsistojo.

— Su malonumu.

Tedas ir Ešling apstulbę žiūrėjo į juos. Ešling pasirodė, kad jie kalba nerimtai. Bet kai po kelių minučių jie negrįžo, suprato, jog tai ne juokai.

Kitą dieną Ešling paskambino Džoi į darbą.

— Ar miegojai su Dilanu? — jai atrodė, kad ji paklausė tyliai, bet visi, tuo metu buvę redakcijoje, tučtuojau pakėlė galvas.

— Tikra tiesa.

— Turiu galvoje, ar mylėjaisi su juo?

— Taip, žinoma!

Ešling sunkiai nurijo seilę.

— Na ir kaip?

— Puiku. Jis buvo nuostabus. Labai pyksta ant moterų, ir nėra jokios vilties, kad paskambins man... — Džoi ūmai pakeitė temą. Pasibaisėjusi prabilo: — Dieve, juk tu neprieštarauji, ar ne? Man nė neatėjo į galvą... Maniau, kad dievini Marką, o kadangi labai neapkenti Klodos...

— Aš nieko prieš, — pasakė Ešling.

Ar tikrai?

Ar tikrai, svarstė ir visa kontora.

Tiesą sakant, nemanau, kad prieštarauju.

Gruodžio pradžioje atsirado žmogus, norintis pirkti Lizos ir Oliverio butą. Baldai taip pat buvo pirkinio dalis, taigi Lizai reikėjo tik pasiimti savo daiktus.

Tą savaitgalį, kai ji susiruošė išsikraustyti, Oliveris buvo išvykęs fotografuoti. Ji galėjo palūkėti, kada jis bus mieste, bet sąmoningai nusprendė kitaip. Turėjo paleisti Oliverį.

Buvusio bendro jųdviejų gyvenimo likučių peržiūra buvo skausminga. Bet jai padėti iš Hemel Hempstedo atvažiavo jos tėvai. Atvirai šnekant, iš jų buvo mažai naudos, tačiau nuo jų sumaištį keliančios šilumos ji pasijuto geriau. Kai viskas buvo baigta, jie sukišo Lizą ir jos mantą į savo dvidešimties metų senumo roverį ir išvažiavo į Hemel Hempstedą. Tą vakarą ypatingoms vaišėms jie užsakė stalą čionykščiame restoranėlyje. Lizai būtų labiau patikę atiduoti savo galvą, nei eiti tenai, bet ji neprieštaravo.

Kai Ešling pasirodė alinėje, ten jau rado Tedą.

— Sveika, — pratarė Tedas. — Jis buvo tenai. Ir ji buvo. Neatrodė, kad eitų iš proto vienas dėl kito, — praėjusį vakarą jis buvo spektaklyje, ir kadangi Ešling visuomet paklausdavo apie Marką ir Klodą, pasistengė nežeisti jos orumo, neprašomas pažėrė naujienas.

— Jis suvaidino naują gabalėlį apie vaikus. Manau, kad jis jodinėja ant Klodos tik norėdamas išpešti naujos medžiagos, — išdidžiai pasakė Tedas. Ir tai buvo toks akivaizdus melas, kad Ešling susijaudino iki širdies gelmių.

— Iš potekstės supratau, — Tedas įsitraukė į tą temą, nes Ešling, regis, patiko tas pokalbis, — kad, matyt, Dilanas beveik neduoda Klodai pinigų, nes Markas vaidina spektaklį apie savo draugės... atleisk, — jis nutilo, kad Ešling galėtų krūptelėti. — Apie buvusį savo draugės vyrą, mokantį jai pašalpą, kuri labiau panaši į išmaldą.

Atėjo Džoi.

— Apie ką plepate?

— Apie Marko spektaklį aną vakarą.

— Koks mulkis, — Džoi patempė lūpą, paskui nutaisė kvailą balsą: — Noriu tai paskirti Kreigui ir Molei. Kokia bjaurastis.

Ešling veidas pasidarė blyškiai pilkas.

— Ar jis paskyrė savo vaidinimą jos vaikams?

Sumišusi Džoi pasižiūrėjo į Tedą.

— Maniau, kad tai ir pasakoji... Po velnių! Visuomet ne laiku įkišu savo trigrašį.

Ešling užliejo pažeminimo banga, tokia pat šviežia, kaip ir pirmoji.

— Laimingos šeimos, — pratarė ji, stengdamasi kalbėti ironiškai.

— Tai truks neilgai, — ryžtingai pasakė Džoi.

— Ne, jie liks kartu, — paprieštaravo Ešling. Vyrai visados lieka su Kloda.

Tada Džoi uždavė keistą klausimą:

— Ar ilgiesi Marko?

Ešling susimąstė. Joje kunkuliavo daugybė jausmų, bet ilgesio Markui tarp jų nebebuvo. Pyktis, taip. Ir liūdesys, pažeminimas, netekties jausmas. Tačiau ji iš tiesų jo nebesiilgėjo, jo bendrijos, fizinio jo artumo, kaip būdavo kitados.

— Žinoma, man rūpi tavo vaikai! — atkakliai tvirtino Markas. — Argi būčiau skyręs jiems spektaklį vakar vakare?

— Tada kodėl nepaskaitai Molei pasakos prieš miegą?

— Nes esu užsiėmęs. Dirbu per du darbus.

— Bet aš išvargusi. Vienai susitvarkyti su vaikais neįmanoma.

— Juk sakei, kad Dilanas niekuomet nebūdavo namie, kad jis nuolatos dirbdavo.

— Jis dirbdavo ne visuomet, — niūriai pasakė Kloda. — Dažnai būdavo ir namie.

Ji padavė Markui iliustruota knygelę „Raudonkepuraitė“, bet jis jos nepaėmė.

— Atleisk, turiu skirti valandą ir savo romanui.

Ji ilgai ir griežtai žiūrėjo į jį.

— Tu sužlugdei mano santuoką.

— O dėl tavęs nutrūko mano santykiai su Ešling. Taigi mudu atsiskaitę.

Kloda įniršo. Ji niekados nė nemanė, jog Ešling taip patiko Markui, bet jis atkakliai tvirtino, kad patiko, taigi ką ji galėjo padaryti?

62

Ir tada netikėtai, kaip ir kasmet, užgriuvo Kalėdos. Visiems be išimties pralėbavus bemaž visą mėnesį, gruodžio dvidešimt trečiąją „Kolin“ redakcija išėjo vienuolika dienų atostogauti.

Pasak Kelvino, tai buvo „išėjimas iš darbo dėl asmeninių priežasčių“.

Iš Australijos grįžęs Felimas šiek tiek nustebo, kai Ešling nepanoro su juo permiegoti. Bet jis dėl to nesupyko ir net padovanojo jai Australijos pučiamąjį instrumentą iš bambuko, parvežtą lauktuvių. Kalėdoms Ešling nuvažiavo pas savo tėvus. Tai buvo reikšmingas įvykis, nes pastaruosius penkerius metus ji praleisdavo šventes Dubline su Felimo šeima. Ešling brolis Ovenas taip pat grįžo iš Amazonės baseino ir per Kalėdas nesukėlė savo motinai jokių rūpesčių. Ešling sesuo Dženet parskrido iš Kalifornijos. Ji buvo aukštesnė, lieknesnė ir šviesesnių plaukų nei prisiminė Ešling. Ji šlamštė šviežius vaisius ir atsisakė kišti nosį iš namų.

Kloda Kalėdų dieną praleido viena. Dilanas pasiėmė vaikus ir nusivežė pas savo tėvus, o ji paskelbė boikotą savo tėvams, kai jie neįsileido į savo namus Marko. Tačiau paskutinę akimirką Markas nusprendė praleisti Kalėdas su savo tėvais.

Liza išvyko į Hemel Hempstedą ir buvo dėkinga už sambrūzdį, kurį dėl jos sukėlė mama su tėčiu. Likus kelioms savaitėms iki Kalėdų, ji pasirašė ir išsiuntė paskutinius skyrybų popierius ir vis dar jautėsi keistai gležna. Kitas skyrybų etapas — sprendimas dėl ištuokos.

Tą vakarą, kai grįžo iš Korko, Ešling pamatė turinti naują kaimyną. Jos tarpdury buvo susirietęs šviesiaplaukis liesas berniukas, šveičiantis sumuštinį užsigerdamas Budtveiser alumi.

— Labas, — pasisveikino ji. — Aš — Ešling.

— Džordžas, — jis pastebėjo, kad ji žiūri į alaus skardinę. — Šiandien — Naujųjų metų išvakarės, — pasiteisino. — Geriu kaip ir visi.

— Aš nieko prieš, — švelniai pasakė Ešling.

— Gyvenu gatvėje, bet tai dar nereiškia, jog esu girtuoklis, — šiek tiek ramiau paaiškino jis. — Išgeriu tik kompanijoje.

Ji davė jam svarą ir įėjo į namus, kur jos tykojo neviltis. Benamystė panėšėjo į daugiagalvę pabaisą: nukirtus vieną galvą, jos vietoje atauga dvi. Bū gyvenimas susitvarkė: turėjo darbą, butą ir net merginą. Bet jis vienas iš nedaugelio, kuriam pasisekė. Jo sumanumas, gera išvaizda ir jaunystė padės jam prisitaikyti prie normalaus gyvenimo. Tačiau yra daugybė kitų, kurie neturi ir neturės nieko. Jie išvarginti gyvenimo, kuris išmetė juos į gatvę, kamuojami alkio, nevilties, baimės, monotonijos ir žmonių neapykantos.

Sučirškė durų skambutis. Įsiveržė Tedas, išdidžiai vesdamasis nedidukę tvarkingą mergaičiukę.

— Grįžai, — pratarė jis, tada pasisuko, norėdamas apkabinti merginą, stovinčią greta. — Tai Šinid.

Šinid ištiesė dailią smulkią rankutę.

— Malonu susipažinti, — pasakė su pabrėžtinu pasitikėjimu savimi.

— Užeikite, — Ešling buvo nustebusi. Šinid nepanėšėjo į įprastą komikų garbintoją.

Tedas išdidžiai įžengė į kambarį, išlygino pagalves ant sofos ir su didžiausiu rūpesčiu pakvietė Šinid sėstis.

Ji žaviai klestelėjo ant sofos, suglaudė kelius, kulkšnis ir grakščiai sutiko išgerti Ešling pasiūlytą taurę vyno. Visą tą laiką Tedas nenuleido nuo jos akių it sentimentalus sakalas.

— Ar tu susipažinai su Tedu per spektaklį? — Ešling mėgino regzti pokalbį, ieškodama ant grindų kamščiatraukio. Buvo tikra, kad tenai jis nukrito tą vakarą prieš išvažiuojant į Korką.

— Per spektaklį? — Šinid paklausė taip, tarsi niekada nebūtų girdėjusi to žodžio.

— Komikų spektaklį.

— Ak ne! — sukruto Šinid.

— Ji nėra mačiusi mano spektaklio ir sako nenorinti jo matyti, — Tedas švelniai žvelgė į ją, tarsi klausdamas, ar ji nenuostabi.

Paaiškėjo, kad Šinid ir Tedas dirba kartu, pluša petys į petį Žemės ūkio ministerijoje. Per bendrą Kalėdų vakarėlį, kai jie apgirtę ėmė šokti džaivą, jų akys susitiko, ir tai buvo meilė.

Ešling kilo keistas įtarimas, kad Šinid pasirodymas — aktorinės Tedo karjeros pabaigos pradžia. Bet jis ir tapo komiku, norėdamas susirasti merginą, taigi nesipriešins tokiam likimo vingiui. Jis iš tikrųjų neatrodė nuliūdęs.

— Šįvakar? Tu vėl nori išeiti? — paklausė Kloda. — Bet juk tavęs nebuvo vakar ir užvakar vakare, ir trečiadienio vakarą.

Markas kantriai paaiškino:

— Turiu užmesti akį į naujus komikus. Tai mano karjera, turiu eiti.

— Kas tau svarbiau? Aš ar tavo karjera?

— Jūs abi svarbios.

Neteisingas atsakymas.

— Na, negalėsiu pasamdyti auklės, iš anksto neįspėjus.

— Gerai.

Nėra ko ir pridurti, pagalvojo Kloda. Devintą valandą Markas atsistojo ir tarė:

— Eisiu. Spektaklis baigsis vėlai, taigi, užuot grįžęs čia, trauksiu namo.

Kloda apstulbo.

— Tu išeini?

— Sakiau, kad eisiu.

— Ne. Tu sakei „gerai“, kad negalėsiu pasamdyti auklės. Maniau, turėjai galvoje, kad neisi be manęs.

— Ne, turėjau galvoje, kad eisiu be tavęs.

— Ešling, turiu tau kai ką pasakyti, — prabilo Tedas.

— Ką? — buvo labai šaltas sausio vakaras, ir Tedas su Džoi užsuko pas ją kaip kokia delegacija su baltomis nuo šlapdribos apykaklėmis.

— Verčiau sėskis, — pasiūlė Džoi.

— Aš jau sėdžiu, — Ešling pabeldė į sofą, ant kurios sėdėjo.

— Gerai. Nežinau, ar tai tave nuliūdins, — tarė Tedas.

— Kas?

— Svarsčiau, ar turėčiau tau pasakyti.

— Sakyk!

— Pažįsti Marką Valentainą.

— Gal ir girdėjau apie jį. Tedai, prašau.

— Taip, atleisk. Na, mačiau jį. Alinėje. Su mergina. Bet ne su Kloda.

Stojo tyla, paskui Ešling pratarė:

— Na ir kas? Jam juk leidžiama pasirodyti kitos moters draugijoje.

— Sutinku su tavo nuomone. Sutinku. Bet ar jam leidžiama laižyti jai kaklą?

Ešling veide pasirodė keista mina. Panaši į sukrėtimą. Džoi metė į ją sutrikusį žvilgsnį.

— Tą merginą esi mačiusi, — toliau kalbėjo Tedas. — Siuzi. Šnekėjausi su ja tame vakarėlyje Retimne ir išėjau su ja. Prisimeni?

Ešling linktelėjo galvą. Prisiminė tą dailią mažą raudonplaukę galvutę. Tedas ją pavadino komikų gerbėja.

— Taigi, hm... Aš pasiklausinėjau, — varė Tedas.

— Ir?

— Ir jis į ją kiša ne tik liežuvį, jei supranti, ką noriu pasakyti.

— Dieve mano!

— Nes jis strazdanotas niekšas ir tikras mergišius, — abejingai pasakė Džoi.

— Dieve mano, — pakartojo Ešling.

— Tik jau nepradėk gailėtis Klodos, — ėmė prašyti Džoi. — Tik nepulk jai reikšti užuojautos.

— Nebūk tokia kvaiša, — pasakė Ešling. — Po galais, aš labai patenkinta.

— Ateinu pasiimti savo daiktų, — tarė Markas.

— Jie bus sudėti, — piktai pažadėjo Kloda.

Ji niršdama trankėsi po namus ir grūdo jo turtą į juodą šiukšlių maišą. Negalėjo patikėti, kad viskas sugriuvo taip greitai. Vos kelias savaites trukusią abipusę aistrą pakeitė beveik neapykanta. Nuo tos akimirkos, kai jų santykiai liovėsi buvę vien tik seksu ir jie susidūrė su tikru gyvenimu, viskas ėmė ristis verpetais žemyn.

Ji manė mylinti jį, tačiau tai buvo netiesa. Jis buvo nuobodus šunsnukis. Nuobodžiausias iš visų niekšų. Jis norėdavo šnekėtis tik apie savo vaidybą ir girdavosi, kad jam neprilygsta nė vienas komikas.

Be to, jis reikalavo labai daug dėmesio. Ją erzino, kai jis įsižeisdavo, vos jos dėmesys nukrypdavo į Kreigą ir Molę. Kartais atrodydavo, kad ji turi tris vaikus.

Jau nekalbant apie tą sumautą romaną, kurį jis buvo pradėjęs rašyti. Šlamštas! Neįtikėtinas niekalas. Jis labai nemėgo kritikos ar konstruktyvių pasiūlymų, o kai ji, pavyzdžiui, patarė, kad gal moteris tame romane galėtų pradėti savo verslą, kepdama pyragus arba žiesdama puodus, jis tiesiog pasiuto.

Paskui įsigeidė, kad jie kiekvieną vakarą kur nors išeitų. Visai nenorėjo suprasti, kad ji negali nuolatos palikinėti savo dviejų vaikų. Pasamdyti auklę buvo nelengva. O dar sunkiau išgalėti ją pasamdyti už tuos grašius, kuriuos jai atkišdavo Dilanas. Bet svarbiausia, kad ji nenorėdavo išeiti kasdien. Imdavo ilgėtis Kreigo ir Molės.

Sėdėti namie buvo puiku. Nereikėjo gėdytis, kad žiūri „Karūnavimo gatvę“ ir gurkšnoji vyną.

Ir seksas. Ji nebenorėjo su juo mylėtis triskart per naktį. To nereikėtų iš jos reikalauti. Niekas taip nebesielgdavo, kai išblėsdavo pirmoji beprotiška aistra. Bet jis vis nerimo, ir tai ją vargino.

Tačiau visa tai buvo tik niekai, palyginti su stulbinama naujiena, kurią jis pranešė: jis „sutikęs kitą moterį“.

Ji virė pykčiu ir jautėsi labai pažeminta. Juolab kad tolimiausiame pasąmonės kamputyje visados tūnojo pasididžiavimas, kad ji daro jam paslaugą, kad laimingiausia diena jo gyvenime buvo tada, kai iš pabodusios santuokos ji puolė jam tiesiai į glėbį. Ji desperatiškai priešinosi minčiai, kad yra pamesta. To nebuvo nutikę nuo tada, kai Gregas, amerikietis sportininkas, ėmė ja nebesidomėti, likus mėnesiui iki savo grįžimo į Valstijas.

Ji grūdo į maišą paskutinę glaudžių porą, kai pasigirdo skambutis. Nužingsniavo prie durų, atidarė jas ir atkišo Markui maišą.

— Štai.

— Ar jame yra mano romanas?

— O taip, šedevras „Juodas šuo“ taip pat tenai. Jam ir tinka būti šiukšlių maiše, — pasakė pusbalsiu, nors, tiesą sakant, tai buvo ištarta toli gražu ne tyliai.

Įtūžęs jo veidas bylojo, kad išgirdo žodžius, ir pasiruošė atsimokėti tuo pačiu.

— Ak, beje, — mestelėjo per petį, kai sukosi eiti, — jai dvidešimt dveji, be to, ji neturi vaikų. — Tai pasakęs mirktelėjo. Žinojo Klodos rūpestį dėl strijų.

Kloda kaip nuplikyta įslinko į namus. Galų gale atlėgus pirmai tulžingo pykčio bangai, pamėgino mąstyti apie teigiamus dalykus. Bent jau atsikratė Marko, jo juokelių, romano ir nepastovių nuotaikų, ir tai jau šį tą reiškė.

Tada susivokė, kad padėtis be išeities. Nei vyro, nei draugo.

Mėšlas!

Džeko Divaino gerbėjų klubas tiesiog klestėjo. Robis, baidyklė Sauna ir ponia Morli buvo susibūrę drauge ir vienas per kitą stengėsi gražbyliauti kuo jausmingiau.

Neseniai per kontorą perėjo Džekas, išsipuošęs labiau nei paprastai. Pasak Triks, tai buvo keista.

— Įdomu, — dažnai galvodavo ji, — ar kas nors yra priėjęs prie jo gatvėje, padavęs pensą ir pasakęs, kad nusipirktų puodelį arbatos?

Bet šįryt jis buvo išsipustęs it dabita: tamsus kostiumas išlygintas, sniego baltumo marškiniai. Net ir netvarkomi plaukai buvo suglostyti: kartais jis ateidavo į darbą susišukavęs plaukus tik iš šonų, o pakaušis būdavo susitaršęs, tarsi būtų ką tik atsikėlęs iš lovos. Be jokios abejonės, jis atrodė tvarkingai. Bet kai stabtelėjo pasiimti žinutės iš ponios Morli, jo marškiniai prasiskleidė vidury krūtinės, toje vietoje, kur trūko sagos.

Tai dar labiau sujaudino gerbėjų klubą.

— Nusikamavęs vyriškis, galintis išgelbėti pasaulį, bet jam reikia geros moters, kad juo pasirūpintų, — tarė baidyklė Sauna.

— Taip, jis panašus į tą elegantišką vyruką, — pasakė Robis.

— Jis turi pasitikėti savimi, — įsiterpė ponia Morli, nė nenutuokianti, kas tas elegantiškas vyrukas, besipuikuojantis ant muilo gabalėlio.

— Ar tu susižavėtum juo, vos metusi į jį žvilgsnį? — paklausė Robis. — Ešling?

Prasidėjo karštligiškas nebylus žiopčiojimas: „Neklausk jos“.

Per vėlu. Paklusnioji Ešling jau vaizdavosi, kaip žavisi Džeku Divainu, ir jos veide šmėstelėjo kažkokios emocijos, iš kurių nė viena neįtikino susirūpinusių jos kolegų.

— Ji labai nuliūdusi, — sušnypštė ponia Morli. — Sakyčiau, jai nereikia vyrų.

— Neturėjau taip elgtis! — sušuko Robis. — Man regis, artėja valiumo akimirka. — Jokių atsikalbinėjimų. Jis visados rydavo valiumą ir vaistus nuo infarkto, kad nuramintų „savo nervus“.

— Ar norite vienos piliulės? — paklausė jis ponios Morli. — Šiandien jau tris išgėriau.

Jai nušvito akyse.

— Manau, tai nepakenks.

Paskui ji visą dieną svirduliavo kaip zombis, trankydamasi į stalus, kliūdama pirštais už klaviatūros, o Robis buvo prie vaistų pripratęs, taigi atrodė, kad jie visai jo nepaveikė.

Ešling buvo kone taip pat suglumusi, kaip ir ponia Morli. Robio klausimas ją pritrenkė, ir niekaip negalėjo išmesti iš galvos Džeko Divaino. Jos širdis išsipūtė it balionas, kai ėmė galvoti apie jo suirzimą ir gerumą, suglamžytus kostiumus ir aštrų protą, sunkias jo derybas ir gerą širdį, įtakingą jo darbą ir ištrūkusią sagą.

Jis ištrinko jai galvą net ir neturėdamas laiko. Žiūrėjo į Bū, tą vargšą nuskurėlį, kaip į tikrą žmogų. Neatleido iš darbo baidyklės Šaunos, kuri žurnale „Gėlų mezginiai“ per klaidą prirašė nulį, ir žmonės turėjo megzti ne trijų, o septyniolikos pėdų krikšto šalikus.

Robis teisus, suprato ji, susižavėčiau Džeku Divainu, vos metusi į jį žvilgsnį.

— Ešling! — nutraukė jos mintis suirzusi Liza. — Jau penktą sykį kartoju, kad ši įžanga pernelyg užsitęsė! Kas tau? Ar ir tu prisirijai valiumo?

Jos abi nesąmoningai dirstelėjo į ponią Morli, sudribusią į kėdę ir svajingai tepančią nykščio nagą su Tippex.

— Ne.

Liza atsiduso. Turėtų būti malonesnė. Ešling vėl buvo tokia pat sutrikusi, kaip tas kelias savaites, kai ją paliko Markas.

Tikriausiai sužinojo ką nors naujo ir nemalonaus, pavyzdžiui, kad Kloda nėščia.

— Ar kas nors atsitiko Markui ir jo draugužei?

Ešling prisivertė atplėšti mintis nuo Džeko Divaino.

— Tiesą sakant, taip. Markas dulkina kitą moterį.

— Nė kiek nesistebiu, — su panieka tarė Liza. — Juk pažįsti tokio tipo vyrus.

Liza mokėdavo pasakyti taip, kad Ešling pasijusdavo esanti labai nemitri.

— Kokio tipo vyrus?

— Na, šiaip neblogus vyrukus, bet nepatikimus. Jie įpratę būti mylimi, yra gan išvaizdūs, — neįtikėtina, bet ji elgiasi mandagiai. — Tokiais, kaip jie, moterys labai greitai susižavi, nes jie garsūs ir panašūs į vaiką, pasiklydusį saldainių parduotuvėje.

Išmintingi žodžiai mažai tepadėjo, bet Ešling vėl atgavo budrumą. Be to, jie paveikė dar ir priešingai. Regis, ji dar labiau nutolo nuo pasaulio ir apstulbusi sumurmėjo:

— Dieve mano.

Paskui jos veidas pragiedrėjo.

— Netikėti atradimai panašūs į autobusus, ar ne? — paklausė. — Ilgiausiai nė vienas nepasirodo, o paskui iš karto atvažiuoja keli.

Liza prunkštelėjo ir nužingsniavo šalin.

O Ešling ir toliau labai nervinosi, kol atėjo metas eiti iš darbo ir susitikti su Džoi. Ji norėjo pasidalyti pritrenkiamomis įžvalgomis. Na, viena iš jų. Kita turės palaukti, iki ji susivoks savo jausmuose.

Vos Džoi pasirodė Morisono bare, Ešling ją apibėrė žodžiais.

— ... Net jei Markas ir nebūtų susipažinęs su Kloda, anksčiau ar vėliau vis tiek būtų nuklydęs į šoną. Jis pernelyg nepatikimas ir nepasiturintis, o aš turėjau tai iškart pastebėti.

— Aha. O jie buvo? — Džoi vilkosi paltą ir stengėsi iš visų jėgų atsipeikėti.

— Žinojau, kad jis kyštelėjo Bellez-moi raštelį ir kitai merginai. Pasakyk, koks vyras slankioja aplinkui, dalindamas savo telefono numerį? Jeigu jis domisi tavimi, paprašo tavo telefono numerio, ar ne? O jis ieško.... kaip tas žodis? Manau, teigiamo atsako, duodamas savo telefoną ir laukdamas, kas užkibs.

— Dar kas nors?

— Taip, dukart daviau jam telefono numerį, bet pirmąkart jis man nepaskambino. Dabar aišku, kad jis žaidė kažkokį žaidimą. Lūkuriavo, kol susižavėsiu juo taip, kad duosiu savo numerį. Iš tiesų, aš jo nedominau. Jam buvo įdomu, ką galvoju apie jį. Ir tik tada, kai nuėjau į jo spektaklį, teikėsi man paskambinti. O kai pirmą naktį nepermiegojau su juo, suirzo. Kaip vaikas. Ir visos tos šnekos: „Ar aš esu geriausias? Kas juokingiausias iš visų?“ Ir žinai ką, Džoi? Bet ir aš nesu be nuodėmės. Juk susitikinėjau su juo iš dalies todėl, kad jis — įžymybė. Tai atsigręžė prieš mane pačią, ir galiu dėl to kaltinti tik save.

— Bet kalbi apie tai kaip apie baisią nelaimę, — paprieštaravo Džoi. — Judu iš tikrųjų gerai sutarėte. Žinau, kad jis tau patiko, o tu ir pati matei, kad jam labai patikai.

— Aš patikau jam, — tarė Ešling. — Taip, bet jam labiau patiko jis pats. O aš juo žavėjausi dėl netinkamų priežasčių. — Ji tyliai pridūrė: — Pasak Klodos, aš buvau auka.

— Kalė!

— Ne, esu auka. Tikriau sakant, buvau. Dabar jau nebe.

— Tačiau tik todėl, kad Markas yra nepatikimas, nereiškia, jog vėl ketini draugauti su Kloda? — sunerimo Džoi. — Vis dar nekenti jos?

Ešling pajuto trumpą netekties virpulį, bet jis greitai nuščiuvo, ir tada įstengė gūžtelėti pečiais:

— Žinoma.

63

Valentino dieną iš laiškų dėžutės ant Lizos holo grindų nuplasnojo didžiulis įspūdingas vokas. Atvirukas? Iš ko? Iš susijaudinimo jai ėmė per kūną greičiau tekėti kraujas. Ji atplėšė voką ir susvyravo... O.

Tai buvo pranešimas apie ištuoką.

Ji norėjo juoktis, bet neįstengė. Greitis, kuriuo teismas nusiuntė sprendimą jos advokatui, pribloškė. Tai truko tik du mėnesius, o ji pasąmonėje tikėjosi, kad praeis bent trys.

Apimta panikos, aiškiai suvokė, kad jųdviejų su Oliveriu laukė paskutinis etapas. Kelias buvo laisvas, ir tiesės gale ji išvydo santuokos pabaigą, veržte besiveržiančią pas ją.

Iki galutinio nuosprendžio buvo likusios tik šešios trumpos savaitės.

Tada ji pasijus geriau. Viskas bus baigta.

Tą vakarą ji išėjo į pasimatymą su Dilanu. Pastaruosius kelis mėnesius — kaskart, kai ateidavo į kontorą pas Ešling, — jis vis prašydavo susitikti, ir ji pagalvojo, kad tai praskaidrins jai nuotaiką. Ypač kai iš Oliverio nebuvo nė garso.

Dilanas paėmė ją po darbo ir nusivežė į užeigą Dublino kalnuose, ten po jų kojomis mirkčiojo miesto šviesos, spindėdamos it deimantai. Ji pagyrė Dilaną, kad puikiai parinkęs vietą. Jis gavo septynis balus iš dešimties už gražius plaukus ir aštuonis balus iš dešimt — už puikią išvaizdą. Jis buvo labai žavus ir negailėjo komplimentų, taigi dar gavo septynis ar aštuonis balus. Bet ji neįstengė pajusti jam simpatijos. Jis atrodė jai malonus, atkaklus, bet galantiška jo šneka slėpė pavydų cinizmą, dėl kurio jai buvo gėda.

O gal problema glūdėjo joje? Ji neįstengė atsikratyti netekties, persekiojusios ją visą dieną, nuosėdų.

Ji daug gėrė, bet negalėjo pasigerti, ir šis susitikimas, užuot pataisęs nuotaiką, tik varė ją į neviltį. O kai Dilanas aiškiai leido suprasti, kad labai nori su ja permiegoti, tai dar labiau ją prislėgė.

Ji sumurmėjo esanti „ne tokia mergina“.

— Tikrai? — Dilanas susuko burną, reikšdamas apgailestavimą ir panieką. Ir ūmai ji panoro namo.

Dilanas tylomis parvežė ją į miestą, per greitai lėkdamas siaurais kalnų keliukais.

Prie namų ji pajėgė mandagiai jam padėkoti, bet jai nepavyko greitai išlipti iš automobilio. Vos atsidūrusi savo virtuvės šventovėje, ji suvalgė graikinių riešutų putėsių (šiuo metu laikėsi tokios dietos) ir ėmė svarstyti, koks bus pasaulis, kai praras žavesį net vienos nakties meilės romanai?

Kloda atsisėdo, sukryžiavo kojas ir ėmė nervingai šokčioti. Dilanas buvo pasiėmęs vaikus popietei ir turėjo grįžti kiekvieną minutę, bet jis dar nežinojo, kad jiems reikės pasišnekėti.

Kaskart susitikę jie elgdavosi civilizuotai, bet nemaloniai. Jis buvo įsižeidęs, piktas, o ji — užėmusi gynybines pozicijas. Tačiau greitai viskas turėtų pasikeisti.

Kaip jai galėjo šauti į galvą mintis, kad Markas — tinkamas žmogus? Dilanas buvo nuostabus: kantrus, malonus, dosnus, ištikimas, mylintis, darbštus, kur kas patrauklesnis. Ji norėjo, kad grįžtų senasis gyvenimas. Tačiau iš Dilano tikėjosi pagiežos ir didelio pasipriešinimo ir nelabai laukė tos akimirkos, kai, norėdama jį susigrąžinti, turės prisipažinti klydusi.

Triukšmingi vaikų balsai prie durų bylojo, kad jie jau namie. Ji nuskubėjo jų įleisti ir draugiškai nusišypsojo Dilanui, bet jos šypsena atsimušė į akmeninę sieną.

— Ar galėčiau su tavimi persimesti keliais žodžiais? — prisivertė kalbėti linksmu balsu.

Jam išspaudus sausą „gerai“, ji susodino Kreigą su Mole priešais vaizdo grotuvą, uždarė duris ir nuėjo į virtuvę, kurioje laukė Dilanas.

Ji sunkiai nurijo seilę.

— Dilanai, šiuos pastaruosius mėnesius... aš klydau, man labai gaila. Vis dar myliu tave ir norėčiau, kad tu... — ji vos tarė žodžius, — norėčiau, kad sugrįžtum namo.

Ji žiūrėjo jam į veidą ir laukė, kol jį nušvies auksinė laimės šviesa ir išdildys atšiaurumą, atsiradusį užvirus visai tai košei. Jis nepatikliai stebeilijo į ją.

— Suprantu, kad prireiks laiko, kol viskas bus kaip anksčiau ir kol tu imsi vėl pasitikėti manimi, bet mudu galėtume apsilankyti pas psichologą. Buvau nevisprotė, kad taip pasielgiau su tavimi, bet mes dar įstengtume viską pataisyti... Ar įstengtume? — paklausė ji, nesulaukdama atsakymo.

Galų gale jis ištarė vienintelį žodį:

— Ne.

— Ne... kas?

— Ne, aš negrįšiu.

Ji šito nesitikėjo. To nebuvo nė viename iš jos įsivaizduojamų scenarijų.

— Bet kodėl? — ji iš tikrųjų netikėjo juo.

— Tiesiog nenoriu.

— Tačiau tave pribloškė tai... ką aš... hm... padariau.

— Taip, maniau, jog tai mane pribaigs, — mąsliai pritarė jis. — Bet, man regis, tikriausiai įveikiau sunkumus, nes dabar, kai pagalvoju apie tai, nebenoriu būti tavo vyras.

Ji ėmė virpėti. Ne, to negali būti.

— O kaip vaikai?

Klausimas jį suerzino.

— Aš myliu savo vaikus.

Gerai.

— Tačiau tik dėl jų neketinu su tavimi susitaikyti. Negaliu.

Kloda pralaimėjo. Pasirodo, visa galia, kurią manė turinti, buvo tik apgaulinga išorė. Ir jai toptelėjo tokia neįtikima mintis, kad ji pasirodė kone juokinga.

— Ar tu... tu nesutikai... kitos moters?

Jis nemaloniai nusijuokė.

Aš padariau tai, pagalvojo ji, staiga susigėdusi, priverčiau jį taip pasielgti.

— Sutikau daugybę, — atsakė jis.

— Nori pasakyti... kad miegojai su jomis?

— Na, jų buvo ne tiek ir daug.

Jai suspaudė skrandį, ji pasijuto išduota, apgauta, jai sukilo pavydas. Gudrus, pašaipus jo tonas sukėlė siaubingą įtarimą.

— Ar pažįstu kurią nors iš jų?

Jo šypsena buvo negailestinga.

— Taip.

Jai vėl sugniaužė vidurius.

— Kurią?

— Argi galima to klausti džentelmeno? — suniekė jis.

— Sakei, kad lauksi manęs, — tyliai pratarė ji.

— Tikrai? Vadinasi, melavau.

Kai pagrindiniai Randolph Media konkurentai pasiūlė Lizai darbą, ji susimąstė apie savo ateitį. Per dešimt mėnesių „Kolin“ ji padarė tokį, kokio norėjo, turint galvoje tiražą ir įplaukas už reklamą. Metas išeiti.

Ji jau žinojo, kad grįš į Londoną — tenai jos vieta, be to, norėjo būti arčiau mamos ir tėčio. Bet, apsvarsčiusi savo galimybes, suprato, kad nėra tikra, ar toliau galės ištverti mėnesinio žurnalo redagavimą. Veržtis pirmyn gličiu keliu, žeminti kitus ir įgyti gerą vardą kitų darbo sąskaita jos nebetraukė. Taip pat ir žiauri žurnalų konkurencija. Ir negailestingas brolžudiškas karas, siekiant titulų. Tokia konkurencinė aplinka kitados ją jaudindavo ir net skatindavo veikti. Tačiau dabar apie tai susimąsčius, ją apėmė panika. Ar ji virto silpnuolė, gvėra, nevykėle? Ne, ji nesijautė silpna. Tik todėl, kad nebenorėjo daryti kai kurių dalykų, dar nereiškė, jog ją apleido jėgos. Ji tik pasikeitė.

Aišku, ne taip smarkiai: jai vis dar labai patiko žurnalų paviršutiniškumas ir lėkštumas. Drabužiai, makiažas, tarpusavio santykių galimybės. Taigi akivaizdu, kad jos karjeros posūkis — konsultacinis darbas.

Ešling sumetė, kad dedasi kažkas keista. Iš pradžių to nepastebėjo, tiesiog manė, jog tai atsitiktinumas. O paskui — dar vienas įvykis. Ir dar vienas. Tačiau kada atsitiktinių įvykių serija liovėsi buvusi atsitiktinių įvykių serija ir ėmė darytis modeliu?

Ji bijojo į tai pernelyg gilintis, nes labai norėjo, kad tai nebūtų atsitiktinumai. Džekas Divainas. Jis pakvietė ją išgerti, norėdamas atšvęsti dieną, kada ji nustojo gerti prozaką. Po savaitės, kai paaiškėjo, jog ji nebeišsikraustys iš proto, jis pakvietė išgerti ir tai atšvęsti. Paskui nusivedė ją išgerti, o paskui suvalgyti picą, norėdamas pažymėti datą, kai ji vėl pradėjo lankyti salsos pamokas. Vėliau jie nuėjo pavakarieniauti, atšvęsdami Bū persikraustymą į pirmąjį jo butą. Bet kai Ešling pasiūlė, kad prie jų derėtų prisidėti ir Bū, Džekas neparodė jokio entuziazmo.

— Rytoj nueisiu su juo ir keliais vaikinais iš televizijos išgerti kelių bokalų alaus, — pasakė.

O dabar jis prisigretino prie jos stalo ir vėl kviečia kur nors nueiti.

— Ką švęsim šį kartą? — įtariai paklausė.

Jis patylėjo.

— Hm, kad yra ketvirtadienis?

— Gerai.

Nes šiandien ir yra ketvirtadienis. Bet ji buvo sutrikusi. Kodėl jis toks malonus jai? Ar vis dar gailisi jos dėl visos tos istorijos? Tačiau tai jau praeitis. O kitos jo dėmesio priežastys atrodė absurdiškos.

Būtent Liza apšvietė jai protą.

— Taigi juodu su Džeku galų gale susibėgot? — kaip įmanydama nerūpestingiau pasiteiravo, dar ne visai susitaikiusi su tuo, kad pražiopsojo tokią progą. Tačiau tai jau ne jos sritis, ir, matyt, niekados nebus.

— Kaip tu pasakei?

— Tu ir Džekas. Jis tau patinka, ar ne? — erzino Liza. — Patinka.

Ešling išmušė karštas raudonis, tai ir buvo jos atsakymas.

— Ir tu jam patinki, — tarė Liza.

— Ne, nepatinku.

— Taip, patinki.

— Ne, nepatinku.

— Ai, nebūk tokia naivi, Ešling.

Ešling sunerimusi pažvelgė į ją, paskui po akimirkos tyliai pasakė:

— Gerai, nebūsiu.

Tą vakarą restorane Ešling pamėgino paimti viską išsiaiškinti. Nelabai to norėjo, bet turėjo tai padaryti. Kaupdama drąsą užsidegė cigaretę, o Džekas žiūrėjo, kaip ji rūko, tarsi būtų dariusi ką nors svarbaus.

Liaukis taip spoksojęs į mane. Negaliu blaiviai mąstyti.

— Džekai, ar galėčiau paklausti? Štai mudu vakarieniaujame. Ar tai... — ji sustingo. Galbūt nereikėtų sakyti to, kas gali būti netiesa?

— Ar tai?.. — ragino jis, nutaisęs paslaugią miną.

Ji sunkiai iškvėpė. Po galais, matyt, pasakysiu.

— Ar tai pasimatymas?

Jis įdėmiai pažvelgė į ją.

— Ar norėtum, kad taip būtų?

Ji dėjosi svarstanti.

— Taip.

— Tada tai pasimatymas.

Abiejų akys ėmė lakstyti po restoraną.

— Ar nori, kad pakviesčiau į dar vieną? — pernelyg nerūpestingai paklausė Džekas.

— Hm?

— Šeštadienį vakare?

Oi! Pirmas išėjimas ne darbo dieną. Tiesiami nauji keliai.

— Taip.

Ir vėl jų akys bėgiojo po kambarį, žiūrėdamos į viską, išskyrus vienas kitą.

Ešling dar sykį išgirdo savo balsą:

— Ar galiu paklausti, kodėl nori susitikinėti... na... su manimi?

Pažiūrėjo į jį tą akimirką, kai jo akys nukrypo į ją, ir jų žvilgsniai nebeišvengė susidūrimo. Jai užėmė kvapą, apėmė jaudulys, kandžiojantis po oda it mažos žuvytės.

— Nes, Ešling, — tyliai pratarė Džekas, — nes užgoži mano planus.

Bet ką tai reiškia?

— Įstengiu galvoti tik apie tave, — jis kalbėjo gana dalykiškai. — Ir tai daro įtakos viskam.

Į jos galvą plūdo vis daugiau oro, ir ji negalėjo kalbėti, išspausti jokio tinkamo žodelio. Jai atrodė, kad patinka jam, tačiau dabar, išgirdusi tokią jo šneką...

— Pasakyk ką nors, — sunerimo jis.

Ji sumurmėjo:

— Kada tai prasidėjo? — kalbu kaip dr. Makdevitas.

— Seniai, — atsiduso jis. — Per žurnalo pristatymo vakarėlį.

— Šitaip seniai?

— Taip, — dar vienas atodūsis.

— Bet tai daugybė mėnesių!

— Šeši.

— Visą tą laiką... — ji apžvelgė pastarąjį pusmetį. Jos gyvenimas ima suktis visai kita linkme. Ar jis nejuokauja? Na, jis tai pasakė, bet ji bijojo patikėti. Vis dar.

— Nesistebiu, kad buvai man toks malonus, — išstenėjo ji.

— Kad ir kaip būtų buvę, būčiau elgęsis taip pat.

— Tikrai?

— Žinoma, — droviai nusišypsojo. — Galbūt. Tikriausiai... Otų?

— Aš?

— O ką tu, hm... manai?

Ji vis dar neįstengė kalbėti ir galų gale pratarė tik tiek:

— Manau, kad eisiu į pasimatymą su tavimi šeštadienį vakare.

— Gerai, — linktelėjo galvą, suprasdamas potekstę. — Gal užsuksi ir į mano namą? Juk žadėjai parodyti, kaip reikia šokti.

Tiesą sakant, ji to nežadėjo, bet tebūnie.

— Ir vis dar tikiuosi, kad paragausi sušių, jei tik pasikliausi manimi, — ilgesingai pridūrė jis.

— Tikrai pasikliausiu tavimi.

Kitą dieną, kai Liza įteikė pareiškimą ir pranešė ketinanti grįžti į Londoną po mėnesio, Džekas mandagiai pasakė:

— Mums pasisekė, kad galėjome taip ilgai su tavimi dirbti. Bet ji buvo gan įžvalgi, taigi suvokė, kad jo mintys skrajoja kitur.

— Gali mane pakeisti Triks, — nekaltai pasiūlė ji.

— Mes tikrai apie tai pamąstysim... Aha, aha, puiki mintis! — nervingai nusijuokė jis.

64

Name ant Ringsendo kampo, talžomo vėjų ir žvelgiančio į jūrą, nervingai pasisveikino vyras ir moteris. Pro neuždangstytus langus jūra matė, kaip jis įsivedė ją į kambarį, tą dieną anksčiau valytą kelias valandas. Jūra seniai pažinojo Džeką Divainą ir dar nebuvo regėjusi tokio nepaprasto sujudimo. Jis net išsilygino flanelinius marškinius ir užsimovė nesuplyšusius džinsus.

Moteris atsisėdo ant neseniai išsiurbtos sofos ir palietė ranka plaukus, specialiai išsidžiovintus plaukų džiovintuvu. Ji šiek tiek pasimuistė, jausdama, kaip šiugžda naujų apatinių nėriniai ir medvilnė, taip primindami apie save.

— Alkana? — paklausė Džekas ir padavė jai taurę vyno.

— Mirštu iš bado, — sumelavo ji.

Ant nedidelio staliuko Džekas sudėjo lazdeles, sojų padažą, imbierą ir kitus sušio reikmenis, tada labai kruopščiai suruošė Ešling mažus ryžių gumulėlius.

— Nieko per daug neįprasto. Tik sušiai...

— ... pradinukams, žinau, — ir ji buvo sujaudinta iki sielos gelmių, taip būtų buvę neįmanoma jaustis prieš pusmetį, kai jos siela nesveikavo.

— Ar neprieštarausi, jei pirmas kąsnis bus be krienų? Aš pratinsiuos po truputį, — tarė ji.

— Gerai.

Tačiau pamačiusi, kaip jo veidu nuslinko liūdesys, nusiminė. Jis labai stengėsi.

— Surizikuosiu, — pasitaisė ji. — Juk labiau tinka juos valgyti kartu, ar ne? Skirtingi skoniai papildo vienas kitą.

— Tik jeigu tikrai tuo neabejoji. Nenoriu tavęs atbaidyti.

Jis atsargiai per vidurį uždėjo mažą permatomą imbiero skiedrelę. Su lazdelėmis elegantiškai pataisė netvarkingus kraštus. Ji žavėjosi, kad jis šitaip stengiasi tik dėl jos.

— Pasirengusi? — paklausė jis, nešdamas sušį jos link.

Ją trumpam apėmė panika. Ji nebuvo tikra, ar yra pasiruošusi. Jai atrodė, kad atveria daugiau nei tik burną. Jis padėjo jai ant liežuvio mažą gumulėlį.

Sunerimęs laukė, kaip ji sureaguos.

— Hm, — galų gale šypsodamasi prakalbo ji. — Baisu, bet gardu. — Panašu į tave.

Ji paragavo agurko, sojų varškės, krabo ir avokado, tada, visai įsismaginusi, suvalgė ir lašišos.

— Tu fantastiška, — džiūgavo Džekas, tarsi ji būtų padariusi ką nors svarbaus, pavyzdžiui, būtų išlaikiusi vairavimo egzaminą. — Tu tiesiog nuostabi. Taigi kai būsi pribrendusi salsai...

O ne.

— Man bus sunku parodyti, — greitosiomis atsakė ji, — nes šiame šokyje turi vadovauti vyras.

— Šiaip ar taip, pamėgink, — paragino jis.

— Bet...

— Regis, nekokia mintis, — išsišiepė Džekas.

— Mes neturime tinkamos muzikos.

— O kokios reikia? Kubietiškos?

— Taaaipp, — lėtai ištarė, suvokusi savo klaidą. Ji manė, kad beviltiška tikėtis, jog jis turi tokios nežinomos muzikos, bet ji pamiršo, kad jis — vyras.

Ji turės tai iškęsti.

— Gerai, muzika nesvarbu. Mums padės radijas. Gerai, dabar mudviem reikia atsistoti.

Jis akimoju pašoko ant kojų, ir ji išsigando jo ūgio, grėsmingai dunksančio virš jos.

— Ir turime atsisukti vienas į kitą.

Jie taip ir padarė. Tik buvo nutolę vienas nuo kito per dešimt pėdų.

— Gal prieikim arčiau, — pasiūlė Ešling.

Jis žengė žingsnį, tada ji. Galiausiai atsidūrė priešais jį, nenorėdama prieiti pernelyg arti. Tačiau to pakako, kad užuostų jo kvapą.

— Apkabink mane viena ranka. Jei nori, — paskubėjo pridurti.

Jo ranka nuslydo jos juosmeniu, o ji trumpam uždėjo ranką jam ant peties, paskui neatsispyrė ir nuleido ją žemiau. Ji juto sklindančią pro jo marškinius šilumą.

— O ką daryti su kita ranka? — jis parodė į laisvąją.

— Paimk man už rankos.

— Gerai, — jis buvo labai dalykiškas, kai didžiulė sausa ranka suspaudė jos ranką, taigi nusprendė atsipalaiduoti. Ji rodė jam šokio žingsnius, ir buvo visiškai natūralu, kad jie kartkartėmis susiliesdavo.

— Kai mano kojos žengs atgal, tavo turės neatsilikti ir žengti į priekį.

— Parodyk.

— Gerai, — jos koja slystelėjo atgal, o jo sykiu žengtelėjo į priekį.

— Dabar kitas žingsnis, — pasakė Ešling. — Eik atgal, o aš seksiu iš paskos. Ir dar kartą.

Jie pabandė porą sykių, šokdami vis greičiau ir grakščiau, kol vidury judesio Džekas stabtelėjo, o Ešling šoko toliau, ir ūmai jos šlaunis prisispaudė prie jo šlaunies. Ji staiga liovėsi šokusi, bet neatsitraukė nuo jo. Jie stovėjo labai ramiai, sustingę šokyje. Jos akys buvo įsmeigtos į jo krūtinę, ir jai šmėkštelėjo mintis, jog jam reikia ją nusiskusti. Tokiu metu svarbu galvoti apie paprastus dalykus. Nes kitose jos pasąmonės kertelėse virė visai kitokios mintys.

— Ešling, gal malonėtum pasižiūrėti į mane? — ji prie savo plaukų išgirdo skausmingą Džeko balsą.

Aš negaliu.

Tada ji ūmai įstengė tai padaryti. Pakėlė galvą, juodos jo akys nusvilino ją, ir jų lūpos susiliejo — karštas, išlauktas daugybę mėnesių bučinys. Ešling pasidavė slaptam jausmui: dažniausiai jis apimdavo pamažu, bet šįkart netikėtai užplūdo aistros proveržis.

Jo rankos glamonėjo Ešling veidą, ir juodu bučiavosi, kol abiem ėmė skaudėti. Alkani ir įsišėlę, negalėjo pasisotinti vienas kitu.

— Atsiprašau, — sušnabždėjo Džekas.

— Nieko tokio, — sumurmėjo ji.

Bučiniai po truputį rimo, darėsi svajingesni ir švelnesni, o jo lūpos buvo tarsi plunksnos, glostančios gležną jos burną. Vis dar grojo muzika, ir jie, regis, iš lėto sukosi ratu.

Jūra žiūrėjo į lėtą jų šokį priekiniame kambaryje ir mąstė.

Ešling rankos nuslydo po jo marškiniais ir perbraukė švelnią nugarą. Juodviejų kūnai buvo smarkiai susiglaudę, jo delnai ant jos sėdynės spaudė ją dar arčiau, ir ji pajuto saldumą, lengvumą ir palaimą. Ji nė nenutuokė, kiek laiko jie šitaip stovėjo. Gal dešimt minučių, o gal ir dvi valandas, tačiau ūmai Ešling nuvilko Džekui marškinius. Reikėjo atsegti tik vieną sagą.

— Tu — pasileidėlė, — pratarė Džekas. — Aš pasirūpinsiu tavo palaidine ir nuausiu batus.

— Gerai, — jos širdis daužėsi krūtinėje. — Ką tai iš tikrųjų reiškia? Turiu nusiauti?

— Ir nusivilk palaidinę. Matau, kad nežaidi pokerio. Turėsiu išmokyti taisyklių. Nusimesk palaidinę, — jis puolė jai padėti. Dabar sakyk: numausiu tau džinsus.

— Numausiu tau džinsus, — ji nervingai nurijo seilę ir jaudulį, kai Džekas pamažu pradėjo atsisegioti džinsų sagas. Virpančiomis rankomis ji laukė viliojančios akimirkos, prieš atitraukdama savo juodų kelnių užtrauktuką ir nusimesdama jas.

— Kojinės! — sušuko jis, tačiau juokaujantis balso tonas neatspindėjo įdėmaus jo akių žvilgsnio. Jai užgniaužė gerklę ir pajuto skausmingą ilgesį, jiems stovint priešais vienas kitą: Džekui — su baltomis trumpikėmis, o Ešling — su naujais apatiniais, paryškinančiais taliją.

— Taisykles supratai? — paklausė Džekas kimiu balsu.

Ji lėtai linktelėjo galvą, grožėdamasi tobulomis jo kojomis, skulptūriškomis rankomis, vešlia juoda krūtinės augmenija, besidriekiančia iki pat pilvo.

— Regis, taip. Taigi, kas yra pasileidęs?

— Tu?

Ji nustebo, kad nusijuokė. Dar niekad taip nepasitikėjo savimi, kaip dabar, nusimetusi drabužius, ir jai buvo nė motais, ar turi ji tą taliją, ar ne.

Ešling ištiesė ranką, palietė kietą iškilimą, pūpsantį per baltą medvilnę, ir Džekas suvirpėjo. Tada ji užkišo pirštą už trumpikių juosmens ir patraukė. Kalbėtis nereikėjo. Buvo visiškai aišku, ko ji nori.

Jis ranka išsilaisvino iš apatinių. Atidengdamas juodus gaktos plaukus išsinėrė iš trumpikių, laikydamas rankoje savo gyvastingą vyrišką pasididžiavimą. Toks nepaprastas erotiškumas sukaustė Ešling.

Kai jie užlipo į viršų ir atsigulė į švariai paklotą Džeko lovą, jis nuvilko jai apatinius tokiais lėtais, neskubriais judesiais, kad Ešling vos nesuklykė. Galų gale buvo įveiktos visos kliūtys.

— Ar tikrai to nori? — susirūpino Džekas.

— O kaip tu manai? — Ešling tingiai nusišypsojo.

— Gal esi tuo nusivylusi?

— Visai ne, — švelniai atsakė ji. — Garbės žodis.

Staiga jis suakmenėjo.

— Juk tu nedarai to tik todėl, kad esi susilažinusi?

Ji nusikvatojo, tokie žodžiai ją pralinksmino.

— Ne? Tik įsivaizdavau, kaip Triks knygoje suvedinėja lažybų dėl mudviejų rezultatus.

Jie ėmė glamonėtis, ir kiekvienas prisilietimas, kiekvienas gestas buvo smalsus ir švelnus. Padažnėjus kvėpavimui, pagreitėjus judesiams ir įsiplieskus aistrai, jų švelnumas dingo, ir jie puolė mylėtis kaip pašėlę, audringai ir net šiurkščiai. Ji suleido nagus į jo sėdmenis, o jis pradėjo kandžioti jai krūtis. Jie ridinėjosi, o kai jis įėjo į ją, kūnai susijungė. Tada ji stipriai užsigulė jį.

Paskui jie prisispaudė vienas prie kito ir pasijuto kaip vienas. Tačiau staiga Ešling apniko abejonės. O gal jis apsigalvojo? Gal jis, permiegojęs su ja, nebenorės jos?

Džekas tyliai tarė:

— Ešling, tu esi geriausia ir maloniausia, kas yra kada nors man nutikę.

Ir visos jos abejonės išnyko.

— Žinoma, man kilo vienas klausimas, — prabilo Džekas į tamsą, — ar gerbsi mane išaušus rytui?

Ešling mieguistai atsakė:

— Nesijaudink. Vis tiek aš negerbiu tavęs.

Jis įžnybo jai.

— Žinoma, gerbsiu tave ir rytą, — patikino ji. — Gal papeiksiu popiet, — pridūrė. — Bet užtikrinu, kad rytą jausiu tau didžiulę pagarbą.

65

Pirmąjį balandžio pirmadienį, likus savaitei iki grįžimo į Londoną, Liza paštu gavo galutinį sprendimą dėl ištuokos. Dar neatplėšusi voko, ji jau žinojo jo turinį: kvaila mintis, bet buvo tikra, kad pajuto sklindant nuo jo nemalonų dvelksmą.

Ji norėjo nusisukti nuo jo, pakišti po telefonų knyga ir apsimesti, kad jo negavo. Paskui atsidususi skubiai atplėšė tą voką. Ji turėdavo atlikti daugybę nemalonių dalykų. Jeigu nebūtų drąsiai jų sutikusi, būtų nieko nenuveikusi. Bet juos reikėjo atlikti greitai, tarsi plėšiant pleistrą.

Jos mintys buvo nepaprastai aiškios. Ji matė, kaip virpa pirštai išsitraukus popierius, paskui sakiniai priešais akis ėmė bėgti per greitai, ir buvo neįmanoma perskaityti, kas parašyta. Kai žodžiai sulėtėjo ir liovėsi mirguliavę, ji prisivertė ištirti griežtas juodas raides, suraitytas ant balto lapo. Skaitė po vieną, kol pagaliau suprato, kad viskas baigta. Daugiau negyvens pusiau ištekėjusi, viskas buvo švariai nušluota. Galas. Pabaiga.

Jos protas ir toliau buvo labai blaivus. Ji sumojo, kad, sužinojusi apie baigtį, ūmai nepradėjo šokinėti po prieškambarį. Anaiptol. Jos temperatūra netgi pakilo — ar tik jos nepila prakaitas? — ji neapsidžiaugė ir nepajuto laisvės.

Per visą skyrybų procesą vylėsi, kad kita tos procedūros dalis bus stebuklingas jos išgijimas. Bet dabar jie pasiekė kelio pabaigą, o ji vis dar nesijautė atgavusi buvusios laimės. Tiesą sakant, jai buvo dar blogiau.

Ji pagalvojo, kad skyrybų liūdesys tikriausiai neišsisklaidys. Turi su juo susitaikyti, turės prie jo priprasti. Jai pasirodė, kad tai labai sunkus ir varginamas darbas, ir panoro gultis į lovą.

Fifi, pasibaigus skyrybų procesui, surengė ta proga vakarėlį, tad kodėl ji nesijaučia taip pat? Ir nenoriai turėjo pripažinti, kad jos skyrybos kitoniškos: Oliveriui ji nejautė neapykantos. Kokia gėda, kad taip nebuvo, tyčiojosi iš savęs. Iš piktumo galima prišnekėti galybę dalykų.

Ji sulankstė dokumentą ir stengėsi sau įpūsti vilties. Viskas susitvarkys. Kada nors. Jai skirta gyventi Londone. Jame sutiks kitą vyriškį. Net jeigu kartais ją iš tikrųjų ir slėgdavo mintis, kokie tie vyrai šikniai. Palyginti su juo. Gal padės, jei liausis Oliverį laikiusi tinkamumo kriterijumi.

Grįžusi į Londoną, dės visas pastangas, kad tik nesusidurtų su juo. Retkarčiais jų keliai gal ir susikirs darbo reikalais. Tada jie mandagiai nusišypsos vienas kitam. Kol ateis tas laikas, kai galbūt susitiks, reikia dirbti ir negalvoti, kas bus ir koks būtų galėjęs būti jų gyvenimas. Laikas juk eina, ir vieną dieną tai bus nebesvarbu.

Bet man nepasisekė, pripažino atvirumo akimirką. Man nepavyko, ir tai mano kaltė. Negaliu to pataisyti, negaliu į tai žiūrėti pro pirštus. Turėsiu su tuo taikstytis iki gyvenimo pabaigos.

Ji visados švęsdavo tik pergalę. Viena sėkmė vijo kitą ir padarė Lizą tokią, kokia ji buvo dabar. Tad ar ši nesėkmė dera prie jos įvaizdžio? Turėtų, nes ji suprato, kad mūsų gyvenimas — tai patirties sėkmė, kad skaudi patirtis tokia pat brangi, kaip ir didžiulė pergalė.

Šis skausmas pakeitė mane. Šis skausmas, jau seniai nepraeinantis, padarė mane geresniu žmogumi. Net ir jei nenoriu tokia būti, ironiškai pagalvojo ji. Net ir manydama, kad lemtis blogiau už mirtį, aš esu švelnesnė, malonesnė ir geresnė.

Ir džiaugiuosi, kad buvau ištekėjusi už Oliverio, teisinosi. Man labai galia, liūdna ir apmaudu, kad viską sugadinau, bet iš to pasimokysiu ir tikrai pasistengsiu, kad taip daugiau neatsitiktų.

Ir tai geriausia, ką ji būtų įstengusi padaryti.

Liza sunkiai atsiduso, pasiėmė rankinę ir išdrožė į darbą, nes buvo tikra kovotoja.

Atėjusi į redakciją rado sujudimą — buvo ruošiamasi atsisveikinimo vakarėliui penktadienį. Tai kone toks pat didžiulis darbas, kaip ir žurnalo pristatymo vakaras. Liza ketino išvykti iš Dublino, šildydamasi šlovės spinduliuose. Ji jau buvo sakiusi Triks, kad ši yra atsakinga už išleistuvių dovaną, ir jeigu ji gaus dar vieną čekį, tai ją suluošins.

— Liza, — Triks padavė jai telefono ragelį. — Tai Tomsis iš Hensards užuolaidų skyriaus. Jūsų medinės žaliuzės galų gale pagamintos!

Į darbo pabaigą Liza prirėmė Ešling prie sienos, primygtinai norėdama nusileisti su ja į fojė. Ji buvo susirūpinusi, nes norėjo kai ką išsiaiškinti.

— Noriu, kad žinotum, — pabrėžė Liza, — jog aš pasiūliau tave į redaktorės vietą ir gyriau tave valdybai. Man gaila, kad nesutikai.

— Tai nesvarbu, nes man nepatiktų būti redaktore. Visados esu žemesniojo rango darbuotoja, ir tai yra taip pat svarbu, kaip ir būti vadove.

Liza nusijuokė iš tokio nerūpestingo Ešling šaltakraujiškumo.

— Paskirta, regis, gera mergina. Galėjo būti ir blogiau, jeigu tai būtų buvusi Triks!

Liza neabejojo, kad Triks kada nors redaguos žurnalą: ji labai negailestingai privertė Lizą pasijusti motina Terese. Tačiau šiuo metu Triks galvoje sukosi kiti dalykai. Žuvų pardavėjui buvo parodytos durys, kad kelias būtų laisvas Kelvinui, ir tarp jų jau mezgėsi pašėlęs tarnybinis romanas. Tai buvo „paslaptis“.

Atsivėrus lifto durims, Liza staiga bakstelėjo Ešling ir pasišaipė:

— Tik pažvelk, kas čia.

Tai Kloda, ji atrodė itin susinervinusi.

— Ko ji nori? — piktai paklausė Liza. — Atėjo pamėginti iš tavęs nugvelbti Džeką? Karvė! Ar nori, jog pasakyčiau jai, kad jos vyras bandė mane išdulkinti?

— Koks mielas pasiūlymas, — išgirdo iš tolybių savo balsą Ešling. — Bet nereikia, ačiū.

— Tikrai? Tada iki rytdienos.

Kai Liza išėjo, Kloda žengė į priekį:

— Jei nori, tiesiog pasakyk, kad nešdinčiausi, bet gal galėtume pasišnekėti?

Ešling buvo sukrėsta ir netekusi jėgų, taigi ne iš karto rado tinkamus žodžius.

— Eime į alinę netoliese.

Jos susėdo ir užsisakė išgerti, o visą tą laiką Ešling neįstengė atitraukti nuo Klodos akių. Ji atrodė gerai, buvo gan smarkiai pasikirpusi plaukus, bet tokia šukuosena jai tiko.

— Atėjau atsiprašyti, — jausdamasi nepatogiai tarė Kloda. — Per pastaruosius keletą mėnesių iškrėčiau daugybę šunybių. Dabar aš kitokia.

Ešling šaltai linktelėjo galvą.

— Suprantu, kad buvau labai savanaudiška ir žiauri, pernelyg rūpinausi savimi, — prapliupo Kloda. — Esu nubausta, nes turėsiu gyventi jausdama tau padarytą skriaudą. Tu nekenti manęs, ir nežinau, ar seniai matei Dilaną, jis palūžęs ir sugniuždytas. Jis toks piktas ir... griežtas.

Ešling pritarė jai. Jai nebepatiko su juo bendrauti.

— Ar žinai, kad paprašiau jį grįžti, bet jis nepanoro?

Ešling linktelėjo galvą. Dilanas vos nepaskelbė to per nacionalinę televiziją.

— Taip man ir reikia, hm?.. — Kloda išspaudė rūškaną šypseną.

Ešling tylėjo.

— Mes pardavėm namą Donibruke ir dabar su vaikais gyvenu Greistounse. Toli, bet tik tiek išgalėjau. Esu vieniša motina, nes Dilanas nusprendė atsisakyti globos. Tai staigus vingis mokymosi kelyje...

— Ir kam visa tai? — ūmai ją nutraukė Ešling.

Išgirdusi piktą Ešling balsą, Kloda neramiai sutrūkčiojo.

— Ir aš nuolatos to klausiu savęs.

— Kokios išvados? Tavo santuokos sunkumai? Žinai, visi jų turi.

Kloda nervingai nugurgė seilę.

— Nemanau, kad priežastis slypi tik čia. Turėjau niekados netekėti už Dilano. Tikriausiai sunku patikėti, bet, man regis, iš tikrųjų niekuomet jo ir negeidžiau. Tai tik vyriškis, už kurio ištekėjau, — jis buvo toks patrauklus, žavus, turėjo gerą darbą ir buvo patikimas... — ji neramiai dirstelėjo į Ešling, kurios sustingęs, grėsmingas veidas anaiptol nedrąsino. — Buvau dvidešimtmetė savanaudė ir nieko nesupratau, — Kloda labai norėjo, kad Ešling ją suprastų.

— O kaip Markas?

— Pašėlusiai troškau malonumo ir jaudulio.

— Galėjai užsiimti šuoliais į aukštį.

Kloda liūdnai palingavo galva:

— Arba plaukioti plaustu.

Bet Ešling buvo nejuokinga. Atvirai kalbant, Kloda manė, kad ji juoksis. — Buvau neištikima ir nusivylusi, — vebleno Kloda. — Kartais jausdavausi taip, tarsi dusčiau...

— Daugybė motinų nuobodžiauja ir yra nusivylusios. Daugybė žmonių tai jaučia. Bet jie nepuola regzti meilės romanų. Ypač su geriausios draugės vaikinu.

— Žinau, žinau, žinau! Dabar tai suprantu, tačiau tada nesuvokiau. Man labai gaila, tik maniau, kad turėčiau gauti viską, ko panorėjusi, nes buvau labai nelaiminga.

— Bet kuo čia dėtas Markas? Kodėl mano vaikinas?

Kloda išraudo ir nudūrė akis. Prisipažindama tikrai rizikavo:

— Turbūt būčiau griebusi bet kurį.

— Tačiau pasirinkai mano vaikiną. Todėl, kad visai negerbei manęs, — išrėžė Ešling visą esmę.

Kloda susigėdusi tarė:

— Nepakankamai. Todėl nekenčiu savęs. Pastaruosius mėnesius šlykščiai jaučiausi, mane persekiojo kaltės jausmas. Atiduočiau tau savo kairįjį papą, kad tik man atleistum.

Po ilgos nemalonios pauzės Ešling sunkiai atsiduso.

— Atleidžiu tau. Kas aš, kad galėčiau teisti? Vargu ar tobulai gyvenau. Kaip sakei, buvau tikra auka.

— Ak, atsiprašau.

— Neatsiprašinėk, nes buvai teisi.

Klodos veidas nušvito.

— Vadinasi, mudvi vėl galime būti draugės?

Dar sykį stojo ilga tyla. Ešling mąstė. Jos su Kloda tapo draugėmis dar penkerių. Geriausiomis draugėmis. Kartu praleido vaikystę, paauglystę ir pilnametystės pradžią. Dalijosi panašiu gyvenimu, ir niekas nepažinojo jos taip puikiai kaip Kloda. Tokia draugystė retai pasitaiko. Bet...

— Ne, — nutraukė slogią tylą Ešling. — Atleidžiu tau, bet tavimi nebepasitikiu. Prarasti vieną vaikiną dėl draugės — bėda, tačiau netekti dviejų — tai jau lengvabūdiška.

— Bet aš pasikeičiau. Tikrai.

— Tai nebesvarbu, — liūdnai pasakė Ešling.

— Bet... — paprieštaravo Kloda.

— Ne!

Kloda suprato, jog tai beprasmiška.

— Gerai, — sušnabždėjo. — Verčiau jau eisiu. Aš iš tikrųjų gailiuosi. Tik noriu, kad žinotum... Lik sveika.

Kloda išėjo virpėdama. Viskas susiklostė ne taip, kaip tikėjosi. Pastarieji keli mėnesiai jai kėlė pasibjaurėjimą. Ji buvo priblokšta ir nustebinta, kad gyvenimas jai suteikė tiek skausmo. Ne tik dėl naujų negailestingai susiklosčiusių vienišos motinos aplinkybių, bet ir dėl to, kad suvokė, koks savanaudis buvo jos elgesys.

Atgailavimas jai buvo naujas jausmas, ir ji vylėsi, kad jei paaiškins supratusi savo egoizmą ir prisipažins, jog ją slegia kaltė, jai bus atleista, ir akimoju viskas susitvarkys. Bet ji neįvertino Ešling ir išmoko dar vieną pamoką: tik todėl, kad ji gailisi, dar nereiškia, jog žmonės yra pasirengę atleisti, ir tik todėl, kad žmonės jai atleidžia, dar nereiškia, kad ji pasijus geriau.

Liūdna, vieniša ir slegiama to, ką sužlugdė, ji svarstė, ar kada nors galės pataisyti tai, ką sugriovė. Ar kada nors gyvenimas vėl sugrįš į savo vėžes?

Jai einant pro berniukų būrį, šie pastebėjo ją, ėmė švilpti ir laidyti komplimentus. Iš pradžių ji nekreipė į juos dėmesio, paskui staiga jai užėjo noras atmesti plaukus ir apdovanoti juos per petį žavia šypsena. Taip ir padarė ir ją palydėjo smagūs pritarimo šūksniai. Ir staiga ji pakėlė aukštyn galvą.

Ei, gyvenimas tęsiasi.

Liza, palikusi Ešling ir Klodą aiškintis redakcijoje, patraukė pėsčiomis namo. Nebevažinėjo iš darbo taksi, nes norėjo neutralizuoti visas vakarienes, kurias ją vertė valgyti Ketė. Žingsniuodama ji labai stengėsi nubaidyti liūdesį. Aš nuostabi., Turiu puikią mamą ir gerą tėtį. Turiu nuostabų naują žiniasklaidos konsultantės darbą. Aviu nuostabius batelius.

Kai pasuko į savo gatvę, pamatė savo namų tarpdury sėdintį vieną iš kaimynų. Ji nustebo. Ketė niekam neduoda jos rakto, tad jis įėjo pats.

Grįžusi į Londoną, pasiilgs jų. Nors Fransina nuolatos sakydavo, kad ji turės daug lankytojų, tarsi nė nebūtų išvažiavusi.

Bet kas rymojo ant jos slenksčio? Fransina? Bekas? Tačiau tai žmogus ne moteriškos lyties, taigi ne Fransina, bet ir ne Bekas, nes buvo daug didesnis... Liza, pamačiusi, kad ir odos spalva kita, sulėtino žingsnį. Jos laukė Oliveris.

— Ką čia veiki? — apstulbusi sušuko.

— Atvažiavau pasimatyti su tavimi.

Ji priėjo prie paradinių durų, o jis atsistojo, plačiai šypsodamasis ir rodydamas baltus dantis.

— Atvykau atgauti tavęs, gražuole.

— Kodėl? — ji įkišo raktą į spyną, o jis nusekė įkandin jos. Ji buvo sutrikusi ir keistai pasipiktinusi. Sugaišo visą dieną, įtikinėdama save „gyventi toliau“, o jis viską sugadino.

— Nes tu geriausia, — atsakė jis. Ir padovanojo dar vieną akinamą šypseną.

Ji nusviedė raktus ant virtuvės stalo.

— Po galais, šiek tiek pavėlavai, — atžariai atšovė ji. — Mudu ką tik išsiskyrėm.

— Supranti, — mąsliai tarė jis, — dėl to labai sumautai jaučiuosi. Viskas šitaip sumaišė man protą, kad nepatikėsi! O kodėl negalėtume susituokti dar sykį? — išsišiepė jis. — Kalbu rimtai, — patikino, kai ji įsmeigė į jį žvilgsnį, bylojantį, kad jis išprotėjęs šunsnukis.

Liza vėl pažvelgė į jį, bet jos mintys staiga susijaukė ir tapo nebevaldomos. Mintis dar sykį ištekėti už Oliverio buvo absurdiška, bet viliojama. Tik kokią sekundėlę, bet paskui ji grįžo į tikrovę.

Greitai paklausė:

— Argi neprisimeni, kaip siaubinga tai buvo? Mudu riedavomės be paliovos, ir tai buvo baisu. Tu neapkentei manęs ir mano darbo.

— Taip, — pritarė jis. — Bet ir aš šiek tiek kaltas. Elgiausi kaip tikras subingalvis. Kai apsigalvojai dėl kūdikio, turėjau išklausyti tave. Žinau, kad bandei pasakyti man, gražuole, o aš nenorėjau suprasti. Mane pribloškė, kad tu ir toliau vartoji tas piliules. Bet jeigu būčiau pasišnekėjęs su tavimi... Tačiau tu nesi tokia kieta, kaip buvai.

— Ir tai yra gerai?

— Žinoma.

Matydamas skeptišką jos veidą, jis švelniai prabilo:

— Liza, mudu gyvenome atskirai daugiau nei metus, bet iki šiol mano savijauta nepagerėjo. Taip ir nesutikau kitos, kuri bent truputį būtų panaši į tave.

Jis nutaisė klausiančią miną ir laukė jos padrąsinimo ar pritarimo, bet ji tylėjo. Visas jo žvalumas dingo, ir jis ūmai sunerimo.

— Nebent turi kitą. Jeigu taip, tučtuojau išsinešdinsiu, — tarė. — Ir pamiršk, kad mėginau tave atgauti.

Lizos veidas buvo mįslingas. Ji stebeilijo į jį tuo gudriu „galbūt turiu, galbūt ir ne“ žvilgsniu. Tai padarys galą šiai kvailai, pavojingai padėčiai. Paskui staiga nusprendė kitaip. Ji niekados nežaidė su juo, taigi kam taip daryti dabar?

— Ne, Oliveri, kito nėra.

— Gerai, — atsargiai linktelėjo galvą. — Na, galbūt baigsiu drabstytis keiksmažodžiais. — Po nervingos tylos jis kalbėjo toliau: — Vis dar myliu tave. Dabar, kai esame vyresni ir išmintingesni, — keistai sukikeno, — matau, kad tai gali išsispręsti.

— Tikrai? — šaltai paklausė ji.

— Taip, — ryžtingai atsakė jis. — Ir jeigu tau įdomu, galėčiau apsigyventi Dubline.

— Tau nereikės, nes savaitės pabaigoje persikeliu į Londoną, — sumurmėjo.

— Tada, Liza, — labai rimtu veidu tarė Oliveris, — liko vienintelis klausimas: ar tave tai sudomino?

Stojo ilga sunki tyla. Galų gale Liza prabilo:

— Taip, manau, kad taip, — staiga ji susidrovėjo.

— Ar tu nė kiek neabejoji?

— Ne, — ji taip pat nervingai sukikeno.

— Gražuole! — sušuko jis, tariamai pasipiktinęs. — Tada kodėl taip elgiesi, versdama mane prakaituoti?

Vis dar drovėdamasi, ji prisipažino:

— Bijojau. Bijau.

— Ko?

Ji gūžtelėjo pečiais.

— Vilties. Nenorėjau, nes tai galėjo būti tik tavo pamišimo priepuolis. Turėjau būti tikra, kad tu neabejoji, ir tik tada galėjau apie tai galvoti. Mat vis dėlto, — nedrąsiai pratarė ji, — myliu tave.

— Visai nereikia to bijoti.

— Ir nuo kada pasidarei toks protingas? — suniurnėjo Liza.

Jis garsiai nusikvatojo tuo tikru Oliverio juoku, ir netikėtai jos mintys ėmė lėkti kaip kurtai, ištrūkę iš žabangų. Jos tiesiog dingo.

Kaip jai pasisekė, kad galėjo atsikvėpti. Sugrįžo tikra sėkmė, ir ji iš laimės kilo aukštyn, beveik jausdamasi besvorė. Ne kiekvienai pasitaiko tokia proga, suprato ji, mėgaudamasi — bent kartą — brangia dabartine akimirka.

Šįkart darysiu kitaip, pasižadėjo ji. Jie abu elgsis kitaip. Ir dar buvo kai kas, kremas ant pyragaičio: jei dvejos vedybos tiko Bartonui ir Teilor, tiks ir jai. Neįstengdama supaisyti džiaugsmingų, nesulaikomai lekiančių minčių, ji jau planavo antrąją savo santuoką — ji bus ekstravagantiška. Šįsyk neskris į Las Vegasą. Ne, susituoks kaip pridera. Jos mama bus sujaudinta. Ir jų nuotraukos paklius į Hello!..

Tarsi būtų perskaitęs jos mintis, Oliveris sunerimęs šūktelėjo:

— Ramiau, tigre!

Epilogas

Džekas ir Ešling vaikštinėjo molu. Buvo gegužės vakaras, dar nesutemę. Susikibę už rankų, jie palengva žingsniavo.

— Toffo? — pasiūlė Ešling.

— Kaip tik galvojau, kad tai būtų užvis geriausia, — tarė Džekas.

Ešling ėmė naršyti po rankinę.

— Kur jie? — kol rado Toffo, ji spėjo ištraukti anadiną ir vaistų buteliuką.

— Vis dar nešiojiesi tuos daiktus? — Džeko balsas buvo liūdnas. — Pleistrus ir visa kita?

— Man regis, tai įprotis, — bet pirmąkart ji pasijuto šiek tiek kvailai, kad tamposi šitiek daug apsaugos nuo nelaimingų atsitikimų priemonių.

— Ar nemanai jų išmesti? Dabar tau jų nebereikės. Viskas pasikeitė.

Ešling ilgai žiūrėjo į Džeką. Jis buvo teisus, viskas pasikeitė.

— Gerai, išmesiu, kai grįšim į namus.

— Gal išmesk dabar? Nagi, sviesk savo rankinę į jūrą.

— Sviesti rankinę į jūrą? Taip, gerai.

— Aš nejuokauju. Tegu sau plaukia.

— Ar netekai proto? O kaip, tiesą sakant, mano kreditinės kortelės? O rankinė?

— Išsiimk kreditines korteles, o aš nupirksiu tau naują rankinę. Prižadu.

— Ir tu kalbi rimtai... — Ešling dėbtelėjo į jį ir tiriamu, ir susijaudinusiu žvilgsniu. Keista, bet ją sugundė ta mintis, net jeigu nuo jos ir susirgs.

— Tegu sau plaukia, — pakartojo jis, ir jo veidas pagyvėjo.

— Negaliu.

— Gali.

Galiu?

— Jeigu tai būtų rankinė iš pitono odos, net nesvarstyčiau apie tai, — delsė ji.

— Bet ši rankinė sena ir apšiurusi. Ir rankena žiojasi. Nupirksiu kitą. Nagi!

Tokia simbolika buvo gundanti Bet ir vėl jai toptelėjo mintis, kaip ji gali išmesti rankinę, kurioje pilna reikalingų daiktų? Tačiau ar jai reikia jų? Tikriausiai ne... Vaizdas paryškėjo, pasiūlymas tapo įvykdomas.

— Tada geras. Išmesiu! Išmesiu! Laikyk, — ji padavė jam piniginę, mobilųjį, cigaretes ir Toffo pakelį. — Neįtikėtina, kad šitaip elgiuosi.

Linksmai šaukdama, ji apsuko rankinę apie galvą vienąkart. Paskui dukart. Tada pagauta siaubo ir džiugesio tiesiog paleido ją iš rankų. Rankinė, mažas krovinys, pilnas žiogelių, pleistrų ir tušinukų, išlėkė į dangų, padarė smagų lanką, grakščiai nusileido žemyn, pliumptelėjo į vandenį ir nugrimzdo į jūrą.

Keyes, Marian

Ke 43 Sušis pradinukams: romanas/Marian Keyes — Panevėžys: Magilė, 2006. — 600 p.: iliustr.

Londone gyvenanti Liza, moteriško žurnalo Femme redaktorė, mano, kad bus paaukštinta ir išvažiuos dirbti į išsvajotąjį Niujorką. Bet staiga ji perkeliama į Dubliną leisti naujo žurnalo Kolin. Jei ne jos naujasis bosas, susitaršęs, nuolatos susirūpinęs, prastai nusiteikęs, bet išvaizdus Džekas Divainas, būtų apsisukusi ant savo aukšto Prados batelių kulno ir pirmu lėktuvu grįžusi į Londoną...

UDK 82o(4i7)-3

Marian Keyes SUŠIS PRADINUKAMS Romanas

Iš anglų kalbos vertė Renata Volotkienė

Redaktorė Violeta Abromavičienė

Viršelio ir iliustracijų autorė Dalia Karpavičiūtė

Dizaineris Jokūbas Jacovskis

Užsakymas 1935

Leidykla „Magilė“, Eglyno g. 34, LT-37456 Panevėžys

Spausdino ab „Spauda“, Lietuvos spaustuvininkų asociacijos narė

Laisvės pr. 60, LT-05120 Vilnius

Notes

[

←1

]

Čia žodžių žaismas: Hip Hib (Hib — žodžio Hybernian (airių) santrumpa; hip (anglų k.) — šlaunis).

[

←2

]

Įvykęs faktas (pranc.).

[

←3

]

Čia žodžių žaismas: ash - pelenai (anglų k.).

[

←4

]

Sąmyšis (pranc.).

[

←5

]

kelyje (pranc.).

[

←6

]

Čia žodžių žaismas: spew (anglų k.) - vėmalai.

[

←7

]

Polėkis, pakilimas, pastanga (pranc.).

[

←8

]

Gaidys vyne (pranc.).

[

←9

]

Pyragaičiai (pranc.).

[

←10

]

Žinoma (pranc.).

[

←11

]

Draudžiama (vok.).

[

←12

]

Čia žodžių žaismas, nes vaikščiojimas po kalnus angliškai hillwalking.

[

←13

]

Čia žodžių žaismas: angl. k. žodis wee (siusinti, šlapintis) tariamas panašiai kaip prancūziškas oui.

[

←14

]

Čia: tikru (lot.).

Content

Кейс Марианн Sušis pradinukams