Киз Дэниел

Gėlės Aldžernonui

Daniel Keyes

GĖLĖS ALDŽERNONUI

Romanas

Skiriu savo motinai ir tėvo atminimui

Kiekvienas turintis sveiko proto prisimins [*— Platonas „Valstybė”], kad regos sutrikimai būna dvejopi ir atsiranda dėl dviejų priežasčių — arba žmogui išeinant iš šviesos į tamsą, arba iš tamsos į šviesą. Tas pats pasakytina ne vien apie akis, bet ir apie sielą; tas, kuris tai prisimena pamatęs žmogų, kurio sielos regėjimas sutrikęs ir silpnas, neskubės juoktis. Jis pirma paklaus, ar toji siela atėjo į urvą iš šviesesnio gyvenimo ir nesugeba matyti, nes neįpratusi prie tamsos, ar iš tamsos atsidūrusi šviesoje buvo apakinta, nes šviesa buvo per ryški. Tą antrą sielą jis laikys laiminga dėl jos būklės ir padėties, o pirmosios gailėsis; jeigu jis vis dėlto nusiteikęs juoktis iš sielos, kuri iš požemio išėjo į šviesą, tokia pašaipa bus labiau pagrįsta negu pajuoka iš to, kuris iš šviesos pateko į urvą.

pokičiu dieninas yrašas Nr 1 kovo treče d

Dr Strausas sako kat turiu užrašynėti ka galvoju ir prisimenu ir viską kas man nuo šiol nutinka. Nežinau kodėl bet jis sako kad tai svarbu nes tada jie pamatis argali mane panauduoti. Tikiuosi jie mane panauduos kadangi panele Kinian sako gal jiems paviks padariti mane protynga. Aš noriu būti protyngas. Mano pavardė Čarlis Gordonas aš dyrbu Donerio kepikloje kur ponas Doneris doda man 11 doleriu per savaite ir donos arba pirago jaigu noriu. Man 32 metai ir kita mėnesi būs mano gymtadienis. Pasakeu dr Strausui ir prapesoriui Nemurui kat nemoku gerai rašiti bet jis sako kad tai nesvarbu jis sako kad turiu rašiti taip kaip kalbu ir kaip rašau rašinius per paneles Kinian pamokas bikmino mokimo centre protiškai atsilikusėms suaugusėms kur aš einu mokitis 3 kartus per savaite kai turiu laisvo laiko. Dr Strausas sako ušrašynėti ko daugeu ka galvoju ir viską kas man nutinka bet daugeu negaliu glavoti nes neturiu ka rašiti todėl šendien baigiu… pagarbei jusu Čarlis Gordonas.

pokičiu dieninas yrašas Nr 2 — kovo kiatvirta d

Šendien turėjau testą. Turbut neišlaikeu ir ko gero jie manės neapanauduos. Nutiko štai kas per savo pietų pertrauka aš nuėjeu į prof Nemuro kabyneta kaip jie man buvo liepe ir jo siakretore nusivedė kaškur. Ant duru buvo parašita psich skirius ten buvo ylgas kalidorius ir daug mažu kambariu ojose vien stalas ir kedes. Vienam kambari sėdėjo malonus vyras jis turėjo baltu korteliu apypilni rašalu. Jis tarė sėskis Čarli ysitaisik patogei ir atsipalaidok. Jis buvo su baltu kalatu kai daktaras bet manau kat jis buvo visai ne daktaras nes nelėpė prasžioti ir sakiti a. Jis turėjo tik tas baltas kortelias. Jo vardas Bertas. Ušmiršau jo pavarde nes mano atmintis ne gera.

Nežinojeu ka jis daris ir laikeusi tvirtai isikybias į kėde taip kartais darau pas dantysta tik Bertas ir ne dantystas bet jis vis man sake atsipalaidod o aš tada išsigąstu kadangi tai visat reiške kad skaudės.

Tada Bertas paklausė Čarli ka matai korteleje. Mačeu išlėta rašala ir man pasidarė baisu nors kyšeneje turėjau laime nešanče triušio koja nes vaikisteje mokikloje visad neyšlaikidavau testu ir taipat išlėdavau rašala.

Atsakeu Bertui kat matau rašala išlėta an baltos korteles. Bertas tarė taip ir nusyšipsojo ir man pasidarė gera. Jis vis verte tas kortelias ir aš jam sakeu kad kaškas išlėjo antju visu raudono ir jodo rašalo. Pamaneu kat testas lengvas betkai atsistojeu ir norejeu eiti Bertas mane sulaikė sakidamas sėsk dabar Čarli mes dar nebaigiam. Turim padarit ši ta daugeu su šitom korteliam. Nieko nesupratau bet prisimineu kaip dr Strausas sake darit viską ka lėps testotojas net jaigu tai bus nesąmone nes tai testavimas.

Gerai neprisimenu ka sake Bertas tik pęisimenu norėjo kat pasakičeu kastam rašale. Aš nieko nemačeu tam rašale bet Bertas sake kad ten paviaiksliukai. Jokiu paviaiksliuku aš ten nemačeu. Labai stengeusi pamatiti. Laikidavau kortele arti paskum toli. Tada pasakeu jaigu užsidečeu akinius gal matičeu gereu paprastai ušsidedu akinius kine ar žiūrėdamas telika bet sakau gal jie padės man pamatiti paviaiksliukus rašale. Ušsidejau ir pasakeu parodikit ta kortele vėl dabar tikrai pamatisiu.

Labai stengeusi bet jokiu paviaiksliuku ir dabar neižiurejeu mačeu tik rašala. Pasakeu Bertui gal man reike nauju akiniu. Jis kaška užraše ant popėreus ir aš išsigandau kad neišlaikeu testo. Todėl pasakeu jam kad če labai gražus rašalo paviaiksliukas su gražeis taškučeis pakraščiose bet jis papurtė galva taigi ir vėl nepataikeu. Paklauseu jo arkiti žmones mato kanors tam rašale ir jis atsake taip jie isivaisduoja rašalo tyškale paviaiksliukus. Jis man paiškino kat rašalas ant korteliu vadinamas rašalo tyškalu.

Bertas labai malonus ir kalba lėtai kaip panele Kinian prer pamokas aš jas lankau nes juose moko skaititi negabius suaugusius. Jis man paiškino kad če Roro šacho testas. Sake žmones ižiuri rašale paviaiksliukus. Sakau parodikit man kur. Jis neparode tik vis kartojo galvok įsivaizduok kat korteleje kažkas pavaizdota. Atsakėm jam kad įsivaizduoju rašalo tyškala. Jis papūite galva vadinasi aš vėl prašoveu pro šąli. Jis pasakė ka jis tau primena isivaizduok kad če kažkas ira. ligai sedejeu užsimerkes ir bandžeu įsivaizduoti paskui atsakeu kat isivaizduoju buteliuką rašalo išlėta ant blatos korteles. Tada nūlužo jo peštuko galas mes atsistojom ir išėjom.

Vargu ar aš išlaikeu ta Roro šacho testo.

pokičiu dieninas 3-as yrašas

kovo piankta d — Dr Strausas ir prof Nemuras sako tie rašalo tyškalai ant korteliu nesvariu. Atsakeu jiems kat rašala išlėjau neaš ir kad aš nieko neižiurejeu tam rašale. Jie atsake kad gal vistiek mane panauduos. Pasakeu dr Strausui kad panele Kinian niekad nedoda man tokiu testu tik bepe rašiti ir skaititi. Jis sake kad panele Kinian jam sake kad aš esu geručeusias mokinis Bikmano mokikloje protiškai atsilikusėms suaugusėms ir kad aš labeusei stengiosi nes aš tikrai noriu išmokti noriu net labeu negu žmones protyngesni net už mane.

Dr Strausas manės paklausė kaip če ira kad pats pradėjai eiti i Bikmano mokikla. Kaip apie ja sužinojei. Atsakeu kad neprisimenu.

Prof Nemuras sako bet kodėl tu apskritai norejei išmokti skaititi ir rašiti. Atsakeu jam todėl kad visa gyvenimą norėjau būti protyngas o ne bukas o mano mama visad man sake stenktis išmokti ta pati man sako ir panele Kinian bet būti protyngam labai sunku ir net kai išsimokinu ka pors per paneles Kinian pamokas daug ka užmirštu.

Dr Strausas kažka užraše ant popėreus lapo o prof Nemuras eme man labai rimtai aiškinti. Jis sake žinai Čarli mes gerai nežinom kaip šis bandimas paviks su žmonėm nes kol kas darėm ji tik su gyvūnais. Atsakeu kad panele Kinian taip man ir sake bet man nesvarbu jaigu skaudės ar panašei nes esu stiprus ir labai stenksiosi.

Noriu būti protyngas jaigu jie man leis. Jie atsake kad turi gauti artimųjų leidimą bet mano dede Hermanas kuris manim anksčeu rūpinosi mirė o kitu artimųjų neprisimenu. Mamos tėvo ir savo mažosios sesutes Normos labai labai senei nemačeu. Gal jie irgi mirė. Dr Strausas paklausė manės kur jie ankščeu giveno. Atsakeu gal brukline. Jis sake gal jiems paviks juos rast.

Tikiosi man nereiks rašit labai dauk tu pokičiu dieninu nes tam reike daug laiko ir man tenka vėlai gultis ir darbe iš lyto jaučiosi pavargęs. Kabalda eme šaukt ant manės nes išmečeu visa padekla bandeliu kures nešeu kepti. Jos susipurvino ir jam teko jas nušlostiti prieš kišant i krosni. Kabalda amžinai ant manės rėkė kai kanors padarau blogai bet aš jam patinku nes jis mano draugas. Bet kaip jis nustebs jaigu aš pasidarisiu protyngas.

pokičiu dieninas yrašas Nr 4

k šiašta d — Šendien turėjau daugeu kvailu testu nes jie dar nežino ar mane panauduos. Tam pačem skiriųj tik kitam testavimo kambarėli. Maloni pone kuri man ji davė pasakė pavadinima aš paklauseu kaip jis rašomas nes man reikes ji užrašiti savo pokičiu dienine. TEMINĖS APERCEPCIJOS TĘSIAS. Pirmu 2 žodžiu nežinau bet žinau ka reiške testas. Jaigu jo neišlaikai gauni bloga pažimi.

Tas testas atrodė lengvas nes paviaiksliukus mačeu. Tik ši karta testotoja nenorėjo kad pasakičeu ka matau paviaiksliukose. Tai mane sutrikdė. Pasakeu jai kad vakar Bertas man liepe pasakiti ka matau rašale. Ji atsake kad nesvarbu nes šitas testas kitoks. Dabar tu turi ižgalvoti pasakojimu apie žmones paviaiksliukose.

Atsakeu kaip aš galiu pasakoti kažka apie žmones kuriu nepažystu. Ji sako prasimanik bet aš atsakeu kad butu melas. Aš dabar niekada nemeloju nes kai mažas būdamas melodavau mane visad mušdavo. Pinigineja aš turiu notrauka. Joje aš Norma ir dede Hermanas kuris prieš mirdamas mane itaise valitoju Donerio kepikloje.

Pasakeu kad galiu su galvoti pasakojimu apie jos nes ilga laika givenau pas dede Hermana bet ta moteris nenorėjo apie jos girdėti. Ji atsake kad šis testas ir tas kitas Roro šacho ira asmenibei nustatiti. Aš nusijokeu. Sakau kaip ja galima nustatiti iš korteliu kurias kaškas apipilė rašalu ir iš notrauku žmonių kuriu net nepažysti. Atrodė kad ji supyko nes pasiėmė notraukas. Man nusispjeut.

Manau to testo aš irgi neišlaikeu.

Paskui ji paprašė nupaišiti paviaiksliuku bet aš prastai piešiu. Paskum vėl atėjo tas kitas testotojas Bertas su baltu kalatu jo pavarde ira Bertas Seldenas ir nusivede mane ikita vieta tam pačem 4 aukšte Bikmano universiteto su užrašu PSICHOLOGUOS LABRADORDA ant dūru. Bertas pasakė kad psichologija reiške protą, o labradorija tokia vieta kur daromi ekskrementai. Pamaneu kad jis turi galvoj kur žmones tuštinasi bet dabar manau kad tas žodis reiške deliones ir žaidimus nes mes tuo užsiemem.

Deliones man nelabai sekesi nes jos buvo sulaužitos į gabaliukus ir jie netilpo į skilutes. Vienas žaidimas būvo popėrius su linijomis visuomis kriptimis ir daug deželiu. Vienoj pusėj buvo parašita PRADŽIA kitoj PABAIGA. Bertas man pasakė kad tas žaidymas ira lavirintas aš turiu paimti peštuką ir nuo užrašo PRADŽIA ateiti iki užrašo PABAIGA neperkyrsdamas ne vienos linijos.

Nesupratau kaip ten laviroti ir mes sugadinom daug popėreus. Tada Bertas sako aš tau kaika parodisiu aime i ekskrementine labradorija gal tau kils kokiu minčių. Nuėjom i kambari 5 aukšte ten buvo daug narvu o jose gyvunu beždžionių ir pelių. Ten keistai kvepejo tarsi senomis šiukšlėmis.

Dar buvo kitu žmonių baltais kalatais jie žaidė su gyvūnais todėl pamaneu kad če gal gyvuneliu parduotuve bet nebuvo ne vieno pirkėjo. Bertas išėmė iš narvelio balta peliuką ir parode man. Bertas pasakė kat če Aldžernonas ir jis labai gerai moka laviroti. Atsakeu turit man paroditi kaip jis tai daro.

Žinot jis padėjo Aldžernona į deže panaše į dideli stala su daugybe posukiu panašiu į visokes sienas ir su užrašais PRADŽIA ir PABAIGA kaip buvo ant popėreus. Tik virš to didelio stalo buvo danktis. Bertas išsitraukė laikrodi pakele durelias ir sako pradedam Aldžernonai ir peliukas 2 ar 3 kartus ostelėjo orą ir pradėjo bėkti. Pirma bėgo ilga eile o kai pamate kad kelio toleu nėra gryžo nuo kur pradėjo ir minute stovėjo nieko nedaridamas tik krutindamas ūsus. Tada pasuko ikita puse ir vėl pasiliaido tekinas.

Atrodė kad peliukas daro tai ko iš manės norėjo Bertas kai davė ta suliniota popėriu. Jokeusi nes maneu kad peliai tai būs sunku padariti. Bet Aldžernonas bego nesustodamas sukdamas ten kur reike kol pribėgo užraša PABAIGA o tada sucipę. Bertas pasakė kad iš džeugsmo nes padare tai ko reikėjo.

Vaje pasakeu kokia protynga pele. Bertas paklausė gal norėtum lenktiniauti su Aldžernonu. Atsakeu melai ir jis pasakė kad turi kitoki lavirinta medini su išdroštais griovialeis ir panaše į peštuką elektrine lazdele. Jis gali perdariti Aldžernono lavirinta kat butu tokspat kaip mano tada mes darisim ta pati.

Jis perkele visas Aldžernono stalo lentelias nes jos buvo išardomos ir Bertas galėjo sudėtį jas kitaip. Paskum vėl uždėjo dankd kad Aldžernonas neperšoktu per eilias ir greičeu nusigautu iki PABAIGOS. Tada davė man elektrine lazdele ir parode kaip įkišti ja tarpe eilių. Aš negaliu jos pakialti nuo lentos tik stumti grioveleis. Jaigu peštukas atsirems mane truputi papurtis.

Jis išsitraukė laikrodi bet bandė jo neroditi. Taigi aš stengeusi i ji nežiureti ir todėl labai nervinausi.

Kai Bertas pasakė pradedam bandžeu stumti peštuką bet nežinojeu kur. Nežinojeu i kuria puse sukti. Tada išgirdau kaip Aldžernonas cipteli savo dežej ant stalo ir jo kojytes krebžda matyt jis jau bego. Pajudinau peštuką bet pasukau ne ten isiremeu ir mano pirštus truputi nupurtė tad grįžau prie PRADŽIOS bet kaskarta kai pasukdavau kitur peštukas atsiremdavo ir mane pakratidavo. Neskaudėjo tiesiog krupteledavau ir Bertas man paiškino kat tai rodo kad padareu ne taip kaip reikėjo. Kai pasiekeu puse lentos išgirdau Aldžernoną ciptelint tarsi jis vėl džeugtusi vadinasi jis lenktines laimėjo.

Pakartojom viską dešim kartu ir Alždemonas visus laimėjo nes aš negalejau rasti reikemu eilių nusigauti iki užrašo PABAIGA. Nenusimyniau nes stebejau Aldžernona ir mokeusi kaip pabaigti laviruoti net jaigu tam reiketu daug laiko.

Nežinojeu kad peles tokios protyngos.

pokičiu dieninas yrašas Nr 5 k 7 d

Jie rado mano šešeri Norma ji givena su mano motina Brukline ir leido atlikti opiracija. Taigi jie mane panauduos. Aš toks susijaudinės kat vos galiu aprašiti. Bet pirma prof Nemuras ir dr Strausas dėl to susigynčijo. Sėdėjau prof Nemuro kabynete kai iėjo dr Strausas ir Bertas Seldenas. Prof Nemuras nerimavo dėl mano panaudojimo bet dr Strausas jam pasakė kad aš atrodau gereusias iš tu kurios jie iki šiol bandė. Bertas jam pasakė kad panele Kinian rikomendavo mane labeusiai iš visu kurios ji moko protiškai atsilikusiu suaugusiu mokimo centre. Kuri aš lankau.

Dr Strausas pasakė kat aš turiu kai ka labai gero. Jis sake kad mano gera motor-vacija. Niekad net nežinojeu kad ja turiu. Man pasidarė smagu kai jis pasakė kad ne kiekvienam su 68 vienetu Yha tas dalykas budingas. Net nežinau kas tas dalykas ir iš kur ji turiu bet jis sake kad Aldžernonas irgi juo pasyžimi. Aldžernono motor-vacija tai suris kurio jie deda jam į deže. Bet man turbut ira dar kas nors nes šia savaite sūrio visai nevalgeu.

Prof Nemuras nerimavo kad mano Yha labai žemas o kai jis per dauk išauks aš susirksiu. O dr Strausas atsake prof Nemurui kaška ko aš nesupratau todėl kol jie kalbėjosi aš kai ka užsirašeu sąsiuviny kad galečeu panauduoti pokičiu dienine.

Jis pasakė Haroldui toks prof Nemurp vardas žinau kad ne Čarli turėjai galvoje kurdamas savo nauja intelek** nesupratau žodžio *** antžmogiu paderme. Bet dauguma tokio žemo mental** kaip jis žmonių būna linkę konfron** ir nekomunikab** paprastai jie būna buki ir apat** su jeis sunku būna bendrauti. Čarlis gero budo beto jis nori ir stengesi itikti.

Tada prof Nemuras tarė atmynkit jis bus pirmas žmogus istoryjoje kuriam protyniai gebejimai bus padydinti chyrurginiu budu. Dr Strausas atsake kaiptik tai ir turėjau omeny. Kur dar mes rasim kita protiškai atsilikusi suaugusi turinti tokia nuostabia motor-vacija mokitis. Žiūrėkit kaip gerai jis išmoko skaititi ir rašiti pagal savo protyni amžių. Fantas** progre**

Ne visus žodžius supratau be to jie kalbėjo greitai bet atrodė kad dr Strausas ir Bertas už mane o prof Nemuras prieš.

Bertas vis kartojo kad Alisos Kinian manimu jis turi nenumald** troškimą mokitis. Jis tesiog maldauja kad ji panauduotu. Tai tiesa nes aš norejeu būti protyngas. Dr Strausas atsystojo eme vaikštinėti po kambari ir tarė siulau panauduoti Čarli. Bertas lynktelejo. Prof Nemuras pasikasė pakauši pasitrine nosi ir tarė gal jus ir teisus. Mes panauduosime Čarli. Bet turim jam išaiškinti kad per ekskrementa dauk kas gali nepavikti.

Kai jis taip pasakė aš labai nudžiugau todėl pašokau ir paspaudžeu jam ranka uš tai kad jis toks geras man. Man atrodo jis išsigando kai taip padareu.

Jis tarė Čarli mes senei prie to dyrbam bet tik su gyvūnais tokeis kaip Aldžernonas. Mes neabejojam kad fyzinio pavojaus tau nėra bet kol nebandeme negalim būti tikri dėl kitu dalyku. Noriu kad suprastum kad gali nepasisekti ir tada niekas nepasikeis. Arba gali pavykti tik trumpai tad galop liksi prastesnes būkles negu esi dabar. Ar supranti ka tai reiške. Jaigu taip atsitiks turėsim siusti tave giventi atgal i Voreno valstybine prieglauda.

Aš atsakeu man ne motais nes aš nieko nebyjau. Esu labai stiprus ir man visada sekasi beto turiu laime nešanče triušio koja ir kaip givas nesu sudaužės veidrodžio. Karta išmečeu iš ranku keles lėkštes bet jos nelaimes neatneša.

Tada dr Strausas tarė Čarli net jaigu mums nepaviks tu svarei prisidesi prie mokslo pažangos. Šis ekskrementas paviko su daugibe givunu bet su žmonėmis jis niekat nebuvo atliktas. Tu busi pirmas.

Pasakeu ačiū daktare jus nesigailesit kad suteikėt man 2 galimybe kaip sako panele Kinian. Pasakeu jiems tai kuo rimčeusei. Po opiracijos aš stenksios būti protyngas. Stenksios iš visu jegu.

pokičiu dieninas yrašas 6-tas kovo 8 d

Man baisu. Daugibe žmonių iš centro ir medycinos mokiklos darbotoju atėjo palinkėti man sekmes. Testotojas Bertas atneše man geliu sake kad jos nuo žmonių dirbančiu psich skiriuje. Jis palinkėjo man sėkmės. Tikiuosi man pasiseks. Jug turiu triušio koja laime nešanti centą ir pasaga. Dr Strausas sake nebūk pritaringas Čarli. Če mokslas. Nežinau kas ira tas mokslas bet jie visi taip sako gal jis padeda sulaukti sėkmės. Visdelto aš laikau savo triušio koja vienam delne o laiminga centą kitam delne su skilę. Tbriu galvoje centą su skilę. Norečeu pasimti ir savo pasaga bet ji sunki todėl paliksiu švarke.

Džo Karpas iš kepiklos atnešė man šakaladini tortą nuo pono Donerio ir kepiklos darbotoju jie tikisi kad aš greit pasveiksiu. Jie visi mano kat sergu nes prof Nemuras liepe man taip jiems sakiti ir neužsiminti apie opiracija kuri padaris mane protynga. Reike laikyti tai paslapty kol viskas baiksis jaigu kartais opiracija nepavyktu ar kas nors butu netaip.

Tada manės aplankyti atėjo panele Kinian ji atneše man paskaititi žurnalu ir atrodė nervinga ir išsigandusi. Ji patvarkė geles an mano stalelio ir sudėjo viską grąžei ir tvarkingai nes mano viskas buvo sujeukta. Ji dar papūrino pagalve man po galva. Aš jai labai patynku nes aš labai stengiosi viską išmokti ne taip kaip kaikurie iš suaugusiu mokimo centro kuriems visai ne motais. Ji nori kad aš tapčeu protyngas. Aš žinau.

Tada prof Nemuras pasakė kad lankitoju nebe gali ateiti nes turiu pailsėti. Paklauseu prof Nemuro ar po opiracijos nugalėsiu Aldžernona lenktinėse ir jis atsake gal. Jaigu opiracija paviks parodisiu tam peliukui kad galiu bud toks pat protyngas kaip jis ar net protyngesnis. Tada galėsiu gereu skaititi ir rašiti žodžius be klaidu daug ka žinosiu ir busiu toks kaip kiti. Oi kaip visi nusteps. Jaigu opiracija nusiseks ir aš pasidarisiu protyngas gal man paviks rasti mama tete ir šešeri ir jiems tai paroditi. Oi kaip jie nusteps pamate kad aš toks pat protyngas kaip jie ir mano sesuo.

Prof Nemuras sako jai viskas paviks ir mano būkle visa laika bus gera jie padaris protyngus ir kitus tokius kaip aš. Gal visame pasaulije. Jis sako tai reiške kad aš labai pasitarnauju mokslui ir aš išgarsėsiu ir mano pavarde bus užrašita knygose. Man ne taip svarbu būti garsem. Aš tik noriu būti protyngas kaip kiti žmones kad galečeu turėti daug draugu kuriems aš patinku.

Šendien man nedave valgiti. Nežinau ka valgis turi bendro su protyngejimu ir esu alkanas. Prof Nemuras ateme iš manės šakaladini tortą. Tas prof Nemuras tikras banbeklis. Dr Strausas sako kad man ji atiduos po opiracijos. Prieš opiracija valgiti ne galima. Net sūrio.

pokičiu dieninas yrašas 7-tas kovo 11 d

Per opiracija neskaudejo. Dr. Strausas ja atliko kai aš megojau. Nežinau kaip nes nemačeu bet mano akys ir galva buvo sutvarstitos 3 dienas taigi iki šendien negalejau rašiti POKYČIŲ DIENYNO. Liesa slaugitoja žiurejusi kaip aš rašau pasakė kad aš rašau žodi POKYČIŲ su klaida ir pasakė kaip parašiti be klaidos taip pat žodi DIENYNAS. Reike neužmiršti. Labai prastai atsimenu kaip rašomi žodžei. Na bet man šendien nuo akiu nueme tvarščius todėl dabar galiu rašiti POKYČIŲ DIENYNĄ. Bet galva visdar sutvarstita.

Išgandau kai atėjo ir pasakė man kad laikas i opiracija. Man liepe išlipti iš lovos atsigulti an kitos su ratukais ir nuvežė iš kambario kalidoriumi iki duru su užrašu operacine. Vaje kaip nustebau pamatęs kat tai didelis kambaris žaliomis sienomis, o iš visu pusiu aukštai sėdėjo daugybe daktaru ir stebejo opiracija. Nemaneu kad ji bus panaši į šou.

Prie stalo priėjo vyras nuo galvos iki kojų apsirenges baltai su baltu tvarščiu ant veido kaip rodo per telika ir su guminėmis pirštinėmis ir jis tarė atsipalaidok Čarli če aš dr Strausas. Atsakeu sveiki daktare man baisu. Jis tarė nėra ko bijoti Čarli tu užmiksi ir tiek. Atsakeu kad to ir bijau. Jis patapšnojo man per galva tada kiti 2 vyrai irgi su baltom kaukėmis priėjo ir pririšo mano rankas ir kojas kat negalečeu ju pajudinti tada aš labai išsigandau o mano skrandis susitraukė lig tuoj vemčeu bet nevemeu tik truputi apsišlapinau iijau norejeu verkti bet man uždėjo ant veido kažkoki gumini daikta kvėpuoti ir pajutau keista kvapa. Visa laika girdėjau dr Strausa garsei kalbant apie opiracija visiems aiškino ka jis daris. Bet aš nieko nesupratau tik galvojau kad gal po opiracijos busiu protyngas ir suprasiu viską ka jis kalba. Taigi emeu gilei kvėpuoti ir tikreusei buvau labai pavargęs nes užmigau.

Kai pabudau vėl gulėjau savo lovoje ir buvo labai tamsu. Nieko nemačeu bet girdėjau kaška kalbant. Tai buvo ta slaugitoja su Bertu ir aš paklauseu kas atsitiko kodėl jus neuždegat šviesos ir kada mano opiracija. O jie nusijokė ir Bertas atsake Čarli viskas baikta. O tamsu todėl kad ant tavo akiu tvarščei.

Keistas dalikas. Jie tai padare kol aš miegojau.

Bertas kas diena ateina manės lankyti it užrašiti visokiu daliku tokiu kaip mano temperatūra mano kraujospaudis ir kitus mano domenis. Jis sako tokia moksline metodika. Jie turi fiksoti viską kas vyksta kad galėtu padaryti iš naujo kai norės. Ne man bet kitiems panašiems į mane žmonėms kurie nėra protyngi.

Štai kodėl turiu rašiti šitą pokie pokyčių dienyną. Bertas sako kad tai ekskremento dalis ir jie padaris dieni dienyno kopijas kat galėtu studijuoti ir žinoti kas dedasi mano galvoj. Nesuprantu kaip jie žinos kas dedasi mano galvoj skaitidami tą dienyną. Skaičeu jį dauk dauk kartu norėdamas pasižiūrėti ka parašeu bet vistiek nežinau kas dedasi mano galvoj tai kaip sužinos jie.

Nieko nepadarisi tai mokslas todėl turiu stenktis būti protyngas kaip kiti žmones. O kada tapsiu protyngas jie su manim kalbėsis ir aš galėsiu sėdėti su jais ir klausitis kaip daro Džo Karpas Frankas ir Kabalda kai jie kalbasi ir diskutoja apie svarbius dalikus. Dirbdami jie ima kalbėtis apie tokius dalikus kaip dievas arba kaip negerai kad prezidentas išleidže tiek daug pinigu ar apie respublikinius ir demikratus. Ir jie taip isikarščioja kat atrodo susimuš todėl ponui Doneriui tenka ateiti ir liepti kepti antraip visus juos išmes ir jokia propsajunga nepades. Aš irgi noriu kalbėtis apie tokius dalikus.

Jei esi protyngas gali turėti daug draugu su kureis gali kalbėtis ir niekad nepasijunti vienišas nes visa laika esi kaip pirštas.

Prof Nemuras sako galiu pasakoti apie viską kas man nutinka pokyčių dienyne bet sako kad turiu daugeu rašiti apie tai ka jeučiu ka galvoju ir prisymenu iš praeities. Atsakeu jam kad nemoku gąlvoti ar prisimynti bet jis sako o tu stenkis.

Visalaika kol man ant akiu buvo tvarščei stengeusi galvot ir prisimynti bet nieko neišejo. Nežinau apieka galvoti ar ka prisimynti. Gal jaigu jo paklausiu jis pasakis man kaip galiu galvot dabar kai turečeu daritis protyngas. Apie ka galvoja ir ka prisimena protyngi žmones. Galva guldau įdomius dalikus. Norečeu jau dabar žinoti kokiu idomiu daliku.

Kovo 12 d — Man nebe reike kasdien viršuje rašiti POKYČIŲ DIENYNAS kai pradedu nauja seryja poto kai prof Nemuras paima sena. Turiu tik parašiti viršuj data. Šitaip sutaupau laiko. Geras sumanimas. Galiu sėdėti lovoje ir žiūrėti pro langa i žole ir medžius lauke. Liesos slaugitojos vardas Hilda ir ji labai gera man. Ji atneša man maisto sutvarko lova ir sako kad buvau labai drąsus leisdamas lysti i savo galva. Ji sako kad už jokius pinigus niekada neleistu knystis po savo smegenis. Atsakeu jai kat aš ne uš pinigus o todėl kat noriu būti protyngas.

O ji atsake kad gal jie neturi teises dariti manės protyngo nes jaigu dievas butu norejes kad bučeu protyngas aš toks jau bučeu gimęs. Kaip tada Adamas ir Jieva ir nuodėmė dėl to pažinimo medžio ir suvalgitas obolys ir nuopolis. Ir gal prof Nemuras su dr Strausu kiša nagus ten kur neturi teises kišti.

Ji labai liesa, o kai kalba jos veidas pasidaro raudonas kaip burokas. Ji sako gal man reiketu melsti dievo kad atleistu už tai ka jie man padare. Aš nevalgeu jokiu oboliu ir nedareu jokios nuodėmės. Ir dabar man baisu. Gal man nereikejo jiems leisti operoti mano smegenus kaip ji sako jaigu tai prieš dievo valia. Aš nenoriu pykinti dievo.

Kovo 13 d — Šendien pakeite mano slaugitoja. Naujoji graži. Jos vardas Liusilė ji parodė man kaip ji rašiti savo pokyčių dienyne ir jos plaukai geltoni o akys melinos. Paklauseu jos kur Hilda ir ji atsake kad Hilda nebe dirba šitam ligonines skiriuj. Ji dabar akušerijos skiriuj prie naujagimiu ten nesvarbu kad per dauk kalba.

Kai paklauseu jos kas ira akušerija ji atsake kad tai susiję su kudikiu atsiradimu bet kai paklauseu jos kaip jie atsiranda ji išraudo visai kaip Hilda ir pasakė kad turi pamatoti kažkam temperatūra. Niekas niekada man nepasakoja apie kudikius. Jaigu dabar viskas susiklostis gerai ir aš tapsiu protyngas sužinosiu pats.

Šendien manės aplankiti atėjo panele Kinian ir pasakė Čarli tu puikei atrodai. Atsakeu kad jaučiosi gerai bet dar nesijaučiu protyngas. Maneu kai pasibaigs opiracija ir man nuims nuo akiu tvarščius busiu protyngas ir žinosiu daug daliku tada galėsiu skaititi ir kalbėtis apie svarbius dalikus kaip visi kiti.

Ji atsake viskas būna ne taip Čarli. Viskas vyksta lėtai ir turi labai stenktis kad taptum protyngas.

To nežinojeu. Jaigu turiu labai stenktis tai kuriu galū man reikejo tos opiracijos. Ji atsake gerai nežinanti bet matyt opiracija buvo tam kat tada kai labai stenksios tai dos vaisiu o ankščeu nelabai davė.

Atsakeu jai kad mane tai liūdina nes maneu kad pasidarisiu protyngas iš karto tada galėsiu gryšti i kepikla ir paroditi virukams koks protyngas esu ir kalbėtis su jais apie viską, o gal net tapti kepejo padėjėju. Paskum bučeu bandės rasti mama ir tėti. Jie nusteptu koks protyngas pasidareu nes mama visada norėjo kad aš irgi bučeu protyngas. Gal pamate koks aš protyngas jie nebe siustu manės iš namu. Pasakeu panelei Kinian kad stenksios tapti protyngas stenksios iš visu jegu. Ji patapšnojo man per galva ir tarė žinau kad tu stenksies. Aš tikiu tavimi Čarli.

POKYČIŲ DIENYNAS ĮRAŠAS Nr 8

Kovo 15 d — Iš ligonines išėjau bet i darba dar negryžau. Niekas nesidaro. Turėjau daug testu ir visokiu lenktiniu su Aldžernonu. Nekenčiu to peliuko. Jis visada mane nugali. Prof Nemuras sako kad turiu žaisti tuos žaidymus ir man tenka vėl ir vėl laikyti tuos testus.

Tie lavirintai kvaili. Ir tie paviaiksliukai irgi kvaili. Man patynka piešti vyro ir moters paviaiskliukus bet aš nenoriu ižgalvoti melu apie žmones.

Man nesiseka ir deliones.

Man ima skaudėti galva stengiantis tiek dauk galvoti ir prisimynti. Dr Strausas prižadėjo man padėti bet nepadeda. Jis ne sako man ka galvot ar kada tapsiu protyngas. Jis tik liepe man gulėti an kušetės ir kalbėti.

Panele Kinian irgi aplanko mane kolidže. Pasakeu jai kat niekas nesidaro. Kada aš tapsiu protyngas. Ji atsake turi būti kantrus Čarli tiems dalikams reike laiko. Tai nutyks taip lėtai kad tu net nesuprasi kad kažkas vyksta. Bertas girdi jai sake kad aš puikei taisausi.

Vis tiek aš manau kad tos lenktinės ir tie testai yra kvaili ir manau kad rašiti ta pokyčių dienyną irgi kvaila.

Kovo 16 d — Pietavau su Bertu kolidžo restarane. Ten daug visokio skanaus maisto ir man net nereike už ji mokėti. Man patynka sėdėti ir stebėti kolidžo studentus ir studentes. Kartais jie kvailioja bet daugeusia kalba apie įvairius dalikus visai kaip kepejai Donerio kepikloje. Bertas sako apie mena polytika ir riligija. Nežinau apie ka tie du pirmi dalikai bet žinau kad riligija yra dievas. Mama man pasakodavo apie ji ir kaip jis sukure pasauli. Ji sakidavo kad visada turiu milėti dievą ir jam melstis. Neprisymenu kaip jam melstis bet man atrodo mama liepdavo dažnai jam melstis kai buvau mažas kad jis padarytu kad aš pasveikčeu ir nesirgčeu. Neprisymenu kuo sirgau. Manau tuo kad nebuvau protyngas.

Na bet Bertas sako jaigu ekskrementas pavyks aš galėsiu suprasti visus tuos dalikus apie kuriuos kalbasi studentai o aš sakau manot aš busiu toks pat protyngas kaip jie o jis nusijokė ir atsake ne tokie jie protyngi tu juos aplenksi lig jie stovėtu vietoje.

Jis supažyndino mane su daug studentu ir kai kurie iš ju keistai į mane žiurėjo lig man butu ne vieta kolidže. Vos nepamiršau ir pradėjau aiškinti jiems kad greitai busiu labai protyngas toks kaip jie bet Bertas mane pertrauke ir pasakė jiems kad aš esu psich skiriaus labradorijos valitojas. Vėliau jis man paiškino kad neturi būti jokio viešumo. Kitaip sakant tai paslaptis.

Nelabai suprantu kodėl turiu laikyti tai paslapty. Bertas sako jei kartais ištyks nesekme prof Nemuras nenori kad visi joktusi įpač žmones iš Velbergo fondo kurie davė jam pinigu projaktui. Atsakiau kad man ne motais jei žmones iš manės jokiasi. Daug žmonių iš manės jokiasi ir jie yra mano draugai ir mums smagu kartu. Bertas uždėjo ranka man ant pečio ir pasakė Nemuras jaudinasi ne dėl tavęs. Jis nenori kad žmones joktusi iš jo.

Nemaneu kad žmones joksis iš prof Nemuro juk jis kolidžo mokslininkas bet Bertas atsake kad jokio mokslininko dideliu žmogum nelaiko jo kaliekos ir diplomatai. Bertas yra diplomatas jo specialybė psichologija kaip parašita ant tu labradorijos duru. Nežinojau kad kolidže būna diplomatu. Maneu kad jie yra tik polytikoje.

Šeip ar taip tikiuosi greitai tapti protyngas nes noriu sužynoti apie viską pasaulije kaip žino kolidžo studentai. Viską apie mena polytika ir dievą.

Kovo 17 d — Kai prabudau ši ryta iškart pagalvojau kad busiu protyngas bet ne. Kas ryta manau kad busiu protyngas bet niekas neatsitinka. Gal ekskrementas nepaviko. Gal aš netapsiu protyngas ir turėsiu važiuoti givent į Voreną. Nekenčiu testu nekenčiu lavirintu ir nekenčiu Aldžernono.

Niekad anksčeu nežinojau kad esu bukesnis už pele. Nebe noriu rašiti daugeu jokiu pokyčių dienynų. Daugka užmyrštu ir net jaigu užrašau savo sąsiuviny kartais negaliu perskaititi savo braižo todėl man labai sunku. Panele Kinian sako turėk kantrybes bet man nusibodo ir aš pavargau. Beto man visa laika skauda galva. Noriu gryšti į darba kepikloje o ne toliau rašiti tuos pokič pokyčių dienynus.

Kovo 20 d — Gryštu į darba kepikloje. Dr Strausas pasakė prof Nemurui kad bus gereu jaigu gryšiu į darba bet aš vis dar negalesiu niekam pasakoti kam darė opiracija ir turėsiu kiekviena vakara po darbo 2 vai ateiti į labradorija testu ir toleu rašiti ta kvaila dienina. Man mokės kas savaite kaip dirbančem ne visa diena nes taip buvo susitarta kai Velbergo fondas skirė pinigus. Vis dar nesuprantu kas per daiktas tas fondas. Panele Kinian man paiškino bet vis tiek nesuprantu. Jaigu aš netapau protyngas kodėl jie moka man kad rašičeu tas kvailystes. Na bet jaigu jie man mokės aš rašisiu. Bet man labai sunku rašiti.

Džeugiuosi kad gryštu į darba kepikloje nes pasilgau visu savo draugu su kureis buvo taip smagu.

Dr Strausas sako kad turiu nešiotis sąsiuvini kišianėj užsirašiti tai ka prisimenu. O rašiti pokyčių dienyną kas diena nereike tik tada kai ka nors sugalvoju ar nutinka kas nors įpatingo. Pasakeu jam kad man niekada nenutinka nieko įpatingo ir neatrodo kad šitas įpatingas bandimas irgi kuo nors baiksis. Neprarask viltės Čarli tarė jis nes reikė daug laiko ir viskas viksta lėtai todėl iš karto negali pastebeti. Jis paiškino kad Aldžernonas irgi ne greitai tapo 3 kartus protyngesnis negu buvo.

Pasirodo Aldžernonas visada aplenke mane tose laviravimo lenktinese nes jam irgi buvo atlikta ta opiracija. Tai įpatinga pelė las gyvūnas taip ilgai likęs protyngas po tos opiracijos. Nežinojeu kad jis įpatinga pelė. Tai viską keiče. Kogero aš galėčeu iveikti ta lavirinta greičeu už paprasta pele. Gal viena diena aš nugalėsiu Aldžernona. Oi kaip šaunu butu. Dr Strausas sako kol kas atrodo kad Aldžernonas ir liks protyngas otai sako geras ženklas nes mums abiem atlikta ta pati opiracija.

Kovo 21 d — Šendien kepikloje buvo labai linksma. Džo Karpas sako žiūrėkit kurioj vietoj operavo Čarli jam idejo smegenų. Jau norėjau jam papasakoti kad tapsiu protyngas bet prisiminiau kat prof Nemuras liepe to nedaryti. Tada Frankas Railis sako ka padarei Čarli atidarei duris galva. Jis mane prajokino. Jie mano draugai ir aš jiems labai patynku.

Susikaupė daug darbu. Niekas kepiklos nevale nes tai mano darbas bet naujas vaikinas Emis dabar išnešioja kepinius aš visada tai daridavau. Ponas Doneris sako nusprendes kol kas jo neatliaisti kad galėčeu pailsėti ir man nereiketu labai sunkei dirpti. Atsakeu kad jaučiosi gerai ir kad galiu nešioti kepinius ir valyti bet ponas Doneris atsake kad ta vyruką pasiliks.

Sakau tai ka tada darisiu aš. O ponas Doneris patapšnoja man per peti ir sako Čarli kiek tau metu. Pasakeu jam kad 32 kita gimtadieni bus 33.

O kaip senei tu če klausė jis. Atsakeu kad nežinau. Jis sako tu če atėjai prieš septiniolika metu. Tavo dede Hermanas tegul jo šėla ylsisi ramybeje buvo gereuses mano draugas. Jis atvede tave če ir paprašė primti tave dirpti ir kiek galima gereu tavim rūpintis. O kai po 2 metu jis mirė o tavo motina uždarė tave Vorene aš tave pasiemeu ir itaiseu į darba. Septiniolika metu praėjo Čarli ir žinok kepimo verslas einasi sunkei bet aš tau visada sakeu kad turėsi če darba iki givenimo galo. Taigi nesijaudink kad kažka priėmeu i tavo vieta. Tau niekada nebe reikes gryšti į ta Vorena.

Atsakeu kad nesijaudinu tik kam jam reike Ernio nešioti kepinius ir če dirpti jaigu aš visada gerai jos išnešiodavau. Jis sako vaikinui reike pinigu Čarli todėl paliksiu ji če kepejo pameistriu. O tu galėsi būti jo padėjėju ir padėti jam išnešioti kai jam to reikes.

Ankščeu niekada nebuvau padėjėju. Emis labai protyngas bet kiti kepiklos darbotojai nelabi ji mėgsta. Jie visi geri mano draugai ir mes kartu daug pokštaujame ir jokiames.

Kartais kas nors sako žiūrėkit ir rodo į Franka Džo ar net Kabalda. Jis iškitro Čarlio Gordono pokštą. Nežinau kodėl jie taip sako bet jie tada visuomet jokiasi ir aš jokiosi. Ši ryta Kabalda jis vireuses kepejas jo koja nesveika ir jis šluboja paminėjo mano pavarde kai užriko ant Emio nes Emis pradangino gimtadenio tortą. Jis tarė Emi rupus miltai tu tikras Čarlis Gordonas. Nežinau kodėl jis taip pasakė. Aš ne karto nepradanginau jokio kepinio.

Paklauseu pono Donerio ar negalėčeu irgi būti kepejo pameistriu kaip Emis. Pasakeu kad galėčeu to išmokti jaigu tik gaučeu proga.

Ponas Doneris ilga laika keistai į mane žiurėjo manau todėl kad paprastai aš tiek daug nekalbu. Frankas mane išgirdo ir ilgeusei kvatojo kol ponas Doneris lėpė jam užsičeupti ir eiti žiūrėti savo krosnies. Paskum ponas Doneris man atsake tam bus marios laiko Čarli. Kepejo darbas labai svarbus ir labai sudėtingas todėl tau nereike sukti sau galvos dėl tokiu daliku.

Gaila kad negaliu papasakoti jam ir kitiems žmonėms kokia iš tikro buvo mano opiracija. Gaila kad jos poveikio dar nematiti ir aš dar netapau protyngas kaip visi kiti.

Kovo 24 d — Prof Nemuras ir dr Strausas ši vakara atėjo į mano kambari paklausti kodėl nebe ateinu į labradorija nors turiu. Pasakeu jiems kad nebe noriu lenktineuti su Aldžernonu. Prof Nemuras atsake kad kuri laika man nereikes bet vistiek turiu ten eiti. Jis atneše man dovana tiktai buvo ne dovana nes man tik paskolino. Jis paiškino kad tai mokimo mašina veikenti kaip telikas. Ji kalba ir rodo vaizdus turiu ja ijunkti prieš miega. Sakau gal jokus krečiat. Kam man junkti telika prieš miega. Bet prof Nemuras atsake jaigu noriu tapti protyngas turiu dariti kaip jis sako. Atsakeu jam kad nemanau kad tapsiu protyngas.

Tada priėjo dr Strausas uždėjo ranka man ant peties ir sako Čarli tu dar nežinai bet tu daraisi vis protyngesnis. Kuri laika to nepastebesi kaip nepastebi judančios laikrodžio valandų rodiklės. Taip ir tos permainos tavije. Jos viksta taip lėtai kad tu net nenumanai kad jos viksta. Bet mes galim jas sekti tais testais ir iš tavo veiksmu kalbu ir tavo pokyčių dienyno. Jis tarė Čarli privalai tikėti mumis ir savimi. Mes negalime būti tikri kad tai bus amžina bet mes neabejojame kad netrukus tapsi labai protyngu jaunuoliu.

Pasakeu gerai ir prof Nemuras parode man kaip nauduotis teliku bet iš tikrųjų jis buvo ne telikas. Paklauseu ka jis daro. Iš pradžių prof Nemuras atrodė isižeides kad paprašeu man paiškinti ir atsake kad turiu dariti tai ka jis man lėpe ir tiek.

Bet dr Strausas pasakė kad jis privalo man paiškinti nes aš jau imu abejoti autoritetais. Nežinau ka reiške teis žodis bet prof Nemuras baisei susiraukė. Paskui jis labai lėtai man paiškino kad mašina daro mano protui dauk daliku. Kai ka prieš pat man užmiegant pavizdžiui moko mane kai mane baisei suima miegas ir jau pradedamas užmikti aš kuri laika vis dar girdžiu kalbant nors vaizdo nebe matau. Be to nakti ji turi sukelti man sapnus be to aš prisimynsiu kas vyko kai buvau labai mažas.

Baugu.

Oi pamiršau. Paklauseu prof Nemuro kada vėl galėsiu lankiti paneles Kinian pamokas suaugusiu mokimo centre ir jis atsake kad netrukus panele Kinian ateis į kolidžo bandimu centrą specialei mane mokiti. Džeugiosi dėl to. Po opiracijos retokai ja mačeu bet ji maloni.

Kovo 25 d — Del to kvailo teliko nemiegojau visa nakti. Kaip aš galiu miegoti kai kažkas keura nakti rėkauja nesąmones man į ausis. O dar tie idijotiški vaizdai. Cha. Nežinau ka jis sako kai nemiegu tai kaip aš galiu suprasti kai miegu. Paklauseu apie tai Berto ir jis atsake kad viskas gerai. Sake mano smegenai mokosi prieš pat man užmėgant ir tai padės kai panele Kinian pradės mane mokiti bandimu centre. Bandimu centras tai ne givunu ligonine kaip maneu anksčeu. Tai labradorija mokslui. Nežinau kas yra mokslas tik žinau kad jam padedu su šiuo ekskrementų.

Šeip ar taip nesuprantu to teliko. Manau če kažkokia nesąmone. Jaigu gali pasidariti protyngas miegodamas tai ko žmones eina į mokykla. Nemanau kad iš to bus kokios naudos. Visa laika žiuredavau naktine pokalbiu laida ir net paryčiu laida per telika prieš eidamas miegoti bet niekada nuo to nepasidareu protyngas. Protyngas gal tampi tik nuo kai kuriu filmu. Arba nuo viktorinų.

Kovo 26 d — Kaip aš galiu dirpti diena kai tas daiktas vis mane žadina nakti. Pabudau vidurnakti ir nebegalejau užmikti nes jis vis kartojo prisimynk… prisimynk… prisimynk… Taigi manau kad kažka prisimenu. Tikslei neprisimenu ka bet apie panele Kinian ir mokikla kur mokeusi skaititi. Ir kaip ja lankeu.

Senei senei paklauseu Džo Karpo kaip jis išmoko skaititi ir ar aš irgi galiu išmokti. Jis nusijoke kaip visada kai pasakau ka nors jokinga ir sako man Čarli ko tau gaišt laika ten kur smegenų nėra niekas negali ju ideti. Bet mane išgirdo Fene Berden ir ji paklausė savo pusbrolio jis studijoja Bikmano kolidže ir papasakojo man apie ten esama mokimo centrą protiškai atsilikusems žmonėms.

Ji užraše pavadinima and popereus ir Frankas nusijoke sako tik neišsimokik tiek kad paskui nesišnekesi su senais draugais. Atsakeu nesijaudink senu draugu niekuomet neišsižadesiu net jaigu išmoksiu skaititi ir rašiti. Jis eme joktis Džo Karpas irgi eme joktis bet atėjo Kabalda ir lėpė jiems toleu libdyti bandeles. Jie visi man geri draugai.

Po darbo ėjau į ta mokikla už šiašiu kvartalu ir man buvo baisu. Taip džeugeusi kad išmoksiu skaititi kad nusipirkau laikrašti parsinešti namo ir skaititi kai busiu išmokės.

Ten nuėjės pamačeu dideli ilga kalidoriu ir daugybe žmonių. Aš labai išsigandau kad kam nors pasakisiu ka nors ne taip ir jau norėjau gryšti namo. Bet nežinau kodėl apsisukau ir vėl iejau į vidų.

Sulaukeu kol beveik visi išėjo liko tik keli žmones einantis pro dideli sienini laikrodi toki kaip pas mus kepikloje ir aš paklauseu vienos moters ar galiu išmokti skaititi ir rašiti nes noriu perskaititi viską kas parašita laikrašty ir jai parodžeu. Tai buvo panele Kinian bet tada to nežinojau. Ji atsake jaigu ateisi rytoj ir užsiregistrosi pradėsiu mokiti tave skaititi. Bet turi suprasti kad reikes daug laiko gal net ne vienu metu kol išmoksi skaititi. Atsakeu jai kad nežinojau kad reike tiek daug laiko bet vistiek noriu išmokti nes aš daug kartu apsimetinejau. Titriu galvoje vaidinau prieš pažistamus žmones kad moku skaititi bet če ne tiesa ir aš tikrai norėjau išmokti.

Ji paspaude man ranka ir sako malonu susipažinti pone Gordonai. Aš busiu jusu mokytoja. Aš esu panele Kinian. Tai štai kur nuėjau mokitis ir kaip susipažinau su panele Kinian.

Galvoti ir prisimynti ira sunku todėl aš dabar visada prastai miegu. Tas telikas veikia per garsei.

Kovo 27 d — Dabar kai pradėjau sapnuoti ir prisimynti prof Nemuras sako turiu pradėti lankiti daktaro Strauso terapijos sesijas. Jis sako kad terapijos sesijos ira tam kad kalbėtum ir pasijustum gereu kai jautiesi blogai. Atsakeu jam kad blogai nesijeučiu beto į valės prisikalbu per diena tai ko man dar eiti į ta terapija bet jis užpyko ir pasakė kad vis tiek turiu eiti.

Ta terapija ira tokia aš turiu acigulti ant kušetes dr Strausas atsisėda šalę ant kėdės ir aš kalbu apie viską kas man ateina į galva. Aš ilgai nesakeu nieko nes niekas man neatejo į galva. Paskum papasakojau jam apie kepikla ir kas ten daroma. Bet kvaila eiti į jo kabinėta gultis ant kušetes ir apie tai kalbėti nes tuos dalikus aš užrašineju pokyčių dienyne ir jis gali juos paskaititi. Taigi šendien atsinešeu pokyčių dienyną ir pasakeu kad jis galėtu ji paskaititi o aš numigsiu ant kušetes. Jaučeusi labai pavargęs nes tas telikas visa nakti neleido man miegoti bet jis pasakė ne nieko iš to nebus. Aš turiu kalbėti. Taigi pradėjau kalbėti bet paskui vis tiek užmigau ant kušetes — per pati viduri.

Kovo 28 d — Man skauda galva. Ši karta ne nuo teliko. Dr Strausas parode kaip pritilditi telika todėl dabar galiu miegoti. Negirdžiu nič nieko. Ir vis dar nesuprantu ką jis sako. Ryte kelis kartus perklausau kad sužinočeu ko išmokau prieš užmikdamas ir miegodamas bet aš net tu žodžiu nesuprantu. Gal jie kita kalba ar dar kas. Bet dažneusei atrodo kad jie kalba angliškai. Tik kalba per greitai.

Paklauseu dr Strauso kokia nauda darytis protyngam kai miegu jaigu aš noriu būti protyngas kai nemiegu. Jis atsake kad tai tie patis dalikai ir kad aš turiu du protus. PASĄMONINGAS ir SĄMONINGAS (taip jie rašomi) ir vienas ju sako kitam ka dariti. Juodu net vienas su kitu nesikalba. Štai kodėl aš sapnuoju. Ir dar kokius beprotiškus sapnus. Oho. Nuo tada kai tik gavau ta naktini telika. Nuo tu velyvut vėlyviausiu naktiniu filmu.

Užmiršau paklausti Dr Strauso ar aš tik vienas turiu du protus ar visi irgi.

(Ka tik pažiurėjau žodi žodine kuri man davė dr Strausas. PASĄMONINGAS, būdv. Apie sąmonės dar nepasiekusias protines operacijas, pvz. pasąmoningas troškimų konfliktas.) Ten parašita daugeu bet aš vis tiek nesuprantu ka tai reiške. Tokiems bukiems žmonėms kaip aš šitas žodinas nėra labai geras.

Na bet galva man skauda nuo vakarėlio. Džo Karpas ir Frankas Railis po darbo pakviete mane kartu į Halorano bara truputi išgerti. Viskio aš negeriu bet jie pasakė kad bus labai linksma. Aš smagei praleidau laika. Mes žaideme aš šokau ant baro užsidejes ant galvos lempos gaubta ir visi jokesi.

Tada Džo Karpas pasakė kad turiu paroditi merginoms kaip aš valau kepiklos tualeta ir davė man šluota. Aš parodžeu ir visi jokesi kai jiems pasakeu kad ponas Doneris sake kad tokio gero valitojo ir pasiuntinuko jis dar neturejo nes aš mėkstu savo darba ir gerai ji dirbu ir niekada neveluoju ir nepraleidžiu ne vienos dienos išskirus ta karta per operacija.

Pasakeu kad panele Kinian man nuolat sako Čarli didžiokis savo darbu nes dirbi ji gerai.

Visi eme joktis o Frankis pasakė kad ta panele Kinian tikreusiai trenkta jaigu Čarlis jai patinka, o Džo paklausė ei Čarli ar tu ja tvarkai. Atsakeu kad nežinau ka tai reiške. Jie davė man daug viskio ir Džo pasakė kad Čarlis būna tikras jokdarys kai prarija kabli. Manau tai reiške kad aš jiems patinku. Kartais mes smagei su jais leidžeme laika bet aš negaliu sulaukti kada busiu protyngas kaip mano gereusi draugai Džo Karpas ir Frankas Railis.

Neprisimenu kaip baigėsi vakarėlis bet jie paprašė manės nueiti už kampo pažiūrėti ar ne lyja, o kai gryžau nė vieno nebe radau. Gal jie išėjo manės ieškoti. Visur ju ieškojau kol atėjo vėlus metas. Bet aš pasiklidau ir pikau ant savęs kad pasiklidau nes ne kiek neabejojau kad Aldžernonas galėjo šimtą kartu praeiti tomis gatvėmis ir nepasiklisti netaip kaip aš.

Kas buvo paskum nelabai prisimenu bet panele Flin sako kad vienas malonus policynikas parvede mane namo.

Ta pače nakti sapnavau savo motina ir tęva tik jos veido nemačeu jis buvo visas baltas o ji lyk migloje. Aš verkeu nes mes buvome dideleme prekibos centre aš pasiklidau ir negalejau ju rasti ir laksčeu eilese tarp tu dideliu lentynų. Paskui kažkoks vyras priėjo ir nusivede mane į dideli kambari su suolais davė saldaini su pagaliuku ir pasakė kad tokiam dideliam berniukui kaip aš nedera verkti nes mama su tėčiu ateis ir mane suras.

Na bet tai buvo tik sapnas man skauda galva ant pakaušio didelis guzas aš visas nusėtas mėtinėmis. Džo Karpas sako gal mane apiplėšė ar tas faras man ikrėtė. Manau kad polycinikai taip nedaro. Šeip ar taip viskio daugeu turbut negersiu.

Kovo 29 d — Nugalėjau Aldžernona. Net nežinojau kad ji nugalėjau kol Bertas Seldenas to nepasake. Paskum antra karta pralošeu nes buvau labai susijaudinės. Bet tada iveikeu ji dar 8 kartus. Tikreusei aš tampu protyngas jaigu nugaliu tokia protynga pele kaip Aldžernonas. Bet protyngesnis nesijaučiu.

Norėjau dar palenktineuti bet Bertas pasakė vienai dienai užteks. Jis leido man truputi palaikiti Aldžernona. Aldžernonas mielas peliukas. Minkštas kaip vata. Jis mirksi o kai atsimerke jo akutes jodos rausvais kraštais.

Paklauseu ar galiu jam doti ko nors valgiti nes nesmagei jaučeusi kad ji nugalėjau tad norėjau būti jam malonus ir susidraugauti. Bertas atsake ne Aldžernonas labai įpatinga pele jam atlikta tokia pat operacija kaip tau. Jis pirmas iš visu givunu taip ilgai liko protyngas ir Bertas dar saka Aldžernonas toks protyngas kad jam duoda užduoti pakabina kas kart nauja spyna kai nori valgiti todėl jis turi išmokti vis ka nauja kad gautu pavalgiti. Tai mane nuliudino nes jaigu jis neišmoks negales pavalgiti ir liks alkanas.

Manau negerai kai turi išlaikiti testą kad gautum pavalgiti. Kaip patiktu Bertui jaigu jam tektų išlaikiti testą kiekviena karta kai nori valgiti. Manau mudu su Aldžernonu busim draugai.

Prisimineu. Dr Strausas sako turiu užrašyti visus savo sapnus ir viską ka mastau kad atėjės į jo kabinėta galečeu papasakoti. Atsakeu jam kad dar nežinau kaip mastyti bet jis paiškino kad tokie dalikai kaip tai ka rašeu apie mama ir tėti ir kaip pradėjau lankiti paneles Kinian pamokas ar visa kas nutiko prieš operacija yra mastymas ir aš aprašeu jos savo pokyčių dienyne.

Nežinojau kad mastau ir prisimenu. Gal reiške kad kaškas man darosi. Kitoks nesijaučiu bet esu toks susijaudinės kad negaliu miegoti.

Dr Strausas davė man kažkokiu rožiniu tablečių kad gerai miegočiau. Jis sako kad turiu ilgai miegoti nes miegant mano smegenuose viksta daugeusia pokyčių. Tikreusei jis sako tiesa nes kai dede Hermanas neteko darbo jis musu namuose visa laika miegodavo ant sofos svetaineje. Jis buvo storas ir jam buvo sunku rasti darba nes jis dažidavo žmonėms namus ir jam pasidarė sunku laipioti kopėčiomis.

Kai kartą pasakeu mamai kad noriu būti dažitojas kaip dede Hermanas mano sesuo tarė taip Čarlis bus šeimos menininkas. O tėtis skele jai per ausi ir tarė nekalbek velniai griebtu taip šlikščiai apie savo broli. Nežinau kas ira menininkas bet jaigu Norma gavo už ši žodi antausi tikreusei jis nelabai gražus. Man visomet būdavo nesmagu kai Norma gaudavo per ausi už tai kad bjaurei su manimi elgiasi. Kai tapsiu protyngas ja aplankisiu.

Kovo 30 d — Šivakar po darbo panele Kinian atėjo į mokimo kambari šalia labradorijos. Atrodė kad ji džeugesi mane matydama bet nervinasi. Ji atrodo jaunesne negu įsivaizdavau. Pasakeu jai kad labai stengiosi tapti protyngas. Ji tarė tikiu tavimi Čarlis nes mačeu kaip stengeisi skaititi ir rašiti gereu už kitus. Žinau kad tau pavyks. Blogeusiu atveju kuriam laikui be to darai gera kitiems protiškai atsilikusems žmonėms.

Mes pradejome skaititi labai sunkė knyga. Dar niekad nebuvau skaitės tokios sunkios knygos. Ji vadinasi Robinzonas Kruzas apie žmogų kuris atsiduria negivenamoj saloj. Jis protyngas ir sugalvoja visokiu daliku kad turėtu pastoge ir maisto be to jis gerai plaukia. Tik man jo gaila nes jis vienišas kaip pirštas ir neturi draugu. Bet manau kad toje saloje ira dar kažkas nes vienam paviaiksliuke parodita kaip jis su savo jokingu skėčiu žiuri į pėdsekius. Tikiosi jis ras drauga ir nebus toks vienišas.

Kovo 31 d — Panele Kinian moko mane rašiti gereu. Ji sako pažiūrėk į žodi užsimerk ir kartok jį tol kol įsidėmėsi. Man labai sunku suprasti kodėl reike rašyti prisiminti bet užmyniau kodėl mane bet manęs ir kodėl įprastas bet ypatingas. Painiodavau šituos žodžius kol nebuvau pradejes darytis protyngas. Esu sumišęs bet panele Kinian sako nesijaudink rašyba ne logiškas dalikas.

POKYČIŲ DIENYNAS. ĮRAŠAS Nr 9

Balandžio 1 d — Visi kepikloje šenden atėjo į mane pasižiūrėti nes gavau nauja darba prie tešlos maišiklės. Tai atsitiko taip. Vakar išėjo Oliveris dirbės prie maišiklės. Aš jam padėdavau atnešdavau maišus miltu kad jis supiltu į maišikle. Šeip ar taip nežinojau kad moku dirpti su maišikle. Darbas labai sunkus ir Oliveris metus lanke kepėju mokykla kol išmoko dirpti kepėjo padėjėju.

Bet Džo Karpas jis gereusias mano draugas tarė gal tu perimk Oliverio darba. Visi darbuotojai priėjo ir jok juokėsi iš manęs o Frankas Railis tarė Čarli tu jau senei seniai če dirbi. Pamėgink. Kabaldos nėra jis nežinos kad bandei. Bijojau nes Kabalda yra viriausiasis kepėjas ir jis man liepe niekada nelysti prie maišiklės nes susižeisiu. Visi sake mėgink tik ne Fenė Berden ji sake baikit ko jūs nepaliekat to varkšo ramibeje.

Frankas Railis tarė učsičeupk Fene šenden melagiu diena jaigu Čarlis dirbs prie maišiklės jis gali ja taip patvarkiti kad visi turesime laisva diena. Pasakeu kad patvarkiti maišiklės negaliu bet galiu su ja dirbti nes grižes visa laika stebėjau Oliveri.

Taigi dirbau su maišikle ir visi nustebo ypač Frankas Railis. Fenė Berden susijaudino girdi Oliveriui prireikė 2 metu kol išmoko gerai maišiti tešla, o jis juk lanke kepėju mokykla. Bemis Beitas padėdaves prie maišiklės pasakė kad dirbu greičeu ir gereu už Oliveri. Niekas nesijuokė. Kai grižo Kabalda ir Fenė jam papasakojo jis užpyko kad dirbau prie maišiklės.

Bet jinai tarė stebekji žiūrėk kaip jis viską daro. Jie nori pasišaipiti iš jo melagiu diena, o jis juos apgavo. Kabalda eme žiūrėti ir žinau kad jis pyko nes jam nepatinka kai žmones nedaro tai ka jis jiems lepia visai kaip prof Nemurui. Bet jis pamate kaip dirbu prie maišiklės pasikasė pakauši ir tarė matau bet netikiu. Tada pasišaukė poną Doneri ir liepe man vėl padirbti kad ponas Doneris galėtu pamatiti.

Išsigandau kad jis ušsius ir šauks ant manės todėl baigės pasakeu kad dabar galiu gryšti prie savo darbo. Man juk reike išluoti kepikla už prekistalio. Ponas Doneris ilga laika keistai žiurėjo i mane.

Paskui tarė viručei jus turbut če kažkaip mane maustot melagiu diena. Tik nesuprantu kaip.

Kabalda atsake aš irgi maneu kad če kažkokia gudribe. Jis šlubčiojo aplink mašina ir taie ponui Doneriui aš irgi to nesuprantu bet Čarlis moka su ja dirpti ir tūriu pripažinti kad dirba geriau už Oliveri.

Visi susispėtė aplinkui ir apie tai kalbėjosi ir man pasidarė baisu nes jie visi keistai į mane žiurėjo ir buvo susijaudinę. Frankas tarė aš juk jums sakeu kad pastaroju metu Čarlis kažkoks keistas. O Džo Karpas sako taigi man irgi taip pasirodė. Ponas Doneris liepe visiems gryšti prie darbo o mane nusivede į kepiklos prieki.

Jis tarė Čarli nežinau kaip tau paviko bet atrodo pagaleu kažko išmokai. Noriu kad butum atsargus ir stenktumeisi kiek galėdamas. Gauni nauja darba gausi 5 dolerius viršaus per savaite.

Atsakeu kad naujo darbo nenoriu nes man patinka valiti šluoti nešioti kepinius ir padėti savo draugams bet ponas Doneris atsake bala nemate tu tavo draugu man reike kad dirptum ši darba. Negaliu gerbti žmogaus kuris nenori dariti karjeros.

Aš sakau o ka reiške karjera. Jis pasikasė pakauši ir pažiurėjo į mane pro akiniu viršų. Tiek to Čarli. Nuo šiol dirpsi prie tos maišiklės. Tu darai karjera.

Taigi dabar nebe nešioju kepiniu nevalau tualetu ir nenešioju šiukšliu aš esu naujasis tešlos maišitojas. Darau karjera. Rytoj papasakosiu panelei Kinian. Manau kad ji apsidžeugs bet nežinau ko ant manęs siunta Frankas ir Džo. Paklauseu Fanes ji atsake nekreipk demesio į tuos kvailius. Šendien melagiu diena pokštas nepaviko ir jie dabar atrodo kvailei o ne tu.

Paklauseu Džo koks pokštas nepaviko jis atsake atsiknisk. Manau jie siunta ant manęs todėl kad dirbau prie mašinos bet jie negavo laisvos dienos kaip tikėjosi. Gal tai reiške kad darausi protyngesnis.

Balandžio 3 d — Baigeme Robinzoną Kruzą. Noriu sužinoti daugeu apie tai kas jam nutiko bet panele Kinian sako kad čia viskas. KODĖL.

Balandžio 4 d — Panelė Kinian sako kad aš greitai mokausi. Ji perskaite kelis mano pokyčių dienyno įrašus ir kažkaip keistai į mane pažiūrėjo. Ji pasakė kad esu geras žmogus ir dar jiems visiems parodysiu. Paklauseu kodėl. Ji atsakė bala nemate bet aš neturiu nusiminti jeigu sužinosiu kad visi nėra tokie geri kaip aš manau. Ji sakė kaip žmogus kuriam Dievas davė tiek mažai tu padarei kur kas daugeu negu daugybe žmonių su smegenimis kuriu jie niekada nenaudoja. Atsakeu kad visi mano draugai yra protingi žmonės ir jie yra geri. Jie mane mėgsta ir niekada nedaro nieko blogo. Tada jai kažkas įkrito į aki ir ji išbėgo į tualeta.

Sėdėdamas mokymo kambaryje galvojau apie tai kad panelė Kinian maloni moteris kokia anksčeu buvo mano motina. Man rodos prisimenu kaip motina sakė man būti geram ir visada draugiškam žmonėms. Ji dar sakė bet visuomet būk atsargus nes kai kurie žmonės gali nesuprasti ir pamanyti kad tu nori pridaryti bėdos.

Tada prisimineu kaip mama turėjo išvažiuoti ir mane paliko ponios Leroi namuose ji gyveno šalę. Mama išvažiavo į ligonine. Tėtis sakė ji neserga jai nieko neatsitiko bet ji išvažiavo į ligonine parvežti man mažos sesutes ar broliuko. (Vis dar nežinau kam jie taip daro) pasakeu jiems kad noriu broliuko kad turėčiau su kuo žaisti ir nežinau kodėl jie atvežė man vietoj jo sesute bet ji buvo miela panaši į lėle. Tik ji amžinai verke.

Aš niekada jos neužgavau.

Jie paguldė ją į lovele savo kambaryje ir karta nugirdau tėti sakant nesijaudink Čarlis jos nenuskreus.

Ji buvo rožinis kamuoliukas ir kartais taip klykdavo kad negalėdavau miegoti. O kai užmigdavau pažadindavo mane vidury nakties. Karta kai tėvai buvo virtuvėje o aš savo lovoje ji pradėjo verkti. Atsikėleu ir paėmeu ją į rankas kad ji nurimtu kaip daro mama. Bet tada rėkdama įlėkė mama ir paėmė ją iš manęs. Ir taip smarkiai man sudavė kad pargriuvau ant lovos.

Tada ėmė klykti. Nedrysk daugeu jos paliesti. Tu ją užgausi. Ji dar kūdikis. Neturi teisės jos liesti. Tada nežinojau bet dabar spėju kad ji manė kad užgausiu sesute nes buvau per daug bukas ir nesupratau ką darau. Dabar dėl to nesmagei jaučiuosi nes aš niekada nebūčeu užgavęs sesutes.

Kai eisiu į sesiją pas dr Strausa turėsiu jam apie tai papasakoti.

Balandžio 6 d — Šiandien, aš sužinojau, kas yra, kablelis, tai, yra (,) taškas, su uodegėle, panelė Kinian, sako jis, svarbus, nes, nuo jo rašyba, tampa geresnė, paaiškino ji, kai kas, gali prarasti, daug, pinigu, jei kablelis, bus parašytas, ne ten, kur reike, aš turiu, šiek tiek pinigų, kuriuos, sutaupeu, dirbdamas, be to, man moka, fondas, bet nedaug, ir aš, nesuprantu kaip, kablelis, gali neleisti, jų, prarasti.

Bet, sako ji, visi, vartoja kablelius, todėl, aš irgi, juos vartosiu”“

Balandžio 7 d — Kablelį rašiau ne taip kaip reikėjo. Reikia vadovautis skyryba. Panelė Kinian liepė man žiūrėti kaip rašomi ilgi žodžiai žodyne kad išmokčiau kaip reikia juos rašyti. Aš atsakiau koks skirtumas jeigu tu vis tiek gali juos perskaityti. Ji atsakė kad šitaip tu laviniesi todėl nuo šiol aš žiūrėsiu žodyne visus žodžius dėl kurių rašybos abejoju. Šitaip rašyti reikia daug laiko bet man atrodo kad aš vis daugiau prisimenu.

Šiaip ar taip tokiu būdu sužinojau kaip be klaidos parašyti žodi skyryba. Taip jis užrašytas žodyne.

Panelė Kinian sako kad taškas taip pat skyryba be to, reikia išmokti daug kitų ženklų. Pasakiau jai kad maniau jog ji norėjo pasakyti kad visi taškai turi uodegėle ir vadinami kableliais. Bet ji atsakė kad yra ne taip.

Ji atsakė; Tu, turi. vienur-vartoti? vienus kitur! kitus: Ji parodė? man” kaip, tai daryti! ir dabar; aš galiu! vartoti. įvairius (skyrybos? ženklus — rašydamas! Esama” daugybės, taisyklių; kurias „reikia išmokti? bet aš pra-dedu jas įsiminti:

Man patinka? viena: Brangioji panele Kinian: (taip rašoma? laiške verslo; partneriui (jeigu aš kada! nors imsiuosi verslo?) savybė, ji: visada; man paaiškina priežastį” kai — paklausiu. Ji” genijus. Norėčiau? būti toks protingas-kaip-jinai.

Skyryba, tai? smagumėlis!

Balandžio 8 d — Koks aš mulkis! Aš net nesupratau, apie ką ji kalbėjo. Vakar perskaičiau gramatikos knygą, ir ten viskas paaiškinta. Tada pamačiau, kad ten viskas taip, kaip stengėsi pasakyti man panelė Kinian, tik aš jos nesupratau. Pabudau vidury nakties, ir viskas mintyse man ėmė aiškėti.

Panelė Kinian sakė, kad man padėjo tas televizorius, kurį įsijungiu prieš pat užmigdamas ir kuris veikia visą naktį. Ji sako, kad aš pasiekiau plato. Tai kažkas panašaus į plokščią viršukalnę.

Supratęs, kaip taikomos skyrybos taisyklės, perskaičiau visus senus savo pokyčių dienynus nuo pat pradžių. Varge, kokia kvaila buvo mano rašyba ir skyryba! Pasakiau panelei Kinian, kad man reikėtų peržiūrėti visus tuos įrašus ir ištaisyti visas klaidas, bet ji atsakė: „Ne, Čarli, profesoriui Nemurui reikia, kad viskas būtų taip, kaip yra. Todėl jis pasidarė kopijas ir leido tau juos pasilikti — kad matytum savo paties pažangą. Tu sparčiai tobulėji, Čarli.”

Nuo jos žodžių pasijutau gerai. Po pamokos nuėjau pas Aldžernoną ir su juo žaidžiau. Mes nebelenktyniaujame.

Balandžio 10 d. — Jaučiuosi šlykščiai. Ne taip, kad reikėtų kviesti gydytoją — tiesiog mano krūtinėje tuščia, lyg būčiau gavęs kumščiu, ir tuo pat metu ėstų rėmuo.

Neketinau apie tai rašyti, bet manau, kad turiu, nes tai svarbu. Šiandien pirmą kartą tyčia neišėjau į darbą.

Vakar Džo Karpas ir Frankas Railis pakvietė mane į vakarėlį. Ten buvo daug merginų, atėjo Kabalda ir Emis. Prisiminiau, kaip bloga man buvo, kai paskutinį kartą per daug išgėriau, todėl pasakiau Džo, kad nenoriu nieko gerti. Taigi jis davė man grynos kolos. Jos skonis man pasirodė keistas, bet pamaniau, kad man tik negeras skonis burnoje.

Kurį laiką buvo labai smagu.

— Pašok su Elena, — tarė Džo. — Ji pamokys tave figūrų.

Ir jis mirktelėjo jai, tarsi kažkas būtų įkritę į akį.

— Ko jūs prie jo pristojot? — atšovė ji.

Jis patapšnojo man per nugarą.

— Čia Čarlis Gordonas, mano draugas, mano bičas. Jis nepaprastas vaikinas — jį paaukštino ir dabar jis dirba prie tešlos maišyklės. Aš tik paprašiau, kad su juo pašoktum ir jį palinksmintum. Kas čia bloga?

Džo stumtelėjo mane prie jos. Taigi ji su manim šoko. Tris kartus pargriuvau ir nesupratau kodėl, nes be Elenos ir manęs niekas daugiau nešoko. Ir aš be perstojo klupau, nes kas nors vis pakišdavo koją.

Jie visi sustojo ratu, žiūrėjo ir juokėsi, kaip mes atliekame šokio figūras. Kuo toliau, tuo labiau jie juokėsi man pargriuvus. Aš irgi juokiausi, nes buvo labai juokinga. Bet paskutinį kartą nesijuokiau, nes kai atsistojau Džo vėl mane pargriovė.

Tada pamačiau Džo veido išraišką ir man kažkaip keistai persmelkė vidurius.

— Jis — tikras juokdarys, — tarė viena iš merginų. Visi nusijuokė.

— Buvai teisus, Frankai, — leipdama iš juoko tarė Elena. — Jis nepakartojamas komikas, — ir pridūrė: — Štai, Čarli, imk vaisių.

Ji padavė man obuolį, bet kai suleidau į jį dantis, pajutau, kad jis netikras.

Frankas ėmė juoktis ir tarė:

— Sakiau, kad jis jį valgys. Ar galit įsivaizduoti tokį buką žmogų, kad valgytų vaškinį vaisių?

Džo tarė:

— Taip skaniai nesijuokiau nuo tada, kai pasiuntėme jį už kampo pažiūrėti, ar nelyja, tą vakarą, kai norėjome atsikratyti jo „Halorano” bare.

Tada prisiminiau vaizdą: buvau mažas ir kaimynų vaikai leisdavo man žaisti su jais slėpynes. Tada būdavo TAIP PAT. Ant pirštų dar ir dar kartą suskaičiuodavau iki dešimties ir eidavau ieškoti kitų. Ieškodavau, kol sušaldavau, sutemdavo ir turėdavau eiti namo.

Bet niekada jų nerasdavau ir nesuprasdavau kodėl.

Franko žodžiai man priminė. „Halorano” bare nutiko tas pat. Tai štai ką darė Džo ir visi kiti. Jie juokėsi iš manęs. O slėpynes žaidžiantys vaikai mane apgaudinėdavo ir taip pat iš manęs juokdavosi.

Vakarėlio dalyvių veidai virto neaiškiomis dėmėmis; visi žiūrėjo į mane ir juokėsi.

— Pažiūrėkit į jį. Jo veidas raudonas!

— Jis išraudo! Čarlis išraudo!

— Ei, Elena, ką padarei Čarliui? Kaip gyvas nesu matęs jo šitaip elgiantis.

— Elena ne juokais jį užvedė, dievaži.

Nežinojau, ką daryti, kur bėgti. Trindamasi į mane Elena sukėlė keistą pojūtį. Visi iš manęs juokėsi, ir staiga pasijutau nuogas. Norėjau slėptis, kad jie nepamatytų. Išbėgau iš buto. Jis buvo dideliame daugiabutyje su daugybe koridorių, ir aš negalėjau rasti laiptų. Apie liftą visai užmiršau. Paskui, kai radau laiptus ir išbėgau į gatvę, ilgai ėjau pėsčias, kol parsigavau į savo kambarį. Anksčiau niekada nežinojau: Džo, Frankui ir kitiems patinka, kai būnu šalia vien todėl, kad gali iš manęs šaipytis.

Dabar supratau, ką jie turėdavo galvoje, kai sakydavo „iškirtai Čarlio Gordono pokštą”.

Man gėda.

Ir dar kai kas. Tą naktį susapnavau, kad ta Elena šokdama trinasi į mane, o kai pabudau, paklodė buvo šlapia ir purvina.

Balandžio 13 d. — Vis dar nėjau dirbti į kepyklą. Pasakiau savo buto savininkei poniai Flin paskambinti ponui Doneriui ir pasakyti, kad sergu. Pastaruoju metu ponia Flin žiūri į mane taip, tarsi manęs bijotų.

Manau, gerai, kad sužinojau, jog visi iš manęs juokiasi. Daug apie tai galvojau. Jie juokiasi, nes esu baisiai bukas ir net nežinau, kada darau ką nors kvaila. Žmonėms atrodo juokinga, kai kvailas žmogus negali ko nors padaryti taip, kaip daro jie.

Šiaip ar taip, sulig kiekviena diena aš darausi kiek protingesnis. Išmokau skyrybą ir galiu gerai rašyti. Man patinka rasti visus sunkius žodžius žodyne ir aš juos įsidėmiu. Ir stengiuosi rašyti tą pokyčių dienyną labai rūpestingai, nors tai sunku padaryti. Dabar daug skaitau ir, pasak panelės Kinian, skaitau labai greitai. Ir aš net suprantu didžiumą dalykų, apie kuriuos skaitau, ir jie išlieka mano galvoje. Kartais užsimerkiu, pagalvoju apie kokį nors puslapį, ir išvystu jį mintyse kaip nuotrauką.

Bet man į galvą ateina ir kitų dalykų. Kartais užsimerkęs pamatau aiškų vaizdą. Kad ir šįryt. Kai tik pabudau, atsimerkęs gulėjau lovoje. Atrodė, tarsi mano galvos sienose atsivėrė didelė skylė, ir aš galiu lyg niekur nieko pro ją įeiti. Prisimenu kažką tolima… iš tų laikų, kai tik pradėjau dirbti Donerio kepykloje. Matau gatvę, kur įsikūrusi kepykla. Iš pradžių viskas lyg pro miglą, bet netrukus vaizdas ima fragmentuotis, kai ką matau taip ryškiai, tarsi vyktų man prieš pat akis, o kiti dalykai vis dar neaiškūs, susilieję, tad dėl jų nesu įsitikinęs…

Nedidukas senis stumia vaikišką vežimėlį, perdarytą į prekystalį, su medžių anglimis kūrenama krosnele, sklinda kepintų kaštonų kvapas, žemę nuklojęs sniegas. Vaikinas — liesas, didelių akių, su išgąstinga mina veide — pakėlęs akis žiūri į iškabą. Kas joje parašyta? Raidės susiliejusios, jokios prasmės. Dabar žinau, kad iškaboje parašyta DONERIO KEPYKLA, bet savo prisiminimuose jo akimis žvelgdamas į tą iškabą negaliu jos perskaityti. Nė viena iš iškabų man nesuprantama. Manau, tas išsigandęs vaikinas esu aš.

Skaisčios neono šviesos. Papuoštos Kalėdų eglutės ir gatvės prekiautojai. Žmonės apsitūloję paltais, pasistatę apykakles, apsivynioję kaklus šalikais. Bet vaikinas neturi pirštinių. Jo rankos sušalo, tad jis padeda ant žemės sunkų vyniojamojo popieriaus maišų ryšulį. Jis sustojo pažiūrėti į prisukamus žaisliukus, paleistus gatvės prekiautojo: į griuvinėjantį lokį, striksintį šuniuką, ant nosies kamuolį sukantį ruonį. Be perstojo griuvinėja, striksi, suka. Jei visi tie žaislai būtų vaikino, būtų laimingiausias žmogus pasaulyje.

Jis nori paprašyti prekiautojo paraudusiu veidu, su pirštais, kyšančiais iš rudų medvilnės pirštinių, leisti jam truputį palaikyti tą lokį, bet bijo. Jis pasiima popierinių maišų ryšulį ir užsideda ant peties. Jis liesas, bet stiprus, nes daug metų sunkiai dirbo.

— Čarlis, Čarlis, lėtapėdis bukagalvis!

Vaikai apsupa jį ratu, juokiasi, šaiposi lyg šunyčiai, besistengiantys įkąsti į koją. Čarlis jiems šypsosi. Jis norėtų padėti ant žemės ryšulį ir su jais pažaisti, bet pagalvojus apie tai nugara perbėga šiurpas, ir jis pajunta, kaip jį kažkuo apmėto vyresni berniukai.

Grįždamas į kepyklą tamsaus koridoriaus tarpduryje pamato kažkokius berniukus.

— Žiūrėkit — Čarlis!

— Sveikas, Čarli. Ką čia turi? Nori pažaisti kauliukais?

— Eikš čia. Nepadarysim tau nieko bloga.

Bet išvydus tą tarpdurį — matant tamsų koridorių, girdint juoką — jo nugarą vėl nupurto šiurpas. Jis bando suprasti kodėl, bet prisimena vien šūdais ir myžalais išdirbtus visus savo drabužius ir kaip dėdė Hermanas šaukia, kai jis toks pareina namo, ir kaip dėdė Hermanas išbėga lauk su plaktuku rankoje ieškoti vaikų, kurie šitaip su juo pasielgė. Čarlis atatupstas traukiasi nuo tarpduryje besijuokiančių berniukų, ir ryšulys iškrinta jam iš rankų. Čarlis jį pakelia ir bėga visą iki kepyklos likusį kelią.

— Kur taip užtrukai, Čarli? — iš tarpdurio kepyklos gale šaukia Kabalda.

Čarlis prasispraudžia pro sukamąsias duris į kepyklos galą ir padeda ryšulį ant padėklo. Atsišlieja sienos ir susikiša rankas į kišenes. Ak, kad dabar turėtų savo suktuką!

Jam patinka grįžti čia, į kepyklą, kur grindys baltos nuo miltų — baltesnės už suodinas sienas ir lubas. Stori aukštų jo paties batų padai pasidengę balta pluta, batų dygsniai ir raištelių akys baltuoja taip pat kaip ir jo panagės bei suskeldėjusi, sutrūkinėjusi delnų oda.

Čia jis atsipalaiduoja — atsišliejęs sienos taip, kad beisbolo kepuraitė su raide D užkrinta jam ant akių. Jam patinka miltų, saldžios tešlos, kepamos duonos, pyragų ir bandelių kvapai. Spragsi malkos krosnyje, ir jį suima miegas.

Saldu… šilta… miegas.

Staiga jis krinta, persikreipia, galva trenkiasi į sieną. Kažkas spyrė jam per kojas, kad jis pargriūtų.

Tai visa, ką prisimenu. Matau viską aiškiai, bet nežinau, kodėl taip nutiko. Panašiai būdavo, kai eidavau į kiną. Pirmą kartą nieko nesuprasdavau, nes jie kalbėjo per greitai, bet pažiūrėjęs filmą tris ar keturis kartus suprasdavau, ką jie sako. Reikės paklausti apie tai dr. Strauso.

Balandžio 14 d. — Pasak dr. Strauso, svarbu toliau prisiminti tokius dalykus kaip vakar ir juos užrašinėti. Tada, kai ateisiu pas jį į kabinetą, galėsime apie juos kalbėtis.

Dr. Strausas — psichiatras ir neurochirurgas. To nežinojau. Maniau, kad jis gydytojas, ir tiek. Bet kai šįryt atėjau į jo kabinetą, jis paaiškino man, kaip svarbu pažinti save, kad galėčiau suprasti savo bėdas. Atsakiau jam, kad jokių bėdų neturiu.

Jis nusijuokė, atsistojo nuo kėdės ir priėjo prie lango.

— Kuo protingesnis tapsi, tuo daugiau bėdų turėsi, Čarli. Protiškai tu tobulėsi sparčiau negu emociškai. Ir manau, kad tau tobulėjant atsiras daugybė dalykų, apie kuriuos norėsi su manim pasikalbėti. Tik noriu, kad prisimintum: kai reikės pagalbos, ateik čia.

Vis dar nesuprantu esmės, bet jis sakė: net jeigu nesuprantu savo sapnų, prisiminimų ar kodėl jie mane aplanko, ateis laikas, kai visa tai susijungs į visumą, ir aš sužinosiu apie save daugiau. Pasak jo, svarbiausia sužinoti, ką sako tie žmonės mano prisiminimuose. Svarbiausia — tas metas, kai buvau vaikas, ir aš turiu jį prisiminti.

Apie tuos dalykus anksčiau visai nenumaniau. Iš jo žodžių susidaro įspūdis, kad jeigu tapsiu pakankamai protingas, suprasiu visus žodžius savo galvoje, sužinosiu apie tuos berniukus, stovinčius tarpduryje, taip pat apie savo dėdę Hermaną ir tėvus. Bet dr. Strausas leidžia suprasti, kad tada dėl visų tų dalykų pasijusiu prastai ir man gali pasimaišyti protas.

Taigi dabar turiu eiti pas jį į kabinetą du kartus per savaitę kalbėti apie man ramybės neduodančius dalykus. Mes tik sėdime, aš kalbu, o dr. Strausas klausosi. Tai vadinama terapija ir reiškia, kad apie viską kalbėdamas aš pasijusiu geriau. Aš jam pasakiau, kad vienas iš man ramybės neduodančių dalykų yra moterys. Kad ir aną kartą, kai šokau su ta Elena ir labai susijaudinau. Taigi mudu apie tai kalbėjomės, ir per tą pašnekesį pasijutau keistai: buvo šalta, bet mušė prakaitas, o galvoje zvimbė, ir jau pamaniau, kad apsivemsiu. Gal todėl, kad visuomet maniau, jog kalbėti apie tokius dalykus nepadoru ir negražu. Bet dr. Strausas atsakė, kad po to vakarėlio man buvo poliucija — vaikinams tai visai įprasta.

Taigi nors darausi protingas ir sužinau daugybę naujų dalykų, jis mano, kad moterų požiūriu vis dar esu vaikas. Painu, bet aš sužinosiu apie savo gyvenimą.

Balandžio 15 d. — Pastarosiomis dienomis daug skaitau ir beveik viskas išlieka galvoje. Panelė Kinian sako, kad, be istorijos, geografijos ir aritmetikos, turėčiau pradėti mokytis užsienis kalbų. Prof. Nemuras davė man daugiau juostų paleisti, kol miegu. Vis dar nežinau, kaip veikia sąmonė ir pasąmonė, bet dr. Strausas sako kol kas dėl to nesukti sau galvos. Jis liepė man prižadėti, kad už poros savaičių pradėjęs mokytis aukštosios mokyklos disciplinų neskaitysiu psichologijos knygų — kol jis duos leidimą. Pasak jo, aš tik sutriksiu ir, užuot galvojęs apie savo paties mintis ir jausmus, imsiu nagrinėti psichologijos teorijas. Bet skaityti romanus galiu. Šią savaitę perskaičiau „Didįjį Getsbį”, „Amerikoniškąją tragediją” ir „Žvelk, angele, į savo būstą”. Nemaniau, kad vyrai ir moterys išdarinėja tokius dalykus.

Balandžio 16 d. — Šiandien jaučiuosi kur kas geriau, bet vis dar pykstu, kad žmonės iš manęs juokiasi ir šaiposi. Kai tapsiu protingas, toks kaip sako prof. Nemuras — kai mano IK (intelekto koeficientas) bus dvigubai didesnis už dabartinį (70) — gal tada imsiu žmonėms patikti, ir jie bus mano draugai.

Po teisybei, nežinau, kas tas IK. Prof. Nemuras sako, kad jis matuoja, koks protingas esi — kaip svarstyklės vaistinėje matuoja medžiagų svorį gramais. Bet dr. Strausas aršiai su juo susiginčijo ir pareiškė, kad IK visiškai nematuoja proto. Pasak jo, IK rodo, kiek proto gali įgyti — tai veikiau panašu į skaičius ant matavimo indo sienelės. Į indą pirma reikia įpilti kokios nors medžiagos.

Kai paklausiau Berto Seldono — jis atlieka su manim protinių gebėjimų testus ir dirba su Aldžernonu — jis atsakė, girdi, kai kas pasakytų, kad jie abu neteisūs; jis pats skaitęs, kad IK matuoja daugybę įvairių dalykų, be kita ko, tai, ką jau išmokai, ir tai toli gražu ne geras proto matas.

Taigi vis dar nežinau, kas yra IK, ir visi jį apibrėžia, skirtingai. Mano IK dabar apie šimtą, netrukus jis viršys pusantro, bet tą indą, taip sakant, vis dar reikės pripildyti. Nenorėjau nieko šaltyti, bet vis tiek nesuprantu: jeigu jie nežino, kas tai per daiktas ar kur jis yra, iš kur jie gali žinoti, kiek jo turi?

Prof. Nemuras sako, kad poryt turėsiu laikyti Roršacho testą. Įdomu, kas tai?

Balandžio 17 d. — Šiąnakt sapnavau košmarą, o kai ryte pabudau, pasakojau apie jį pasitelkęs į pagalbą laisvas asociacijas, kaip prisimenant sapnus mane mokė daryti dr. Strausas. Galvoju apie sapną ir leidžiu savo mintims klajoti, kol į galvą ateina kitų minčių. Darau taip, kol galvoje lieka tuštuma. Pasak dr. Strauso, tai reiškia, kad pasiekiau tokį tašką, kai mano pasąmonė bando kliudyti sąmonei prisiminti. Tai savotiška siena tarp dabarties ir praeities. Kartais siena išlieka, o kartais griūva, ir aš prisimenu, kas yra už jos.

Kaip šįryt.

Sapnavau, kad panelė Kinian skaito meno pokyčių dienynus. Sapne sėduosi rašyti, bet nebemoku nei rašyti, nei skaityti. Nebesugebu. Išsigąstu, todėl paprašau Kabaldos iš kepyklos parašyti už mane. Bet kai panelė Kinian perskaito dienyną, ji užpyksta ir suplėšo lapus, nes juose yra nepadorių žodžių.

Grįžus namo manęs laukia prof. Nemuras ir dr. Strausas. Juodu mane primuša už tai, kad dienyne yra nešvankių dalykų. Jiems išėjus surenku suplėšytus lapus, bet jie virsta baisiausiai kruvinais popieriniais sveikinimais Šv. Valentino dienos proga.

Sapnas buvo šiurpus, bet aš išlipau iš lovos, jį užrašiau, tada pradėjau laisvai asocijuoti.

Kepykla… kažkas kepa… ąsotis… kažkas mane spardo… krentu… visas kruvinas… didelis pieštukas rašo ant raudono sveikinimo su Šv. Valentino diena… auksinė širdutė… medalionas… grandinėlė… viskas iškruvinta… ir jis iš manęs juokiasi…

Grandinėlė nuo medaliono… jis sukasi ratu… žybčiodamas atspindi saulės šviesą man į akis. O man patinka žiūrėti, kaip jis sukasi… žiūrėti į grandinėlę… ji visa susimetusi pinasi ir sukasi… o mane stebi maža mergaitė.

Jos vardas — panelė Kin… — tai yra Harieta.

— Harieta… Harieta… mes visi mylime Harietą.

Ir paskui nieko nebelieka. Vėl tuštuma.

Panelė Kinian skaito mano pokyčių dienyną man per petį.

Paskui mes esame Protiškai atsilikusių mokymo centre, ir ji man per petį skaito, kai rašau savo rąšinius rašinius.

Centras virsta mokykla Nr. 13, ir man vienuolika, panelei Kinian irgi vienuolika, tik dabar ji ne panelė Kinian. Ji maža mergaitė su duobutėmis skruostuose ir ilgomis garbanomis, o jos vardas — Harieta. Mes visi mylime Harietą. Šiandien Šv. Valentino diena.

Aš prisimenu…

Aš prisimenu, kas nutiko mokykloje Nr. 13 ir kodėl mane reikėjo perkelti į kitą, Nr. 222. Dėl Harietos.

Matau Čarlį — vienuolikmetį. Jis turi aukso spalvos medalioną, kurį kadaise rado gatvėje. Grandinėlės nėra, bet jis pririšęs jį virvute, ir jam patinka sukti medalioną, kol sumazgija visą virvutę, o paskui stebėti, kaip ji atsisuka sukdama medalioną, ir saulė nuo jo žybsi į akis.

Kartais, kai vaikai žaidžia kvadratą, jam leidžia žaisti viduryje, ir jis bando sugauti kamuolį anksčiau už kurį nors iš jų. Jam patinka būti viduryje — nors kamuolio jis niekada nesugauna — ir kartą, kai Haimis Rotas netyčia išleido iš rankų kamuolį, ir Čarlis jį pakėlė, jam neleido jo mesti, bet liepė vėl stotis į vidurį.

Kai pro šalį eina Harieta, berniukai nustoja žaidę ir žiūri į ją. Visi berniukai įsimylėję Harietą. Kai ji purto galvą, jos garbanos šokinėja, o jos skruostai su duobutėmis. Čarlis nesupranta, ko jie taip neriasi iš kailio dėl kažkokios mergiotės ir visada nori su ja šnekėtis (jis mieliau žaistų kamuoliu, liestynes ar slėpynes, negu kalbėtųsi su mergiščia), bet visi berniukai įsimylėję Harietą, todėl jis irgi ją įsimylėjęs.

Ji niekada neerzina jo kaip kitų berniukų, o jis dėl jos krečia pokštus. Kai klasėje nėra mokytojos, jis vaikšto suolais. Jis mėto trintukus pro langą, rašinėja ant lentos ir sienų. O Harieta nuolat šūkčioja ir kikena: „Tik pažiūrėkit į Čarlį! Argi jis ne juokingas? Argi jis ne kvailas?“

Šiandien Šv. Valentino diena, ir berniukai kalba apie meilės laiškelius, kuriuos siųs Harietai, tad Čarlis sako:

— Aš irgi duosiu Harietai dovanėlę Šv. Valentino dienos proga.

Visi juokiasi, o Baris klausia:

— Kur tu gausi dovanėlę Šv. Valentino dienos proga?

— Gausiu, ir gražią. Pamatysit.

Bet pinigų dovanėlei jis neturi, todėl nusprendžia padovanoti Harietai savo medalioną — jis širdutės formos kaip ir dovanėlės krautuvių vitrinose. Tą vakarą jis paima iš motinos stalčiaus šilkinio popieriaus, vargais negalais įvynioja medalioną ir perriša raudono kaspino galu. Paskui mokykloje per pietų pertrauką nuneša Haimiui Rotui ir paprašo, kad šis jam užrašytų ant popieriaus.

Jis liepia Haimiui užrašyti: „Brangioji Harieta, manau, kad tu esi gražiausia mergaitė visame dideliame pasaulyje. Tu man labai patinki ir aš tave myliu. Noriu, kad būtum mano mylimoji. Tavo draugas Čarlis Gordonas.”

Haimis visą laiką juokdamasis labai rūpestingai rašo didelėmis spausdintomis raidėmis ant šilkinio popieriaus, paskui sako:

— Vaje, jai akys iššoks ant kaktos. Palauk, kol ji pamatys.

Čarliui baugu, bet jis nori dovanoti Harietai tą medalioną, tad po pamokų nuseka ją namo ir palaukia, kol ji įeina į vidų. Tada įsmunka į vestibiulį ir pakabina ant durų rankenos. Paskui du kartus paspaudžia skambutį, perbėga per gatvę ir pasislepia už medžio.

Harieta atėjusi dairosi, kas skambino į duris, tada pamato ryšulėlį. Pasiima jį ir lipa į viršų. Čarlis pareina namo ir gauna į kailį už tai, kad nesiklausęs paėmė iš motinos stalčiaus šilkinio popieriaus ir kaspiną. Bet jam nė motais. Rytoj Harieta pasikabins medalioną ir papasakos berniukams, kad jisai jį dovanojo. Tada jie pamatys jo dovanėlę.

Kitą dieną tekinas atbėga į mokyklą, bet per anksti. Harietos dar nėra, jis jaudinasi.

Bet kai Harieta ateina, į jį net nežiūri. Medaliono nepasikabinusi. Ir atrodo supykusi.

Kol ponia Dženson nemato, jis išdarinėja visokius pokštus: vaiposi, garsiai juokiasi, užlipa ant savo suolo ir kraipo užpakalį. Jis net meta gabalą kreidos į Haroldą. Bet Harieta nė karto į jį nepasižiūri. Gal ji pamiršo. Gal pasikabins medalioną rytoj. Ji praeina jam pro šalį koridoriuje, bet kai jis prieina prie jos norėdamas paklausti, ji netardama nė žodžio nueina šalin.

Mokyklos kieme jo laukia du dideli jos broliai.

Gasas jį pastumia.

— Suski — čia tu parašei mano seseriai tą šlykštų raštelį?!

Čarlis atsako nerašęs jokių šlykščių raštelių.

— Aš jai tik daviau dovanėlę Šv. Valentino dienos proga.

Oskaras, paskutinėse mokyklos klasėse žaidęs futbolą, sugriebia Čarlį už marškinių ir išrauna dvi sagas.

— Nedrįsk lįsti prie mano sesutės, išsigimėli! Šitoj mokykloj tau ne vieta!

Jis pastumia Čarlį Gasui, šis sugriebia jį už gerklės. Čarlis išsigąsta ir apsiverkia.

Tada juodu ima jį mušti. Oskaras vožia kumščiu į nosį, o Gasas pargriauna ant žemės ir spiria į šoną, paskui abu ima spardyti, iš pradžių vienas, paskui kitas. Kiti kieme buvę vaikai — Čarlio draugai — atbėga šaukdami ir plodami rankomis:

— Muštynės! Žiūrėkit, muštynės! Čarlį muša!

Jo drabužiai suplėšyti, iš nosies bėga kraujas, vienas dantis nuskilęs, ir kai Gasas su Oskaru nueina, jis atsisėda ant šaligatvio ir ima verkti. Kraujas rūgštus. Kiti vaikai tik juokiasi ir rėkia:

— Čarlį prikūlė! Čarlį prilupo!

Tada ateina ponas Vagneris, vienas iš mokyklos prižiūrėtojų, ir juos nuveja šalin. Jis nusiveda Čarlį į tualetą, liepia nusiplauti kraują ir žemes nuo veido ir rankų prieš einant namo…

Tikriausiai buvau gana bukas, kad tikėjau tuo, ką man sako žmonės. Man nereikėjo tikėti nei Haimiu, nei dar kuo.

Iki šiandien niekada viso to neprisiminiau, bet visi tie dalykai iškilo galvoje, kai ėmiau galvoti apie savo sapną. Tai kažkaip susiję su pojūčiu, atsirandančiu todėl, kad panelė Kinian skaito mano pokyčių dienyną. Šiaip ar taip, dabar džiaugiuosi, nes dabar man nereikia nieko prašyti, kad parašytų už mane. Dabar pats galiu parašyti.

Bet ką tik man dingtelėjo vienas dalykas. Harieta taip ir negrąžino man medaliono.

Balandžio 18 d. — Sužinojau, kas yra Roršachas. Tai testas su rašalo tiškalais, tas pats, kurį laikiau prieš operaciją. Vos tik pamačiau, kas tai, išsigandau. Žinojau, kad Bertas prašys manęs rasti paveiksliukus ir žinojau nesugebėsiąs to padaryti. Galvojau, kaip būtų gerai, jei būtų koks būdas sužinoti, kokie paveiksliukai ten paslėpti. O gal ten nėra jokių paveiksliukų. Gal tai tik gudrybė siekiant pamatyti, ar esu toks kvailas, kad ieškosiu to, ko nėra. Vien nuo tos minties užpykau ant Berto.

— Ką gi, Čarli, — tarė jis, — jau esi matęs šias korteles, prisimeni?

— Žinoma, prisimenu.

Iš mano tono jis suprato, kad pykstu, ir nustebęs į mane pažiūrėjo.

— Kas nors negerai, Čarli?

— Ne, viskas gerai. Tik tie rašalo tiškalai mane nervina.

Jis nusišypsojo ir papurtė galvą.

— Nėra ko nervintis. Tai tik vienas iš standartinių asmenybės testų. Dabar noriu, kad pažiūrėtum į šią kortelę. Kas čia galėtų būti? Ką matai šioje kortelėje? Žmonės tuose rašalo tiškaluose įžiūri įvairiausių dalykų. Pasakyk, ką įžiūri tu — kokias mintis jie sukelia tau.

Buvau priblokštas. Ilgai žiūrėjau į kortelę, paskui į jį. Visai ne tai tikėjausi iš jo išgirsti.

— Norite pasakyti, kad tose rašalo dėmėse nėra paslėpta jokių paveiksliukų?

Bertas susiraukė ir nusiėmė akinius.

— Nesupratau?

— Paveiksliukai! Paslėpti rašalo tiškaluose! Aną kartą man sakėt, kad visi juos mato ir norėjot, kad aš irgi juos rasčiau.

— Ne, Čarli, aš negalėjau taip sakyti.

— Ką norit pasakyt?! — užrikau ant jo. Iš tos didelės rašalo dėmių baimės užpykau ant savęs ir Berto. — Pats taip man sakėt. Tai, kad esate protingas ir galite studijuoti koledže, dar nereiškia, jog turite iš manęs šaipytis. Visi iš manęs juokiasi ir man tai baisiausiai įgriso.

Neatsimenu, ar kada nors anksčiau buvau taip supykęs. Nemanau, kad pykau ant Berto, bet staiga viskas tartum sprogo. Sviedžiau Roršacho korteles ant stalo ir išėjau. Priešais koridoriumi ėjo profesorius Nemuras, ir, kai pralėkiau pro jį nepasisveikinęs, jis suprato, kad kažkas ne taip. Juodu su Bertu mane pasivijo, kai buvau belipąs į liftą.

— Čarli, — griebdamas mane už rankos tarė Nemuras. — Luktelk! Kas čia darosi?!

Ištraukiau ranką ir linktelėjau į Berto pusę.

— Man baisiausiai įgriso, kad žmonės iš manęs šaiposi. Štai ir viskas. Gal anksčiau to nesuvokiau, bet dabar suvokiu, ir man nepatinka.

— Čia niekas iš tavęs nesišaipo, Čarli, — tarė Nemuras.

— O kaip tos rašalo dėmės? Anąsyk Bertas man sakė, kad rašale paslėpti paveiksliukai — girdi, visi juos mato, ir aš…

— Klausyk, Čarli, ar norėtum išgirsti, ką konkrečiai tau sakė Bertas ir savo paties atsakymus? Visi tie testai įrašyti garso juostelėse. Galime jas perklausyti, ir tu išgirsi, kas iš tikrųjų buvo pasakyta.

Ėjau kartu su jais į psichologijos skyrių apimtas dvejopų jausmų. Nė kiek neabejojau, kad jie iš manęs pasišaipė ir mane apgavo, kai buvau visiškas neišmanėlis ir nieko nesupratau. Pyktis mane jaudino, todėl lengvai nesileidau raminamas. Buvau pasirengęs grumtis.

Nemuras nuėjo prie bylų ieškoti įrašo, o Bertas tuo metu paaiškino:

— Aną kartą kalbėjau beveik tais pat žodžiais kaip šiandien. Vienas iš tų testų reikalavimų — kad jie kiekvieną kartą būtų vykdomi vienodai.

— Patikėsiu tada, kai išgirsiu.

Juodu susižvalgė. Pajutau, kaip į veidą vėl plūsteli kraujas. Jie iš manęs juokėsi. Bet tada suvokiau, ką prieš kelias akimirkas pasakiau, ir supratau, kodėl jie taip pažiūrėjo vienas į kitą. Jie nesijuokė iš manęs. Jie suprato, kas su manimi darosi. Aš pasiekiau naują lygmenį, tad į supantį pasaulį pirmiausia reagavau pykčiu ir įtarimu.

Iš grotuvo sudundėjo Berto balsas:

„Dabar noriu, kad pažiūrėtum į šią kortelę, Čarli. Kas čia galėtų būti? Ką matai šioje kortelėje? Žmonės tuose rašalo tiškaluose įžiūri įvairiausių dalykų. Pasakyk, kokias mintis jie sukelia tau…”

Tie patys žodžiai, beveik tas pats tonas, kuriuo jis prieš keletą minučių kalbėjo laboratorijoje.

Paskui išgirdau savo atsakymus — vaikiškus, neįtikėtinus — ir susmukau ant kėdės prie profesoriaus Nemuro rašomojo stalo.

— Čia tikrai buvau aš?

Grįžome su Bertu į laboratoriją ir tęsėme Roršacho testą. Iš lėto peržvelgėme korteles. Šįsyk atsakinėjau kitaip. Rašalo dėmėse „mačiau” vaizdus. Porą šikšnosparnių, tempiančių vienas kitą į savo pusę. Du vyrus, besifechtuojančius kardais. Įsivaizdavau įvairiausių dalykų. Vis dėlto pajutau, kad iki galo nebepasitikiu Bertu. Apversdavau korteles — žiūrėjau, ar nugarėlėse nėra ko nors, ko nepastebėjau.

Vogčiomis žvilgčiojau, kai Bertas užsirašinėjo, bet jis rašė šitaip atrodančiu šifru:

ŽS+A DdF-Ad orig. ŽS — A SF+obį

Tas testas man vis dar atrodo kvailas. Man rodos, kiekvienas gali prigalvoti melų apie tai, ko iš tikrųjų nemato. Iš kur jie gali žinoti, kad aš jų nemulkinu sakydamas, ko iš tikro neįsivaizduoju?

Gal suprasiu tuos dalykus, kai dr. Strausas leis man pasiskaityti apie psichologiją. Man darosi sunkiau užrašinėti visas savo mintis ir jausmus, nes žinau, kad kiti tai skaito. Gal būtų geriau, jei kurį laiką niekas nematytų mano užrašų. Paklausiu dr. Strauso. Kodėl staiga tai man parūpo?

POKYČIŲ DIENYNAS. ĮRAŠAS Nr. 10

Balandžio 21 d. — Sugalvojau naują būdą, kaip paleisti maišykles kepykloje, kad jos dirbtų sparčiau. Ponas Doneris sako, jo darbo kaštai sumažės, o pelnas išaugs. Jis davė man penkiasdešimties dolerių premiją ir padidino algą dešimčia dolerių per savaitę.

Norėjau ta proga nusivesti Džo Karpą ir Franką Railį papietauti, bet Džo turėjo kai ką nupirkti žmonai, o Frankas ėjo pietauti su pusbroliu. Manau, turės praeiti kiek laiko, kol jie pripras prie to, kad pasikeičiau.

Rodos, visi manęs bijo. Kai priėjau prie Kabaldos norėdamas kažko paklausti ir patapšnojau jam per petį, jis pašoko ir išpylė ant savęs puodelį kavos. Jis spokso į mane, kai mano, kad jo nematau. Kepykloje niekas su manim nebesikalba ir nebejuokauja kaip anksčiau. Taigi darbe jaučiuosi gana vienišas.

Apie tai galvodamas prisimenu tą kartą, kai užmigau stovėdamas, o Frankas spyrė per kojas, kad pargriūčiau. Šiltas saldus kvapas, baltos sienos, liepsna, riaumojanti krosnyje, kai Frankas atidaro dureles perstumti kepalus.

Staiga krentu… persikreipiu… prarandu pagrindą po kojomis ir trenkiuosi galva į sieną.

Tai aš, nors atrodo, kad ten gulėtų kažkas kitas — kitas Čarlis. Jis sumišęs… trinasi galvą… spokso iš apačios į Franką, aukštą ir liesą, paskui į šalia stovintį Kabaldą — storą, plaukuotą, pilko veido su tankiais antakiais, iš po kurių beveik nematyti mėlynų akių.

— Atstok nuo to vaikiščio, — sako Kabalda. — Dėl Dievo meilės, Frankai, ko tu amžinai prie jo kabinėjiesi?

— Šiaip sau, — nusijuokia Frankas. — Jam neskauda. Jis vis tiek nieko nesupranta. Ar ne, Čarli?

Čarlis pasitrina galvą ir susiraukia. Jis nežino, už ką nusipelnė šitos bausmės, bet visuomet tikėtina, kad sulauks dar vienos.

— Bet tu juk supranti, — atsako Kabalda plumpindamas savo ortopediniu batu, — tai ko, po velnių, amžinai prie jo kabinėjiesi?

Abu vyrai susėda prie ilgo stalo — žalga Frankas ir storulis Kabalda — ir ima lipdyti iš tešlos bandeles; jos turi būti iškeptos vakaro užsakymams.

Kurį laiką jie dirba tylėdami, paskui Frankas nustoja ir atsmaukia baltą kepurę.

— Klausyk, Kabalda, kaip manai, ar Čarlis galėtų išmokti kepti bandeles?

Šlubis viena alkūne pasiremia į darbastalį.

— Gal palikime jį ramybėje?

— Ne, aš nejuokauju, Kabalda — aš rimtai. Neabejoju, kad jis galėtų išmokti tokio paprasto dalyko kaip lipdyti bandeles.

Matyt, ši mintis patinka Kabaldai, ir jis pasisukęs įsmeigia akis į Čarlį.

— Gal ir neblogai sugalvojai. Ei, Čarli, prieik minutėlei.

Kaip visada žmonėms kalbant apie jį Čarlis nudelbęs akis spoksojo į batų raištelius. Jis moka juos suvarstyti ir užsirišti. Bandeles lipdyti jis galėtų. Galėtų išmokti minkyti, suploti tešlą, sukti ją, dalyti į gabalus ir paversti juos apvaliais rutuliukais.

Frankas dvejodamas į jį žiūri.

— Gal nereikėtų, Kabalda. Gal būtų negerai. Jei puskvailis negali išmokti, gal verčiau su juo neprasidėti.

— Palik šitą reikalą man, — sako Kabalda, jau užsikrėtęs Franko sumanymu. — Manau, kad jis, ko gero, gali išmokti. Klausyk, Čarli. Nori kai ko išmokti? Nori, kad išmokyčiau lipdyti bandeles, kaip darome mudu su Franku?

Čarlis spokso į jį, ir šypsena pamažėle pranyksta iš jo veido. Jis supranta, ko nori Kabalda, ir jaučiasi priremtas prie sienos. Jis nori įtikti Kabaldai, bet žodžiai išmokti ir išmokyti sukelia kažkokių minčių, primena apie kažkokią griežtą bausmę, tik neprisimena kokią — tik mato pakeltą liesą baltą ranką, suduodančią jam, kad išmoktų kažko, ko jis negali suprasti.

Čarlis traukiasi atbulas, bet Kabalda stveria jį už rankos.

— Ramiai, vaiki. Mes nedarysim tau nieko bloga. Žiūrėk — jis dreba, tartum bausdamasis tuoj subyrėti į gabalus. Žiūrėk, Čarli. Turiu tau naują, gražų, blizgantį dalykėlį — galėsi su juo žaisti.

Jis ištiesia delną. Ant jo guli bronzinė grandinėlė su žvilgančiu bronziniu skritulėliu. Ant jo užrašyta: NUPOLIRUOK METALĄ, KAD SPINDĖTŲ KAIP ŽVAIGŽDĖ. Jis suima grandinėlę už galo, ir auksu blizgantis pakabukas iš lėto ima suktis ratu, atspindėdamas fluorescencinių lempų šviesą. Skritulėlio spindesys Čarliui pažįstamas, bet jis neprisimena, kodėl ir iš kur.

Čarlis neskuba paimti, nes žino, kad bus nubaustas, jei kiš nagus prie kitų žmonių daiktų. Jei kas nors įdės daiktą tau į delną — gerai. Kitaip — blogai. Matydamas, kad Kabalda siūlo pakabutį jam, Čarlis linkteli galvą ir vėl nusišypso.

— Šitiek jis žino, — nusijuokia Frankas. — Tik duok jam ką nors ryškaus ir žvilgančio.

Frankas, leidęs Kabaldai vadovauti bandymui, susijaudinęs palinksta į priekį.

— Jeigu jis labai nori to šūdniekio, o tu jam pasakysi, kad gaus, jei išmoks lipdyti bandeles — gal kas nors ir pavyks.

Kepėjai imasi užduoties mokyti Čarlį, o kiti darbuotojai tuo metu susispiečia aplink. Frankas nušluosto stalo plotą, o Kabalda atplėšia vidutinio dydžio tešlos gniutulą Čarliui darbuotis. Žiopliai jau pasiryžę lažintis — išmoks Čarlis lipdyti bandeles ar ne.

— Įdėmiai mus stebėk, — taria Kabalda pasidėdamas pakabuti prie savęs ant stalo, kad Čarlis matytų. — Stebėk ir daryk viską, ką darome mes. Jei išmoksi lipdyti bandeles, gausi šį žvilgantį daikčiuką.

Čarlis palinksta ant savo taburetės ir įdėmiai stebi, kaip Kabalda ima peilį ir atpjauna gumulą tešlos. Jis stebi kiekvieną judesį, kol Kabalda iškočioja tešlą į ilgą ritinį, pertraukia jį ir susuka į žiedą, retkarčiais stabtelėdamas pabarstyti miltais.

— Dabar stebėk mane, — sako Frankas ir pakartoja Kabaldos veiksmus. Čarlis sumišęs: yra skirtumų. Kočiodamas tešlą Kabalda laiko alkūnes atkištas į šonus, ir jos panašios į paukščio sparnus, o Frankas priglaudęs jas prie pat šonų. Minkydamas Kabalda laiko nykščius prie kitų pirštų, o Frankas darbuojasi delnų plokštuma, jo nykščiai ne tik nepriglausti prie kitų pirštų, bet dar ir užriesti į viršų.

Čarlis nerimauja dėl šitų dalykų, todėl negali pasijudinti, kai Kabalda paragina:

— Nagi, mėgink.

Čarlis purto galvą.

— Žiūrėk, Čarli, aš vėl darysiu viską iš lėto. Stebėk viską, ką darau, ir kiekvieną veiksmą atlik kartu su manim. Aišku? Bet stenkis viską įsidėmėti, kad paskui galėtum padaryti viską vienas. Pradedam — štai taip.

Čarlis susiraukęs stebi, kaip Kabalda atplėšia gniutulą tešlos ir suminko į rutulį. Jis dvejoja, bet paskui ima peilį, atrėžia gabalą tešlos ir padeda stalo viduryje. Lėtai, atkišęs alkūnes į šalis, visai taip pat kaip Kabalda, jis padaro rutulį.

Jis žiūri čia į savo rankas, čia į Kabaldos ir stengiasi laikyti pirštus visai taip pat — prispaudęs nykščius prie kitų pirštų, visus truputį sulenkęs. Jis turi padaryti viską teisingai, kaip to nori Kabalda. Aidai galvoje jam sako: padaryk viską gerai, ir tu jiems patiksi. O jis nori patikti Kabaldai ir Frankui.

Baigęs minkyti iš tešlos rutulį Kabalda žengteli atatupstas, Čarlis taip pat.

— Puiku! Žiūrėk, Frankai, jis padarė rutulį!

Frankas linkteli ir nusišypso. Čarlis atsidūsta ir visas jo kūnas virpa nuo augančios įtampos. Jis neįpratęs prie šių retų sėkmės akimirkų.

— Gerai, — sako Kabalda. — Dabar darysim bandelę.

Nerangiai, bet rūpestingai Čarlis kartoja kiekvieną Kabaldos judesį. Retkarčiais jo delnas ar ranka krūpteli ir sugadina, ką jis daro, bet netrukus jam pavyksta susukti gumulėlį tešlos ir nulipdyti iš jo bandelę. Dirbdamas šalia Kabaldos jis padaro šešias bandeles ir apibarstęs miltais atsargiai padeda šalia Kabaldos gaminių ant didelio miltais nukloto padėklo.

— Gerai, Čarli, — Kabaldos veidas rimtas. — Dabar pažiūrėkime, kaip padarysi viską vienas. Atsimink viską, ką darei nuo pradžių. Pradėk.

Čarlis spokso į didžiulį luitą tešlos ir Kabaldos jam įbruktą į ranką peilį. Jį vėl užpuola panika. Ką jis darė pirmiausia? Kaip laikė rankas? Pirštus? Į kurią pusę kočiojo rutulį?.. Tūkstantis trikdančių minčių vienu metu įsiveržia į galvą, ir Čarlis stovėdamas šypsosi. Jis nori nulipdyti bandeles, kad Frankas su Kabalda nudžiugtų. Tada jis jiems patiks, ir gaus tą žvilgantį, laimę nešantį daikčiuką, pažadėtą jam Kabaldos. Jis be perstojo sukioja ratu glotnų, sunkų tešlos gumulą ant stalo, bet negali prisiversti pradėti. Jis negali pjauti, nes žino, kad nepavyks, ir jam baisu.

— Jis jau užmiršo, — sako Frankas. — Jis neįstengia įsidėmėti.

Čarlis nori įsidėmėti. Susiraukia ir bando prisiminti: pirmiausia atpjauni gabalą nuo luito. Paskui suminkai į rutulį. Bet kaip jis virsta bandele, tokia kaip tos ant padėklo? Čia jau kas kita. Duokit jam laiko, ir jis prisimins. Vos tik išsisklaidys ta migla galvoje, jis prisimins. Dar vos kelios sekundės, ir jis vėl žinos. Jis nori išlaikyti tai, ko išmoko — nors šiek tiek. Jis labai to nori.

— Ką gi, Čarli, — atsidūsta Kabalda ir paima peilį jam iš rankos. — Viskas gerai. Dėl to nesijaudink. Šiaip ar taip, čia ne tavo darbas.

Dar minutė, ir jis prisimins. Kad tik jo neskubintų. Kodėl viską reikia daryti paskubomis?

— Užteks, Čarli. Eik atsisėsk ir vartyk savo komiksų knygelę. Mums reikia grįžti prie darbo.

Čarlis linkteli, nusišypso ir išsitraukia iš užpakalinės kelnių kišenės komiksų knygelę. Išlygina ją ir užsideda ant galvos kaip įsivaizduojamą kepurę. Frankas nusijuokia, o Kabalda pagaliau nusišypso.

— Drožk, mažvaiki, — urgzteli Kabalda. — Eik atsisėsk ir lauk, kol ponui Doneriui tavęs prireiks.

Čarlis jam nusišypso ir grįžta prie miltų maišų kampe šalia maišyklių. Jis mėgsta nugara atsišlieti į juos, kai sukryžiavęs kojas sėdi ant grindų ir žiūri į paveikslėlius savo komiksų knygelėje. Pradėjus versti puslapius jam norisi verkti, bet jis nesupranta kodėl. Ko čia liūdėti? Juk tas miglos debesis galvoje užplaukia ir vėl nuplaukia, o dabar jo laukia malonumas: ryškiaspalviai paveiksliukai komiksų knygelėje, kurią jis pervertė trisdešimt, o gal net keturiasdešimt kartų. Jis pažįsta visus knygelės veikėjus — klausė jų vardų dar ir dar kartą (beveik visų sutiktų žmonių) — ir supranta, kad keistų formų raidės ir žodžiai baltuose balionuose virš veikėjų reiškia, kad jie kažką sako. Ar jis kada nors išmoks perskaityti, kas parašyta tuose balionuose? Jeigu jam duotų užtektinai laiko — jeigu jo neskubintų ir prisispyrę neragintų — jis išmoktų. Bet niekas neturi laiko.

Čarlis prisitraukia kojas ir atverčia pirmą komiksų knygelės puslapį, kur Betmanas ir Robinas meta ilgą virvę ant kažkokio pastato šono. Vieną dieną, nusprendžia Čarlis, jis išmoks skaityti. Tada jis sugebės perskaityti pasakojimą. Jis pajunta ranką ant peties ir pakelia akis. Kabalda. Ištiesęs ant grandinėlės kabantį bronzinį skritulėlį laiko taip, kad jis sukiotųsi ir atspindėtų šviesą.

— Imk, — taria jis gergždžiu balsu, meta daikčiuką Čarliui ant kelių ir nušlubčioja į šalį…

Anksčiau niekada apie tai negalvojau, bet jis pasielgė gražiai. Kodėl? Na, bet taip prisimenu tą metą — iki šiol dar nieko taip aiškiai, su visomis smulkmenomis neprisiminiau. Įspūdis toks, lyg žiūrėčiau pro virtuvės langą, kai apyaušrio šviesa vis dar pilka. Nuo to laiko toli pažengiau, ir už visa tai esu skolingas dr. Strausui, profesoriui Nemurui ir kitiems iš Bikmano universiteto. Bet kaip dabar turi jaustis Frankas ir Kabalda matydami, koks aš pasikeitęs?

Balandžio 22 d. — Žmonės kepykloje keičiasi. Jie mane ignoruoja, bet tai dar ne viskas. Jaučiu jų priešiškumą. Doneris ėmėsi žygių, kad mane priimtų į kepėjų profsąjungą, ir dar kartą padidino man atlyginimą. Šlykščiausia, kad nebepatiriu jokio malonumo, nes kiti jaučia man pagiežą. Iš dalies negaliu jų smerkti. Jie nesupranta, kas man atsitiko, o aš negaliu jiems pasakoti. Žmonės nesididžiuoja manimi, kaip tikėjausi — toli gražu.

Vis dėlto man reikia su kuo nors kalbėtis. Pakviesiu panelę Kinian rytoj vakare į kiną atšvęsti mano padidėjusios algos. Jei tik užteks drąsos.

Balandžio 24 d. — Pagaliau profesorius Nemuras sutiko su dr. Strausu ir manimi, kad man neįmanoma visko užrašinėti, jeigu žinau, kad laboratorijos darbuotojai iškart tai skaitys. Stengiausi kuo atviriau apie viską rašyti, nesvarbu, apie kuriuos žmones kalbėdamas, bet kai kuriuos dalykus galiu išdėstyti popieriuje tik tada, jeigu laikysiu juos paslaptyje — bent jau kurį laiką.

Dabar man leista pasilaikyti kai kuriuos iš šių asmeniškesnių įrašų, bet prieš pateikiant galutinę ataskaitą Velbergo fondui profesorius Nemuras viską perskaitys ir nuspręs, kuri dalis turi būti paviešinta.

Tai, kas šiandien nutiko laboratorijoje, mane labai nuliūdino.

Pavakare užsukau į skyrių paklausti dr. Strauso arba profesoriaus Nemuro, ar galiu pakviesti panelę Kinian į kiną, bet nespėjęs pabelsti išgirdau juos besiginčijant tarpusavyje. Man nederėjo likti, bet sunku atsikratyti įpročio klausytis, kadangi žmonės visuomet kalbėdavo ir elgdavosi taip, tarsi manęs visai nebūtų — tartum jiems nerūpėtų, ką aš nugirsiu.

Išgirdau kažką trenkiant per rašomąjį stalą, paskui profesorių Nemurą šaukiant:

— Aš jau informavau suvažiavimo organizacinį komitetą, kad mes skaitysime pranešimą Čikagoje.

Tada išgirdau dr. Strauso balsą:

— Bet tu darai klaidą, Haroldai. Po šešių savaičių bus dar per anksti. Jis vis dar keičiasi.

Paskui vėl kalbėjo Nemuras:

— Kol kas mes teisingai numatėme, kaip viskas klostysis, turime teisę daryti preliminarų pranešimą. Sakau tau, Džėjau: nėra ko bijoti. Mums pasisekė. Tai akivaizdu. Dabar negali įvykti nieko bloga.

Strausas:

— Tai pernelyg svarbu mums visiems, kad keltume į viešumą anksčiau laiko. Tu imiesi atsakomybės…

Nemuras:

— Užmiršti, kad esu šio projekto vadovas.

Strausas:

— O tu užmiršti, kad tu ne vienintelis rizikuoji reputacija. Jeigu dabar kelsime per daug pretenzijų, visa mūsų hipotezė sulauks kritikos.

Nemuras:

— Aš nebebijau regresijos. Viską patikrinau ir pertikrinau. Preliminarus pranešimas nepakenks. Esu įsitikinęs, kad dabar negali įvykti nieko bloga.

Šitaip tęsėsi ginčas. Strausas teigė, kad Nemuras taikosi į Holstono koledžo psichologijos katedros vedėjo kėdę, o Nemuras įrodinėjo, girdi, Strausas siekia pelnyti šlovę iš jo paties psichologijos tyrimų. Strausas atsakė, kad projekte neurochirurgijos ir fermentų injekcijos metodai suvaidino tokį pat svarbų vaidmenį kaip Nemuro teorijos, ir kad ateis laikas, kai tūkstančiai neurochirurgų visame pasaulyje naudos jo metodus, bet tada Nemuras jam priminė, kad tie nauji metodai niekada nebūtų atsiradę, jeigu ne originali jo teorija.

Jie vienas kitą negražiai išvadino — oportunistu, ciniku, pesimistu — ir man pasidarė baisu. Staiga suvokiau, kad neturiu teisės toliau stovėti už kabineto durų ir klausytis jiems to nežinant. Gal jiems buvo nė motais, kai buvau visiškas silpnaprotis ir nesupratau, kas darosi, bet dabar, kai pajėgiau suprasti, jie nenorėtų, kad girdėčiau jų ginčą. Nuėjau nesulaukęs vaido pabaigos.

Buvo tamsu, ir aš ilgą laiką ėjau bandydamas susigaudyti, kodėl taip išsigandau. Pirmą kartą aiškiai juos pamačiau — ne dievus ir net ne didvyrius, bet viso labo du žmones, susirūpinusius, kaip išpešti naudos iš savo darbo. Tačiau jeigu Nemuras teisus ir eksperimentas pavyko — koks skirtumas? Darbo — marios, tiek daug planų reikia sukurti.

Palauksiu iki rytojaus ir tada paklausiu, ar galiu vestis panelę Kinian į kiną atšvęsti mano didesnio atlyginimo.

Balandžio 26 d. — Žinau, kad man nereikėtų trintis koledže po užsiėmimų laboratorijoje, bet mane jaudina, kai matau vaikinus ir merginas vaikštinėjančius su knygomis ir girdžiu juos kalbantis apie viską, ką sužino per paskaitas. Gaila, kad negaliu atsisėsti ir gurkšnodamas kavą kalbėtis su jais, kai jie susirenka koledžo valgykloje „Vaza” ginčytis apie knygas, politiką ir idėjas. Mane jaudina, kai girdžiu juos kalbantis apie poeziją, mokslą ir filosofiją — apie Šekspyrą ir Miltoną; apie Niutoną, Einšteiną ir Froidą; apie Platoną, Hegelį ir Kantą bei visas kitas pavardes, kurios skamba mano galvoje lyg didžiuliai bažnyčios varpai.

Kartelis klausausi pokalbių prie staliukų aplinkui ir apsimetu esąs koledžo studentas, nors aš gerokai už juos vyresnis. Nešiojuosi knygų ir pradėjau rūkyti pypkę. Kvaila, bet aš dirbu laboratorijoje, todėl jaučiuosi esąs toks pat universiteto narys kaip ir kiti. Man velniškai nepatinka eiti namo į tą kambarį, kur būnu vienas.

Balandžio 27 d. — „Vazoje” susidraugavau su keliais vaikinais. Jie ginčijosi, ar pats Šekspyras parašė Šekspyro pjeses. Vienas iš vaikinų — storulis prakaituojančiu veidu — sakė, kad visas Šekspyro pjeses parašė Marlou. Bet Lenis, nedidukas vaikis su tamsiais akiniais, netiki tomis kalbomis apie Marlou; pasak jo, visi žino, kad pjeses parašė seras Fransis Bekonas — juk Šekspyras niekada nestudijavo universitete ir negavo išsilavinimo, kuris matyti tose pjesėse. Tada tas su pirmakursio kepuraite pareiškė tualete girdėjęs porą vyrukų kalbantis apie tai, neva iš tikrųjų Šekspyro pjeses parašiusi moteris.

Be to, jie kalbėjosi apie politiką, meną ir Dievą. Ligi tol niekada nebuvau girdėjęs ką nors sakant, kad Dievo galbūt nėra. Tai mane išgąsdino, nes pirmą kartą susimąsčiau, ką reiškia Dievas.

Dabar suprantu: viena iš svarbių priežasčių studijuoti koledže ir gauti išsilavinimą yra ta, kad sužinotum, jog tai, kuo tikėjai visą gyvenimą, yra netiesa, ir kad viskas nėra taip, kaip atrodo iš pažiūros.

Visą laiką, kol jie kalbėjosi ir ginčijosi, jutau, kaip manyje verda jaudulys. Pasirodo, štai ko aš noriu — studijuoti koledže ir klausytis, kaip žmonės kalbasi apie svarbius dalykus.

Didžiąją laisvalaikio dalį dabar leidžiu bibliotekoje — skaitau ir stengiuosi iš knygų kiek įmanoma daugiau įsidėti į galvą. Nepasirinkau kokios konkrečios srities, tiesiog skaitau daug grožinės literatūros — Dostojevskį, Floberą, Dikensą, Hemingvėjų, Folknerį — viską, ką tik randu, stengdamasis nuramdyti nenumalšinamą alkį.

Balandžio 28 d. — Šiąnakt sapne girdėjau mamą, klykiančią ant tėvo ir mokytojos pradinėje mokykloje Nr. 13 (tai buvo pirma mano mokykla prieš perkeliant į Nr. 222)…

„Jis normalus! Jis visai normalus! Jis užaugęs bus kaip kiti. Geresnis už kitus.” Ji bandė kibti nagais į mokytoją, bet tėtis ją laikė. „Vieną dieną jis studijuos koledže. Jis bus didis žmogus” Ji be paliovos šaukė tuos žodžius draskydama nagais tėtį, kad ją paleistų. „Vieną gražią dieną jis lankys koledžą ir bus didis žmogus!”

Mes buvome mokyklos direktoriaus kabinete; daug kas atrodė susigėdęs, bet direktoriaus pavaduotojas šypsojosi pasukęs galvą, kad niekas nematytų.

Mano sapne direktorius buvo su ilga barzda. Jis lakstė po kambarį rodydamas į mane pirštu. „Jis turės lankyti specialią mokyklą. Apgyvendinkit jį Voreno valstybinėje prieglaudoje. Čia jis negali mokytis.”

Tėtis tempė mamą iš direktoriaus kabineto, o ji šaukė ir tuo pat metu verkė. Jos veido nemačiau, bet didelės raudonos jos ašaros vis tiško ant manęs…

Iš ryto sapną prisiminiau, bet tai dar ne viskas. Pro tą miglą prisimenu, kai man buvo šešeri, ir visa tai nutiko. Prieš pat gimstant Normai. Matau mamą — liesą tamsiaplaukę moterį. Ji per greitai kalba ir per daug gestikuliuoja rankomis. Kaip visada jos veidas neryškus. Plaukus ji susukusi į kuodą; pakėlusi ranką per jį patapšnoja, tarsi jai reikėtų įsitikinti, kad jis vis dar ten. Atsimenu, kad ji amžinai lyg koks didelis baltas paukštis purpsėdavo aplink mano tėvą, o jis buvo per sunkus ir pernelyg išvargęs, kad išsisuktų jos priekabių.

Matau, kaip Čarlis atsistojęs virtuvės viduryje žaidžia su savo suktuku — ant virvutės suvertais ryškiaspalviais karoliais ir žiedais. Jis pakelia virvutę viena ranka ir pasuka žiedus — akinamai spindėdami jie sukasi į vieną pusę, paskui į kitą. Čarlis ištisas valandas žiūri į savo žaislą. Nežinau, kas į) jam padarė ir kur sukutis pasidėjo, bet matau, kaip Čarlis apkerėtas stovi ir žiūri, kaip išsisukanti virvutė paleidžia žiedus ratu…

Jinai šaukia ant jo — ne, ji šaukia ant tėvo.

— Niekur jo nevešiu! Nieko jam nėra!

— Rože, nėra prasmės toliau apsimetinėti, kad jam nieko nėra. Tik pažiūrėk į jį, Rože. Jam šešeri, bet jis dar…

— Jis ne silpnaprotis. Jis normalus. Jis bus toks kaip visi.

Tėvas liūdnai žiūri į sūnų su tuo suktuku, o Čarlis šypsosi ir tiesia žaislą jam parodyti, koks jis gražus, kai nepaliaudamas sukasi.

— Mesk jį velniop! — suspinga motina ir staiga išmuša suktuką Čarliui iš rankos. Žaislas trenkiasi į virtuvės grindis.

— Eik žaisti su savo abėcėlės kubeliais!

Čarlis stovi išgąsdintas to netikėto pykčio protrūkio. Jis susigūžia, nes nežino, ką ji darys. Jo kūnas ima tirtėti. Tėvai riejasi, ir jų balsai, sklindantys čia iš vienos, čia iš kitos pusės, ima spausti jį iš vidaus ir sukelia paniką.

— Čarli, eik į tualetą! Nedrįsk privaryti į kelnes!

Jis nori paklusti, bet kojos per minkštos, todėl jis negali pajudėti. Rankos automatiškai pakyla apsiginti nuo smūgių.

— Rože, dėl Dievo meilės — atstok nuo jo! Tu jį mirtinai išgąsdinai. Amžinai taip darai, o vargšas vaikas…

— Tai kodėl man nepadedi? Viską turiu daryti viena. Kasdien bandau jį išmokyti — padėti jam pasivyti kitus. Jis lėtai mąsto, ir tiek. Bet jis gali išmokti kaip ir visi kiti.

— Apgaudinėji save, Rože. Apsimetinėti, kad jis normalus — nesąžininga nei jam, nei mums. Tu uji jį kaip gyvulį, kuris gali išmokti triukų. Kodėl nepalieki jo ramybėje?!

— Noriu, kad jis būtų kaip visi — štai kodėl!

Jiems besiriejant pojūtis Čarlio viduriuose stiprėja. Atrodo, žarnos tuoj sprogs, ir jis žino, kad reikia eiti į tualetą, kaip labai dažnai liepia motina. Bet jis negali eiti. Jam norisi atsitūpti čia, virtuvėje, bet tai negerai, ir jinai už tai jį pers.

Jis nori savo suktuko. Jeigu turės žaislą ir žiūrės, kaip jis be paliovos sukasi, jis įstengs susilaikyti ir nepridirbti į kelnes. Bet suktukas iširęs į gabalus — kai kurie žiedai voliojasi po stalu, kiti — po kriaukle, o virvutė prie viryklės.

Keista: nors jų balsus prisimenu aiškiai, jų veidai vis dar neryškūs, ir aš matau tik bendras apybrėžas. Tėtis stambus, pakumpęs. Motina liesa, greitų judesių. Girdint juos dabar, besiginčijančius prieš daugel metų, man kyla noras jiems surikti: „Pažiūrėkit į jį! Štai ten! Pažvelkit į Čarlį! Jam reikia į tualetą!”

Čarlis atsistoja, suima raudonus languotus marškinius ir juos traukia, kol jie vaidijasi dėl jo. Žodžiai tarp jų kibirkščiuoja pykčio žiežirbas — jam nesuprantamo pykčio ir kaltės.

— Ateinantį rugsėjį jis grįš į tryliktą mokyklą antrus metus į tą pačią klasę.

— Kodėl nenori matyti tiesos? Mokytoja sako, kad jis nesugeba mokytis paprastoje klasėje.

— Ta gyvatė? Galėčiau ir gražiau ją pavadinti. Tegul ji dar kartą prieš mane pasišakoja ir aš padarysiu šį tą daugiau — ne tik parašysiu į švietimo valdybą. Aš iškabinsiu tai šlykščiai šliundrai akis! Čarli, ko čia muistaisi? Eik į tualetą. Eik vienas. Moki eiti.

— Nejaugi nematai — jis nori, kad jį nuvestum. Jam baisu.

— Nesikišk! Jis puikiausiai sugeba nueiti į tualetą pats. Knygoje rašo, tai suteikia pasitikėjimo savimi ir sukelia jausmą, kad kažko pasiekė.

Jį užvaldo siaubas, laukiantis jo tame šaltų plytelių kambaryje. Jis bijo eiti tenai vienas. Jis tiesia į ją rankas ir raudodamas išspaudžia:

— Į tu… tua…

Motina tvoja jam per ištiestus delnus.

— To nebebus, — griežtai sako ji. — Tu jau didelis berniukas. Gali nueiti vienas. Drožk tiesiai į tualetą ir nusismauk kelnes, kaip tave mokiau. Įspėju: jei pridirbsi į kelnes, išpersiu kailį. Dabar vos ne juntu, kaip jo žarnos tempiasi, mazgosi jiedviem bestovint šalia jo ir žiūrint, ką jis darys. Jo šniurkščiojimas virsta tylia rauda, kai jis staiga nebeįstengia valdytis. Raudodamas užsidengia veidą delnais ir apsivaro.

Švelnu, šilta, ir jis pajunta palengvėjimą, sumišusį su baime. Šis pojūtis jo, bet motina kaip visuomet atims jį iš jo. Atims ir pasiliks sau. Ir išvanos kailį. Ji artinasi prie jo spiegdama, kad jis blogas vaikas, ir Čarlis bėga pagalbos pas tėvą.

Staiga prisimenu: jos vardas Rožė, jo — Matas. Keista, kad buvau užmiršęs tėvų vardus. O Norma? Keista, kad seniai apie juos visus negalvojau. Norėčiau dabar matyti Mato veidą, žinoti, ką jis galvojo tą akimirką. Teprisimenu, kad jai pradėjus mane perti Matas Gordonas apsisuko ir išėjo iš buto.

Gaila, kad taip neryškiai matau jų veidus.

POKYČIŲ DIENYNAS. ĮRAŠAS Nr. 11

Gegužės 1 d. — Kodėl aš niekada nepastebėjau, kokia graži Alisa Kinian? Rudos jos akys švelnios it balandės, purūs rusvi plaukai krinta iki duobutės kakle. Kai ji šypsosi, atrodo, kad papūtė sodrias lūpas.

Mudu nuėjome į kiną, paskui vakarienės. Pirmo filmo beveik nemačiau, nes jos artumas mane trikdė. Du kartus nuoga jos ranka palietė ant porankio gulinčią manąją, ir abusyk atitraukiau ją iš baimės, kad ji supyks. Galvoje sukosi vienintelė mintis: kad švelni jos oda vos už kelių centimetrų nuo manęs. Paskui priekyje už dviejų eilių nuo mūsų pamačiau jaunuolį, apsikabinusį savo merginą, ir man kilo noras apkabinti panelę Kinian. Ta mintis buvo baisi. Bet jeigu padarysiu viską lėtai… pirma uždėsiu ant jos kėdės atkaltės ranką… paslinksiu ją… centimetras po centimetro… kol ji atsidurs prie pat jos pečių ir sprando… tartum atsitiktinai…

Neišdrįsau.

Visa, ką įstengiau — padėti alkūnę ant jos kėdės atlošo, bet tada teko keisti padėtį, kad nusišluostyčiau prakaitą nuo veido ir sprando.

Kartą ji koja netyčia perbraukė man per blauzdą.

Sėdėjimas tapo tokia kančia — ir toks skausmingas — kad prisiverčiau nukreipti mintis nuo jos kitur. Pirmas filmas buvo apie karą; pamačiau tik pabaigą: kareivis grįžta į Europą ir veda moterį, išgelbėjusią jam gyvybę. Antras filmas mane sudomino. Jis buvo psichologinis, apie vyrą ir moterį. Nors juodu iš pažiūros įsimylėję, vienas kitą tiesiog gniuždo. Iš visko matyti, kad vyras ketina nužudyti žmoną, bet paskutinę akimirką ji susapnavusi košmarą surinka, ir jis prisimena kai ką, kas jam nutiko vaikystėje. Tas netikėtas prisiminimas jam parodo, kad iš tikrųjų neapykantą jis jaučia ne žmonai, o ištvirkusiai guvernantei, nes ji varydavo jam siaubą baisiais pasakojimais ir išugdė ydingą asmenybę. Padaręs šį atradimą jis iš susijaudinimo džiugiai sušunka ir pažadina žmoną. Vyras ją apkabina, ir galima suprasti, kad visos jo bėdos išsisprendė. Filmas buvo prastas, banalus, ir aš tikriausiai parodžiau supykęs, nes Alisa paklausė, kas ne taip.

— Melas, — paaiškinau mudviem einant į vestibiulį. — Taip tiesiog nebūna.

— Žinoma, nebūna, — nusijuokė ji. — Čia juk fantazijos pasaulis.

— O ne, čia ne atsakymas! — nenusileidau aš. — Net fantazijos pasaulyje turi būti taisyklių. Atskiros dalys turi būti nuoseklios ir derėti viena prie kitos. Tokie filmai — melas. Dalys čia sujungtos dirbtinai, nes scenaristas, režisierius ar dar kas norėjo įkišti kažką, kas čia visai nederėjo. Todėl jauti, kad viskas ne taip.

Mums einant akinamai nušviesta „Times” aikšte ji mąsliai pažvelgė į mane.

— Tu sparčiai darai pažangą.

— Aš sumišęs. Nebesusigaudau, ką žinau.

— Bala nematė, — atsakė Alisa. — Svarbiausia, kad pradedi viską matyti ir suprasti.

Ji mostelėjo ranka, kad aprėptų visas neono šviesas ir visą spindesį aplinkui. Mes priėjome 7-ąjį prospektą.

— Ui pradedi įžvelgti, kas slypi po paviršiumi. Tavo žodžiai, kad atskiros dalys turi viena prie kitos derėti, buvo gana taikli įžvalga.

— Liaukis. Nejaučiu, kad ko nors būčiau pasiekęs. Nesuprantu nei savęs, nei savo praeities. Net nežinau, kas mano tėvai ar kaip jie atrodo. Ar žinai — kai prieš akis šmėsteli prisiminimas ar juos susapnuoju, jų veidai — tik dėmė? O aš noriu matyti jų išraiškas. Negaliu suprasti, kas darosi, jei nematysiu jų veidų…

— Nurimk, Čarli.

Žmonės jau atsigręžę į mus spoksojo. Ji įsikibo man į parankę ir prisitraukė arčiau, kad aptramdytų.

— Turėk kantrybės. Nepamiršk: per kelias savaites tu pasiekei tiek, kiek kiti per visą gyvenimą. Tu nelyginant didžiulė kempinė, gerianti į save žinias. Netrukus tu imsi įžvelgti ryšius tarp visa ko, pamatysi, kaip tarpusavyje susiję atskirų mokslų pasauliai. Visi lygmenys, Čarli, yra lyg milžiniškų kopėčių pakopos. Tu lipsi jomis vis aukščiau ir pamatysi vis daugiau tave supančio pasaulio.

Mes įėjome į savitarnos valgyklą 45-ojoje gatvėje ir pasiėmėme padėklus. Alisa pakiliai kalbėjo toliau:

— Paprasti žmonės mato tik truputį. Jie nedaug ką gali pakeisti ar pasiekti didesnių aukštumų, negu jau pasiekė, bet tu esi genijus. Tu kopsi vis aukščiau, matysi vis daugiau. Ir sulig kiekvienu žingsniu tau atsivers pasauliai, kuriuos egzistuojant tu nė nenumanei.

Eilėje stovintys žmonės, kurie ją girdėjo, atsisuko ir įsistebeilijo į mane, bet ji nuleido halsą tik tada, kai niuktelėjau jai liautis.

— Aš tik meldžiu Dievo, — sušnabždėjo ji, — kad tau netektų patirti skausmo.

Po tų jos žodžių kurį laiką nežinojau, ką sakyti. Užsisakėme patiekalus, nusinešėme ant staliuko ir valgėme nesikalbėdami. Tas tylėjimas ėmė mane nervinti. Supratau, ko ji baiminasi, todėl apie tai pajuokavau.

— Kodėl turėčiau patirti skausmą? Blogiau, negu buvo anksčiau, man negali būti. Net Aldženonas vis dar protingas — sakysi, ne? Kol jis puikiai laikosi, mano popieriai irgi geri.

Ji žaidė peiliu įmygdama apvalias duobutes sviesto gumulėlyje, ir tie judesiai mane hipnotizavo.

— Be to, — pridūriau, — kai ką nugirdau. Profesorius Nemuras ir daktaras Strausas ginčijosi, ir Nemuras pasakė esąs įsitikinęs, kad nieko bloga nutikti negali.

— Tikiuosi, — atsakė ji. — Nenumanai, kaip aš bijojau, kad kas nors nepavyks. Jaučiuosi esanti iš dalies už viską atsakinga.

Pamačiusi, kad spoksau į peilį, rūpestingai padėjo jį šalia lėkštės.

— Jeigu ne tu, niekados nebūčiau to daręs, — tariau.

Alisa nusijuokė, ir mane nukrėtė šiurpas. Tada pamačiau, kad jos akys — šviesiai rudos. Ji iškart nudelbė žvilgsnį į staltiesę ir išraudo.

— Ačiū, Čarli, — tarė ir suėmė mano delną.

Dar niekad gyvenime niekas man nebuvo to daręs, todėl įgavau drąsos. Nepaleisdamas jos rankos palinkau į priekį ir pats nepajutau, kaip man išsprūdo:

— Tu man labai patinki.

Tai pasakęs išsigandau, kad ji nusijuoks, bet ji linktelėjo galvą ir nusišypsojo.

— Tu irgi man patinki, Čarli.

— Bet tai daugiau negu simpatija. Norėjau pasakyti… velnias! Nežinau, ką norėjau pasakyti.

Žinojau, kad raustu, nežinojau, į kurią pusę žiūrėti ir ką daryti su rankomis. Man iškrito šakutė, o lenkdamasis jos pakelti apverčiau stiklinę su vandeniu, ir jis išsiliejo jai ant suknelės. Staiga vėl tapau nerangus ir nevikrus, o kai bandžiau atsiprašyti, pajutau, kad liežuvis nebeapsiverčia burnoje.

— Nieko baisaus, Čarli, — bandė raminti ji. — Čia tik vanduo. Nėra reikalo šitaip nerimauti.

Važiuodami namo taksi ilgai tylėjome, paskui ji padėjo rankinę, pataisė mano kaklaraištį ir nosinę, kyšančią iš švarko kišenės.

— Šįvakar buvai labai nusiminęs, Čarli.

— Jaučiuosi kvailai.

— Tu nusiminei, nes ėmiau kalbėti apie tavo jausmus, ir tu susidrovėjai.

— Klysti. Man neduoda ramybės tai, kad nesugebu žodžiais išreikšti, ką jaučiu.

— Tie jausmai tau nepažįstami. Ne viską būtina… išreikšti žodžiais.

Pasislinkau arčiau ir norėjau vėl suimti jos ranką, bet ji pasitraukė nuo manęs.

— Ne, Čarli, nemanau, kad tau tai gerai. Aš tave sutrikdžiau, ir tas gali turėti neigiamą poveikį.

Jos atstumtas pasijutau nesmagiai ir tuo pat metu kvailai. Užpykęs ant savęs pasislinkau atgal į savo sėdynės pusę ir įsmeigiau akis pro langą. Nekenčiau jos, kaip dar nebuvau nekentęs nieko — už tuos nerūpestingus atsakymus ir motinišką rūpestį. Norėjau skelti jai antausį, priversti šliaužioti, o paskui apkabinti ir bučiuoti.

— Čarli, atsiprašau, jei tave nuliūdinau.

— Bala nematė.

— Bet tu privalai suprasti, kas vyksta.

— Aš suprantu, — atsakiau, — ir mieliau apie tai nekalbėčiau.

Kai taksi privažiavo jos daugiabutį 77-ojoje gatvėje, jaučiausi baisiai nelaimingas.

— Klausyk, — tarė ji. — Dėl visko kalta aš. Man nereikėjo su tavim matytis šį vakarą.

— Taip, dabar tai suprantu.

— Turėjau galvoje, mes neturime teisės suteikti tiems dalykams asmeninį… emocinį pobūdį. Tu turi labai daug nuveikti. Aš neturiu teisės šiuo metu įžengti į tavo gyvenimą.

— Dėl to turėčiau nerimauti aš, ar ne?

— Tu? Čia jau nebe tavo asmeninis reikalas, Čarli. Dabar tu turi įsipareigojimų — ne tik profesoriui Nemurui ir daktarui Strausui, bet ir milijonams, kurie galbūt žengs tavo pėdomis.

Kuo daugiau ji šitaip kalbėjo, tuo prasčiau jaučiausi. Ji prikišamai parodė, koks nerangus esu, kaip nežinau, ką dera sakyti ir daryti. Jos akimis žiūrint buvau siaubingas klaidas darantis paauglys, ir ji mėgino nuraminti neužgaudama mano jausmų.

Mums stovint prie jos buto durų, ji atsigręžė ir man nusišypsojo, tad jau pamaniau, kad pakvies mane užeiti, bet ji tik sukuždėjo:

— Labanakt, Čarli. Ačiū už nuostabų vakarą.

Norėjau atsisveikindamas ją pabučiuoti. Jau anksčiau dėl to nerimavau. Moteris juk tikisi, kad ją pabučiuosi? Mano skaitytuose romanuose ir matytuose filmuose vyras žengia pirmą žingsnį. Išvakarėse nusprendžiau, kad ją pabučiuosiu, bet dabar vis galvojau: o kas, jeigu ji mane atstums?

Priėjau arčiau ir norėjau uždėti rankas jai ant pečių, bet Alisa sureagavo greičiau. Ji sustabdė suimdama mano ranką.

— Geriau atsisveikinkime šitaip, Čarli. Mes negalime leisti, kad mūsų santykiai taptų asmeniniai. Per anksti.

Man nespėjus paprieštarauti ar paklausti, ką ji turi galvoje sakydama „per anksti”, ji pasuko pro duris.

— Labos nakties, Čarli, ir dar kartą ačiū už nuostabų… už nuostabiai praleistą laiką.

Ir uždarė duris.

Siutau ant jos, savęs, viso pasaulio, bet kol parsigavau namo, supratau, kad ji teisi. Dabar nežinau — ar ji man neabejinga, ar tik stengėsi būti man gera. Ką ji galėjo manyje įžvelgti? Labai nesmagu tai, kad nieko panašaus anksčiau nebuvau patyręs. Kaip žmogus išmoksta elgtis su kitu žmogumi? Kaip vyras išmoksta elgtis su moterimi?

Knygos menkai tepadeda.

Bet kitą kartą atsisveikindamas ją pabučiuosiu.

Gegužės 3 d. — Be kita ko, mane trikdo, kad iškilus kažkokiems dalykams iš praeities, niekada gerai nežinau, ar viskas iš tikrųjų taip buvo — gal taip tik atrodė tuo metu, o gal aš viską prasimanau. Esu panašus į žmogų, kuris visą gyvenimą snūduriavo, o dabar bando išsiaiškinti, koks buvo prieš atsibusdamas. Viskas atrodo keistai — lyg sulėtintame filme ir neryšku.

Šiąnakt sapnavau košmarą, o pabudęs kai ką prisiminiau.

Pradėsiu nuo košmaro: bėgu ilgu koridoriumi ir beveik nieko nematau nuo sūkuriuojančių dulkių. Kartais bėgu į priekį, paskui pakylu į orą, apsisuku ir bėgu atgal, bet man baisu, nes kažką slepiu kišenėje. Nežinau, koks tas daiktas ar kur jį gavau, bet žinau, kad jį nori iš manęs atimti, ir tai mane baugina.

Siena griūva, ir staiga pasirodo rudaplaukė mergina, ištiesusi į mane rankas. Jos veidas — kaukė be jokios išraiškos. Ji apkabina mane, bučiuoja ir glosto. Noriu ją stipriai prisiglausti, bet bijau. Kuo daugiau ji mane glostinėja, tuo labiau išsigąstu, nes žinau, kad šiukštu negaliu liesti jokios mergaitės. Kai ji ima visu kūnu trintis į mane, pajuntu viduje keistai kunkuliuojant, tvinksint ir man pasidaro šilta. Bet pakėlęs akis pamatau jos rankose kruviną peilį.

Pasileidžiu bėgti ir bandau šaukti, bet iš burnos neištrūksta joks garsas, o mano kišenės tuščios. Nežinau, ką pamečiau, ar kodėl slėpiau tą daiktą. Žinau tik, kad jo nebeturiu, o mano rankos irgi kruvinos.

Pabudęs pagalvojau apie Alisą, ir mane apėmė ta pati panika kaip sapne. Ko aš bijau? Tai turi kažką bendra su peiliu.

Išgėriau puodelį kavos, surūkiau cigaretę. Kaip gyvas nebuvau sapnavęs nieko panašaus ir žinau, kad jis susijęs su tuo vakaru, praleistu su Alisa. Aš pradėjau kitaip apie ją galvoti.

Vis dar sunku laisvai asocijuoti, nes sunku nekontroliuoti savo minčių eigos… atverti protą ir leisti į jį lįsti viskam kas tik pakliūva… mintys ima kunkuliuoti, veržtis į paviršių lyg burbulinėje vonioje… moteris turškiasi vonioje… mergaitė… Norma maudosi… aš žiūriu pro rakto skylutę… o kai ji išlipa iš vonios šluostytis, pamatau, kad jos kūnas kitoks negu mano. Jai kažko trūksta.

Bėgu koridoriumi… kažkas mane vejasi… ne žmogus… tik didžiulis žvilgantis virtuvinis peilis… man baisu, aš šaukiu, bet nepasigirsta jokio garso, nes man perpjauta gerklė ir iš jos bėga kraujas…

— Mama, Čarlis žiūri į mane pro rakto skylutę…

Kodėl ji kitokia? Kas jai atsitiko?., kraujas… jis bėga… tamsus sandėliukas…

Trys aklos pelės… trys aklos pelės,

Žiūrėkit, kaip jos bėga! Žiūrėkit, kaip jos bėga!

Jos visos valstiečio žmoną vejas,

Mat ji uodegas joms duonriekiu nurėžė.

Ar kada regėjot tokį dalyką:

Trys… aklos pelės… lekia ir cypia?

Čarlis vienas virtuvėje ankstų rytą. Visi kiti dar miega, ir jis linksmai žaidžia su savo suktuku. Berniukui pasilenkus ištrūksta viena marškinių saga ir nurieda virtuvės linoleumu, išmargintu įmantriu linijų raštu. Saga rieda link vonios, jis seka iš paskos, bet pameta ją iš akių. Kur ta saga? Jis įeina į vonią jos ieškoti. Kambaryje stovi spinta su skalbinių pintine, jam patinka išimti iš jos visus drabužius ir juos apžiūrinėti. Tėvo apdarus, motinos… ir Normos sukneles. Jis norėtų jomis apsirengti ir apsimesti esąs Norma, bet kartą, kai taip padarė, motina įkrėtė jam rykščių. Šitoje skalbinių pintinėje jis randa Normos apatinius su prikepusiu krauju. Ką bloga ji padarė? Jį apima siaubas. Tas, kuris tai padarė, gali ateiti ieškoti jo…

Kodėl toks vaikystės prisiminimas taip ryškiai užsifiksavo ir kodėl jis dabar mane baugina? Gal dėl mano jausmų Alisai?

Dabar apie tai galvodamas suprantu, kodėl mane mokė laikytis toliau nuo moterų. Padariau negerai išsakęs savo jausmus Alisai. Neturėjau teisės galvoti apie moterį taip — man per anksti.

Bet net rašant šiuos žodžius kažkas manyje man rėkia, kad čia ne viskas. Aš esu žmogus. Aš buvau kažkas prieš tai, kai mane operavo chirurgas. Ir aš turiu ką nors mylėti.

Gegužės 8 d. — Net dabar, kai sužinojau, kas darosi ponui Doneriui už nugaros, man sunku patikėti. Pirmiausia pastebėjau, kad kažkas ne taip, prieš dvi dienas, tuo metu, kai būna daugiausia pirkėjų. Kabalda už prekystalio pakavo gimtadienio tortą vienam iš nuolatinių mūsų klientų. Tas tortas kainuoja 3 dolerius ir 95 centus. Bet kai Kabalda surinko skaičius, kasos aparatas parodė vienu doleriu mažiau. Jau norėjau sakyti, kad apsiriko, bet veidrodyje už prekystalio pamačiau, kad pirkėjas pamerkė akį ir nusišypsojo, o Kabalda nusišypsojo jam. O kai vyras pasiėmė grąžą, pamačiau sutviskant didelę sidabrinę monetą, likusią Kabaldos delne. Jo pirštai iškart susigniaužė, ir greitu judesiu jis įsikišo pusės dolerio monetą į kišenę.

— Čarli, — paklausė moteris už manęs, — ar dar yra tų eklerų?

— Einu pažiūrėti į sandėlį.

Apsidžiaugiau, kad mane atitraukė, nes gavau laiko pagalvoti apie tai, ką mačiau. Akivaizdu, kad Kabalda neapsiriko. Jis tyčia paėmė mažiau pinigų iš pirkėjo, ir juodu vienas kitą suprato be žodžių.

Visas suglebęs atsišliejau sienos nežinodamas, ką daryti. Kabalda dirbo pas poną Donerį daugiau kaip penkiolika metų. Doneris — jis visuomet elgdavosi su savo darbininkais kaip su artimais draugais ar net giminaičiais — ne kartą kvietė Kabaldą su šeima pas save vakarienės. Jis dažnai palikdavo Kabaldą vadovauti kepyklai, kai turėdavo išvykti, ir aš esu girdėjęs, kaip Doneris duodavo jam pinigų sumokėti už žmonos gydymąsi ligoninėje.

Negalėjau patikėti, kad kas nors galėtų vogti iš tokio žmogaus. Turėjo būti koks kitas aiškinimas. Akivaizdu, kad Kabalda išmušė aparate ne tą sumą, o pusė dolerio buvo arbatpinigiai. Arba gal ponas Doneris turi kokį ypatingą sandorį su šiuo pirkėju, nuolat perkančiu kreminius tortus. Nieku gyvu nepatikėsiu, kad Kabalda vagia. Jis visada būdavo man toks geras.

Aš nebenorėjau žinoti, kaip yra iš tikrųjų. Atnešęs eklerus ir rūšiuodamas pyragaičius, bandeles ir tortus stengiausi nežiūrėti į kasos aparatą.

Bet kai įėjo nedidelė rudaplaukė moteris — jinai visada įgnybdavo man į žandą ir juokaudavo rasianti man merginą — prisiminiau, kad ji dažniausiai pasirodo, kai Doneris išeina pietauti, ir už prekystalio stovi Kabalda. Šis dažnai siųsdavo mane nešti užsakytus kepinius jai į namus.

Mintyse nesąmoningai suskaičiavau sumą už pirkinius — 4 doleriai ir 53 centai — bet nusisukau, kad nepamatyčiau, kiek Kabalda išmušė aparate. Norėjau žinoti tiesą, bet bijojau to, ką galiu sužinoti.

— Du doleriai ir keturiasdešimt penki centai, ponia Viler, — tarė jis.

Skimbtelėjo kasos aparatas. Cingtelėjo skaičiuojama grąža. Dunktelėjo uždaromas kasos aparato stalčius.

— Ačiū, ponia Viler.

Pasisukau ir dar spėjau pamatyti, kaip jis įkiša ranką į kišenę, ir tyliai barkšteli monetos.

Kiek kartų jis siuntė mane pristatyti jai pirkinių ir paimdavo iš jos mažiau, negu turėjo, kad paskui juodu galėtų pasidalyti skirtumą? Nejaugi visus tuos metus jis išnaudojo mane kaip tarpininką, padedantį jam vogti?

Negalėjau atitraukti akių nuo šlempinančio už prekystalio Kabaldos; iš po popierinės kepurės jam žliaugė prakaitas. Jis atrodė žvaliai ir geraširdiškai nusiteikęs, bet kai pakėlė akis ir sugavo mano žvilgsnį, susiraukė ir nusisuko.

Man norėjosi jam užvožti. Knietėjo prieiti už prekystalio ir trenkti į snukį. Neatsimenu kada nors taip nekentęs žmogaus, bet šįryt Kabaldos nekenčiau visa širdimi.

Nepadėjo, kad visa tai išliejau popieriuje savo tyliame kambaryje. Kaskart, kai galvoju, kaip Kabalda vagia iš pono Donerio, man norisi ką nors sudaužyti. Laimė, vargu ar aš gebu smurtauti. Man rodos, per savo gyvenimą nesu niekam sudavęs.

Bet vis tiek turiu nuspręsti, ką daryti. Pasakyti Doneriui, kad darbuotojas, kuriuo jis pasitiki, visus tuos metus iš jo vogė? Kabalda viską neigs, o aš niekaip neįrodysiu, kad tai tiesa. Ir kaip tai paveiks poną Donerį? Nežinau, ką daryti.

Gegužės 9 d. — Negaliu užmigti. Tai, ką mačiau, mane smarkiai paveikė. Esu pernelyg daug skolingas ponui Doneriui, kad stovėčiau ir iš šalies žiūrėčiau, kaip jį šitaip įžūliai apiplėšinėja. Tylėdamas nusikalsčiau taip pat kaip Kabalda. Tačiau ar man reikia jį įskųsti? Labiausiai man neduoda ramybės tai, kad siųsdamas mane pristatyti kepinių jis išnaudojo mane ir aš padėjau jam vogti iš Donerio. Pats to nežinojau, taigi neturėjau su tuo nieko bendra ir nesu kaltas. Bet dabar, kai žinau, tylėdamas tampu ne mažiau kaltas negu jis.

Tačiau Kabalda — mano bendradarbis. Turi tris vaikus. Ką jis darys, jeigu Doneris išmes jį iš darbo? Kito jis gali negauti — juolab su ta šluba koja.

Ar man reikia dėl to nerimauti?

Kas yra dora? Ironiška: nors esu labai protingas, tai nepadeda man atsakyti į tokį klausimą.

Gegužės 10 d. — Paklausiau apie tai profesoriaus Nemuro. Jis teigia, kad esu nekaltas liudytojas ir man nėra reikalo veltis į nemalonumus. Rodos, jam visai nerūpi tas faktas, kad mane išnaudojo kaip tarpininką. Pasak jo, jeigu tuo metu nesupratau, kas darosi — tai neturi reikšmės. Mano kaltės nė kiek ne daugiau negu peilio, su kuriuo kažkas kažkam įdūrė, ar automobilio, patekusio į avariją.

— Bet aš juk nesu negyvas daiktas, — ginčijausi aš. — Aš esu žmogus.

Iš pradžių jis sumišo, bet paskui nusijuokė.

— Be abejo, Čarli. Bet aš kalbėjau ne apie dabartį. Tarėjau omenyje tai, kas buvo prieš operaciją.

Patenkintas savimi, pasipūtęs — man norėjosi užvožti ir jam.

— Prieš operaciją irgi buvau žmogus. Jei kartais užmiršote…

— Žinoma, Čarli. Nesuprask klaidingai. Bet tada buvo kitaip…

Tuomet jis prisiminė turįs laboratorijoje patikrinti kažkokias diagramas.

Per mūsų psichoanalizės sesijas dr. Strausas šneka mažai, bet šiandien, kai užvedžiau apie tai kalbą, jis pasakė, kad papasakoti ponui Doneriui — mano moralinė pareiga. Bet kuo daugiau apie tai galvojau, tuo sudėtingiau viskas atrodė. Katras iš jų teisus, turėjo nuspręsti trečias, o vienintelis žmogus, kuris man atėjo į galvą, buvo Alisa. Galop pusę vienuolikos nebeištvėriau. Tris kartus surinkau jos numerį, bet kassyk padėjau ragelį dar neatsiliepus, bet po ketvirto mėginimo man pavyko sulaukti, kol išgirdau jos balsą.

Iš pradžių ji pasakė, kad vargu ar su manim susitiks, bet aš maldavau ją pasimatyti valgykloje, kur kartu vakarieniavome.

— Gerbiu tave — tu visada duodavai man gerų patarimų.

Ji vis dar dvejojo, tad aš prisispyriau:

— Privalai man padėti. Tu juk iš dalies už viską atsakinga — pati sakei. Jei ne tu, net nebūčiau leidęsis operuojamas. Taigi dabar negali imti ir numoti į mane ranka.

Matyt, ji pajuto, kaip man svarbu, nes sutiko pasimatyti. Padėjau ragelį ir ilgai žiūrėjau į telefono aparatą. Kodėl man taip svarbu žinoti, ką jinai mano, ką jaučia? Daugiau negu metus suaugusiųjų mokymo centre man svarbu buvo viena — jai įtikti. Gal daugiausia dėl to aš ir sutikau būti operuojamas?

Vaikštinėjau priešais savitarnos valgyklą, kol policininkas ėmė įtariai į mane dėbčioti. Paskui nuėjau į vidų ir nusipirkau puodelį kavos. Laimė, stalelis, prie kurio sėdėjome aną kartą, buvo laisvas. Ji susipras ieškoti manęs prie jo.

Alisa pamatė mane ir pamojo ranka, bet prieš prieidama prie stalelio sustojo prie prekystalio kavos. Ji nusišypsojo, ir supratau: todėl, kad pasirinkau tą patį stalelį. Kvailas, romantiškas gestas.

— Žinau, kad metas vėlus, — atsiprašiau, — bet prisiekiu: aš ėjau iš proto. Turėjau su tavim pasikalbėti.

Ji gurkšnodama kavą tylomis klausėsi mano aiškinimo, kaip sužinojau apie Kabaldos apgaulę, savo paties reakciją ir prieštaringus patarimus, kuriuos gavau laboratorijoje. Man baigus, ji atsilošė ir papurtė galvą.

— Čarli, tu mane stulbini. Kai kuriais atžvilgiais tu taip toli pažengęs, tačiau kai reikia apsispręsti, vis dar esi vaikas. Negaliu spręsti už tave, Čarli. Atsakymo nerasi knygose — ar kreipęsis į kitus. Nebent norėtum likti vaikas iki gyvenimo galo. Turi rasti atsakymą savyje — pajusti, kaip pasielgti būtų teisinga. Čarli, privalai išmokti pasikliauti savimi.

Iš pradžių jos paskaita mane suerzino, bet staiga pamačiau, kokia ji logiška.

— Nori pasakyti — aš pats turiu nuspręsti?

Ji pritariamai linktelėjo.

— Tiesą sakant, — atsakiau, — dabar, kai apie tai galvoju, man rodos, jau kai ką nusprendžiau! Manau, neteisūs abu — ir Nemuras, ir Strausas!

Ji stebėjo mane — įdėmiai, susijaudinusi.

— Kažkas su tavim darosi, Čarli. Gaila, kad nematai savo veido.

— Velniai rautų — tu teisi. Kažkas iš tiesų darosi! Man prieš akis kabojo dūmų debesis, o tu vieną kartą pūstelėjai, ir jis nuplaukė į šalį. Paprasta mintis. Pasikliauti savimi. Bet anksčiau ji niekada neatėjo man į galvą.

— Čarli, tu nuostabus!

Sučiupau jos ranką ir nepaleidau.

— Ne, tai tu nuostabi! Ui palietei man akis, ir aš praregėjau.

Ji išraudo ir ištraukė ranką.

— Kai aną kartą buvome čia, — tariau, — pasakiau tau, kad man patinki. Reikėjo pasikliauti savimi ir pasakyti, kad myliu tave.

— Nereikia, Čarli. Per anksti.

— Per anksti?! — sušukau. — Taip sakei ir aną kartą. Kodėl per anksti?

— Ša… Truputį palauk, Čarli. Baik mokslus. Žiūrėk, kur jie tave nuves. Tu keitiesi pernelyg greitai.

— Na ir kas?! Mano jausmai tau nepasikeis dėl to, kad tampu protingas. Aš tik mylėsiu tave stipriau.

— Bet tu keitiesi ir emociškai. Keista, tačiau aš esu pirma moteris, kurią tu iš tikro pastebi — šiuo požiūriu. Iki šiol buvau tavo mokytoja — žmogus, į kurį kreipiesi pagalbos ir patarimo. Taigi nenuostabu, kad manai, jog myli mane. Susitikinėk su kitomis moterimis. Duok sau daugiau laiko.

— Tu nori pasakyti, kad berniukai visada įsimyli savo mokytojas ir kad emociškai aš vis dar mažas vaikas.

— Tu iškreipi mano žodžius. Ne, aš nelaikau tavęs mažu vaiku.

— Tada emociškai atsilikusiu.

— Ne.

— Tada kodėl?

— Čarli, nespausk manęs. Aš nežinau. Jau dabar tu mane pranoksti intelekto požiūriu. Praeis dar keli mėnesiai, o gal tik savaitės, ir tu tapsi kitokiu žmogumi. Kai subręsi intelekto požiūriu, galbūt mes nebegalėsime bendrauti. O kai subręsi emociškai, galbūt manęs nė nenorėsi. Aš turiu galvoti ir apie save, Čarli. Pagyvenkim ir pažiūrėkim. Turėk kantrybės.

Jos žodžiai buvo logiški, bet aš neketinau klausytis.

— Aną kartą… — pralemenau. — Nežinai, kaip aš laukiau to pasimatymo. Ėjau iš proto galvodamas, kaip elgtis, ką sakyti. Norėjau padaryti kuo geresnį įspūdį ir bijojau pasakyti ką nors, kas tave supykdytų.

— Nesupykdei. Tik pamaloninai.

— Tai kada vėl galėsiu tave pamatyti?

— Neturiu teisės leisti tau pasiduoti emocijoms.

— Bet aš jau pasidavęs! — surikau, bet pamatęs, kad žmonės sukasi ir žiūri į mane, nuleidau balsą, kol jis ėmė drebėti iš pykčio. — Aš esu žmogus — vyras — ir negaliu būti gyvas vien knygomis, įrašais ir elektroniniais labirintais. Sakai „susitikinėk su kitomis moterimis”. Kaip aš galiu, jei nepažįstu jokių kitų moterų? Kažkoks jausmas degina mane iš vidaus, ir žinau tik, kad jis verčia galvoti apie tave. Perskaitau puslapį iki vidurio ir pamatau jame tavo veidą — ne neryškią dėmę, kaip būna su žmonėmis iš mano praeities, bet aiškų ir gyvą. Paliečiu popierių, ir tavo veidas pranyksta. Tada man norisi suplėšyti knygą į skutus ir išmesti.

— Čarli, prašau tavęs…

— Leisk man pamatyti tave dar kartą.

— Rytoj laboratorijoje.

— Juk žinai, kad ne tai turėjau galvoje. Ne laboratorijoje. Ne universitete. Ten, kur būtume vienu du.

Mačiau, kad ji nori sakyti „taip”. Mano atkaklumas ją nustebino. Aš pats stebėjausi savimi. Žinojau viena: negaliu atlyžti. Tačiau jos maldaujant man gerklę gniaužė siaubas, delnus pylė prakaitas. Ko bijojau — kad ji ištars „taip” ar kad „ne”? Jeigu ji nebūtų išsklaidžiusi įtampos atsakydama, tikriausiai būčiau nualpęs.

— Gerai, Čarli. Ne laboratorijoje ir ne universitete, bet ne ten, kur būtume tik dviese. Manau, kad mums nederėtų būti kartu vieniems.

— Kur bepasakytum, — išspaudžiau. — Kad tik galėčiau būti su tavimi ir negalvoti apie tuos testus… statistiką… klausimus ir atsakymus.

— Gerai, — kiek pasiraukiusi tarė ji. — Centriniame parke pavasarį rengiami nemokami koncertai. Kitą savaitę gali nusivesti mane į vieną jų.

Kai priėjome jos laiptinės duris, ji greitai atsisuko ir pabučiavo mane į skruostą.

— Labanakt, Čarli. Džiaugiuosi, kad man paskambinai. Pasimatysime laboratorijoje.

Ji uždarė duris, o aš stovėjau gatvėje ir žiūrėjau į šviesą jos buto lange, kol ji užgeso.

Jokių abejonių nebeliko. Aš įsimylėjau.

Gegužės 11 d. — Ilgai galvojęs ir nerimavęs suvokiau, kad Alisa buvo teisi. Turiu pasikliauti savo nuojauta. Kepykloje įdėmiau stebėjau Kabaldą. Šiandien tris kartus mačiau, kaip jis paėmė iš klientų mažiau, negu turėjo, o savo dalį skirtumo įsikišo į kišenę, kai jie grąžino pinigus. Šitaip jis elgėsi tik su kai kuriais nuolatiniais pirkėjais, ir man dingtelėjo, kad tie žmonės kalti ne mažiau negu jis. Be jų sutikimo to niekada nebūtų galėję būti. Kodėl atpirkimo ožiu turi būti Kabalda?

Tada ir nusprendžiau pasirinkti kompromisą. Gal šis sprendimas nebuvo idealus, bet jis buvo mano, ir susidariusiomis aplinkybėmis atrodė geriausia išeitis. Pasakysiu Kabaldai, ką žinau, ir įspėsiu liautis.

Nutaikiau, kai jis buvo vienas prie prausyklos, bet kai prie jo priėjau, jis bandė sprukti į šalį.

— Turiu pasikalbėti su tavim apie vieną svarbų dalyką, — tariau. — Noriu tavo patarimo (vienam draugui, susidūrusiam su problema. Jis sužinojo, kad vienas bendradarbis apgaudinėja bosą ir nežino, kaip pasielgti. Mintis įskųsti tą vyruką ir pridaryti nemalonumų jam nepatinka, bet jis nenori rankas sudėjęs stebėti ir leisti apgaudinėti savo bosą — o jis buvo geras jiems abiem.

Kabalda įdėmiai į mane pažiūrėjo.

— Ką tas tavo draugas ketina daryti?

— Čia ir yra visa bėda. Jis nenori nieko imtis. Jis mano, kad jeigu vagiliavimas baigsis, nebūtų nė prasmės ką nors daryti. Taigi jis viską pamirštų.

— Tavo draugui reikėtų nekišti nosies ne į savo reikalus, — atsakė Kabalda nukeldamas svorį nuo nesveikos kojos. — Jam reikėtų nematyti tokių dalykų ir žinoti, kas jo draugai. Bosas yra bosas, o darbo žmonės turi eiti išvien.

— Mano draugui taip neatrodo.

— Čia ne jo reikalas.

— Jo galva, jeigu jis apie tai žino, vadinasi, yra iš dalies atsakingas. Todėl jis nusprendė: jeigu tie dalykai baigsis, jis tylės, antraip viską išklos. Norėjau paklausti tavo nuomonės. Manai, kad esant tokioms aplinkybėms vagiliavimas liausis?

Kabaldai sunkai sekėsi slėpti pyktį. Mačiau, kad jis nori man suduoti, bet tik gniaužė kumštį.

— Pasakyk savo draugui, kad tam vyrukui, matyt, nelieka kitos išeities.

— Puiku, — atsakiau. — Mano draugas labai apsidžiaugs.

Kabalda nuėjo į šalį, bet paskui stabtelėjo ir atsigręžė.

— Tas tavo draugas… gal jis nori dalies? Todėl jam parūpo?

— Ne, jis tik nori, kad visa tai baigtųsi.

Jis sužaibavo į mane akimis.

— Galiu tau pasakyti: tu pasigailėsi, kad įkišai nosį. Visada tave užsistodavau. Man turbūt galvoj negerai buvo.

Ir nušlubavo.

Galbūt man reikėjo papasakoti viską Doneriui, ir šis būtų jį išmetęs — nežinau. Bet mano poelgis turi savų pranašumų. Viskas baigėsi. Bet kiek dar yra tokių kaip Kabalda, kurie šitaip išnaudoja kitus žmones?

Gegužės 15 d. — Studijuoti man sekasi. Universiteto biblioteka virto man antrais namais. Jos darbuotojams teko duoti man atskirą kambarėlį, nes aš vos per sekundę įsimenu viską, kas parašyta spausdintame lape, o smalsūs studentai amžinai susispiečia aplink mane, kai žaibiškai verčiu knygų puslapius.

Šiuo metu mane labiausiai vilioja senovės kalbų žodžių etimologija, naujesni darbai apie variacinį skaičiavimą ir induizmo istorija. Nuostabu, kaip susiję iš pažiūros nieko bendra neturintys dalykai. Aš pasiekiau naują plato, ir dabar įvairių mokslo sričių upeliai atrodo esą arčiau vienas kito, tarsi tekėtų iš vienos versmės.

Net keista: kai būnu koledžo valgykloje ir klausausi studentų, besiginčijančių apie istoriją, politiką ar religiją, tie ginčai man atrodo labai vaikiški.

Aš nebepatiriu malonumo diskutuodamas tokiu elementariu lygmeniu. Žmonėms apmaudu, kai parodai, kad jie nesuvokia problemos sudėtingumo — jie nesupranta, kas slypi po paviršiaus raibuliais. Aukštesnio lygio žmonės ne ką geresni, ir aš nė nebebandau diskutuoti apie tuos dalykus su Bikmano profesoriais.

Bertas dėstytojų valgykloje supažindino mane su vienu ekonomikos profesoriumi, garsėjančiu darbais apie ekonomikos veiksnius, darančius įtaką palūkanų normoms. Aš jau seniai norėjau pasikalbėti su kokiu ekonomistu apie kai kurias perskaitytas mintis. Man neduoda ramybės doroviniai aspektai karinės blokados kaip ginklo, naudojamo taikos metais. Paklausiau jo, ką jis mano apie kai kurių mūsų senatorių siūlymą pradėti taikyti kai kurioms mažesnėms šalims, šiuo metu nusistačiusioms prieš mus, tokią taktiką kaip vadinamuosius juoduosius sąrašus ir sustiprintą laivų krovinių deklaracijų kontrolę, naudotą per Pirmąjį ir Antrąjį pasaulinius karus.

Jis klausėsi tylėdamas, įsmeigęs akis į tolį, ir aš pamaniau, kad jis kaupiasi prieš atsakydamas, bet po kelių minučių jis atsikrenkštė ir papurtė galvą. Tai ne jo specializacijos sritis, atsiprašinėdamas paaiškino jis. Jį domina palūkanų normos, o apie karo ekonomiką iki šiol mažai galvojęs. Jis pasiūlė pasikalbėti su dr. Vesiu, kadaise skaičiusiu pranešimą apie karinius prekybos susitarimus per Antrąjį pasaulinį karą. Gal jis sugebės man padėti.

Man nespėjus nieko atsakyti, jis pačiupo mano ranką ir paspaudė. Girdi, jam buvo malonu susipažinti, bet jis turi prieš paskaitą surasti užrašus. Ir dingo.

Taip pat nutiko, kai mėginau kalbėtis apie Čoserį su Amerikos literatūros specialistu, kai klausinėjau vieną orientalistą apie Trobriano salos čiabuvius, ar bandžiau gvildenti automatizacijos sukeltas bedarbystės problemas su socialinės psichologijos žinovu, kurio specializacija — viešosios nuomonės apklausos paauglių elgsenos klausimais. Jie visada rasdavo dingstį pasprukti, nes bijojo, kad paaiškės, kokios siauros jų žinios.

Dabar jie man atrodo visai kitokie. Ir koks kvailys buvau, kad anksčiau žiūrėjau į profesorius kaip į proto milžinus. Jie tik žmonės — ir jie bijo, kad visas pasaulis tai sužinos. Alisa taip pat tik žmogus — moteris, ne deivė — ir šįvakar veduosi ją į koncertą.

Gegužės 17 d. — Tuoj išauš, bet aš vis dar negaliu užmigti. turiu suprasti, kas man nutiko vakar per koncertą.

Vakaras prasidėjo visai neblogai. Žmonės anksti susigrūdo į pagrindinę Centrinio parko alėją, tad mudviem su Alisa teko laviruoti tarp išsitiesusių ant žolės porelių. Galiausiai toli nuo tako radome vietą po medžiu, į kurį nebuvo prilipę žioplių ir kurio nesiekė žibintų šviesos. Kad esame ne vieni, galėjome spręsti tik iš besispyriojančios moters juoko ir žybsinčių cigarečių.

— Čia bus gerai, — tarė Alisa. — Nėra reikalo sėdėti prie pat orkestro.

— Ką dabar groja? — paklausiau.

— Debiusi „La Mer”. Tau patinka?

Įsitaisiau šalia jos.

— Nedaug žinau apie tokią muziką. Turiu apie ją pagalvoti.

— Negalvok, — sušnabždėjo. — Pajusk ją. Tegul ji užlieja tave kaip jūra — visai nereikia stengtis suprasti.

Ji aukštielninka atsigulė ant žolės ir pasuko veidą į muzikos pusę.

Negalėjau numanyti, ko ji iš manęs tikisi. Sprendžiant užduotis ir sistemingai įgyjant žinias viskas buvo aišku, dabar — nieko panašaus. Mintyse kartojau, kad prakaituojantys delnai, smaugulys krūtinėje ir troškimas ją apkabinti tėra biocheminės organizmo reakcijos. Aš net atsekiau dirgiklio ir reakcijos grandinę, sukeliančią tą mano nervinimąsi ir jaudulį. Tačiau viskas buvo miglota, neaišku. Apkabinti ją ar ne? Ar ji laukia, kad taip padaryčiau? O gal užpyks? Mačiau, kad vis dar elgiuosi kaip paauglys, ir tai mane pykdė.

— Klausyk, — pralemenau, — gal įsitaisyk patogiau? Atsišliek man į petį.

Ji leidosi mano apkabinama, bet į mane nepažiūrėjo. Rodės, ji per daug pasinėrusi į muziką, kad suvoktų, ką darau. Ji nori, kad laikyčiau ją taip apkabinęs, ar tiesiog tingi prieštarauti? Pamažu slinkdamas ranką prie liemens jutau, kaip ji virpa, bet ir toliau žiūrėjo į orkestro pusę. Ji apsimetė sukaupusi visą dėmesį į muziką, kad nereikėtų reaguoti į mano veiksmus. Ji nenorėjo žinoti, kas darosi. Tol, kol klausysis žiūrėdama į kitą pusę, galės apsimetinėti nė nežinanti, kad prie jos prisiglaudžiau ir apglėbiau, ir kad darau tai be jos sutikimo. Ji norėjo, kad jos kūnas būtų pamylėtas, kol jos mintys bus sutelktos į aukštesnius dalykus. Šiurkščiai pasukau jos smakrą.

— Kodėl į mane nežiūri? Apsimeti, kad manęs nėra?

— Ne, Čarli, — sukuždėjo ji. — Apsimetu, kad nėra manęs.

Kai paliečiau petį, ji įsitempė ir sudrebėjo, bet aš prisitraukiau ją prie savęs. Tada nutiko tas dalykas. Iš pradžių išgirdau zvimbiant ausyse… tarsi tolumoje kas būtų įjungęs elektrinį pjūklą. Paskui persmelkė šaltis: rankas ir kojas ėmė badyti lyg adatomis, pirštai užtirpo. Staiga pajutau, kad mane stebi.

Akimirksniu ėmiau kitaip suvokti aplinką. Iš tamsos už medžio pamačiau mudu gulinčius vienas kito glėbyje.

Pakėlęs akis išvydau netoliese susigūžusį penkiolikos ar šešiolikos metų berniuką.

— Ei! — riktelėjau.

Jis atsistojo ir pamačiau, kad jis prasisegęs kelnes ir matyti varpa.

— Kas atsitiko? — išsigandusi paklausė Alisa.

Aš pašokau ant kojų, ir berniukas dingo tamsoje.

— Ar matei jį?

— Ne, — nervingai lygindama delnais sijoną atsakė ji. — Nieko nemačiau.

— Jis stovėjo čia pat. Stebėjo mus. Taip arti, kad galėjo tave paliesti.

— Čarli, kur eini?

— Jis negalėjo labai toli nubėgti.

— Palik jį ramybėje, Čarli. Tai nesvarbu.

Bet man tai buvo svarbu. Nubėgau į tamsą kliūdamas už išsigandusių porelių, bet kur jis nubėgo — nenumaniau.

Kuo daugiau apie jį galvoju, tuo labiau stiprėjo šleikštulys, užeinantis prieš nualpstant. Buvau pasiklydęs, vienišas bekraščiuose tyruose. Tada suėmiau save į rankas ir parsiradau pas sėdinčią Alisą.

— Radai jį?

— Ne, bet jis buvo. Mačiau jį.

Ji keistai mane nužvelgė.

— Gerai jautiesi?

— Tuoj praeis… Tas prakeiktas zvimbesys ausyse.

— Gal verčiau eime iš čia.

Visą kelią į jos namus galvojau apie tūnojusį tamsoje berniuką ir akimirką išvydau, ką matė jis — kaip mudu gulime apsikabinę.

— Ar norėtum užeiti? Galėčiau išvirti kavos.

Norėjau, bet vidinis balsas perspėjo mane to

nedaryti.

— Geriau neisiu. Šįvakar turiu daug darbo.

— Čarli, gal aš ką nors ne taip pasakiau ar padariau?

— Ne, ką tu! Tiesiog tas mus stebėjęs vaikiščias mane sutrikdė.

Ji stovėjo visai šalia, laukdama, kad ją pabučiuočiau. Apkabinau ją, bet tas pojūtis vėl užėjo. Jei dar kiek pasiliksiu, neteksiu sąmonės.

— Čarli, atrodai kaip ligonis.

— Ar matei jį, Alisa? Sakyk tiesą…

Ji papurtė galvą.

— Nemačiau. Buvo per tamsu. Bet aš įsitikinusi…

— Turiu eiti. Paskambinsiu tau.

Atsitraukiau, kol ji manęs nesulaikė. Turėjau dingti iš to pastato, kol jis manęs neužgriuvo.

Dabar, kai apie tai galvoju, neabejoju, kad man buvo haliucinacijos. Dr. Strauso nuomone, aš vis dar esu toje paauglystės stadijoje, kai šalia esanti moteris ar mintys apie seksą sukelia nerimą, paniką ir net haliucinacijas. Jis mano, kad mano sparti protinė raida sukėlė man iliuziją, neva galėčiau gyventi emociniu požiūriu normalų gyvenimą. Bet aš privalau susitaikyti su tuo, kad baimės ir psichologiniai kliuviniai, atsirandantys tokiose su seksu susijusiose situacijose, rodo, jog emociškai tebesu paauglys — tai yra seksualiai neišsivystęs. Manau, jis nori pasakyti, kad aš dar nepasiruošęs santykiams su tokia moterimi kaip Alisa Kinian. Man dar per anksti.

Gegužės 20 d. — Mane atleido iš darbo kepykloje. Žinau, elgiausi kvailai, kad įsikibęs laikiausi praeities, bet kepykla nuo karštų krosnių parudusiomis baltų plytų sienomis kažkuo mane traukė… Čia buvo mano namai.

Ką aš padariau, kad jie taip manęs nekenčia?

Donerio negaliu smerkti. Jam reikia galvoti apie savo verslą ir kitus darbuotojus. Vis dėlto jis buvo artimesnis man už tėvą.

Jis pasišaukė mane į savo kabinetą, nurinko banko ataskaitas ir sąskaitas nuo vienintelės kėdės prie savo rašomojo stalo ir nežiūrėdamas man į akis tarė:

— Senokai norėjau su tavim pasikalbėti. Dabar visai tinkamas metas.

Atrodo kvaila, bet kai sėdėdamas spoksojau į jį — žemą, rubuilį, su nelygiais rusvais ūsais, komiškai krintančiais ant viršutinės lūpos — jaučiausi, tarsi abi mano pusės, senasis ir naujasis Čarlis, gūžtųsi ant tos kėdės baimindamosi to, ką pasakys senasis ponas Doneris.

— Čarli, tavo dėdė Hermanas buvo geras mano draugas. Aš tesėjau savo pažadą — daviau tau darbą ir gerais, ir sunkiais laikais, todėl ne tik visada kišenėje turėjai dolerį, bet dar turėjai kur prisiglausti, ir tau neteko gyventi tuose valdiškuose namuose…

— Mano namai — kepykla…

— Ir elgiausi su tavim kaip su savo sūnumi, paaukojusiu gyvybę dėl šios šalies. O mirus Hermanui — kiek tau tada buvo? septyniolika? bet tu labiau panėšėjai į šešerių metų vaiką — prisiekiau sau… Aš pasakiau: Artūrai Doneri, kol turėsi kepyklą ir verslą, rūpinsiesi Čarliu. Jis turės kur dirbti, lovą permiegoti ir duonos kąsnį. Kai tave norėjo uždaryti tuose Voreno namuose, aš jiems pasakiau, kad dirbsi pas mane ir kad tavim rūpinsiuosi. Nemiegojai ten nė vienos nakties. Daviau tau kambarį, rūpinausi. Na — ar aš tesėjau tą pažadą?

Aš linktelėjau, bet iš to, kaip jis čia išlankstė, čia vėl sulankstė sąskaitas, supratau, kad jam sunkiai sekasi tai, ką sumanė. Ir nors labai nenorėjau žinoti, kas laukia, žinojau.

— Aš kiek įmanydamas stengiausi dirbti gerai. Aš sunkiai dirbau…

— Žinau, Čarli. Dėl darbo nieko negaliu tau prikišti. Bet kažkas tau nutiko, ir aš nesuprantu kas. Ne tik aš. Visi apie tai kalba. Per kelias pastarąsias savaites jie buvo atėję čia gerą dešimtį kartų. Jie visi suirzę. Čarli, turiu tave atleisti.

Norėjau įsiterpti, bet jis papurtė galvą.

— Vakar pas mane atėjo delegacija. Čarli, man reikia išsaugoti verslą.

Jis spoksojo į savo rankas, be perstojo vartydamas jose popierių, tarsi tikėtųsi pamatyti jame tai, ko nebuvo anksčiau.

— Atleisk, Čarli.

— Bet kur man eiti?

Jis pažiūrėjo į mane pirmą kartą nuo tada, kai mes įėjome į mažą kaip kišenė jo kabinetą.

— Tu neblogiau už mane žinai, kad tau nebereikia čia dirbti.

— Pone Doneri, aš niekada nesu dirbęs niekur kitur.

— Kalbėkime atvirai. Tu — nebe tas Čarlis, kuris atėjo čia prieš septyniolika metų ir net ne tas Čarlis, koks buvai prieš keturis mėnesius. Kas atsitiko — tu nepasakoji. Tai tavo asmeninis reikalas. Gal koks stebuklas — ką gali žinoti? Bet tu pasikeitei ir tapai labai protingu jaunuoliu. O dirbti prie tešlos maišyklės ir nešioti užsakymus — ne darbas protingam jaunuoliui.

Jis, aišku, buvo teisus, bet kažkodėl norėjau, kad jis apsigalvotų.

— Turit leisti man likti, pone Doneri. Duokit man dar vieną galimybę. Pats sakėte, kad prižadėjote dėdei Hermanui, kad turėsiu darbą tol, kol man reikės. Man vis dar jo reikia, pone Doneri.

— Tau jo nereikia, Čarli. Jeigu reikėtų, aš pasakyčiau jiems, kad man nerūpi jų delegacijos su visais tais prašymais ir stočiau į tavo pusę prieš juos visus. Bet dabar jie mirtinai tavęs bijo. Be to, aš turiu galvoti ir apie savo šeimą.

— O jeigu jie apsigalvos? Leiskite man pamėginti juos perkalbėti.

Aš spyriojausi labiau, negu jis tikėjosi. Žinojau, kad reikėtų liautis, bet neįstengiau susivaldyti.

— Aš juos įtikinsiu, — maldaute maldavau.

— Na, gerai, — galop atsiduso jis. — Mėgink. Bet tu tik pats save įskaudinsi.

Kai išėjau iš jo kabineto, pro šalį praėjo Frankas Railis su Džo Karpu, ir supratau, kad Doneris sakė tiesą. Jiems buvo nepakeliama į mane žiūrėti. Dėl manęs jie visi jautėsi nesmagiai.

Frankas ką tik paėmė padėklą su bandelėmis; man sušukus, jis ir Džo atsisuko.

— Klausyk, Čarli, aš turiu darbo. Gal vėliau…

— Ne, — nenusileidau. — Dabar. Nieko nelaukiant. Judu abu manęs vengiate. Kodėl?

Frankas, tas tauškutis, mergišius ir tvarios mėgėjas, įdėmiai į mane pažiūrėjo, paskui padėjo padėklą ant stalo.

— Kodėl? Pasakysiu tau kodėl. Todėl, kad staiga pasidarei didelis ponas, visažinis, išminčius! Dabar esi tikras vunderkindas, proto bokštas. Visada su knyga, visada žinai atsakymus į visus klausimus. Tai štai: kai ką tau pasakysiu. Manai esąs geresnis už mus visus? Tada šiaušk kur kitur.

— Bet ką aš jums padariau?

— Ką jis mums padarė? Girdėjai, Džo? Pasakysiu, ką tu padarei, pone Gordonai. Ui kaišioji čia savo sumanymus ir siūlymus, todėl mes atrodome kaip pulkelis mulkių. Bet aš tau kai ką pasakysiu. Man tu vis dar esi nevisprotis. Gal aš nesuprantu kai kurių iš tų skambių žodžių ar knygų pavadinimų, bet aš neprastesnis už tave — net geresnis.

— Taigi, — pritariamai linktelėjo Džo ir pabrėždamas savo mintį atsisuko į Kabaldą — šis ką tik priėjo jam iš už nugaros.

— Neprašau, kad būtumėte mano draugai, — atsakiau, — ar kad su manimi bendrautumėte. Tik leiskite man dirbti toliau. Ponas Doneris sako, kad spręsti turite jūs.

Kabalda piktai dėbtelėjo į mane, paskui pasidygėjęs papurtė galvą.

— Na ir įžūlus esi! — suriko. — Gali eit velniop!

Jis nusigręžė ir nuklibikščiavo į šalį.

Taip reagavo ir kiti. Dauguma jų buvo nusiteikę taip pat kaip Džo, Frankas ir Kabalda. Kol jie galėjo iš manęs juoktis ir šalia manęs rodytis esą protingi, viskas buvo gerai, bet dabar jie jautėsi esą niekingesni už silpnaprotį. Pradėjau suprasti: aš stulbinamai išaugau, todėl jie susitraukė, o jų trūkumai dabar buvo matyti kaip ant delno. Aš juos išdaviau, ir už tai jie manęs nekentė.

Fanė Berden vienintelė nemanė, kad turiu būti atleistas prieš savo valią. Nepaisydama bendradarbių spaudimo ir grasinimų ji vienintelė atsisakė pasirašyti prašymą.

— Bet tai nereiškia, — tarė ji, — kad man neatrodo, jog esi baisiai keistas, Čarli. Kaip tu pasikeitei! Nežinau… Anksčiau buvai geras, patikimas vyras — paprastas, gal ne itin protingas, bet doras. Nežinau, ką padarei su savim, kad staiga tapai toks protingas. Kaip visi sako — tai negerai.

— Bet kas čia bloga, jeigu žmogus nori būti protingesnis, įgyti žinių, suprasti save ir pasaulį?

— Jei būtum skaitęs Bibliją, Čarli, žinotum, kad žmogui neskirta žinoti daugiau, negu buvo leista žinoti Viešpaties. To medžio vaisius buvo uždraustas žmogui. Čarli, jei padarei ką nors, ko nederėjo — na, žinai, sudarei sandėrį su šėtonu ar panašiai — gal dar ne vėlu klaidą ištaisyti. Gal dar galėtum vėl tapti geru, paprastu žmogumi, koks buvai anksčiau.

— Kelio atgal nėra, Fane. Nieko bloga aš nepadariau. Aš lyg tas aklas gimęs žmogus, kuriam suteikė galimybę pamatyti šviesą. Argi tai gali būti nuodėmė? Netrukus tokių kaip aš visame pasaulyje bus milijonai. Mokslas gali tai padaryti, Fane.

Ji įsmeigė žvilgsnį į jaunosios ir jaunojo figūrėles ant vestuvinio torto, kurį puošė, ir pamačiau, kad jos lūpos vos kruta šnabždant:

— Kai Adomas su Ieva paragavo pažinimo medžio vaisiaus, jie pasielgė nedorai. Jie pasielgė nedorai, tada pamatė esą nuogi ir sužinojo, kas yra geismas ir gėda. Todėl buvo išvyti iš rojaus, ir jiems užsidarė rojaus vartai. Jeigu taip nebūtų nutikę, nė vienas mūsų nepasentume, nesusirgtume ir nemirtume.

Nieko nebeturėjau pasakyti nei jai, nei visiems kitiems. Nė vienas nedrįso pažiūrėti man į akis. Vis dar jaučiu tą priešiškumą. Anksčiau jie juokėsi iš manęs, nes niekino laikydami visiems nuobodulį varančiu nemokša; dabar jie nekentė manęs už tai, kad daug žinau ir suprantu. Kodėl? Dėl Dievo meilės — ko jie iš manęs nori?!

Tas įgytas protas įvarė pleištą tarp manęs ir visų žmonių, kuriuos pažinojau ir mylėjau, išvijo mane iš kepyklos. Dabar esu dar vienišesnis negu kada nors anksčiau. Įdomu, kas nutiktų, jei Aldžernoną vėl įkištų į narvą su kitomis pelėmis. Ar jos jį užsipultų?

Gegužės 25 d. — Tai štai kaip žmogus ima save niekinti: jis supranta darąs blogai, bet neįstengia liautis. Pajutau, kad kažkokia jėga prieš mano valią traukia į Alisos butą. Ji nustebo, bet mane įsileido.

— Tu kiaurai permirkęs. Vanduo tiesiog žliaugia veidu.

— Lyja. Gerai gėlėms.

— Užeik. Tuoj atnešiu rankšluostį. Dar susigriebsi plaučių uždegimą.

— Tu — vienintelis žmogus, su kuriuo galiu kalbėtis, — tariau. — Leisk man pasilikti.

— Ant viryklės turiu ką tik išvirtos kavos. Nusišluostyk, tada galėsime pasikalbėti.

Ji nuėjo atnešti kavos, o aš per tą laiką apsidairiau aplinkui. Pirmą kartą buvau jos bute. Pajutau pasitenkinimą, bet kambarys kažkodėl kėlė man nerimą.

Viskas buvo tvarkinga. Porcelianinės figūrėlės ant palangės buvo sustatytos tiesia linija, visos pasuktos į vieną pusę. Pagalvėlės buvo ne kaip pakliūva numestos ant sofos, bet vienodais tarpais išdėlioto ant polietileninių uždangalų, saugančių apmušalus. Žurnalai ant dviejų staliukų buvo sukrauti tvarkingomis krūvelėmis, kad būtų aiškiai matyti pavadinimai, ant vieno — „Reporter”, „Saturday Review” ir „New Yorker”, ant kito — „Mademoiselle”, „House Beautiful” ir „Reader’s Digest”.

Priešais sofą, ant tolimosios sienos, kabojo puošniai įrėminta Pikaso „Motinos ir vaiko” reprodukcija, o priešingoje pusėje, virš sofos, paveikslas, vaizduojantis šaunų kaukėtą renesanso laikų dvariškį — su kardu rankoje jis gynė išsigandusią rausvaskruostę mergelę. Visa tai kažkaip nesiderino. Susidarė įspūdis, kad Alisa negali apsispręsti, kas yra ir kuriame pasaulyje nori gyventi.

— Jau kelios dienos nesirodai laboratorijoje, — sušuko ji iš virtuvės. — Profesorius Nemuras dėl tavęs nerimauja.

— Negalėčiau pažvelgti jiems į akis, — atsakiau. — Žinau, kad man nėra ko gėdytis, bet apniko tuštuma, kai kasdien nebeinu į darbą, nematau cecho, krosnių, žmonių. Nepakenčiamas jausmas. Dvi pastarąsias naktis sapnavau košmarus — kad skęstu.

Ant kavos staliuko vidurio ji pastatė padėklą: servetėlės sulankstytos trikampiais, sausainiai išdėlioti žiedais.

— Neimk taip giliai į širdį, Čarli. Tu čia niekuo dėtas.

— Pats taip sau sakau, bet nepadeda. Šitiek metų tie žmonės buvo man kaip šeima. Jaučiausi tarsi išmestas iš savo paties namų.

— Čia ir yra esmė, — tarė ji. — Simboliškai pasikartojo potyriai, kuriuos išgyvenai vaikystėje. Kai tėvai tave atstūmė… išsiuntė gyventi svetur…

— Po paraliais! Nesivargink ieškodama tam, kas įvyko, gražaus, dailaus pavadinimo. Svarbu tai, kad prieš dalyvaudamas šiame eksperimente turėjau draugų, žmonių, kurie buvo man neabejingi. Dabar bijau…

— Draugų tu vis dar turi.

— Tai skirtingi dalykai.

— Baimė — natūrali reakcija.

— Baimė — dar ne viskas. Esu jos patyręs 4r anksčiau. Bijojau gauti rykščių, kad nenusileidau Normai, bijojau eiti Hauelso gatve, kur berniūkščių gauja mane erzindavo ir stumdydavo. Ir bijojau mokytojos, ponios Libi, nes ji surišdavo man rankas, kad nežaisčiau su daiktais ant savo suolo. Bet visa tai buvo tikra — aš bijojau pagrįstai. Siaubas, kad mane išmetė iš kepyklos — kažkoks neaiškus, jo aš nesuprantu.

— Suimk save į rankas.

— Bepigu tau kalbėti — tu nepuolei į paniką.

— Čarli, bet to ir reikėjo tikėtis. Tu tik mokaisi plaukti, o tave jau stumia nuo tramplino, taigi tave apėmė siaubas, kad nebejausi po kojomis tvirto pagrindo. Ponas Doneris išties buvo geras tau, o tu visus tuos metus nepatyrei rūpesčių nei pavojų. Šitaip išvytas iš kepyklos tu patyrei net didesnį šoką, negu tikėjaisi.

— Protu tai suvokiu, bet nuo to geriau nesidaro. Nebegaliu vienas sėdėti savo kambaryje. Klajoju gatvėmis nežiūrėdamas, kokia dienos ar nakties valanda, nežinodamas, ko ieškau… vaikštau, kol pasiklystu… galiausiai atsiduriu priešais kepyklą. Praėjusią naktį pėsčias nuėjau nuo Vašingtono aikštės iki pat Centrinio parko ir ten miegojau. Po velnių — ko aš ieškau?!

Kuo daugiau kalbėjau, tuo labiau ji liūdo.

— Kaip galiu tau padėti, Čarli?

— Nežinau. Aš — tarsi gyvūnas, kurio nebeįleidžia atgal į mielą, saugų narvą.

Ji atsisėdo ant sofos šalia manęs.

— Jie pernelyg tave skubina. Tu sumišęs. Nori būti suaugęs, bet širdies gilumoje vis dar esi mažas berniukas. Vienišas ir išsigandęs.

Bandydama paguosti ji padėjo mano galvą sau ant peties ir, kai ėmė glostyti plaukus, supratau, kad jai iš manęs reikia to paties, ko man iš jos.

— Čarli, — po kurio laiko sukuždėjo ji, — kad ir ko norėtum… nebijok manęs…

Norėjau pasakyti jai, kad laukiu to panikos priepuolio.

Kartą nunešęs iš kepyklos užsakymą Čarlis vos nenualpo, kai ką tik iš vonios išlipusi pusamžė moteris norėdama pasismaginti praskleidė chalatą ir parodė nuogą kūną. Ar jis kada nors buvo matęs moterį be drabužių? Ar jis moka mylėtis? Čarlio patirtas siaubas — jo apimtas Čarlis ėmė inkšti — tikriausiai ją išgąsdino, nes ji užsidengė ir davė dvidešimt penkių centų monetą, kad pamirštų, kas nutiko. Jinai tik norėjo jį išmėginti, perspėjo moteris, įsitikinti, ar jis geras berniukas.

Jis stengiasi būti geras, Čarlis atsakė jai, ir nežiūrėti į moteris, nes motina jį mušdavo, kai tai nutikdavo jo kelnėse…

Dabar jis aiškiai matė klykiančią ant jo Čarlio motiną su odiniu diržu rankoje. Tėvas bandė ją sulaikyti.

— Gana, Rože! Ui jį užmuši! Atstok nuo jo!

Motina veržiasi į priekį jam suduoti, bet per plauką nepasiekia, ir diržas sušvilpia nepataikęs į petį besirangančiam, besisukiojančiam ant grindų tolyn nuo jo Čarliui.

— Tik pažiūrėk į jį! — spiegia Rožė. — Nesugeba išmokti skaityti ir rašyti, bet jau moka su tokiomis mintimis žiūrėti į merginą. Išmušiu tas šlykštynes tau iš galvos!

— Ar jis kaltas, kad jam erekcija? Tai normalu. Jis nieko nepadarė.

— Jis neturi teisės šitaip galvoti apie mergaites. Jo sesers draugė ateina į namus, ir jis ima apie tai galvoti! Taip jį pamokysiu, kad kaip gyvas neužmirš. Ar girdi?! Jeigu kada nors paliesi merginą, uždarysiu į narvą kaip gyvulį iki gyvenimo galo. Ar girdi mane?!

Dar ir dabar ją girdžiu. Bet gal mane paleido iš narvo. Gal ta baimė ir šleikštulys iš jūros, kurioje turėjau paskęsti, virto tik bala, atspindinčia praeitį šalia dabarties. Ar esu laisvas?

Jeigu spėčiau pasiekti Alisą — negalvodamas apie paniką, jai dar nespėjus manęs užgriūti — gal ji mane ir aplenks. Kad tik galėčiau mesti visas mintis iš galvos.

— Tu… tu pati! — įstengiau pralementi. — Apkabink mane!

Nespėjus man susigaudyti, ką ji daro, ji ėmė mane bučiuoti prisiglaudusi taip arti, kaip dar niekas niekada nebuvo manęs prisiglaudęs. Bet tą akimirką, kai turėjau patirti didžiausią artumą, prasidėjo: ausyse ėmė zvimbti, krėtė šaltis, užėjo šleikštulys. Nusigręžiau nuo jos.

Alisa bandė mane guosti, kalbėjo, kad tai nesvarbu, kad nereikia kaltinti savęs. Bet aš — susigėdęs, nebepajėgdamas valdyti savo sielvarto — pratrukau raudoti. Ten jos glėbyje verkiau, kol užmigau. Sapnavau dvariškį ir rausvaskruostę mergelę. Tik mano sapne kardą laikė mergelė.

POKYČIŲ DIENYNAS. ĮRAŠAS Nr. 12

Birželio 5 d. — Nemuras pyksta, nes beveik per dvi savaites neįteikiau nė vieno pokyčių dienyno (ir Nemuras turi pagrindą, kadangi Velbergo fondas ėmė mokėti man algą iš dotacijos, taigi man nereikės ieškoti darbo). Iki tarptautinio psichologų suvažiavimo Čikagoje liko vos viena savaitė. Jis nori, kad jo preliminarus pranešimas būtų kuo išsamesnis; mudu su Aldžernonu esame pagrindinės jo pranešimo iliustracijos.

Mudviejų santykiai darosi vis labiau įtempti. Man pikta, kad Nemuras nuolat kalba apie mane kaip apie bandomąjį gyvūną. Dėl jo man atrodo, kad iki eksperimento aš net nebuvau žmogus.

Pasakiau Strausui, kad aš pernelyg užsiėmęs: mąstau, skaitau, analizuoju save, stengiuosi suprasti, kas, koks žmogus esu, o rašymas yra be galo lėtas procesas, todėl man trūksta kantrybės dėstyti savo mintis popieriuje. Paklausiau jo siūlymo išmokti spausdinti mašinėle ir dabar, kai galiu spausdinti beveik septyniasdešimt penkis žodžius per minutę, man lengviau iškloti viską popieriuje.

Strausas vėl užsiminė, kad turiu kalbėti ir rašyti paprastai, tiesiai, kad žmonės mane suprastų. Jis man priminė, kad kalba kartais vietoj kelio tampa kliuviniu. Ironija: atsidūriau kitoje intelekto tvoros pusėje.

Kartais matausi su Alisa, bet mes nekalbame apie tai, kas nutiko. Mūsų santykiai ir toliau platoniški. Bet tris naktis po to, kai išėjau iš kepyklos, sapnavau košmarus. Sunku patikėti, kad praėjo jau dvi savaitės.

Sapnuose tuščiomis gatvėmis mane vaikosi kažkokios vaiduokliškos žmogystos. Visada bėgu į kepyklą, bet durys užrakintos, o esantieji viduje niekada neatsisuka ir manęs nepamato. Pro langą matau, kaip jaunoji ir jaunasis ant vestuvinio torto rodo į mane ir juokiasi. Oras įsielektrina nuo to juoko, ir aš nebegaliu ištverti, o du amūrai tuo metu mojuoja savo liepsnojančiomis strėlėmis. Aš šaukiu, kumščiais trankau į duris, bet jokio garso nepasigirsta. Matau, kaip Čarlis spokso į mane iš vidaus. Gal tai tik atspindys? Kažkas sugriebia mane už kojų ir velka tolyn nuo kepyklos į tamsų skersgatvį, ir, kai atrodo, kad tuoj visas būsiu šlapias, pabundu.

Kitąkart sapnuoju, kad kepyklos langas atsiveria į praeitį, ir aš išvystu kitus vaizdus, kitus žmones.

Stulbina, kaip stiprėja mano gebėjimas prisiminti. Kol kas nesugebu jo visiškai valdyti, bet kartais, kai įnikęs skaitau ar sprendžiu kokią užduotį, imu regėti neapsakomai aiškiai.

Žinau, kad tai kažkoks įspėjamasis pasąmonės ženklas, tad dabar, užuot laukęs, kol prisiminimas ateis, užsimerkiu ir pats prie jo artinuosi. Galop aš išmoksiu visiškai valdyti tą gebėjimą prisiminti ir tirti ne vien praeities potyrių visumą, bet ir visas nepanaudojamas savo proto galias.

Ir dabar, apie tai galvodamas, jaučiu veriančią ramybę. Matau kepyklos langą… tiesiu ranką ir jį paliečiu… jis šaltas, virpantis, paskui stiklas ima šilti… darosi karštesnis… nudegina pirštus. Langas, kuriame atsispindžiu, sušvinta, o kai stiklas virsta veidrodžiu, pamatau mažąjį Čarlį Gordoną — keturiolikmetį ar penkiolikmetį — žiūrintį į mane pro savo namų langą, ir man baisiai keista suvokus, kad jis buvo visai kitoks…

Jis laukė grįžtančios iš mokyklos sesers, o kai pamato ją pasukant į Markso gatvę, pamoja ranka, sušunka jos vardą ir bėga į prieangį pasitikti.

Norma mojuoja kažkokiais popieriais.

— Gavau dešimtuką iš istorijos testo! Žinojau visus atsakymus. Ponia Bafin sakė, kad parašiau geriausiai iš visos klasės.

Norma — graži mergaitė rusvais plaukais; ji rūpestingai juos supina į kasą ir susuka ant viršugalvio kaip karūną. Kai žiūri į savo vyresnįjį brolį, šypsena virsta nepatenkinta mina, ir sesuo nustraksi į šalį, laipteliais šoka į namus ir palieka jį vieną lauke.

Jis šypsodamas nuseka jai įkandin.

Tėvas ir motina virtuvėje; Čarlis netverdamas jauduliu dėl Normos geros naujienos, išpliurpia ją nespėjus seseriai to padaryti.

— Ji gavo dešimtuką! Ji parnešė dešimtuką!

— Ne! — suspinga Norma. — Ne tu! Tu nesakyk! Pažymys mano, taigi aš pati ir pasakysiu.

— Luktelk, panele.

Matas deda laikraštį ir rūsčiai į ją kreipiasi:

— Šitaip kalbėti su broliu nevalia.

— Jis neturėjo teisės pasakoti!

— Bala nematė.

Matas piktai dėbso į ją grūmodamas smiliumi.

— Jis nieko bloga nenorėjo, tau nedera šitaip ant jo rėkti.

Jis atsisuka į motiną tikėdamasis paramos.

— Gavau dešimtuką — parašiau geriausiai iš visos klasės. Ar dabar galėsiu laikyti šuniuką? Jūs juk žadėjote. Sakėt, jeigu gausiu už testą gerą pažymį. Aš gavau dešimtuką. Noriu rudo šuns su baltais lopais. Pavadinsiu jį Napoleonu, nes į šį testo klausimą atsakiau geriausiai. Napoleonas pralaimėjo mūšį prie Vaterlo.

Rožė pritariamai linkteli.

— Eik į verandą pažaisti su Čarliu. Jis ilgiau negu valandą laukė, kol grįši namo po pamokų.

— Aš nenoriu su juo žaisti.

— Eik į verandą, — sako Matas.

Norma pasižiūri į tėvą, paskui į Čarlį.

— Aš neprivalau su juo žaisti. Mama sako, jei nenoriu, galiu su juo nežaisti.

— Panele, — Matas stojasi nuo kėdės ir eina link jos, — tuoj pat atsiprašyk brolio.

— Aš neprivalau, — suspiegia Norma ir bėga už motinos kėdės. — Jis kaip kūdikis. Jis nemoka žaisti „Monopolio”, šaškėmis ar dar ko. Jis viską painioja. Aš daugiau su juo nežaisiu.

— Tada drožk į savo kambarį!

— Ar dabar galėsiu laikyti šuniuką, mama?

Matas tvoja kumščiu per stalą.

— Kol būsi šitaip nusistačiusi, šiuose namuose šuns nebus, panele.

— Aš prižadėjau jai šunį, jei gerai mokysis…

— Rudą su baltomis dėmėmis! — priduria Norma.

Matas rodo į stovintį prie sienos Čarlį.

— Ar užmiršai, kaip sakei savo sūnui, kad jis negali turėti šuns, nes neužtenka vietos ir nėra kam juo rūpintis. Atsimeni? Kai jis prašė šuns? Atsiimi tai, ką jam sakei?

— Bet aš galiu pasirūpinti savo šunimi, — nenusileidžia Norma. — Šersiu jį, maudysiu, vesiu pasivaikščioti…

Čarlis atsistojęs prie stalo žaidė su pririšta prie virvelės didele raudona saga. Dabar jis staiga prašneka.

— Aš padėsiu jai prižiūrėti šunį! Padėsiu jį šerti, šukuoti ir neleisiu kitiems šunims jo kandžioti!

Bet nespėjus Matui ar Rožei atsakyti, Norma sucypia:

— Ne! Jis bus mano šuo. Mano vienos!

Matas linkteli.

— Matai?

Rožė atsisėda prie dukros ir norėdama nuraminti glosto kasą.

— Reikia viskuo dalytis, brangute. Čarlis galės tau padėti juo rūpintis.

— Ne! Jis bus mano vienos!.. Aš gavau dešimtuką iš istorijos, ne jis! Jis niekada negauna gerų pažymių — ne taip kaip aš. Kodėl jis turi padėti juo rūpintis? Paskui šuo pamėgs jį labiau negu mane, ir jis taps jo šunimi, ne mano. Jeigu jis bus ne mano vienos, man jo nereikia.

— Ką gi — klausimas išsisprendė, — sako Matas imdamas laikraštį ir vėl sėsdamasis ant kėdės. — Šuns nebus.

Staiga Norma pašoka nuo sofos ir stveria testą, kurį taip džiugiai parnešė namo prieš kelias minutes. Ji suplėšo popierius ir meta skutus išsigandusiam Čarliui į veidą.

— Aš nekenčiu tavęs! Nekenčiu!

— Norma, tučtuojau liaukis!

Rožė pačiumpa Normą, bet ji ištrūksta.

— Nekenčiu ir mokyklos! Nekenčiu! Aš nebesimokysiu ir būsiu tokia kvaiša kaip jis. Pamiršiu viską, ką išmokau, o tada būsiu tokia pat kaip jisai.

Norma išbėga iš kambario klykdama:

— Man jau prasidėjo. Aš viską užmirštu… Jau užmirštu… Nebeatsimenu nieko, ką buvau išmokusi!

Rožė persigandusi bėga jai pavymui. Matas sėdi ir spokso į laikraštį ant kelių. Išsigandęs isterijos ir riksmų Čarlis susmunka ant kėdės ir ima tyliai raudoti. Ką bloga jis padarė? Ir jausdamas drėgmę persunkiant kelnes ir srūvant koja jis sėdi laukdamas smūgio delnu — žino jį gausiąs, kai motina grįš.

Skandalas užsimiršo, bet nuo to laiko Norma laisvalaikį leisdavo su draugėmis arba žaisdavo viena savo kambaryje. Ji užsirakindavo duris, ir man buvo uždrausta įeiti be jos leidimo.

Prisimenu, kartą nugirdau, kaip Norma, žaisdama su drauge savo kambaryje, sušuko:

— Jis ne tikras mano brolis! Jis tik berniukas, kurį mes priėmėme gyventi, nes jo pasigailėjome. Mama man taip sakė. Ji dar sakė, galiu visiems pranešti, kad jis nėra tikras mano brolis.

Gaila, kad tas prisiminimas — ne fotografija, tad negaliu jo suplėšyti ir mesti jai į veidą. Norėčiau grįžti į praeitį ir pasakyti jai, kad nenorėjau sukliudyti įsigyti šunį. Nebūčiau kliudęs, kad jis būtų jos vienos, nebūčiau jo šėręs, šukavęs ar su juo žaidęs — kad jis nepamėgtų manęs labiau negu jos. Aš tik norėjau, kad Norma žaistų su manimi kaip anksčiau. Niekada nenorėjau padaryti nieko, kad ją įskaudinčiau.

Birželio 6 d. — Pirmą kartą rimtai susipykau su Alisa. Pats kaltas. Norėjau ją pamatyti. Dažnai po nerimą keliančio prisiminimo ar sapno užtenka su ja pasikalbėti — ar tik pabūti šalia — ir pasijuntu geriau. Bet aš padariau klaidą, kai nuėjau į mokymo centrą jos pasitikti.

Nebuvau protiškai atsilikusių suaugusiųjų mokymo centre nuo operacijos, tad mintis, kad jį vėl pamatysiu, jaudino. Jis 23-ojoje gatvėje, į rytus nuo 5-ojo prospekto, senoje mokykloje, kurią Bikmano universiteto klinika pastaruosius penkerius metus naudojo švietimo eksperimentui — specialioms pamokoms žmonėms su negalia. Lauke prie senų vartų su smailais virbais ant žvilgančios bronzinės lentelės trumpas užrašas: Protiškai atsilikusių suaugusiųjų centras — Bikmano universiteto filialas.

Alisos pamokos baigėsi aštuntą, bet aš norėjau pamatyti klasę, kurioje ne per seniausiai vargau skaitydamas, rašydamas ir mokydamasis skaičiuoti grąžą iš vieno dolerio.

Įėjau į vidų, įsmukau pro duris ir pažiūrėjau pro langą. Alisa sėdėjo prie savo stalo, o greta ant kėdės — man nepažįstama prakaulaus veido moteris. Ji buvo susiraukusi, mat neslėpė esanti suglumusi, ir man parūpo, ką Alisa bando jai išaiškinti.

Prie lentos invalido vežimėlyje sėdėjo Maikas Domis, o įprastoje vietoje ant pirmos kėdės pirmoje eilėje buvo įsitaisęs Lesteris Braunas, pasak Alisos — protingiausias grupėje. Lesteris lengvai išmokdavo tai, kas man sekėsi labai sunkiai, bet jis ateidavo kada panorėdavo, o kartais nepasirodydavo, nes uždarbiaudavo vaškuodamas grindis. Manau, jei mokslai jam būtų rūpėję — tiek, kiek rūpėjo man — eksperimentui būtų pasirinkę jį. Pamačiau ir naujų veidų, man nepažįstamų žmonių.

Galop sukaupiau drąsą ir įėjau.

— Čarlis! — šūktelėjo Maikas lanku privažiuodamas su savo vežimėliu.

Pamojau jam.

Bemisė, graži tuščio žvilgsnio blondinė, pakėlė akis ir bukai nusišypsojo.

— Kur buvai, Čarli? Tavo kostiumas gražus.

Kiti, prisimenantys mane, pamojo man, o aš jiems. Staiga iš Alisos išraiškos supratau, kad ji suirzo.

— Beveik aštuonios valandos, — pranešė ji. — Laikas susitvarkyti.

Kiekvienas mokinys turėjo jam skirtą užduotį — sudėti kreidą, trintukus, popierius, knygas, pieštukus, bloknotus, dažus ir vaizdines mokymo priemones. Kiekvienas žinojo savo darbą ir didžiavosi, kad gerai jį atlieka. Visi ėmėsi savo užduočių, išskyrus Bemisę. Ši spoksojo į mane.

— Kodėl Čarlis nelanko mokyklos? — paklausė ji. — Kas nutiko, Čarli? Vėl mokysies?

Kiti įsmeigė į mane akis. Aš pažiūrėjau į Alisą, laukdamas, kol ji atsakys už mane, ir stojo ilga tyla. Ką galėjau jiems pasakyti, kad neužgaučiau?

— Šiaip sau apsilankiau, — atsakiau.

Viena mergina ėmė kikenti — Fransina; Alisa amžinai dėl jos nerimavo. Sulaukusi aštuoniolikos ji jau turėjo tris vaikus, tada tėvai susitarė su gydytojais, kad jai pašalintų gimdą. Ji nebuvo graži — toli šaukia iki Bemisės — bet buvo lengvas grobis dešimtims vyrų, kurie jai nupirkdavo ką nors gražaus ar nusivesdavo į kiną. Ji gyveno stažuotojų pensione, rekomenduotame Voreno prieglaudos, o vakarais jai buvo leidžiama lankyti mokymo centrą. Du kartus ji nepasirodė — einančią į pamokas ją kažkur nusivedė vyrai — todėl dabar iš pensiono ją išleisdavo tik su palydove.

— Dabar jis kalba kaip didelis šulas, — sukikeno Fransina.*

— Gerai, — staiga įsiterpė Alisa. — Esate laisvi. Pamatysiu jus visus rytoj šeštą.

Kai mokiniai išėjo, iš to, kaip Alisa trenkia daiktus į savo spintelę, supratau, kad ji supykusi.

— Atleisk, — tariau. — Ketinau laukti tavęs apačioje, bet paskui apėmė smalsumas — norėjau pamatyti seną klasę. Savo alma mater. Nė pats nepajutau, kaip įėjau. Kas tau nepatinka?

— Viskas man patinka.

— Meluoji. Tavo pyktis visiškai neproporcingas tam, kas nutiko. Tu kažką sugalvojai.

Ji trenkė knygą, kurią laikė rankoje.

— Gerai. Nori žinoti? Ui kitoks. Tu pasikeitei. Aš nekalbu apie tavo intelekto koeficientą. Turiu galvoje tavo požiūrį į žmones — tu nebe tas žmogus…

— Liaukis! Nereikia…

— Nepertrauk manęs!

Žengtelėjau atatupstas išgirdęs nuoširdų pyktį jos balse.

— Aš rimtai. Anksčiau tavyje buvo kažko… nežinau. Šilumos, atvirumo, geraširdiškumo. Dėl šių savybių visi tave mėgo, visiems patikdavo, kai tu šalia. Dabar, kai pasidarei protingas ir sumanus, atsirado skirtumų, kurie…

Negalėjau daugiau klausyti.

— Ko tu tikėjaisi? Manei, kad liksiu nuolankus šunytis, vizginsiu uodegą ir laižysiu koją, kuri mane spardo? Aišku, visa tai pakeitė mane ir mano savimonę. Man nebereikia klausytis to mėšlo, kurį man visą gyvenimą bruko.

— Žmonės nebuvo tau blogi.

— Ką apie tai žinai? Klausyk, geriausi iš jų buvo savimi patenkinti ir globėjiški — išnaudodavo mane, kad nepaisant visų savo ydų atrodytų pranašesni ir saugūs. Šalia silpnapročio kiekvienas gali atrodyti išmintingas.

Pasakęs tuos žodžius supratau, kad ji klaidingai juos supras.

— Manau, mane irgi priskiri prie silpnapročių.

— Nekalbėk nesąmonių. Velniai rautų, puikiai žinai, kad aš…

— Manau, kad tam tikra prasme esi teisus. Šalia tavęs aš panaši į bukaprotę. Pastaruoju metu kaskart, kai po mudviejų susitikimo pareinu namo, mane apninka bjaurus jausmas, kad esu nenuovoki ir kvaila visais klausimais. Permąstau, ką sakiau, ir sugalvoju visokių protingų ir šmaikščių dalykų, kuriuos reikėjo pasakyti, ir graužiuosi, kad neištariau jų, kai buvome drauge.

— Taip daug kam dažnai nutinka.

— Susigriebiu, kad noriu padaryti tau įspūdį, nors niekada anksčiau tokia mintis neateidavo į galvą. Būdama su tavimi aš prarandu pasitikėjimą savimi. Dabar kad ir ką daryčiau, abejoju savo motyvais.

Norėjau pasukti kalbą kita linkme, bet ji vis grįžo prie tos temos.

— Klausyk, atėjau čia ne su tavim ginčytis, — galop pasakiau. — Ar leisi palydėti tave namo? Man reikia su kuo nors pasikalbėti.

— Man irgi. Bet pastaruoju metu kalbėtis su tavimi negaliu. Aš tegaliu klausytis ir linksėti apsimesdama, kad suprantu apie kultūros variantus, neobulinę matematiką, postsimbolinę logiką ir jaučiuosi vis kvailesnė, o kai tu išeini iš buto man tenka spoksoti į veidrodį ir šaukti ant savęs: „Ne, tu netampi bukesnė su kiekviena diena! Tu neprarandi proto! Tu nesidarai bukaprotę iškarša! Tiesiog Čarlis tobulėja taip sparčiai, kad atrodo, jog tu žengi atgal!” Sakau tai sau, Čarli, bet kai mums susitikus tu ką nors pasakai ir žiūri nekantraudamas, žinau, kad tu juokiesi.

O kai tu ką nors man aiškini, bet aš neįstengiu įsiminti, tu manai, kad man neįdomu ir aš nenoriu vargintis. Tačiau tu nežinai, kaip aš kankinuosi tau išėjus. Nežinai, prie kokių knygų kamuojuosi, kokias paskaitas lankau Bikmano universitete, bet kaskart, kai aš apie ką nors kalbu, matau, kaip tu nekantrauji, tarsi visi tie dalykai būtų vaikiški. Aš norėjau, kad būtum protingas. Norėjau tau padėti, dalytis su tavimi — o tu dabar neįsileidi manęs į savo gyvenimą.

Klausydamasis jos kalbos suvokiau, kaip tai svarbu. Aš taip pasinėriau į save ir tai, kas su manimi darosi, kad visai nesusimąsčiau, kas darosi su ja.

Kai mudu išėjome iš mokyklos, ji tyliai apsiverkė, o aš pritrūkau žodžių. Visą kelionę autobusu mąsčiau, kad padėtis apsivertė aukštyn kojomis. Alisa bijojo manęs. Ledo lytis, ant kurios stovėjome, trūko, plyšys ėmė platėti, ir mano proto srovė greitai nešė mane į atvirą jūrą.

Ji buvo teisi, kad nepanoro savęs kankinti būdama su manimi. Mes nebeturėjome nieko bendra. Net kalbant apie paprastus dalykus atsirado įtampa. Tarp mūsų dabar liko vien gėdos pritvinkusi tyla ir nepatenkintas troškimas pritemdytame kambaryje.

— Tu esi labai rimtas, — tarė ji išsivaduodama iš savo nuotaikos ir pažiūrėdama į mane.

— Dėl mudviejų.

— Nereikia dėl to taip rimtai nusiteikti. Nenoriu tavęs liūdinti. Tu patiri rimtą išmėginimą.

Alisa bandė šypsotis.

— Bet nuliūdinai. Tik aš nežinau, ką dėl to daryti.

Einant iš autobuso stotelės į jos namus, ji tarė:

— Nevažiuosiu su tavim į suvažiavimą. Šįryt paskambinau profesoriui Nemurui ir pasakiau. Tu ten būsi labai užimtas. Bus įdomių žmonių. Kurį laiką būsi dėmesio centre, patirsi jaudulį. Nenoriu trukdyti…

— Alisa…

—… kad ir ką dabar apie tai sakytum*žinau, kaip jausiuosi, todėl jeigu neprieštarausi, aš laikysiuosi įsikibusi savo dūžtančio ego — ačiū tau.

— Bet tu pernelyg viską sureikšmini. Aš įsitikinęs — jei tu tik…

— Tu žinai? Tu įsitikinęs?

Lipdama daugiabučio laipteliais ji atsisuko ir piktai dėbtelėjo į mane.

— Koks nepakenčiamas tu tapai. Iš kur tu gali žinoti, ką aš jaučiu? Tu leidi sau spręsti, ką galvoja kiti. Tu juk negali žinoti, kaip jaučiu, ką jaučiu ir kodėl jaučiu.

Ji buvo beeinanti į vidų, bet paskui atsigręžė į mane ir virpančiu balsu tarė:

— Kai grįši, aš būsiu čia. Esu sutrikusi, ir tiek, ir noriu, kad turėtume progą viską apgalvoti, kai mus skirs didelis atstumas.

Pirmą kartą per daug savaičių ji nepakvietė manęs užeiti. Žiūrėjau į uždarytas duris ir jutau, kaip manyje auga pyktis. Norėjau ištaisyti sceną, daužyti duris tol, kol išlaušiu. Norėjau, kad namas sudegtų mano pykčio liepsnoje.

Bet nueidamas pajutau, kad viręs pyktis ima vėsti, o galop ateina palengvėjimas. Ėjau taip greitai, kad tiesiog sklendžiau gatvėmis, ir mano skruostai juto vėsų vasaros nakties vėjelį. Staiga tapau laisvas.

Dabar suvokiu, kad mano jausmas Alisai tekėjo atgalios, prieš mano žinių srovę — nuo garbinimo prie meilės, dėkingumo ir atsakomybės. Sumišę mano jausmai pančiojo, ir aš laikiausi įsikibęs Alisos iš baimės, kad atsidursiu vienas ir būsiu nuneštas kaip ta ledo lytis.

Tačiau su laisve atėjo liūdesys. Aš norėjau būti ją įsimylėjęs. Norėjau įveikti savo emocines ir lytines baimes, vesti, turėti vaikų, surimtėti.

Dabar tai neįmanoma. Aš buvau taip pat toli nuo Alisos, kai mano intelekto koeficientas išaugo iki 185, kaip ir tada, kai jis tesiekė 70. Ir šįsyk mudu abu tai žinome.

Birželio 8 d. — Kas veja mane iš namų ir verčia slankioti po miestą? Klajoju gatvėmis vienas — ne kaip žmogus, panoręs atsipalaiduoti vasaros naktį, bet visas įsitempęs, skubantis… kur? Vaikštinėju skersgatviais, kaišioju nosį į tarpdurius, spoksau į uždarytus iki pusės langus, norėdamas su kuo nors pasikalbėti, bet bijodamas su kuo nors susipažinti. Viena gatve einu iš vienos pusės, kita — iš priešingos, per tą nesibaigiantį labirintą, blaškydamasis po neoninį didmiesčio narvą. Ieškau… ko?

Centriniame parke susipažinau su viena moterimi. Ji sėdėjo ant suoliuko prie ežero apsitūlojusi paltu, nors buvo karšta. Ji nusišypsojo ir rankos mostu pakvietė prisėsti šalia. Mes žiūrėjome į skaisčias pastatų apybrėžas Manhatane — šviesų nutviekstas korių akis juodame fone — ir man norėjosi sugerti viską į save.

Taip, pasakiau jai, aš iš Niujorko. Ne, aš niekad nebuvau Virdžinijos valstijos Njuport Njuzo mieste. Mat ji buvo iš ten ir ištekėjo už jūreivio, dabar esančio jūroje, ir nematė jo pustrečių metų.

Ji sukiojo ir mazgė nosinę, retkarčiais nusišluostydama nuo kaktos prakaito lašelius. Net blausioje šviesoje, atsispindinčioje nuo ežero, mačiau, kad ji labai išsidažiusi, bet su lygiais tamsiais plaukais, paleistais ant pečių, ji atrodė patraukli — tik veidas buvo išpurtęs, pabrinkęs, tarsi ką tik būtų pakirdusi iš miego. Ji norėjo kalbėtis apie save, aš norėjau klausytis.

Tėvas davė jai gerus namus, išsilavinimą, viską, ką turtingas laivų statytojas gali duoti vienturtei dukrai, bet jai neatleido. Jis niekada negalėjo jai atleisti už tai, kad pabėgo su jūreiviu.

Kalbėdama ji laikė mano ranką, o galvą atrėmė i petį.

— Tą naktį, kai mudu su Gariu susituokėme, — kuždėjo ji, — buvau persigandusi skaisti mergelė. O jis tiesiog ėjo iš proto. Pirmiausia jam reikėjo mušti mane delnu ir kumščiu. Paskui paėmė mane be jokių glamonių. Tada paskutinį kartą buvome kartu. Niekados nebeleidau manęs paliesti dar kartą.

Matyt, iš mano drebančios rankos ji suprato, kad aš priblokštas. Man jos istorija pasirodė pernelyg žiauri ir intymi. Pajutusi, kad mano ranka sukrutėjo, ji suspaudė ją smarkiau, tarsi jai reikėtų pabaigti pasakojimą, o jau tada galės mane paleisti. Jai tai buvo svarbu, o aš sėdėjau ramiai kaip žmogus, lesinantis paukštį iš delno.

— Negaliu sakyti, kad man nepatinka vyrai, — patikino ji mane atvirai žiūrėdama plačiomis akimis. — Aš buvau su kitais vyrais. Ne su juo, bet su daugybe kitų. Dauguma vyrų būna švelnūs ir meilūs su moterimi. Jie mylisi lėtai, bet pirma glosto ir bučiuoja.

Ji reikšmingai į mane pažvelgė ir atviru delnu ėmė braukyti per manąjį.

Apie tuos dalykus buvau girdėjęs, skaitęs, svajojęs. Jos vardo nežinojau, o ji nepaklausė, kuo aš vardu. Ji tik norėjo, kad nusivesčiau ją kur nors, kur būtume vieni. Man dingtelėjo, ką pamanytų Alisa.

Aš nerangiai ją paglosčiau ir dar neryžtingiau pabučiavau, tad ji pažiūrėjo į mane.

— Kas atsitiko? — sušnabždėjo. — Apie ką galvoji?

— Apie tave.

— Ar turi kur galėtume nueiti?

Kiekvieną žingsnį į priekį žengiau atsargiai. Kada žemė išslys iš po kojų, ir mane apims nerimas? Kažkas ragino mane išbandyti, ar priekyje tvirtas pagrindas.

— Jei neturi kur eiti, yra nebrangus viešbutis „Mansion” 53-ojoje gatvėje. Jeigu sumoku iš anksto, jo darbuotojai nesikabina, kad neturi bagažo.

— Turiu kambarį…

Dabar ji pagarbiai pažiūrėjo į mane.

— Puiku.

Vis dar nieko baisaus. Jau tai buvo keista. Kiek toli galiu žengti, kol prasidės panikos simptomai? Kai būsime kambaryje vienu du? Kai ji nusirengs? Kai pamatysiu jos kūną? Kai kartu gulėsime?

Staiga man pasidarė svarbu sužinoti, ar galiu būti toks kaip kiti vyrai, ar kada nors galėsiu paprašyti moters gyventi drauge. Proto ir žinių neužteko. Aš norėjau dar ir to. Dabar, kai pajutau, kad tai įmanoma, apėmė stiprus išsivadavimo ir laisvės pojūtis. Ji pajuto mane apėmusį jaudulį, kai dar kartą pabučiavau, ir aš neabejojau, kad su ja galiu būti normalus. Ji buvo ne tokia kaip Alisa. Ji buvo mačiusi šilto ir šalto.

Tada jos balsas pasikeitė — jame pajutau dvejonę.

— Prieš mudviem einant… Vienas dalykas…

Ji atsistojo, žengė žingsnį prie manęs ir žibinto šviesoje praskleidė paltą. Pamačiau jos kūno formą — visą tą laiką, kol sėdėjome šalia, negalėjau jos matyti.

— Tik penktas mėnuo, — tarė ji. — Tai nieko nekeičia. Tu juk neprieštarauji, ar ne?

Stovėdama su prasegtu paltu ji panėšėjo į du kartus eksponuotą kadrą — antras buvo pusamžės moters, ką tik išlipusios iš vonios, praskėtusios chalatą, kad Čarlis pamatytų. Aš laukiau, kaip šventvagis laukia, kada trenks žaibas. Nusisukau. To aš tikėjausi mažiausiai, bet paltas, kuriuo ji buvo standžiai apsigaubusi tokią karštą naktį, turėjo mane įspėti, kad kažkas ne taip.

— Jis ne mano vyro, — patikino ji mane. — Pasakodama aš tau nemelavau. Daug metų jo nemačiau. Kūdikis komivojažerio, su kuriuo susipažinau maždaug prieš aštuonis mėnesius. Aš su juo gyvenau. Daugiau su juo nesusitikinėsiu, bet kūdikį pasiliksiu. Mudu tik turėsime būti atsargūs — ne šiurkštūs ir panašiai. Bet dėl kitko tau nereikia nerimauti.

Ji nutilo, kai pamatė mano pyktį.

— Tai šlykštu! — sušukau. — Kaip tau ne gėda?!

Ji pasitraukė toliau ir paskubomis susisiautę paltą, kad apsaugotų vaisių įsčiose.

Kai ji padarė tą apsauginį gestą, pamačiau antrą dvigubą kadrą: mano sesers besilaukianti motina tomis dienomis, kai rečiau mane apkabindavo, rečiau šildydavo savo balsu ir prisilietimu, menkiau gindavo nuo tų, kurie išdrįsdavo pasakyti, kad esu nenormalus.

Manau, sugriebiau ją už peties — nesu įsitikinęs, bet tada ji ėmė šaukti, ir aš staiga atsidūręs tikrovėje pajutau, kad gresia pavojus. Norėjau pasakyti, kad nenorėjau jai nieko bloga — aš niekad nenuskriausčiau nei jos, nei ko nors kito.

— Būk gera — nešauk!

Bet ji jau rėkė, ir aš išgirdau tamsiu taku bėgančių kojų žingsnius. Šito nesuprastų niekas. Tekinas pasileidau į tamsą ieškodamas išėjimo iš parko: dūmiau zigzagais vienu taku, paskui kitu. Parko nepažinojau. Staiga į kažką trenkiausi ir nulėkiau atatupstas. Vielos tinklo tvora — aklavietė. Tada pamačiau sūpuokles, šliuožyklas ir supratau, kad čia nakčiai užrakinta vaikų žaidimų aikštelė. Pustekinis nusekiau palei tvorą kliūdamas už persisukusių šaknų. Prie ežero, lanku einančio prie žaidimų aikštelės, sustojau, grįžau savo pėdomis ir radau kitą taką; juo priėjau nedidelį pėsčiųjų tiltą. Apėjau jį, paskui palindau po apačia — išėjimo nebuvo.

— Kas yra? Kas nutiko, ponia?

— Kažkoks maniakas?

— Jums nieko nenutiko?

— Į kurią pusę jis nuėjo?

Ratu grįžau ten, kur pradėjau. Užlindau už didelės uolos ir gervuogių tankumyne prisiplojau kniūbsčias.

— Kvieskit farus. Kai jų reikia, niekad nebūna.

— Kas atsitiko?

— Kažkoks išsigimėlis bandė ją išžaginti.

— Vienas vyrukas jį vejasi. Štai jis!

— Greičiau! Reikia sučiupti tą šunsnukį, kol jis nepaspruko iš parko!

— Atsargiai. Jis turi peilį ir pistoletą…

Akivaizdu, kad garsūs balsai pabaidė naktinių pasivaikščiojimų mėgėjus, nes riksmas „Štai jis!” pasikartojo man už nugaros, ir pasižiūrėjęs iš už uolos pamačiau vienišą bėgiką, kurį kažkas vijosi žibintų nušviestu taku į tamsą. Po kelių akimirkų priešais uolą prabėgo dar vienas ir dingo šešėlyje. Įsivaizdavau, kaip ta nekantri minia mane sučiumpa, sumuša ir sudrasko. Aš to nusipelniau. Beveik to norėjau.

Atsistojau, nusivaliau lapus ir žemes nuo drabužių ir iš lėto nuėjau kryptimi, kuria buvau atėjęs. Kiekvieną akimirką laukiau, kada mane sugriebs iš užpakalio, pargriaus į purvą ir tamsą, bet netrukus pamačiau skaisčias 59-osios gatvės bei 5-ojo prospekto šviesas ir išėjau iš parko.

Galvodamas apie tai savo kambaryje, kur negresia joks pavojus, esu sukrėstas šiurkštumo, su kuriuo susidūriau. Baisu prisiminti, kaip atrodė motina prieš pagimdydama seserį. Bet dar baisesnis jausmas, kad norėjau, jog mane sugautų ir primuštų. Kodėl norėjau būti nubaustas? Vaiduokliai iš praeities griebia man už kojų ir tempia ant žemės. Aš prasižioju norėdamas šaukti, bet neturiu balso. Mano rankos dreba, man šalta, ausyse tyliai zvimbia.

POKYČIŲ DIENYNAS. ĮRAŠAS Nr. 13

Birželio 10 d. — Mes sėdime reaktyviniame bombonešyje B-47 ir netrukus išskrisime į Čikagą. Už šį pokyčių dienyną esu dėkingas Bertui — jam šovė geniali mintis jį padiktuoti į tranzistorinį magnetofoną, o paskui paprašyti stenografistės Čikagoje ją atspausdinti. Nemurui šis sumanymas patinka. Jis net nori, kad diktuočiau iki pat paskutinės minutės. Jis mano, jei suvažiavimo posėdžiams baigiantis bus paleista naujausia juosta, tai gerai papildys pranešimą.

Taigi aš vienas sėdžiu mūsų privačioje kabinoje į Čikagą skrendančiame reaktyviniame lėktuve bandydamas priprasti prie mąstymo garsiai ir prie savo balso skambesio. Manau, stenografistė sugebės išmesti visus hm ir ėėė ir padarys, kad popieriuje viskas atrodytų natūraliai (mane tiesiog ištinka paralyžius, kai pagalvoju, kad šimtai žmonių klausysis žodžių, kuriuos tariu dabar, tada nieko negaliu padaryti).

Galvoje tuščia. Šiuo metu mano jausmai svarbesni už visa kita.

Man kelia siaubą mintis, kad kilsime į orą.

Man atrodo, kad prieš operaciją aš niekada gerai nesupratau, kas yra lėktuvai. Filmuose ir per televizorių iš arti rodomi lėktuvai man niekada nekėlė asociacijų su daiktais, kuriuos matydavau skrendant padangėje. Dabar, prieš pat pakylant, galiu galvoti vien apie tai, kas galėtų nutikti, jei lėktuvas sudužtų. Mane purto šaltis, neapleidžia mintis, kad nenoriu mirti. Į galvą lenda diskusijos apie Dievą.

Pastarosiomis savaitėmis dažnai galvojau apie mirtį, bet ne apie Dievą. Motina retkarčiais vesdavosi mane į bažnyčią — bet aš neprisimenu, kad dėl to man būtų kilę minčių apie Dievą. Rožė gana dažnai minėdavo Jį, ir aš turėdavau vakare Jam melstis, bet niekada rimtai apie tai nesusimąstydavau. Prisimenu Jį kaip tolimą giminaitį — dėdę su ilga barzda, sėdintį soste (kaip Kalėdų Senelį prekybos centre ant savo didelės kėdės, kuris pasisodina tave ant kelių ir klausia, ar buvai geras, ir kokios dovanos iš jo norėtum). Motina Jo bijojo, bet vis tiek prašydavo iš Jo malonių. Tėvas niekada Jo neminėjo — galėjai pamanyti, kad Dievas yra vienas iš Rožės giminaičių, su kuriais jis nenori turėti reikalų.

*

— Mes jau pasiruošę kilti, pone. Ar galėčiau padėti jums užsisegti saugos diržą?

— Ar būtina? Man nepatinka, kai mane pririša.

— Tik kol pakilsime.

— Nenorėčiau — nebent tai būtina. Aš jaučiu baimę, kai mane pririša. Galimas daiktas, kad mane supykins.

— Tokios taisyklės, pone. Leiskite jums padėti.

— Ne! Aš pats.

— Ne… šitą reikia kišti čia.

— Luktelkit… ėėė… Viskas gerai.

*

Absurdas. Bijoti nėra ko. Saugos diržas neveržia, taigi neskauda. Rupūs miltai, kodėl mintis užsisegti saugos diržą turėtų šitaip bauginti? Diržas ir lėktuvo vibracijos kylant. Tas nerimas šioje situacijoje tiesiog juokingas… vadinasi, turi būti kažkoks pagrindas… koks?., skrydis į tamsius debesis ir pro juos… užsisekite saugos diržus… pririštas… bandau ištrūkti… prakaitu permirkusios odos tvaikas… vibracijos ir riaumojimas ausyse.

Debesyse pro iliuminatorių matau Čarlį. Sunku pasakyti, kokio amžiaus, turbūt maždaug penkerių. Kol dar nebuvo Normos…

— Ar judu jau susiruošę?

Tėvas prieina prie durų. Jis apkūnus, ypač apdribęs veidas ir kaklas. Jis atrodo pavargęs.

— Klausiu: ar jau susiruošėt?

— Luktelk minutę, — atsako Rožė. — Deduosi skrybėlę. Pažiūrėk, ar jo marškiniai susagstyti, ir užrišk batų raištelius.

— Eime, pabaikime šį reikalą.

— Kur? — klausia Čarlis. — Kur… eis… Čarlis.

Tėvas susiraukęs žiūri į jį. Matas Gordonas niekada nežino, kaip reaguoti į sūnaus klausimus.

Rožė pasirodo miegamojo tarpduryje; ji taisosi tik akis uždengiant} šydą. Jinai panaši į paukštį, o prie galvos pakeltos rankos atkištomis į šalis alkūnėmis panašios į sparnus.

— Mes einame pas gydytoją, jis padės tau tapti protingam.

Dėl šydo atrodo, kad jinai žiūri į jį pro vielos tinklą. Čarlis visada išsigąsta, kai jie šitaip išsipuošia ir išeina, nes žino, kad turės bendrauti su kitais žmonėmis, o motina nervinsis ir pyks.

Jam norisi bėgti, bet neturi kur.

— Kodėl tau reikia jam tai sakyti? — klausia Matas.

— Todėl, kad tai tiesa. Daktaras Guarinas gali jam padėti.

Matas vaikštinėja po kambarį kaip netekęs vilties žmogus, paskutinį kartą bandantis įtikinti pašnekovą.

— Iš kur žinai? Ką žinai apie šį žmogų? Jeigu būtų įmanoma ką nors padaryti, gydytojai jau seniai būtų mums pasakę.

— Nekalbėk šitaip! — spiegia ji. — Nesakyk man, kad jie negali padėti.

Ji stveria Čarlį ir prisiglaudžia jo galvą sau prie krūtinės.

— Jis bus normalus, kad ir ką mums tektų daryti, kad ir kiek kainuotų.

— Tokių dalykų už pinigus nenupirksi.

— Aš kalbu apie Čarlį. Tavo sūnų… tavo vienturtį.

Rožė ima sūpuoti jį į šalis — ją tuoj ištiks isterija.

— Aš neklausysiu tų kalbų. Tie gydytojai nežino, todėl ir sako, kad nieko negalima padaryti. Daktaras Guarinas viską man paaiškino. Valdžia nenori dotuoti jo išradimo, sako jis, nes tai įrodys, kad kiti gydytojai klysta. Taip nutiko ir kitiems mokslininkams, Pasterui ir Dženingsui bei daugybei kitų. Daktaras Guarinas papasakojo, kaip tie „puikūs” gydytojai bijo pažangos.

Šitaip atsikirsdama Matui ji apsiramina ir atgauna pasitikėjimą savimi. Kai paleidžia Čarlį, jis išsigandęs eina į kampą ir atsistojęs prie sienos dreba.

— Žiūrėk, tu vėl jį sutrikdei, — sako ji.

— Aš?

— Tu amžinai imi kalbėti apie tuos dalykus jam girdint.

— Dieve brangus! Eime ir baikime, velniai rautų, šį reikalą.

Juodu nesikalba visą kelią pas daktarą Guariną. Tyli autobuse, tyli, kol eina tris kvartalus nuo stotelės iki kontorų pastato miesto centre. Po kokių penkiolikos minučių daktaras Guarinas išeina į laukiamąjį ir su jais pasisveikina. Jis storas, pliktelėjęs ir atrodo, kad tuoj sprogs ir suplėšys baltą chalatą.

Čarlį sužavi retkarčiais vis trūktelintys tankūs balti antakiai ir balti ūsai. Kartais pirma trūkteli ūsai, paskui kilsteli abu antakiai, bet kartais atvirkščiai.

Didelis baltas kambarys, į kurį atsiveda Guarinas, sprendžiant iš kvapo neseniai perdažytas. Jis beveik tuščias: du rašomieji stalai vienoje kambario pusėje, kitoje — didžiulis aparatas su skalių eilėmis ir keturiomis ilgomis rankomis, panašiomis į dantisto grąžtą. Šalia juoda oda trauktas apžiūros stalas su storų diržų raizginiu pacientui pririšti.

— Nagi, nagi, nagi, — sako Guarinas pakeldamas antakius. — Vadinasi, čia Čarlis.

Jis tvirtai suima berniuką už pečių.

— Mes būsime draugai.

— Ar jūs tikrai galite jam kuo nors padėti, daktare Guarinai? — klausia Matas. — Ar jūs anksčiau esate nuo to gydęs? Mes turime nedaug pinigų.

Guarinui susiraukus antakiai nusileidžia kaip langinės.

— Pone Gordonai, ar aš ką nors sakiau apie tai, ką galiu padaryti? Argi man nereikia pirma jo apžiūrėti? Gal ką nors galima padalyti, o gal ne. Pirmiausia reikia atlikti fizinius ir protinius testus siekiant nustatyti patologijos priežastis. Apie prognozę turėsime laiko pasikalbėti vėliau. Tiesą sakant, pastaruoju metu esu tiesiog apsivertęs darbu. Sutikau imtis šio atvejo tik todėl, kad atlieku specialų šitokio protinio atsilikimo tyrimą. Be abejo, jei turite abejonių, gal tada…

Gydytojas liūdnai nutyla ir nusisuka, bet Rožė Gordon baksteli Matui alkūne.

— Mano vyras visai ne tai norėjo pasakyti, daktare Guarinai. Jis per daug kalba.

Ji vėl rūsčiai žvilgteli į Matą įspėdama, kad atsiprašytų.

Matas atsidūsta.

— Jeigu kaip nors galite padėti Čarliui, mes padarysime viską, ką prašote. Padėtis dabar nekokia. Aš prekiauju kirpyklų reikmenimis. Visa, ką turiu, mielai…

— Turiu reikalauti vieno dalyko, — sako Guarinas sučiaupdamas lūpas, tartum tai turėtų padėti apsispręsti. — Kai pradėsime, gydymas turės vykti iki galo. Šios negalios atveju rezultatai dažnai pasirodo netikėtai, nors prieš tai ilgus mėnesius nebūna matyti jokio pagerėjimo ženklo. Turėkite galvoje: tai nereiškia, kad prižadu sėkmę. Nieko neįmanoma garantuoti. Bet jūs turite suteikti man galimybę jį išgydyti, antraip geriau apskritai nepradėti.

Jis susiraukia žiūrėdamas į juos, kad jie suvoktų perspėjimą, ir jo antakiai dabar panašūs į baltus gaubtus, iš po kurių spokso žydros akys.

— Dabar malonėkite išeiti ir leisti man apžiūrėti berniuką.

Matas dvejoja, ar palikti Čarlį vieną su juo, bet Guarinas linkteli:

— Taip bus geriausia, — sako jis ir išlydi tėvus į laukiamąjį. — Rezultatai visada būna labiau patikimi, kai atlikdamas psichologinio pagrindimo testus būnu vienas su ligoniu. Dėmesį blaškantys išoriniai veiksniai daro žalingą poveikį daugialypiam vertinimui.

Rožė triumfuodama nusišypso savo vyrui, ir šis nuolankiai išseka jai įkandin.

Likęs vienu du su Čarliu daktaras Guarinas patapšnoja jam per galvą. Jo šypsena geraširdiška.

— Gerai, vaiki. Gulkis ant stalo.

Kai Čarlis nereaguoja, jis švelniai užkelia jį ant oda traukto stalo ir tvirtai pririša storų diržų raizginiu. Stalas dvokia giliai įsisunkusiu prakaitu ir oda.

— Mama!

— Ji už durų. Nesijaudink, Čarli. Tau nė kiek neskaudės.

— Noriu mamos!

Čarlis sutrikęs, kad jį šitaip varžo. Jis nenumano, ką jam daro, bet kiti gydytojai tėvams išėjus iš kambario nesielgdavo švelniai.

Guarinas bando jį raminti.

— Ramiai, vaiki. Nėra ko bijoti. Matai šį didžiulį aparatą? Žinai, ką su juo darysiu?

Čarlis susigūžia, paskui prisimena motinos žodžius.

— Padarysite mane protingą.

— Teisingai. Bent jau žinai, ko čia esi. Dabar užsimerk ir atsipalaiduok, o aš įjungsiu tuos mygtukus. Pasigirs stiprus garsas — kaip lėktuvo — bet tau neskaudės. Mes pasižiūrėsime, ar galime padaryti tave šiek tiek protingesnį, negu esi dabar.

Guarinas įjungia mygtuką, didžiulis aparatas ima ūžti, sumirksi raudonos ir mėlynos lemputės. Čarlis persigandęs. Jis gūžiasi, tirta ir bando ištrūkti iš tvirtai prie stalo prispaudusių diržų.

Jis pradeda šaukti, bet Guarinas bemat sukiša jam į bumą audeklo gniužulą.

— Nagi, nagi, Čarli. Rėkti nereikia. Būk geras berniukas. Juk sakiau tau, kad neskaudės.

Čarlis vėl bando šaukti, bet iš burnos išsiveržia vien prislopintas gargesys, ir berniukui norisi vemti. Jis pajunta, kad kojos šlapios ir lipnios, o iš kvapo supranta, kad motina baus jį mušdama delnu per užpakalį ir pastatydama į kampą už tai, kad pridirbo į kelnes. Bet jis negalėjo susilaikyti. Kaskart, kai pasijunta įkliuvęs į spąstus ir apima panika, jis nesusivaldo ir privaro į kelnes. Jis dūsta… jį pykina… viskas akyse aptemsta…

Čarlis negali žinoti, kiek laiko praėjo, bet kai atsimerkia, audeklo burnoje nebėra, diržai nuimti. Daktaras Guarinas apsimeta neužuodžiąs smarvės.

— Nė kiek neskaudėjo, ar ne?

— Nnne.

— Tai ko šitaip drebi? Aš tik įjungiau aparatą, kad taptum protingesnis. Koks jausmas, kai pasidarei protingesnis, negu buvai anksčiau?

Pamiršęs baimę Čarlis išpučia akis ir spokso į aparatą.

— Aš tapau protingas?

— Žinoma. Dabar pasitrauk štai čia. Koks jausmas?

— Šlapia. Aš apsidirbau.

— Ką gi — kitą kartą taip nepadarysi, ar ne? Dabar, kai žinai, kad neskauda, nebebijosi. Noriu, kad dabar papasakotum mamai, koks protingas jautiesi, tada ji atsives tave du kartus per savaitę aktyvinti galvos smegenis trumposiomis bangomis, ir tu darysiesi vis protingesnis ir protingesnis.

Čarlis nusišypso.

— Aš moku vaikščioti atbulomis.

— Nejaugi? Parodyk, — sako Guarinas ir apsimesdamas susidomėjęs užverčia aplanką. — Noriu pažiūrėti.

Lėtai, sukaupęs visas pastangas, Čarlis žengia kelis žingsnius atatupstas ir atsitrenkia į apžiūros stalą. Guarinas nusišypso ir linkteli galvą.

— Įspūdinga! Tu tik palauk — dar nespėjus baigti gydymo būsi protingiausias berniukas visame kvartale.

Sulaukęs šitokios pagyros ir dėmesio Čarlis patenkintas parausta. Žmonės retai jam šypsosi ir sako, kad jis kažką padarė gerai. Net baimė aparato ir diržų, kuriais buvo pririštas prie stalo, ima nykti.

— Visame kvartale?

Nuo tos minties jis pasijunta toks pilnas viduje, kad negali įkvėpti į plaučius pakankamai oro, kad ir kaip stengtųsi.

— Protingesnis net už Haimį?

Guarinas vėl nusišypso ir linkteli.

— Protingesnis už Haimį.

Čarlis žvelgia į aparatą — su nuostaba ir pagarba. Aparatas padarys jį protingesnį už Haimį. Šis gyvena visai šalia, moka skaityti, rašyti ir yra skautas.

— Šis aparatas jūsų?

— Kol kas ne. Jis priklauso bankui. Bet netrukus bus mano, o tada aš galėsiu padaryti daugybę tokių berniukų kaip tu protingus, — jis patapšnoja Čarliui per galvą ir priduria: — Ui kur kas mielesnis už kai kuriuos normalius vaikus, kuriuos motinos atsiveda čia tikėdamosi, kad padarysiu iš jų proto bokštus padidindamas jų intelekto balą.

— Jie taps bokštais todėl, kad padidinsite jiems galvą?

Čarlis paliečia veidą rankomis norėdamas įsitikinti, ar mašina kiek nors padidino jam galvą.

— Jūs paversite mane bokštu?

Guarinas nusijuokia ir draugiškai suspaudžia Čarliui petį.

— Ne, Čarli, tau nereikia nerimauti. Bokštais žmonės virsta tik pasakose. Ui liksi tas, kas esi — mielas vaikas, — paskui apsigalvoja ir priduria: — Aišku, truputį protingesnis, negu esi dabar.

Jis atrakina duris ir nuveda Čarlį pas tėvus.

— Štai ir jis, tėveliai. Šį tą patyrė, bet blogiau jam nuo to nepasidarė. Šaunus berniukas. Manau, būsime geri draugai — ar ne, Čarli?

Čarlis pritariamai linkteli. Jis nori patikti daktarui Guarinui, bet persigąsta, kai pamato motinos išraišką.

— Čarli, ką padarei?!

— Tik nelaimingas atsitikimas, ponia Gordon. Pirmą kartą jis išsigando. Bet nesmerkite jo ir nebauskite. Nenoriu, kad bausmė jam asocijuotųsi su apsilankymu čia.

Bet Rožė Gordon taip susigėdusi, kad jai net bloga.

— Tai šlykštu! Nežinau, ką daryti, daktare Guarinai. Jis užsimiršta net namie — kartais, kai turime svečių. Man būna taip gėda, kai jis šitaip padaro.

Pamatęs pasidygėjimą motinos veide Čarlis ima drebėti. Jis trumpai buvo užmiršęs, koks blogas yra, kaip per jį kenčia tėvai. Jis nežino, kaip verčia ją kentėti, bet kai motina tai sako, jam būna baisu, o kai apsiverkia ir ant jo šaukia, jis nusisuka į sieną ir tyliai dejuoja, kad niekas negirdėtų.

— Neliūdinkite jo ir nesijaudinkite, ponia Gordon. Atveskite pas mane jį kiekvieną savaitę antradienį ir ketvirtadienį tokiu pat metu.

— Bet ar tai tikrai padės? — klausia Matas. — Dešimt dolerių — dideli…

— Matai! — Rožė timpteli jį už rankovės. — Argi apie tai galima kalbėti tokiu metu? Jis juk tavo kūnas ir kraujas. Gal Dievui padedant daktaras Guarinas padarys jį tokį kaip kiti vaikai, o tu kalbi apie pinigus!

Matas Gordonas jau norėjo pradėti teisintis, bet apsigalvojo ir išsitraukė piniginę.

— Būkit malonus… — atsidūsta Guarinas, tarsi susigėdęs pinigų vaizdo. — Visus finansinius reikalus tvarkys mano padėjėja priimamajame. Dėkoju.

Jis vos pastebimai nusilenkia Rožei, paspaudžia ranką Matui ir patapšnoja Čarliui per nugarą.

— Mielas berniukas. Labai mielas.

Paskui vėl šypsodamas dingsta už durų kabinete.

Jie ginčijasi visą kelią namo. Matas skundžiasi, kad kirpyklų reikmenų parduoda mažiau, ir jų santaupos tirpsta, o Rožė rėkia, kad padaryti Čarlį normalų svarbiau už visa kita.

Išgąsdintas jų kivirčo Čarlis žliumbia. Jam kelia skausmą pykčio gaidelės jų balsuose. Vos tik jie įeina į butą, jis nubėga į virtuvės kampą ir drebėdamas ir dejuodamas stovi už durų įrėmęs kaktą į plytelėmis išklijuotą sieną.

Tėvai nekreipia į jį jokio dėmesio. Jie užmiršo, kad jį reikia nuprausti ir perrengti.

— Aš ne isterikė. Tiesiog man įgriso, kad tu verkšleni kiekvieną kartą, kai bandau kažką padaryti dėl tavo sūnaus. O tau jis nerūpi. Tau jis visai nerūpi.

— Netiesa! Bet aš suprantu, kad mes nieko negalime padaryti. Toks vaikas yra kryžius, bet jį reikia nešti ir daryti tai su meile. Nešti aš galiu, bet negaliu pakęsti tavo kvailysčių. Beveik visas mūsų santaupas tu išleidi šundaktariams ir sukčiams, o aš už tuos pinigus galėčiau įsitaisyti neblogą nuosavą verslą. Taigi. Nežiūrėk taip į mane. Už visus tuos pinigus, kuriuos paleidai vėjais, darydama tai, ko padaryti neįmanoma, galėjau įsigyti savo kirpyklą, užuot plėšęsis dešimt valandų per dieną bandydamas parduoti prekes. Galėčiau turėti savo kirpyklą, ir žmonės dirbtų man!

— Baik šaukti! Pažiūrėk į jį — jis išsigandęs.

— Eik velniop! Dabar žinau, kas kvailys šiuose namuose. Aš! Todėl, kad su tavim taikstausi.

Jis išlekia iš namų ir užtrenkia duris.

*

— Atleiskite, kad jums trukdau, pone, bet po kelių minučių leisimės. Turėsite vėl užsisegti saugos diržą… A, jūs vis dar jį užsisegęs. Neatsilaisvinote jo visą kelią nuo Niujorko. Beveik dvi valandas…

— Visai apie jį pamiršau. Nesisegsiu jo, kol nusileisime. Jis manęs nebevaržo.

*

Dabar suprantu, iš kur atsirado iš pradžių taip visus stebinusi neįprasta mano motyvacija tapti protingam. Rožei Gordon tas dalykas nedavė ramybės dieną naktį. Jos baimė, jos kaltės jausmas, jos gėda, kad Čarlis silpnaprotis. Jos svajonė kažką pakeisti. Ir ją nuolatos graužė klausimas: kas dėl to kaltas, ji ar Matas? Tik tada, kai Nopna įrodė, kad ji gali turėti normalių vaikų ir kad aš esu apsigimėlis, jinai liovėsi bandžiusi mane pakeisti. Bet manau, aš niekada nenustojau troškęs būti protingas vaikas, kokio norėjo jinai, nes man reikėjo, kad ji mane mylėtų.

Keistas dalykas su tuo Guarinu. Turėčiau jausti jam pagiežą už tai, ką padarė man ir kad pasinaudojo Rože ir Matu, bet kažkodėl negaliu. Po to pirmo apsilankymo jis visada maloniai su manimi elgėsi. Visada tapšnodavo per petį, šypsodavosi ir ištardavo padrąsinantį žodį, kurių aš taip retai išgirsdavau.

Jis elgėsi su manimi — net tada — kaip su žmogumi.

Gali pasirodyti, kad esu nedėkingas, bet vienas iš dalykų, kurie mane piktina dabar, yra tai, jog esu laikomas bandomuoju triušiu. Nemuras nuolat kartoja, girdi, jis padarė mane tuo, kas esu, ar kad vieną gražią dieną bus kitų, panašių į mane, kurie bus tikrais žmonėmis.

Kaip įkalti jam į galvą, kad jis manęs nesukūrė?

Nemuras daro tą pačią klaidą kaip kiti, kai žiūrėdami į silpnaprotį juokiasi nesuprasdami, kad jis irgi turi žmogiškų jausmų. Nemuras nesupranta, kad buvau žmogus prieš patekdamas į jo skyrių.

Mokausi valdyti savo pagiežą, nebūti toks nekantrus ir laukti. Manau, aš augu. Sulig kiekviena diena sužinau vis daugiau apie save, ir prisiminimai, prasidėję kaip raibuliai vandens paviršiuje, dabar užlieja mane milžiniškomis bangomis…

Birželio 11 d. — Maišatis prasidėjo iškart mums atvykus į viešbutį „Chalmers” Čikagoje, kai sužinojome, kad mūsų kambariai atsilaisvins tik kitą vakarą, o iki to laiko mums teks apsistoti gretimame „Independence” viešbutyje. Nemuras įsiuto. Jam tai pasirodė kaip asmeninis įžeidimas ir susivaidijo su visais viešbučio darbuotojais, pradedant nešiku ir baigiant valdytoju. Laukėme vestibiulyje, kol kiekvienas viešbučio tarnautojas ėjo ieškoti savo viršininko norėdamas išsiaiškinti, ką galima padaryti.

Lagaminai buvo vežami ir kraunami į krūvas visame vestibiulyje, nešikai zujo pirmyn atgal stumdami savo vežimėlius, metus nesimatę suvažiavimo dalyviai vienas kitą pažino ir sveikinosi. Per visą tą sąmyšį stovėjome ir jautėmės vis nesmagiau, kol Nemuras bandė pagauti pareigūnus, turinčius ryšių su Tarptautine psichologų draugija.

Galiausiai, kai tapo akivaizdu, kad nieko neįmanoma pakeisti, jis susitaikė su tuo, jog mums teks praleisti pirmą naktį „Independence” viešbutyje.

Paaiškėjo, kad dauguma jaunesnių psichologų jame ir apsistojo, o ten vyko dideli pobūviai suvažiavimo pradžios proga. Žmonės viešbutyje buvo girdėję apie eksperimentą ir dauguma jų žinojo, kas aš esu. Kur tik pasirodydavome, kas nors prieidavo ir klausdavo mano nuomonės apie viską, pradedant ką tik įvestų mokesčių padariniais ir baigiant naujausiais archeologų radiniais Suomijoje. Buvo kebloka, bet dėl savo bendro išprusimo galėjau lengvai kalbėtis beveik apie viską. Tačiau po kurio laiko pastebėjau, kad Nemuras irzta dėl didžiulio dėmesio, kurio sulaukiau.

Kai patraukli jauna klinicistė iš Felmeto koledžo paklausė manęs, ar galėčiau paaiškinti savo protinio atsilikimo priežastis, atsakiau jai, kad geriausiai tai gali padaryti profesorius Nemuras.

Jis gavo lauktą progą pasirodyti esąs autoritetas šiuo klausimu ir pirmą kartą per mūsų pažinties laiką uždėjo ranką man ant peties.

— Mes tiksliai nežinome, kas sukelia fenilketonurijos atmainą, kuria vaikystėje sirgo Čarlis — gal kažkokie neįprasti biocheminiai ar genetiniai veiksniai, galbūt jonizuojančioji spinduliuotė ar natūrali radiacija ar net tai, kad vaisius buvo pažeistas kokio nors viruso. Šiaip ar taip, dėl kažkokios priežasties atsirado ydingas genas, sukuriantis tai, ką galėtume pavadinti „fermentu paklydėliu”. Jis sukelia ydingas biochemines reakcijas. O naujai susidariusios aminorūgštys, aišku, varžosi su normaliais fermentais ir todėl pakenkiamos smegenys.

Mergina susiraukė. Ji nesitikėjo išgirsti paskaitą, bet gavęs progą pasireikšti Nemuras panašiai dėstė toliau:

— Aš vadinu tai konkurenciniu fermentų slopinimu. Pateiksiu pavyzdį, kaip jis pasireiškia. Įsivaizduokite, kad ydingo geno gaminamas fermentas yra netinkamas raktas; jis lenda į, taip sakant, cheminę centrinės nervų sistemos spyną, bet nepasuka jos mechanizmo. Bet jis ten įstrigęs, todėl tikrasis raktas — tinkamas fermentas — net negali į spyną įlįsti. Ji blokuota. Padarinys? Smegenų audinio proteinai negrįžtamai sunaikinami.

— Bet jeigu tai negrįžtama, — įsiterpė vienas iš prie nedidelės klausytojų grupelės prisidėjusių psichologų, — kaip galėjo atsitikti, kad ponas Gordonas nebėra protiškai atsilikęs?

— A! — šūktelėjo Nemuras. — Aš pasakiau, kad audinys sunaikintas negrįžtamai, bet pats procesas nėra negrįžtamas. Daugeliui tyrėjų pavyko šį procesą pasukti priešinga linkme injekcijomis cheminių medžiagų, kurios jungiasi su ydingais fermentais ir, taip sakant, pakeičia to kliudančio rakto molekulinę sudėtį. Čia yra ir mūsų metodo esmė. Bet pirma mes pašaliname pakenktas smegenų dalis ir sudarome galimybes implantuotam smegenų audiniui, kuris buvo chemiškai pagyvintas, kad gamintų smegenų proteinus neįtikėtinu greičiu…

— Luktelkite, profesoriau Nemurai, — pertraukiau jį per patį jo postringavimų vidurį. — O kaip su Rahadžamačio darbu šioje srityje?

Jis nesusigaudydamas pažiūrėjo į mane.

— Kieno?

— Rahadžamačio. Savo straipsnyje jis sukritikuoja Tanidos teoriją apie fermentų jungimąsi — koncepciją, kad galima pakeisti medžiagų apykaitai trukdančio fermento cheminę sudėtį.

Jis susiraukė.

— Kur buvo išverstas tas straipsnis?

— Jis dar neišverstas. Vos prieš kelias dienas skaičiau jį leidinyje Hindu Journal of Psychopathology.

Jis pažiūrėjo į savo klausytojus ir pabandė numoti ranka į mano klausimą.

— Manau, mums nėra ko jaudintis. Mūsų rezultatai labai įtikinami.

— Bet pats Tanida iš pradžių propagavo sumanymą blokuoti ydingą fermentą sujungiant jį su tam tikromis cheminėmis medžiagomis, o dabar jis įrodinėja, kad…

— Liaukis, Čarli. Vien todėl, kad žmogus pirmas iškelia kokią nors teoriją, dar nereiškia, kad jis yra didžiausias autoritetas plėtojant jos bandymus. Manau, visi čia esantieji sutiks, kad Jungtinėse Valstijose ir Britanijoje atliekami tyrimai gerokai pranoksta tai, kas daroma Indijoje ir Japonijoje. Mūsų laboratorijos ir įranga vis dar geriausios pasaulyje.

— Bet tai nepaneigia Rahadžamačio teiginio, kad…

— Ne laikas ir ne vieta į tai gilintis. Neabejoju, kad visi šie klausimai bus deramai išgvildenti rytoj posėdyje.

Jis nusisuko pasikalbėti su kažkuo apie seną koledžo laikų draugą, ir man nebeliko jokios prasmės bandyti aiškintis. Stovėjau priblokštas.

Man pavyko pasivedėjus Strausą į šalį pradėti jį kamantinėti.

— Na, gerai. Jūs sakydavote, kad per jautriai į jį reaguoju. Ką aš pasakiau, kad jis šitaip susinervino?

— Šalia tavęs jaučiasi nevisavertis, o to jis negali pakęsti.

— Dėl Dievo meilės — aš rimtai! Pasakykite man tiesą.

— Čarli, tau reikia nustoti galvojus, kad visi iš tavęs juokiasi. Nemuras negalėjo diskutuoti apie tuos straipsnius, nes jų neskaitė. Tų kalbų jis nemoka.

— Nemoka hindi ir japonų kalbų? Turbūt juokaujate.

— Čarli, ne kiekvienas turi tavo gabumų kalboms.

— Bet kaip jis tada gali atmesti Rahadžamačio išsakytą šio metodo kritiką ir Tanidos abejones, kad šitoks smegenų procesų valdymas įmanomas? Jis privalėjo žinoti apie šiuos…

— Ne… — mąsliai tarė Strausas. — Šie straipsniai tikriausiai pasirodė visai neseniai. Nespėta jų išversti.

— Norite pasakyti, kad jūs irgi jų neskaitėte?

Jis patraukė pečiais.

— Aš užsienio kalbas moku dar prasčiau negu jis. Bet neabejoju: prieš skelbiant baigiamuosius pranešimus visi moksliniai žurnalai bus peržiūrėti ieškant papildomų duomenų.

Nežinojau, ką sakyti. Siaubas apėmė jam prisipažinus, kad juodu nežino daugybės dalykų iš savo srities.

— Kokias kalbas mokate? — paklausiau jo.

— Prancūzų, vokiečių, ispanų, italų ir šiek tiek švedų.

— O rusų, kinų ir portugalų nemokate?

Strausas priminė man, kad yra praktikuojantis psichiatras ir neurochirurgas, todėl kalboms turi labai mažai laiko. O iš senovės kalbų skaityti geba tik lotynų ir graikų. Apie senovės Rytų kalbas neturi jokio supratimo.

Mačiau, kad jis nori baigti diskusiją, bet negalėjau jo paleisti. Man reikėjo sužinoti, kiek jis žino.

Sužinojau.

Fizika: vien kvantinę lauko teoriją. Geologija: nieko nežino apie geomorfologiją, stratigrafiją ir net apie petrologiją. Negirdėjęs apie mikroekonomikos ir makroekonomikos teoriją. Matematiką išmano prastai: šiek tiek gaudosi variaciniame skaičiavime, bet ničnieko nenutuokia apie Banacho algebrą ir Rymano daugdarą. Tą savaitgalį man dar atsivers daug dalykų, dabar tik pradėjau nujausti kokių.

Vakarėlyje likti negalėjau. Išsprūdau pasivaikščioti ir viską apgalvoti. Abu jie — sukčiai. Dedasi genijais, bet iš tikro jie tik paprasti žmogeliai, dirbantys aklai ir apsimetantys, kad geba nušviesti tamsą. Kodėl visi meluoja? Nė vienas iš tų, kuriuos pažįstu, nėra toks, koks atrodo iš pažiūros. Sukdamas už kampo pastebėjau man pavymui einantį Bertą.

— Kas atsitiko? — paklausiau, kai jis mane pasivijo. — Tu mane seki?

Jis gūžtelėjo pečiais ir susigėdęs nusijuokė.

— Esi pagrindinis eksponatas, šou žvaigždė. Juk negalime leisti, kad tave pervažiuotų vienas iš tų motorizuotų Čikagos kaubojų ar primuštų ir apiplėštų Steit gatvėje.

— Man nepatinka, kai esu laikomas arešte.

Eidamas šalia manęs jis vengė mano žvilgsnio, o rankas laikė susigrūdęs giliai į kišenes.

— Nurimk, Čarli. Senis suirzęs. Šis suvažiavimas jam labai daug reiškia. Jis rizikuoja savo reputacija.

— Nežinojau, kad esi toks jam artimas, — nusišaipiau prisiminęs, kiek kartų Bertas skundėsi, kad profesorius yra ribotas ir laiko jį pastumdėliu.

— Nesu jam artimas, — Bertas įžūliai į mane pažvelgė. — Bet jis paskyrė šiam reikalui visą gyvenimą. Jis ne Froidas, Jungas ir ne Pavlovas ar Vatsonas [*“nirimas omenyje Džeimsas D. Vatsonas (g. 1928 m.), vienas iš DNR struktūros atradėjų. (Vert. pase.)], bet jis daro kai ką svarbaus, ir aš gerbiu jį už atsidavimą — gal net labiau už tai, kad tėra paprastas žmogelis, darantis tai, ką turėtų daryti didūs žmonės, nes visi didūs žmonės įsijuosę kuria bombas.

— Norėčiau išgirsti tave vadinant jį paprastu žmogeliu jam į akis.

— Nesvarbu, ką jis mano apie save. Be abejo, jis save pervertina — na ir kas? Tik tokį ego turintis žmogus gali bandyti imtis šitokio dalyko. Mačiau daug panašių į jį, taigi žinau: po tuo pasipūtimu ir noru pasipuikuoti prieš kitus slypi velniškai daug netikrumo ir baimės.

— Be to, veidmainiškumo ir seklumo, — pridūriau. — Dabar matau, kas jie yra iš tikrųjų — sukčiai. Įtariau, kad Nemuras toks — jis visuomet atrodė kažko išsigandęs. Bet Strausas mane nustebino.

Bertas kurį laiką tylėjo, tik pratisai atsiduso. Mes užsukome į užkandinę išgerti kavos. Jo veido nemačiau, bet balsas išdavė, kad jis suirzęs.

— Manai, aš neteisus?

— Tiesiog tu gana greitai padarei didžiulę pažangą, — tarė jis. — Dabar turi nepaprastą protą, kurio neįmanoma išmatuoti. Per tą laiką tu įgijai daugiau žinių, negu dauguma žmonių įgyja per visą ilgą gyvenimą. Bet tu esi vienapusiškas. Tu daug žinai, daug matai. Bet tu neišsiugdei supratingumo ar — esu priverstas pavartoti šį žodį — pakantumo. Vadini juos sukčiais, bet ar katras iš jųdviejų kada nors teigė esąs tobulas, antžmogis? Jie — paprasti žmonės, o tu — genijus.

Jis nutilo nesmagiai pasijutęs, nes staiga suvokė, kad man pamokslauja.

— Klok toliau.

— Ar kada nors esi matęs Nemuro žmoną?

— Ne.

— Jei nori suprasti, kodėl jis įsitempęs visada, net kai sekasi darbas laboratorijoje ir paskaitos, turi pažinoti Bertą Nemur. Ar žinai, kad į profesūrą jį įtaisė jinai? Ar žinai, kad ji pasinaudojo savo tėvo įtaka, kad parūpintų jam Velbergo fondo dotaciją? Dabar Berta privertė jį perskaityti šį pernelyg ankstyvą pranešimą suvažiavime. Jeigu nesi ujamas tokios moters kaip ji, nemanyk, kad gali suprasti vyrą, kuris tai patiria.

Nieko neatsakiau. Mačiau, kad jis nori grįžti į viešbutį. Visą kelią ėjome tylėdami.

Ar esu genijus? Nemanau. Bent jau kol kas nesu. Kaip pasakytų Bertas, šaipydamasis iš švietimo žargono eufemizmų, aš esu išskirtinis — šis demokratiškas terminas vartojamas siekiant išvengti žlugdančių etikečių talentingas ir likimo nuskriaustas (anksčiau jos reikšdavo be galo sumanus ir protiškai atsilikęs), bet kai tik išskirtinis ims ką nors kam nors reikšti, jis bus pakeistas kitu žodžiu. Matyt, sumanymas toks: vartokite žodį tik tol, kol jis niekam nieko nereiškia. Išskirtinis vartojamas abiem spektro galams apibūdinti, vadinasi, esu išskirtinis visą gyvenimą.

Gebėjimas išmokti — keistas dalykas: kuo toliau, tuo aiškiau matau, kad niekada net nežinojau apie jo egzistavimą. Dar neseniai kvailai maniau, kad galiu išmokti visko — įsigyti visas pasaulyje esamas žinias. Dabar tikiuosi tik įstengsiąs sužinoti, kad esama tokio dalyko kaip visos žinios pasaulyje ir įgyti vieną jų kruopelę.

Ar aš turiu tam laiko?

Bertas ant manęs pyksta. Jam aš atrodau nekantrus, kitiems tikriausiai taip pat. Bet jie varžo mane ir stengiasi išlaikyti savo vietoje. Kokia ta mano vieta? Kas aš esu dabar? Ar viso gyvenimo, ar tik pastarųjų mėnesių potyrių suma? Ak, kokie nekantrūs jie darosi, kai bandau apie tai su jais diskutuoti! Jie nenori prisipažinti, kad to nežino. Paradoksas: toks paprastas žmogelis kaip Nemuras tariasi atsidavęs tikslui padaryti kitus žmones genijais. Jis nori būti laikomas naujų mokymosi dėsnių atradėju — psichologijos Einšteinu. Ir jis jaučia mokytojo baimę būti pranoktam mokinio, meistro baugulį, kad sekėjas sudirbs jo darbą. (Aišku, iš tikrųjų nesu Nemuro mokinys ar sekėjas — ne taip kaip Bertas.)

Ko gero, Nemuro baimė, kad bus demaskuotas kaip žmogus, tarp milžinų vaikščiojantis ant kojokų, yra suprantama. Jeigu dabar jį ištiktų nesėkmė, jis būtų sužlugdytas. Jis per senas pradėti viską iš pradžių.

Nors ir koks priblokštas esu sužinojęs tiesą apie žmones, kuriuos gerbiau ir kuriais žavėjausi, manau, kad Bertas teisus. Neturiu ant jų pykti. Jų idėjos ir genialus darbas įgalino atlikti šį eksperimentą. Turiu vengti savaime suprantamo polinkio žvelgti į juos iš aukšto dabar, kai juos pranokau.

Turiu suprasti: kai jie nuolatos perspėja mane kalbėti ir rašyti paprastai, kad mano dienyną skaitantys žmonės mane suprastų, jie turi omenyje ir save. Vis dėlto apima išgąstis suvokus, kad mano likimas yra rankose vyrų, kurie nėra milžinai, kuriais kadaise juos laikiau, o tik žmonės, žinantys atsakymus ne į visus klausimus.

Birželio 13 d. — Diktuoju šį įrašą kamuojamas didžiulės emocinės įtampos. Pasitraukiau iš viso to žaidimo. Esu lėktuve — vienas skrendu atgal į Niujorką ir nenumanau, ką darysiu ten nusigavęs.

Prisipažinsiu: iš pradžių jutau pagarbią baimę galvodamas apie tarptautinį suvažiavimą mokslininkų, susirinkusių apsikeisti idėjomis. Štai kur, maniau, vyksta rimti dalykai. Čia bus ne taip, kaip per tas tuščias diskusijas koledže, nes šie žmonės pasiekė aukščiausią psichologijos tyrimų ir švietimo lygmenį. Jie — mokslininkai, rašantys knygas ir skaitantys paskaitas, autoritetai, kuriuos cituoja kiti. Nemuras su Strausu tebuvo paprasti žmonės, dirbantys darbą, per daug sudėtingą jų gebėjimams, bet neabejojau, kad kiti suvažiavimo dalyviai nebus į juos panašūs.

Atėjus posėdžio laikui, Nemuras nusivedė mus milžinišku vestibiuliu su sunkiais barokiniais baldais ir vingiuotais marmuriniais laiptais; kuo toliau, tuo labiau gausėjo būreliai mums rankas spaudžiančių, linksinčių ir besišypsančių dalyvių. Prie mūsų prisidėjo dar du profesoriai iš Bikmano universiteto, tik šįryt atvykę į Čikagą. Profesoriai Vaitas ir Klingeris ėjo kiek dešiniau Nemuro ir Strauso, atsilikę nuo jų per porą žingsnių, o mudu su Bertu vilkomės paskutiniai.

Sustoję suvažiavimo dalyviai prasiskyrė padarydami taką mums į Didžiąją pokylių salę, ir Nemuras pamojo žurnalistams ir fotografams, atėjusiems iš pirmų lūpų išgirsti apie stulbinamus dalykus, kurie buvo padaryti su protiškai atsilikusiu suaugusiu vyru vos per kiek daugiau negu tris mėnesius.

Akivaizdu, kad Nemuras iš anksto išsiuntinėjo reklaminius lankstinukus.

Kai kurie iš posėdyje perskaitytų pranešimų psichologijos klausimais buvo įspūdingi. Grupė iš Aliaskos įrodė, kad stimuliuojant įvairias smegenų dalis ryškiai išauga gebėjimas mokytis, o tyrėjai iš Naujosios Zelandijos nustatė smegenų sritis, valdančias dirgiklių suvokimą ir išsaugojimą.

Tačiau buvo ir kitokių darbų: E. T. Zelermano tyrimas apie skirtumą laiko, reikalingo baltosioms žiurkėms išmokti įveikti labirintą suapvalintais, o ne stačiais kampais, ar Vorfelio studija apie bengališkųjų makakų intelekto įtaką reakcijos laikui. Tokie darbai mane pykdė: pinigai, laikas ir energija švaistomi smulkiai nereikšmingų dalykų analizei. Bertas buvo teisus, kai gyrė Nemurą ir Strausą už tai, kad atsideda svarbiems ir neaiškiems, o ne nereikšmingiems ir akivaizdiems dalykams.

Tik gaila, kad Nemuras nežiūri į mane kaip į žmogų.

Kai posėdžio pirmininkas paskelbė, kad darbą pristatys Bikmano universitetas, mes atsisėdome prie ilgo stalo ant pakylos. Aldžernonas tupėjo savo narvelyje tarp Berto ir manęs. Mes buvome pagrindinis vakaro atrakcionas. Kai įsitaisėme, pirmininkas tarė įžanginį žodį. Beveik tikėjausi, kad jis užriaumos: Pooonios ir pooonai! Prašom prieiti čia ir pasižiūrėti intermedijos! Mokslo pasaulyje iki šiol nematytas žygdarbis! Savo akimis pamatykite pelę ir idiotą, paverstus genijais!

Prisipažįstu: į posėdį atėjau pasiryžęs rietis.

Bet jis tepasakė:

— Šio darbo pristatyti visai nereikia. Mes visi girdėjome apie stulbinamą darbą, vykdomą Bikmano universiteto su Velbergo fondo dotacija vadovaujant Psichologijos fakulteto dekanui profesoriui Nemurui ir bendradarbiaujant daktarui Strausui iš Bikmano neuropsichiatrijos centro. Nėra ko nė sakyti: šio pranešimo mes visi laukėme nepaprastai susidomėję. Teisę pirmininkauti posėdžiui dabar suteikiu profesoriui Nemurui ir daktarui Strausui.

Nemuras po pirmininko pagyros maloningai linktelėjo ir triumfo akimirką pamerkė akį Strausui.

Pirmasis iš Bikmano universiteto atstovų kalbą sakė profesorius Klingeris.

Pradėjau irzti ir pastebėjau, kad Aldžernonas, sutrikdytas dūmų, erzelio ir jam neįprastos aplinkos, ėmė nervingai bėgioti po narvą. Man kilo itin keistas nesutramdomas noras atidaryti narvelį ir jį paleisti. Tai buvo absurdiška mintis — veikiau net ne mintis, o knietulys — ir bandžiau nekreipti į ją dėmesio. Bet klausydamasis šabloniško profesoriaus Klingerio pranešimo „Skirtumas tarp rezultatų, pasiekiamų įrengus dėželę su atpildu kairėje ir dešinėje T raidės pavidalo labirinte“, susigriebiau krapštinėjąs Aldžernono narvelio atidarymo mechanizmą.

Netrukus (prieš Strausui ir Nemurui atskleidžiant savo didįjį laimėjimą) Bertas perskaitys pranešimą apie Aldžernonui sukurtų savo intelekto ir gebėjimo išmokti testų vykdymo eigą ir rezultatus. Paskui bus parodyta, kaip Aldžernoną prijunkė spręsti užduotis tam, kad gautų paėsti (tai niekada nesiliovė manęs siutinti!).

Negaliu sakyti, kad buvau nusistatęs prieš Bertą. Su manimi jis visada būdavo atviras — atviresnis negu dauguma aplinkinių — bet apibūdindamas baltąją pelę, kuriai buvo duotas intelektas, jis kalbėjo taip pat pompastiškai ir nenuoširdžiai kaip visi kiti. Galėjai pamanyti, kad jis stengiasi sekti savo mokytojų pėdomis. Tuo metu susilaikiau neatidaręs narvelio daugiau iš draugiškumo Bertui negu dėl kokios kitos priežasties. Išleisdamas Aldžernoną į laisvę būčiau sukėlęs suirutę posėdyje per Berto debiutą žiauriose varžytuvėse dėl aukštesnio akademinio rango.

Laikiau pirštą ant narvelio užrakto. Aldžernonas sekė mano rankos judesius į rožinius ledinukus panašiomis akutėmis, ir neabejojau jį suprantant, ką aš sumanęs. Tą akimirką Bertas paėmė narvelį norėdamas pailiustruoti savo mintį. Jis paaiškino, koks sudėtingas užraktas, ir kad kiekvieną kartą norint jį atidaryti būtina spręsti užduotis. (Ploni plastiko kaišteliai krisdavo į savo vietas nevienoda tvarka, ir pelė turėjo juos valdyti ta pačia tvarka nuspausdama virtinę svirtelių.) Didėjant Aldžernono intelektui jis ėmė greičiau spręsti užduotis — to ir reikėjo tikėtis. Bet tada Bertas atskleidė vieną dalyką, kurio aš iki tol nežinojau.

Kai Aldžernono intelektas pasiekė maksimumą, jis ėmė elgtis nenuspėjamai. Pasak Berto, kartais Aldžernonas apskritai atsisakydavo dalyvauti bandymuose — net kai akivaizdžiai būdavo išalkęs — o kitąsyk užduotį išspręsdavo, bet užuot pasiėmęs savo atlygį — maistą — imdavo trankytis į narvelio sienas.

Kai kažkoks suvažiavimo dalyvis paklausė Berto, ar jis nori pasakyti, kad šis permainingas elgesys yra tiesioginis išaugusio intelekto padarinys, Bertas atsakė užuolankomis.

— Mano nuomone, — tarė jis, — nesama pakankamai įrodymų, patvirtinančių šią išvadą. Galima daryti kitokias prielaidas. Galbūt ir išaugęs intelektas, ir nenuspėjamas elgesys pasiekus šį lygį yra Aldžernonui atliktos operacijos padarinys, o ne vienas nuo kito priklausomi dalykai. Įmanoma ir tai, kad šis permainingas elgesys yra būdingas vien Aldžernonui. Nė viena iš kitų pelių šitaip nesielgė, bet, kita vertus, nė viena jų nepasiekė tokio aukšto intelekto lygio ir taip ilgai jo neišlaikė kaip Aldžernonas.

Iškart supratau, kad ši informacija buvo nuo manęs slepiama. Įtariau kodėl ir pykau, bet tai buvo vieni niekai palyginti su pykčiu, kuris mane apėmė, kai jie ištraukė filmus.

Niekada nežinojau, kad pirmi mano pasirodymai ir testai laboratorijoje buvo filmuojami. Štai aš sėdžiu prie stalo šalia Berto — sumišęs, išsižiojęs, bandau elektrine lazdele įveikti labirintą. Kaskart, kai mane nukrėsdavo, išraiška pakisdavo: absurdiškai spoksodavau išpūtęs akis, paskui vėl kvailai išsišiepdavau. Žiūrovai kvatodavo kiekvieną kartą, kai man taip nutikdavo. Vaizdas kartojosi viename bandyme po kito, ir kuo toliau, tuo juokingiau tai atrodė suvažiavimo dalyviams.

Sakiau sau, kad jie ne keistenybių ištroškę žiopliai, o mokslininkai, susirinkę čia tam, kad kažką sužinotų. Tie kadrai jiems negalėjo nepasirodyti juokingi, bet kai Bertas užsikrėtė salės nuotaika ir ėmė šmaikščiai komentuoti įrašus, nebegalėjau atsispirti pagundai iškrėsti šunybę. Bus dar juokingiau, kai Aldžernonas paspruks iš savo narvelio, ir aš pamatysiu, kaip visi tie žmonės laksto ir šliaužioja keturpėsti bandydami sugauti šmižinėjantį mažytį baltą genijų.

Bet aš susivaldžiau, o kai kalbą pradėjo sakyti Strausas, tas noras praėjo.

Strausas daug aiškino apie neurochirurgijos teoriją ir metodus; jis smulkiai papasakojo, kaip pirmi tyrimai, susiję su hormonų valdymo centrų lokalizacija, leido jam išskirti ir stimuliuoti tuos centrus, tuo pat metu pašalinant smegenų žievės sritį, kurioje atsiradęs ydingas fermentas. Jis išdėstė fermentų blokavimo teoriją, paskui papasakojo apie mano fizinę būklę prieš operaciją ir po jos. Buvo išdalytos ir komentuojamos nuotraukos (nežinojau, kad buvau fotografuojamas) ir iš linksinčių, besišypsančių veidų supratau, kad dauguma dalyvių pritaria Strausui, jog „buka, beprasmiška veido išraiška” virto „budria ir išmintinga”. Jis taip pat smulkiai papasakojo apie susijusius su šiuo klausimu mūsų psichoanalizės sesijų aspektus — ypač kaip gulint ant kušetės keitėsi mano požiūris į laisvas asociacijas.

Aš čia patekau kaip mokslinio darbo pristatymo dalis ir tikėjausi, kad mane rodys kaip eksponatą, bet visi be perstojo kalbėjo apie mane, tarsi būčiau kažkoks naujai sukurtas daiktas, jų pirmą kartą rodomas mokslo pasauliui. Niekas šioje salėje nelaikė manęs individu — žmogumi. Iš to, kad nuolatos buvau gretinamas su Aldžernonu: vis „Aldžernonas ir Čarlis” arba „Čarlis ir Aldžernonas”, supratau, jog susirinkusieji žiūri į mus abu kaip į porą bandomųjų gyvūnų, kurių vieta tik laboratorijoje. Bet be pykčio dar negalėjau atsikratyti minties, kad čia kažkas ne taip.

Galop atėjo eilė pasisakyti Nemurui. Kaip projekto vadovas, jis turėjo viską apibendrinti — todėl šis genialaus eksperimento autorius atsidūrė dėmesio centre. Šios dienos jis seniai laukė.

Atsistojęs ant pakylos jis atrodė įspūdingai, o kai ėmė kalbėti, susigriebiau linkčiojąs, nes pritariau tam, ką žinojau esant tiesa. Jis išsamiai papasakojo apie testavimą, eksperimentą, operaciją ir paskesnę protinę raidą, pagyvindamas savo kalbą citatomis iš mano pokyčių dienynų. Ne kartą susigriebiau girdįs, kaip šiai auditorijai skaitomi asmeninio pobūdžio dalykai ar kvailystės. Ačiū Dievui, buvau atsargus ir daugumą smulkmenų apie save ir Alisą palikau asmeninėje byloje.

Paskui, darydamas apibendrinimą, jis tarė:

— Mes, dirbusieji šiame Bikmano universiteto projekte, džiaugiamės žinodami, kad iš vienos gamtos klaidos pasitelkę į pagalbą savo naujuosius metodus mes sukūrėme žmogų, pranašesni už kitus. Kai Čarlis pasirodė pas mus, jis buvo visuomenės atstumtasis, vienišas dideliame mieste — be draugų ar giminaičių, kurie juo rūpintųsi, per menkų protinių sugebėjimų, kad galėtų normaliai gyventi. Jis neturėjo praeities, jokio ryšio su dabartimi, jokios vilties ateičiai. Galima sakyti, kad iki eksperimento Čarlis Gordonas neegzistavo…

Nežinau, kodėl mane apėmė tokia baisi pagieža, kad jie laiko mane kažkokia moneta, ką tik nukalta jų nuosavoje kalykloje, bet neabejoju: taip pasireiškė atgarsiai minties, kuri nepaliovė skambėti mano galvoje nuo tada, kai atskridome į Čikagą. Norėjau atsistoti ir parodyti visiems, koks jis kvailys, sušukti jam: Aš esu žmogus, asmenybė — turintis tėvus, prisiminimų ir praeitį — ir toks buvau dar prieš tai, kai nuvežėte mane į tą operacinę!

Kita vertus, pro tą nenumaldomą mano pyktį prasimušė į paviršių įžvalga, nedavusi man ramybės, kai kalbėjo Strausas, ir paskui, kai Nemuras papildė jo pateiktą informaciją. Jie suklydo — be jokios abejonės! Statistinis vertinimas laukimo laikotarpio, būtino norint įrodyti, kad pokytis negrįžtamas, buvo pagrįstas ankstyvesniais protinės raidos ir gebėjimo išmokti eksperimentais, atliktais su vidutiniškai bukais ar vidutiniškai protingais gyvūnais. Bet akivaizdu, kad laukimo laikotarpis turi būti ilgesnis, jei gyvūno protiniai gebėjimai padidinti du ar tris kartus.

Nemuras paskubėjo daryti išvadas. Ir Aldžernono, ir mano atveju reikėjo daugiau laiko norint įsitikinti, kad pokytis negrįžtamas. Profesoriai padarė klaidą, bet niekas be manęs jos nepastebėjo. Man norėjosi pašokti ir jiems tai pasakyti, bet negalėjau pasijudinti. Kaip ir Aldžernonas pajutau atsidūręs už tinklo narvo, į kurį jie mane uždarė.

Dabar bus klausimams skirtas laikas, paskui turėsiu parodyti savo gebėjimus šiai garbingai auditorijai, ir tik tada man bus leista pavakarieniauti. Ne. Aš turėjau iš čia ištrūkti.

—… Tam tikra prasme jis buvo šiuolaikinių psichologijos eksperimentų išdava. Vietoj tuščiavidurio silpnapročio padaro, naštos visuomenei, turėjusiai baimintis neatsakingo jo elgesio, dabar turime orų, jautrų žmogų, pasirengusį prisidėti prie visuomenės gerovės. Norėčiau, kad visi išgirstumėte keletą Čarlio Gordono žodžių…

Kad jį kur velnias! Jis pats nesupranta, ką kalba. Tą akimirką tas nesumaldomas noras paėmė viršų. Apkerėtas žiūrėjau, kaip ranka, tarsi neturinti nieko bendra su mano valia, išsitiesia ir nuspaudžia Aldžernono narvelio sklendę. Kai atidariau dureles, jis pakėlė į mane akis ir padvejojo. Paskui apsisuko, išrūko iš narvelio ir nuskuodė ilgu stalu.

Iš pradžių jo nebuvo matyti damasto staltiesės fone, nes balta kailiuko dėmė susiliejo su baltu audeklu. Paskui kažkokia moteris prie stalo suspigo ir pašokdama ant kojų parvertė kėdę. Už jos apsivertė vandens ąsočiai; tada Bertas sušuko:

— Aldžernonas pabėgo!

Aldžernonas nuo stalo nušoko ant pakylos, paskui ant grindų.

— Gaudykit jį! Griebkit! — spiegė Nemuras, o pakrikusi auditorija virto rankų ir kojų maišalyne. Kai kurios moterys (ne eksperimentatorės?) bandė lipti ant klibių sulankstomųjų kėdžių, o kiti suvažiavimo dalyviai, bandydami padėti sučiupti Aldžernoną, jas griovė.

— Uždarykite užpakalines duris! — sušuko Bertas suvokęs, kad Aldžernonui užtenka proto bėgti ta kryptimi.

— Bėk pro šonines! — išgirdau savo balsą.

— Jis išbėgo pro šonines duris, — konstatavo kažkas.

— Laikykit! Čiupkit jį! — maldavo Nemuras.

Minia plūstelėjo iš Didžiosios pokylių salės, bet kaštoniniu koridoriaus kilimu dulkantis Aldžernonas nesileido sugaunamas. Jis nukurnėjo po Liudviko XIV stiliaus stalais, aplink vazonus su palmėmis, užbėgo laiptais aukštyn, pasuko už kampo ir nukuduliavo laiptais žemyn į pagrindinį vestibiulį, pakeliui patraukęs dar daugiau persekiotojų.

Jau seniai nebuvau regėjęs tokio juokingo dalyko kaip dabar: jie visi lakstė pirmyn atgal po vestibiulį, vaikydamiesi baltą pelę, protingesnę už didžiumą jų.

— Gerai, gerai, juokis! — sušvokštė Nemuras, vos neatsitrenkęs į mane. — Žinok: jeigu mes jo nerasime, kils pavojus visam eksperimentui.

Apsimečiau, kad ieškau Aldžernono po šiukšliadėže.

— Žinot? — atsakiau jam. — Jūs padarėte klaidą, bet po to, kas nutiko šiandien, gal ji neturės jokios reikšmės.

Netrukus kokios penkios ar šešios moterys klykdamos išbėgo iš moterų tualeto. Jos lyg paklaikusios spaudė sijonus prie kojų.

— Jis ten! — suriko kažkas. Bet kurį laiką persekiotojų būrį sulaikė užrašas ant sienos — Moterų tualetas. Aš pirmas peržengiau tą nematomą kliūtį ir įžengiau pro šventus vartus.

Aldžernonas atsitūpęs ant vienos praustuvės krašto spoksojo į savo atspindį veidrodyje.

— Eikš, — tariau. — Spruksime iš čia drauge.

Jis leidosi mano paimamas ir įkišamas į švarko kišenę.

— Lindėk ir tylėk, kol tau pasakysiu.

Persekiotojai įsiveržė pro sukamąsias duris. Jie atrodė prasikaltę — tarsi būtų tikėjęsi pamatyti spiegiančias nuogas moteris. Kol jie ieškojo, aš išėjau ir išgirdau Berto balsą.

— Tame ventiliatoriuje skylė. Gal jis įsikorė į ją?

— Išsiaiškinkit, kur ji veda, — paliepė Strausas.

— Eik į antrą aukštą, — modamas ranka Strausui tarė Nemuras. — Aš einu į rūsį.

Tuo metu medžiotojai išrūko iš tualeto, ir jų pajėgos pasidalijo. Aš nusekiau Strauso būriui pavymui į antrą aukštą, kol jie bandė sužinoti, kur veda ventiliatoriaus anga. Kai Strausas, Vaitas ir pustuzinis sekėjų pasuko dešinėn į koridorių B, aš patraukiau kairėn, į koridorių C, įlipau į liftą ir užvažiavau į savo aukštą.

Uždaręs kambario duris, patapšnojau per kišenę. Išlindo rožinis snukutis su baltu kailiuku ir apsidairė.

— Aš tik susikrausiu daiktus, — paaiškinau, — ir leisimės į kelią — mudu vieni, pora pabėgusių žmogaus sukurtų genijų.

Paprašiau nešiko sudėti krepšius ir magnetofoną į laukiantį taksi, apmokėjau viešbučio sąskaitą ir išėjau pro sukamąsias duris su paieškos objektu, patogiai įsitaisiusiu mano švarko kišenėje. Sėdau į Niujorko lėktuvą pasinaudojęs savo grįžtamuoju bilietu.

Užuot grįžęs į savo butą ketinu naktį ar dvi praleisti kokiame miesto viešbutyje. Mums jis bus operacijų bazė, kol aš ieškosiu apstatyto buto kur nors centre. Norėčiau gyventi prie „Times” aikštės.

Kalbėdamas apie tai balsu jaučiuosi kur kas geriau — net kvailokai. Po teisybei, nežinau, ko taip susinervinau ar ką veikiu reaktyviniame lėktuve, skrendančiame atgal į Niujorką su Aldžernonu batų dėžėje po mano sėdyne. Šiukštu negaliu pulti į paniką. Ta klaida dar nebūtinai reiškia ką nors rimta. Tiesiog padėtis nėra tokia aiški, kaip manė Nemuras. Bet ką man daryti toliau?

Pirmiausia turiu pamatyti tėvus. Kiek galima greičiau.

Ko gero, neturiu tiek daug laiko, kiek maniau turįs…

POKYČIŲ DIENYNAS. ĮRAŠAS Nr. 14

Birželio 15 d. — Mūsų pabėgimas vakar pateko į laikraščius, ir bulvarinė spauda netveria džiaugsmu. „Daily Press” antrame puslapyje išspausdino seną mano nuotrauką ir baltos pelės piešinį. Antraštė skelbė: Debilas-genijus ir pelė sužvėrėjo.. Pranešama, neva Nemuras su Strausu sakę, kad mane kamavusi baisi įtampa ir kad aš be jokios abejonės netrukus grįšiu. Jie pažadėjo pusės tūkstančio dolerių premiją už Aldžernoną, nesuvokdami, kad mudu esame drauge.

Kai atsiverčiau kitą pasakojimą penktame puslapyje, apstulbęs pamačiau savo motinos ir sesers nuotrauką. Kažkokiam žurnalistui, matyt, teko nemažai palakstyti.

SESUO NEŽINO, KUR BROLIS DEBILAS-GENIJUS

(Specialiai „Daily Press“)

Bruklinas, Niujorkas, birželio 14 d. Panelė Norma Gordon, su motina Rože Gordon gyvenanti Markso g. 4136-ajame name Niujorko Bruklino rajone, neigė ką nors žinanti apie tai, kur šiuo metu yra jos brolis. Panelė Gordon sakė: „Jo nematėme ir neturėjome nuo jo žinių daugiau kaip septyniolika metų.”

Panelė Gordon sako maniusi, kad jos brolis miręs, iki šių metų kovo mėnesio, kai Bikmano universiteto Psichologijos fakultetas kreipėsi į ją leidimo panaudoti Čarlį eksperimentui.

„Motina man sakė, kad jis buvo išsiųstas į Voreno prieglaudą (Voreno valstybinę prieglaudą ir profesinę mokyklą Long Ailendo salos Voreno mieste), — teigia panelė Gordon, — ir kad po kelių metų jis mirė. Nenumaniau, kad jis vis dar gyvas.”

Panelė Gordon prašo, kad visi, ką nors žinantieji, kur šiuo metu yra brolis, susisiektų su jų šeima nurodytu adresu.

Tėvas Matjus Gordonas, negyvenantis su žmona ir dukra, šiuo metu yra kirpyklos Bronkse savininkas.

Kurį laiką spoksojau į žinutę, paskui vėl pažiūrėjau į nuotrauką. Kaip galėčiau jas apibūdinti?

Negaliu sakyti, kad prisimenu Rožės veidą. Nors ši neseniai daryta nuotrauka ryškiu vis dar matau viską pro vaikystės miglą. Pažinojau ją, bet tuo pat metu nepažinojau. Jei būtume prasilenkę gatvėje, būčiau jos nepažinęs, bet dabar, kai žinau, kad nuotraukoje — mano motina, įžvelgiu nežymias smulkmenas — taip, tai ji!

Prakaulūs, beveik perdėtai ištįsę bruožai. Smaila nosis ir smakras. Ir aš beveik girdžiu ją tarškant ir cypiant paukščio balsu. Plaukai viršugalvyje susukti į rūstų kuodą. Varsto mane kiaurai tamsiomis akimis. Noriu, kad ji mane apkabintų ir pasakytų, jog esu geras berniukas, bet tuo pat metu noriu nusigręžti, kad negaučiau delnu per veidą. Žiūrėdamas į jos nuotrauką imu drebėti.

Norma irgi prakaulaus veido. Bruožai ne tokie aštrūs, ji net graži, bet labai panaši į mano motiną. Ant pečių krintantys plaukai suteikia jai švelnumo. Jiedvi sėdi svetainėje ant sofos.

Tuos bauginančius prisiminimus sukėlė Rožės veidas. Man ji buvo dvi moterys ir niekada nežinojau, katra ji dabar bus. Galbūt kitiems ji tai atskleisdavo rankos mostu, pakeldama antakius, susiraukdama — mano sesuo žinojo šiuos perspėjimus apie audrą ir visada būdavo nepasiekiama motinai, kai ši užsirūstindavo. Tačiau mane jos rūstybė visada užklupdavo nepasiruošusį. Prieidavau prie jos paguodos, bet mane užgriūdavo jos pyktis.

Bet kitąsyk ji būdavo švelni, laikydavo prisiglaudusi, tad atrodydavo, lyg būčiau šiltoje vonioje, glostydavo plaukus ir kaktą, o žodžiai rėžte įsirėždavo virš mano vaikystės katedros:

Jis toks pat kaip kiti vaikai

Jis — geras berniukas.

Pro man akyse pradėjusią irti nuotrauką matau praeitį: mudu su tėvu palinkę virš pinto lopšio. Tėvas laiko mane už rankos ir sako:

— Štai ji. Tik neliesk jos, nes ji labai maža. Užtat kai paaugs, turėsi sesutę, su kuria galėsi žaisti.

Matau savo motiną gretimoje milžiniškoje lovoje; motina išbalusi, papurtusi, suglebusios rankos guli ant orchidėjomis išmargintos šiltos antklodės. Rožė sunerimusi pakelia galvą.

— Nenuleisk nuo jo akių, Matai…

Tai buvo tada, kai jos požiūris į mane dar nebuvo pasikeitęs, ir dabar suprantu, kad ji elgėsi šitaip, nes negalėjo žinoti, ar Norma bus tokia kaip aš, ar nebus. Tik vėliau, kai motina įsitikino, kad Viešpats išgirdo jos maldas ir Norma, sprendžiant iš visų požymių, yra normalaus proto, motinos balsas pasikeitė. Ne tik balsas, bet ir prisilietimas, žvilgsnis, net jos artumas — viskas pasikeitė. Susidarė įspūdis, kad jos magnetiniai poliai susikeitė vietomis, ir tas, kuris anksčiau traukė, dabar stūmė. Dabar matau: kai Norma vešėjo mūsų sode, aš tapau piktžole, kuriai buvo leidžiama egzistuoti tik ten, kur ji nebūtų matoma — kampuose ir ten, kur nepasiekia šviesa.

Pamatęs jos veidą laikraštyje staiga pajutau jai neapykantą. Būtų buvę geriau, jei ji būtų neklausiusi gydytojų, mokytojų ir kitų, taip skubėjusių įtikinti ją, kad esu silpnaprotis — dėl jų ji nusigręžė nuo manęs, todėl davė man mažiau meilės, kai man reikėjo daugiau.

Kokia prasmė dabar ją pamatyti? Ką ji galėtų man pasakyti apie mane? Vis dėlto man smalsu. Kaip ji reaguotų?

Pamatyti ją, atsekti praeitį ir sužinoti, kas buvau? Ar ją užmiršti? Ar verta sužinoti praeitį? Kodėl man taip svarbu jai pasakyti: „Mama, pažvelk į mane. Aš nebesu protiškai atsilikęs. Aš normalus. Labiau negu normalus. Esu genijus?”

Nors stengiuosi mesti ją iš galvos, prisiminimai prasismelkia iš praeities ir suteršia dabartį. Kitas prisiminimas — iš to meto, kai buvau gerokai vyresnis.

Rietenos.

Čarlis apkaišiotas patalais guli lovoje. Kambaryje tamsu, jei neminėsime geltono šviesos ruoželio, sklindančio pro praviras duris. Jis perskrodžia tamsą ir sujungia abu pasaulius. Čarlis kažką girdi — nesupranta, bet veikiau jaučia ką, nes kai juodu kalba tais gargždžiais balsais, tai reiškia, kad kalba apie jį. Sulig kiekviena diena tas tembras jam vis labiau asocijuojasi su susiraukusiais veidais, kokiais jie kalbasi apie jį.

Jis beveik miegojo, kai pro durų plyšį pasigirdę tylūs balsai pasiekė ginčo lygį. Motinos balsas buvo šaižus, jame galėjai justi grasinimą žmogaus, įpratusio isterija pasiekti savo.

— Jį reikia išsiųsti. Nenoriu, kad jis toliau būtų namie, kai yra ji. Paskambink daktarui Portmanui ir pasakyk, kad norim išsiųsti Čarlį į Voreno valstybinę prieglaudą.

Mano tėvo balsas tvirtas, raminantis.

— Bet tu juk žinai, kad Čarlis jos nenuskriaustų. O ji tokio amžiaus, kad jai nėra jokio skirtumo.

— Iš kur mes galim žinoti? Gal vaiką blogai veikia, kai auga vienuose namuose su… su tokiu kaip jis.

— Daktaras Portmanas sakė…

— Portmanas sakė! Jūs tik pamanykit — daktaras Portmanas sakė! Man nerūpi, ką jis sakė! Pagalvok, kaip ji jausis turėdama tokį brolį. Visus tuos metus klydau, nes stengiausi patikėti, kad jis užaugęs bus toks kaip kiti vaikai. Dabar tai pripažįstu. Jam bus geriau, jei gyvens kitur.

— Dabar, kai turi ją, nusprendei, kad jo daugiau nereikia…

— Manai, man lengva? Kodėl viską man dar sunkini? Šitiek metų visi man sakė, kad jį reikia išsiųsti į valdiškus namus. Ką gi — jie buvo teisūs. Išsiųskime jį. Gal prieglaudoje su tokiais pat kaip jis jam bus gerai. Aš nebežinau, kas gerai ir kas blogai. Žinau tik viena: neaukosiu dėl jo savo dukros.

Nors Čarlis nesuprato, kas tarp jų vyksta, jis išsigąsta, palenda po patalais ir atmerktomis akimis bando įžvelgti pro jį supančią tamsą.

Matydamas jį dabar suvokiu, kad iš tikrųjų jis neišsigando, tik atsitraukė, kaip traukiasi paukštis ar voverė staigiai sujudėjus plėšrūnui — nevalingai, instinktyviai. Ta pro praviras duris sklindanti šviesa vėl pasirodo man švytinčiu reginiu. Matant po patalais susirietusį Čarlį man kyla noras jį paguosti, paaiškinti, kad nepadarė nieko bloga ir kad ne jo jėgoms pakeisti motinos požiūrį į jį — ji nebebus tokia, kokia buvo prieš atsirandant seseriai. Tada, lovoje, Čarlis nesuprato, ką jie kalba, bet dabar jam skaudu. Jei galėčiau savo praeities prisiminimus paversti tikrove, priversčiau ją suprasti, kaip ji mane skaudino.

Dabar ne metas pas ją eiti. Pirma turiu pats viską suprasti.

Laimė, vos tik parskridęs į Niujorką dėl viso pikto pasiėmiau iš banko santaupas. Aštuonių šimtų aštuoniasdešimt šešių dolerių neilgai užteks, bet aš bent turėsiu laiko susigaudyti.

Apsistojau viešbutyje „Camden” 41-ojoje gatvėje, už vieno kvartalo nuo „Times” aikštės. Niujorkas! Kiek daug apie jį skaičiau! Didysis obuolys… miestas, kur persimaišė tokie skirtingi žmonės… Bagdadas prie Hadsono upės. Šviesų ir spalvų miestas. Sunku patikėti: visą gyvenimą gyvenau ir dirbau vos už kelių metro stotelių nuo „Times” aikštės, bet buvau joje vos kartą — su Alisa.

Sunku susilaikyti jai nepaskambinus. Kelis kartus pradėjau rinkti jos numerį, bet sustojau. Turiu laikytis atokiai nuo jos.

Reikia užrašyti tiek daug painių minčių. Sakau sau, kad kol įrašinėsiu savo pokyčių dienynus į juostelę, nieko nebus prarasta; dokumentacija bus pilna. Tegul jie kurį laiką nežino — aš nežinojau per trisdešimt metų. Bet dabar esu pavargęs. Vakar lėktuve nenumigau, todėl akys dabar merkiasi iš nuovargio. Tęsiu nuo šios vietos rytoj.

Birželio 16 d. — Paskambinau Alisai, bet padėjau ragelį jai nespėjus atsiliepti. Šiandien radau apstatytą butą. Devyniasdešimt penki doleriai per mėnesį — daugiau, negu planavau tam skirti, bet jis yra 45-osios gatvės ir 10-ojo prospekto kampe, tad per dešimt minučių galiu nusigauti į biblioteką ir toliau skaityti bei studijuoti. Keturių kambarių butas — ketvirtame aukšte, jame stovi nuomotas pianinas. Buto savininkė sako, kad netrukus nuomos bendrovė jį išsiveš, bet gal per tą laiką spėsiu išmokti juo groti.

Aldžernono draugija man maloni. Kai valgome, jis įsitaiso prie sulankstomo staliuko. Jam patinka sūrūs sausainiai, o šiandien, kai žiūrėjome per televizorių beisbolo rungtynes, jis gurkštelėjo alaus. Man atrodo, jis palaikė „Yankees” komandą.

Išnešiu beveik visus baldus iš antrojo miegamojo ir įkurdinsiu jame Aldžernoną. Ketinu sukonstruoti jam trimatį labirintą iš plastiko atraižų, kurių galiu pigiai nusipirkti miesto centre. Norėčiau, kad jis išmoktų kelių sudėtingų labirintų derinių — šitaip nepraras formos. Bet vietoj maisto aš pasistengsiu sugalvoti kitą motyvaciją. Turi būti kitokių atlygių, dėl kurių jis norėtų spręsti užduotis.

Vienatvė suteikia man galimybę skaityti ir mąstyti, be to, dabar, kai vėl prasimuša prisiminimai, iš naujo atrasti savo praeitį, sužinoti, kas ir koks iš tikrųjų esu. Jei nutiks kas negera, turėsiu bent tiek.

Birželio 19 d. — Susipažinau su Fėja Lilman, kaimyne, gyvenančia priešais. Grįžęs su glėbiu maisto produktų pamačiau, kad palikau raktą namie, bet prisiminiau, jog gaisrinės kopėčios eina nuo mano svetainės prie buto priešais.

Garsiai, tiesiog įžūliai grojo radijas. Pabeldžiau, iš pradžių — tyliai, paskui garsiau.

— Užeikite! Durys nerakintos!

Pastūmiau duris ir sustingau, nes atsistojusi prieš molbertą tapė liekna blondinė tik su rausva liemenėle ir tos pačios spalvos kelnaitėmis.

— Atleiskite! — tarstelėjau ir uždariau duris. Stovėdamas už jų sušukau: — Aš jūsų kaimynas iš buto priešais. Netyčia užsitrenkiau ir norėjau gaisrinėmis kopėčiomis nusigauti iki savo lango.

Durys atsidarė. Ji stovėjo priešais mane vis dar vienais apatiniais, rankos, gniaužiančios po teptuką, buvo įremtos į klubus.

— Negirdėjai, kad sakiau užeiti?

Ji mostu pakvietė mane į kambarį ir koja pastūmė kartoninę dėžę su šiukšlėmis.

— Tik perženk per šitą šiukšlių krūvą.

Pamaniau, kad ji tikriausiai užmiršo — ar nesuvokia — esanti pusnuogė, ir nežinojau, kur žiūrėti. Nusukęs akis spoksojau į sienas, lubas — visur, tik ne į ją.

Bute — baisi jovalynė. Dešimtys sulankstomų staliukų nukrauti persisukusiomis dažų tūbelėmis — daugiausia perdžiūvusiomis, panašiomis į susitraukusias gyvates, bet iš kai kurių dar sunkėsi švieži spalvoti kaspinai. Visur primėtyta tūbelių, teptukų, skardinių, skudurų, rėmų ir drobių gabalų. Tvyrojo tirštas dažų, sėmenų aliejaus ir terpentino tvaikas, o po kelių akimirkų Čarlis pajuto ir subtilų nešviežio alaus kvapelį. Ant trijų minkštų kėdžių ir aptriušusios žalios sofos riogsojo krūvos numestų drabužių, o ant grindų voliojosi batai, kojinės ir apatiniai — galėjai pamanyti, kad moteris turi įprotį nusirenginėti eidama ir mėtyti apdarus kur pakliūva. Viską dengė plonas dulkių sluoksnis.

— Vadinasi, esi ponas Gordonas, — nužvelgdama mane tarė ji. — Nuo tada, kai įsikėlei, velniškai norėjau bent akies krašteliu pamatyti tave. Sėskis.

Ji sugriebė krūvą drabužių nuo vienos iš kėdžių ir numetė ant užgriozdintos sofos.

— Tai ką — pagaliau nusprendei aplankyti kaimynus? Atnešti ko nors išgerti?

— Tu — tapytoja, — suburbėjau, nesugalvojęs, ką dar galėčiau pasakyti. Man atėmė ryžtą mintis, kad ji tuoj susigriebs esanti neapsirengusi, suspigs ir nulėks į miegamąjį. Stengiausi be paliovos sukioti akis ir žiūrėjau visur, tik ne į ją.

— Tamsaus ar šviesaus alaus? Šiuose namuose dabar nieko daugiau nerasi, išskyrus cheresą patiekalams gardinti. Ui juk jo nenori, ar ne?

— Net nežinau, — atsakiau suimdamas save į rankas ir nukreipdamas žvilgsnį į apgamą ant kairio jos skruosto. — Aš užsitrenkiau ir negaliu įeiti į butą. Norėjau lipti gaisrinėmis kopėčiomis. Jos jungia mūsų butus.

— Kada tik panorėsi, — patikino ji. — Tos sumautos spynos — tikra rakštis subinėj. Čia apsigyvenusi per pirmą savaitę užsitrenkiau tris kartus. Sykį išstypsojau koridoriuje nuogutėlė visą pusvalandį. Išėjau pasiimti pieno, o tos prakeiktos durys užsitrenkė. Išlupau tą sumautą spyną, ir nuo to laiko mano durys be jų.

Tikriausiai susiraukiau, nes ji nusijuokė.

— Matai, kokia nauda iš tų prakeiktų spynų. Jos pačios užsirakina, tu lieki už durų, bet apsaugo ne kažin kiek, ar ne? Šiame prakeiktame name per pastaruosius dvylika mėnesių įvyko penkiolika įsilaužiamųjų vagysčių ir visos — iš užrakintų butų. Į šį butą nė karto neįėjo joks vagis, nors durys visą laiką buvo atdaros. Vagiui būtų velniškai sunkiai sekęsi rasti čia ką nors vertinga.

Kai ji dar kartą prisispyrę, kad išgerčiau su ja alaus, sutikau. Kol nešė jį iš virtuvės, dar kartą apsidairiau po kambarį. Iš pradžių nepastebėjau, kad dalis sienos man už nugaros buvo atidengta — visi baldai buvo nustumti į vieną kambario šoną ar vidurį, todėl tolimoji siena (tinkas buvo nuo jos nugrandytas, kad matytųsi plytos) buvo paversta meno galerija. Paveikslų buvo tankiai sukabinta iki pat lubų, kiti buvo vienas prie kito sukrauti ant grindų. Pamačiau keletą autoportretų, tarp jų — du aktus. Paveikslas ant molberto, kurį ji tapė man įėjus, vaizdavo ją pačią nuogą iki juosmens. Plaukai jame buvo vaizduojami ilgi (bet ne tokie kaip dabar, kai ji ilgas šviesias kasas buvo susisukusi ant viršugalvio lyg karūną); jie krito ant pečių, o keletas sruogų gulėjo tarp krūtų. Šias ji nutapė styrančias į viršų, stangrias, netikroviško ledinukų raudonio speneliais. Išgirdęs ją grįžtant su alumi greitai pasisukau nuo molberto, vos nepargriuvau užkliuvęs už kažkokių knygų ir apsimečiau susidomėjęs ant sienos kabančiu nedidelio formato rudens peizažu.

Man palengvėjo pamačius, kad ji užsimetė ploną, apdriskusi chalatą, nors visose pikantiškose vietose žiojėjo skylės. Taigi dabar pirmą kartą galėjau žiūrėti tiesiai į ją. Gražuole nebūtum pavadinęs, bet mėlynos akys ir daili trumpa, riesta nosis kėlė katės įspūdi, kontrastuojantį su energingais, atletiškais judesiais. Ji buvo maždaug trisdešimt penkerių, liekna, gražiai sudėta. Padėjusi alų ant kietmedžio grindų, susirangė šalia jo priešais sofą ir pamojo man pasekti jos pavyzdžiu.

— Man patogiau sėdėti ant grindų negu ant kėdžių, — paaiškino ji gurkšnodama alų iš skardinės. — O tau ne?

Atsakiau, kad apie tai negalvojau. Ji nusijuokė ir tarė, kad mano veidas doras. Ji buvo nusiteikusi kalbėti apie save. Pasak jos, ji vengia Grinidž Vilidžo, nes ten užuot tapiusi, ji būtų leidusi laiką baruose ir kavinėse.

— Čia geriau — nėra apsimetėlių ir diletantų. Čia galiu daryti ką noriu ir niekas atėjęs nesišaipo. Tu juk ne pašaipūnas, ar ne?

Gūžtelėjau pečiais, stengdamasis nepastebėti dulkių, aplipusių visas mano kelnes ir rankas.

— Sakyčiau, visi mes iš kažko šaipomės. Ui juk šaipaisi iš apsimetėlių ir diletantų?

Po kurio laiko pasakiau, kad turiu eiti į savąjį butą. Ji pastūmė krūvą knygų nuo palangės ir aš ant jos užlipau per laikraščius ir popierinius maišus, prigrūstus tuščių alaus butelių.

— Kurią dieną, — atsiduso jinai, — turėsiu nunešti juos į supirktuvę.

Nuo palangės užlipau ant gaisrinių kopėčių. Atidaręs langą grįžau pirkinių, bet nespėjus padėkoti ir atsisveikinti, ji užlipo ant kopėčių man įkandin.

— Apžiūrėsiu tavo butą. Niekada jame nebuvau. Prieš įsikeliant tau, ten gyvenusios dvi mažos senos seserys Vagner su manim net nesilabindavo.

Ji paskui mane įlipo pro langą ir atsisėdo ant palangės.

— Užeik, — paraginau dėdamas pirkinius ant stalo. — Alaus neturiu, bet galiu išvirti tau puodelį kavos.

Bet pamačiau, kad ji žiūri ne į mane, o kažkur pro šalį iš nuostabos išpūtusi akis.

— Dieve brangus! Kaip gyva nesu mačiusi tokio tvarkingo buto. Kas galėtų pagalvoti, kad vienas gyvenantis vyras gali palaikyti tokią tvarką?!

— Ne visada toks buvau, — pasiteisinau. — Tik nuo tada, kai čia įsikėliau. Kai atsikrausčiau, butas buvo tvarkingas, ir mane apėmė nesutramdomas noras išlaikyti jį tokį. Dabar mane nervina, jei kas nors ne vietoje.

Ji nulipo nuo palangės apžiūrėti buto.

— Ei! — tarė staiga. — Ar mėgsti šokti? Na, žinai…

Ji ištiesė rankas ir niūniuodama Lotynų Amerikos melodijos taktą atliko sudėtingą šokio figūrą. — Pasakyk, kad šoki, ir aš sprogsiu iš džiaugsmo.

— Tik fokstrotą, — atsakiau, — ir tą ne itin gerai.

Ji gūžtelėjo pečiais.

— Aš tiesiog pamišusi dėl šokių, bet nė vienas vyras, su kuriuo esu kada nors susipažinusi — iš tų, kurie man patinka — nebuvo geras šokėjas. Retkarčiais būtinai turiu išsipuošti ir važiuoti į „Žvaigždžių dulkių” šokių salę. Dauguma ten besisukiojančių vyrukų yra šiurpoki, bet šoka gerai.

Dairydamasi aplink ji dūsavo.

— Pasakysiu tau, kodėl man nepatinka tokie velniškai tvarkingi butai kaip šis. Mane kaip menininkę… erzina tos linijos. Visos tos tiesios linijos — sienų, grindų, kampų, virsta dėžėmis ir primena karstus. O tų dėžių galiu atsikratyti tik išlenkdama keletą taurelių. Tada visos linijos darosi banguotos, vingiuotos, ir visas pasaulis ima man kur kas labiau patikti. Kai viskas taip tiesu ir tvarkinga, jaučiuosi liguistai. Fe! Jei čia gyvenčiau, turėčiau niekada neišsiblaivyti.

Staiga ji pasisuko ir atsigręžė veidu į mane.

— Klausyk, ar negalėtum paskolinti man penkinės iki dvidešimtos? Tą dieną gaunu alimentus.

Paprastai pinigų nepritrūkstu, bet praėjusią savaitę pakliuvau į bėdą.

Nespėjus man atsakyti, ji sukliko ir pasuko prie kampe stovinčio pianino.

— Kadaise grodavau pianinu. Keletą kartų girdėjau tave kvailiojant su juo ir tariau sau: „Tas vyrukas velniškai gerai groja!” Taip supratau, kad noriu su tavim susipažinti dar tavęs nemačiusi. Velniškai ilgai negrojau.

Kai nuėjau į virtuvę virti kavos, girdėjau ją barškinant pianino klavišus.

— Gali lavintis juo groti kada tik panorėsi, — pasiūliau. Pats nesupratau, kodėl staiga leidau taip laisvai elgtis savo bute, bet dėl kažkokios jos būdo savybės tiesiog turėjai kuo nesavanaudiškiau su ja elgtis. — Kol kas durų dar nepalieku neužrakintų, bet lango neužšaunu, tad kai manęs čia nėra, tau tereikia įlipti nuo gaisrinių kopėčių. Kavą geri su grietinėle ir cukrumi?

Ji neatsiliepė, todėl įkišau nosį į svetainę. Jos ten nebuvo. Pasukęs prie lango išgirdau balsą iš Aldžernono kambario.

— Ei — kas čia?

Ji apžiūrinėjo mano sukonstruotą trimatį plastiko labirintą. Baigusi vėl garsiai suspigo:

— Moderni skulptūra! Vien dėžės ir tiesios linijos!

— Čia ypatingas labirintas, — paaiškinau. — Sudėtinga mokymo priemonė Aldžernonui.

Ji susijaudinusi ėjo aplink jį ratu.

— Šiuolaikinio meno muziejaus darbuotojai kraustysis dėl jos iš proto.

— Čia ne skulptūra, — nenusileidau aš. Atidaręs dureles narvelio, kuriame gyveno Aldžernonas, išleidau jį į labirinto pradžią.

— Dieve brangus! — sukuždėjo jinai. — Skulptūra su gyvu elementu. Čarli, čia didžiausias šedevras po automobilių iš metalo laužo ir skulptūrų iš konservų skardinių!

Bandžiau aiškinti, bet ji užsispyrė, girdi, dėl gyvo elemento ši skulptūra pateks į istoriją. Tik tada, kai pamačiau jos pašėlusiose akyse šypseną, supratau, kad ji mane erzina.

— Ji gali tapti amžinu meno kūriniu, — vis šaipėsi, — kūrybiniu potyriu meno mėgėjui. Įsigyk antrą pelę, o kai jos turės vaikučių, visados vieną pasilik, kad reprodukuotų gyvą elementą. Šitaip tavo meno kūrinys taps nemirtingu, o visi madingi žmonės įsigys po kopiją, kad turėtų apie ką kalbėtis. Kaip jį pavadinsi?

— Tiek to, — atsidusau. — Pasiduodu…

— Ne, — suprunkštė ji tapšnodama per plastiko kupolą — jame Aldžernonas rado labirinto galą. — „Pasiduodu” — per daug banalu. Gal pavadink „Gyvenimas tėra labirintų dėžė”?

— Tu beprotė! — neišlaikiau.

— Žinoma! — ji apsisuko ir padarė reveransą. — Laukiau, kada pastebėsi.

Maždaug tuo metu išbėgo kava.

Išgėrusi pusę puodelio ji aiktelėjo ir pasakė turinti bėgti, nes prieš pusvalandį paskyrusi pasimatymo pradžią vyriškiui, su kuriuo susipažino meno parodoje.

— Norėjai pinigų, — priminiau.

Atkišau jai praskleistą piniginę, ir ji išsitraukė penkių dolerių banknotą.

— Grąžinsiu kitą savaitę, — tarė, — kai ateis čekis. Labai ačiū.

Ji suglamžė banknotą, pasiuntė Aldžernonui oro bučinį ir, nespėjus man nieko pasakyti, išlipo pro langą ant gaisrinių kopėčių ir dingo iš akių.

Kokia velniškai patraukli! Kokia kupina gyvenimo džiaugsmo ir jaudulio! Jos balsas, akys — ji viskuo kvieste kviečia. Ir gyvena čia pat — tereikia išlipti pro langą ir žengti kelis žingsnius gaisrinėmis kopėčiomis.

Birželio 20 d. — Gal aplankyti Matą reikėjo kiek vėliau — o gal visai pas jį neiti? Nežinau. Niekas nesusiklosto taip, kaip tikiuosi. Sužinojus, kad Matas atidarė kirpyklą kažkur Bronkse, rasti jį buvo paprasta. Prisiminiau, kad jis dirbo vienoje Niujorko bendrovėje, prekiaujančioje kirpyklų reikmenimis. Taip susiradau „Metro kirpyklų reikmenis”, o vienas iš bendrovės klientų buvo Gordono kirpykla Ventvorto gatvėje Bronkse.

Matas dažnai kalbėdavo apie nuosavą kirpyklą. Kaip jis nekentė prekiautojo darbo! Kaip juodu dėl to pešdavosi! Rožė klykdavo, girdi, prekiautojo profesija bent jau verta pagarbos, bet ji niekada nesutiktų, kad jos vyras būtų kirpėjas. Kaip juoktųsi iš „kirpėjo žmonos” Margarita Fini! O Luiza Meiner, kurios vyras dirba pretenzijų revizoriumi nelaimingų atsitikimų draudimo bendrovėje? Kaip ji riestų prieš ją nosį!

Visus tuos metus, kai dirbo prekiautoju (kiekviena diena jam buvo nekenčiama, ypač pamačius „Komivojažerio mirties” ekranizaciją), Matas svajojo, kad vieną dieną bus pats sau viršininkas. Tikriausiai apie tai jis galvojo, kai kalbėdavo, kad reikia taupyti pinigus, ir kirpdavo mane rūsyje. Ir kirpdavo gerai, girdavosi jis, kur kas geriau, negu mane būtų nukirpę toje pigioje kirpykloje Skeilz prospekte. Kai Matas metė Rožę, jis metė ir prekiautojo darbą — žavėjausi juo už tai.

Mintis, kad jį pamatysiu, jaudino. Jis kėlė man šiltus prisiminimus. Matas norėjo priimti mane tokį, koks esu. Iki Normos: jei ginčai būdavo ne apie pinigus ir ne apie puikavimąsi prieš kaimynus, jie būdavo apie mane. Jis sakydavo, kad reikia palikti mane ramybėje, užuot vertus daryti tai, ką daro kiti vaikai. O po Normos: kad aš turiu teisę į savo gyvenimą, nors nesu toks kaip kiti vaikai. Jis visuomet mane užsistodavo. Nekantravau pamatyti jo veido išraišką. Su tuo žmogumi galėsiu pasidalyti savo jausmais ir mintimis.

Ventvorto gatvė buvo apleistoje Bronkso dalyje. Daugelio krautuvėlių languose mačiau iškabas „Išnuomojama”, kitos jau buvo užsidariusios nakčiai. Bet už pusės kvartalo nuo autobuso stotelės pamačiau kirpėjo iškabą — spirale baltai ir raudonai nudažytą kartelę, atspindinčią šviesos rėžį nuo lango.

Kirpykloje žmonių nebuvo, tik pats kirpėjas skaitė laikraštį sėdėdamas ant kėdės arčiausiai lango. Kai pakėlė į mane akis, pažinau Matą — kresnas, raudonžandis, gerokai vyresnis ir beveik plikas, tik su žilų plaukų juosta galvos šonuose, bet vis tiek Matas. Pamatęs mane tarpduryje metė laikraštį į šalį.

— Laukti nereikės. Aptarnausiu iškart.

Padvejojau, ir jis neteisingai mane suprato.

— Paprastai tokiu metu nedirbame, pone. Buvau susitaręs su vienu nuolatiniu klientu, bet jis nepasirodė. Buvau beuždarąs kirpyklą. Jums pasisekė, kad atsisėdau pailsinti kojų. Bronkse jūsų niekur geriau neapkirps ir nenuskus.

Neatsilaikęs įėjau į vidų, o jis tuo metu bėginėjo — išsitraukė žirkles, šukas ir šviežią peleriną.

— Kaip matote, viskas higieniška — to nepasakysi apie daugelį kirpyklų šiame rajone. Apkirpti ir nuskusti?

Atsisėdau į kėdę. Neįtikėtina, kad jis manęs nepažino — man jis pasirodė taip gerai pažįstamas.

Teko sau priminti, kad nematė manęs daugiau negu penkiolika metų ir kad pastaraisiais mėnesiais mano išvaizda dar labiau pasikeitė. Dabar, uždengęs mane dryžuota pelerina, jis įdėmiai nužvelgė mane veidrodyje, ir pamačiau, kad jis susiraukia — matyt, šmėstelėjo kažkoks prisiminimas.

— Viską, — atsakiau linktelėdamas galvą į kainoraščio pusę. — Apkirpkite, nuskuskite, ištrinkite šampūnu, suteikite įdegį…

Jo antakiai kilstelėjo.

— Turiu susitikti su vienu žmogumi, kurio seniai nemačiau, — paaiškinau jam, — todėl noriu atrodyti kuo geriau.

Po tokios pertraukos jo kerpamas jutau baimę. Paskui, kai ėmė galąsti skustuvą į odinį diržą, nuo to šaižaus garso net susigūžiau. Kai jis ranka švelniai paspaudė galvą, atlošiau ją ir pajutau, kaip geležtė atsargiai perbraukia per kaklą. Užsimerkiau ir laukiau. Jaučiausi lyg vėl atsigulęs ant operacinio stalo.

Mano kaklo raumuo įsitempė ir netikėtai trūktelėjo. Geležtė rėžtelėjo man kiek aukščiau Adomo obuolio.

— Ei! — sušuko jis. — Dieve… sėdėkite ramiai. Jūs sujudėjote. Baisiai atsiprašau.

Jis nulėkė prie kriauklės šlapinti rankšluosčio.

Veidrodyje stebėjau skaisčiai raudoną burbuliuką, slenkantį mano kaklu ir tempiantį iš paskos siaurą raudoną dryžį. Matas susijaudinęs atsiprašinėdamas ėmė valyti kraują, kol jis nepasiekė pelerinos.

Žiūrėdamas į jo judesius, greitus tokiam žemam, apkūniam vyrui, jaučiausi prasikaltęs, kad jį apgaudinėju. Man norėjosi pasakyti jam, kas esu — kad jis uždėtų ranką man ant peties, ir mudu galėtume pasikalbėti apie senus laikus. Vis dėlto nieko nesakiau, tik laukiau, kol jis tapnojo žaizdelę vatos gniužulėliu, apibarstytu kraujavimą stabdančiais milteliais.

Jis netardamas nė žodžio baigė mane skusti, paskui pakabino įdegio lempą virš kėdės ir uždėjo man ant akių vėsius baltus vatos gumulus, suvilgytus hamamelio ekstraktu. Tuomet iš vidaus apgaubtas skaisčiai raudonos tamsos, pamačiau, kas nutiko tą naktį, kai jis paskutinį kartą išsivedė mane iš namų…

Čarlis miega kitame kambaryje, bet pabunda nuo motinos spiegimo. Jis išmoko miegoti, kol tėvai vaidydavosi — jo namuose tai nutikdavo kasdien. Bet šiąnakt ši isterija kažkuo baisiai neteisinga. Jis vėl įsikniaubia į pagalvę ir klausosi.

— Aš nebegaliu! Jis privalo išeiti! Turime galvoti apie ją. Neleisiu, kad ji kiekvieną dieną pareitų iš mokyklos verkdama, nes vaikai iš jos šaiposi. Dėl jo mes negalim atimti iš jos galimybės gyventi normaliai.

— Ką nori padaryti? Išmesti jį į gatvę?

— Apgyvendinti kitur. Išsiųsti į Voreno valstybinę prieglaudą.

— Pasikalbėkime apie tai iš ryto.

— Ne! Tu nieko daugiau nedarai, tik kajbi, bet piršto nepajudini. Nenoriu, kad jis būtų čia dar bent dieną. Dabar — šiąnakt!

— Nekalbėk kvailysčių, Rože. Per vėlus metas ką nors daryti… šiąnakt. Tu šauki taip garsiai, kad visi išgirs.

— Man nusispjaut. Jis išeis šiąnakt. Negaliu daugiau jo matyti.

— Elgiesi nepakenčiamai, Rože. Ką čia dabar darai?!

— Įspėju tave — vesk jį iš čia!

— Padėk tą peilį.

— Neleisiu, kad jai griautų gyvenimą.

— Tu išprotėjai. Padėk tą peilį!

— Jam bus geriau negyvam. Jis niekada negalės gyventi kaip visi žmonės. Jam bus geriau…

— Tu išprotėjai! Dėl Dievo meilės — valdykis!

— Tada vesk jį iš čia. Dabar — šiąnakt.

— Gerai. Šiąnakt nuvesiu jį pas Hermaną, o rytoj išsiaiškinsim, ar galim įtaisyti jį Voreno prieglaudoje.

Stoja tyla. Tamsoje jaučiu, kaip namus supurto drebulys, paskui išgirstu Mato balsą, ramesnį negu jos:

— Žinau, ką tau teko su juo išgyventi, ir negaliu smerkti už tai, kad bijai. Bet privalai suimti save į rankas. Nusivesiu jį pas Hermaną. Tada būsi patenkinta?

— Tik tiek ir prašau. Tavo duktė irgi turi teisę į gyvenimą.

Matas įeina į Čarlio kambarį ir jį aprengia. Nors berniukas nesupranta, kas darosi, jam baisu. Jiedviem išeinant pro duris, jinai nusisuka, kad nematytų. Galbūt ji bando save įtikinti, kad jis jau dingo iš jos gyvenimo — kad jis nebeegzistuoja. Išeidamas Čarlis pamato virtuvėje ant stalo ilgą peilį, kuriuo ji pjausto kepsnius, ir neaiškiai nujaučia, kad ji norėjo padaryti jam kažką bloga. Ji norėjo kažką atimti iš jo ir duoti Normai.

Kai atsisuka į ją, mato, kad ji pasiėmusi pašluostę plauna virtuvės kriauklę…

Kai apkirptas, nuskustas, gavęs įdegio ir visa kita suglebęs sėdėjau kėdėje jausdamasis lengvas, glotnus ir švarus, Matas nuėmė peleriną ir prikišo antrą veidrodį, kad pamatyčiau savo pakaušio atspindį. Žiūrėjau į save veidrodyje priešais per Mato už nugaros laikomą veidrodį; šis akimirką pakrypo vieninteliu kampu, sukeliančiu gelmės iliuziją. Išvydau nesibaigiančius savo paties koridorius… žiūrėjau į save… žiūrėjau į save… žiūrėjau į save… žiūrėjau…

Katras aš? Kas aš?

Pamaniau jam nesakyti. Kas iš to, kad jis žinos? Išeisiu ir nepasakysiu jam, kas esu. Tada prisiminiau norėjęs, kad jis žinotų, kas aš. Jis turi pripažinti, kad esu gyvas, kad kažko pasiekiau. Norėjau, kad jis girtųsi apie mane rytoj klientams juos kirpdamas ir skusdamas. Tada viskas virs tikrovei Jeigu žinos, kad esu jo sūnus, aš tapsiu žmogumi.

— Dabai; kai apkirpote, gal mane atpažinsite, — pasakiau atsistodamas, laukdamas ženklo, kad jis mane pažino.

Jis susiraukė.

— Kas čia — kažkoks pokštas?

Patikinau jį, kad čia joks ne pokštas — jeigu pakankamai įdėmiai pažiūrės ir pagalvos, mane pažins. Jis gūžtelėjo pečiais ir nusisuko padėti šukų ir žirklių.

— Neturiu laiko spėlioti. Turiu uždaryti kirpyklą. Iš jūsų trys doleriai ir penkiasdešimt centų.

Kas, jeigu jis tikrai manęs neprisimena? Kas, jeigu tai buvo tik absurdiška fantazija? Jis ištiesė ranką, bet aš neskubėjau trauktis piniginės. Jis turi mane prisiminti. Privalo.

Bet ne — aišku, neprisiminė — ir pajutęs, kad burnoje atsirado sūrus skonis, o delnai suprakaitavo, žinojau, kad tuoj mane supykins. Bet aš nenorėjau, kad tai atsitiktų jam matant.

— Jums bloga?

— Ne… tik… palaukit…

Aš nusvirduliavęs klestelėjau ant vienos iš chromuotų kėdžių ir palinkau į priekį gaudydamas kvapą, laukdamas, kol į galvą vėl priplūs kraujo.

Ėmė sukti skrandį. Dieve, neleisk man dabar nualpti! Neleisk atrodyt kvailai jam matant!

— Vandens… būkit malonus, lašelį vandens…

Jo man reikėjo ne atsigerti, bet veikiau tam, kad jis nusigręžtų. Nenorėjau, kad matytų mane tokį po šitiek metų. Kai jis grįžo su stikline vandens, jaučiausi kiek geriau.

— Štai — išgerkite. Truputį pailsėkite. Jums praeis.

Jis spoksojo į mane, gurkšnojantį šaltą vandenį, ir mačiau, kad iš paskutiniųjų stengiasi prisiminti kažką beveik užmiršta.

— Ar aš tikrai jus iš kažkur pažįstu?

— Ne… Man jau gerai. Tuoj išeisiu.

Kaip galėjau jam pasakyti? Ką turėjau jam sakyti? Štai, pažiūrėk į mane, aš esu Čarlis, sūnus, kurį nurašei? Nesakau, kad smerkiu tave už tai, bet pažiūrėk į mane — dar niekad man taip gerai nesiklojo. Išbandyk mane. Užduok klausimų. Moku dvidešimt kalbų, gyvų ir mirusių; puikiai moku matematiką ir rašau koncertą fortepijonui, dėl kurio mane prisimins dar ilgai po to, kai manęs nebebus.

Kaip galėjau jam pasakyti?

Koks absurdiškas buvau, kai sėdėjau jo kirpykloje, laukdamas, kol jis patapšnos man per galvą ir tars: „Šaunuolis!” Man reikėjo jo pritarimo, kad jis nušvistų iš pasitenkinimo kaip kadaise, kai išmokau užsirišti batus ir užsisagstyti nertinį. Atėjau čia išvysti tos išraiškos jo veide, bet žinojau, kad jos nepamatysiu.

— Norite, kad iškviesčiau gydytoją?

Buvau nėjo sūnus. Čia buvo kitas Čarlis. Protas ir žinios mane pakeitė, tad jisai jus man apmaudą — kaip ir buvę bendradarbiai kepykloje — nes išaugau ir taip jį sumenkinau. To aš nenorėjau.

— Jaučiuosi gerai, — atsakiau. — Atsiprašau, kad turėjote dėl manęs rūpesčių.

Atsistojau ir pažiūrėjau, ar laiko kojos.

— Kažko užvalgiau. Dabar galėsite uždaryti kirpyklą.

Kai pasukau prie durų, išgirdau piktai šaukiant:

— Ei, luktelkit! — jis įtariai pažiūrėjo man į akis. — Ką čia bandote iškrėsti?

— Nesupratau.

Jis ištiesė ranką ir patrynė smilių į nykštį.

— Jūs man skolingas tris su puse dolerio.

Mokėdamas pinigus jo atsiprašiau, bet mačiau, kad jis manimi netiki. Daviau jam penkinę, pasiūliau pasilaikyti grąžą ir neatsigręždamas išskubėjau iš kirpyklos.

Birželio 21 d. — Trimačiui labirintui dar pridėjau vis didėjančio sudėtingumo laiko sekas, ir Aldžernonas lengvai jų išmoksta. Nereikia jo motyvuoti ėdalu ar vandeniu. Atrodo, jis mokosi vien tam, kad išspręstų užduotį — matyt, sėkmė jau savaime jam yra atpildas.

Bet, kaip per suvažiavimą teigė Bertas, jis elgiasi nenuspėjamai. Kartais įveikęs labirintą, ar tik juo bėgdamas, jis įsiunta, ima trankytis į labirinto sienas ar susirango į kamuoliuką ir atsisako dirbti. Frustracija? O gal kas nors gilesnio?

17.30 — Šiandien po pietų pro langą atėjo ta pamišėlė Fėja ir atsinešė baltosios pelės patelę — maždaug perpus mažesnę už Aldžernoną. Pasak Fėjos, kad sudarytų jam draugiją šiais vienišais vasaros vakarais. Ji greitai įveikė visus mano prieštaravimus ir įtikino, kad Aldžernonui bus į naudą, jei turės su kuo bendrauti. Įsitikinęs, kad Minė sveika ir dorovinga, sutikau. Man buvo smalsu pamatyti, ką jis darys susidūręs su patele. Bet vos tik įdėjome Minę į Aldžernono narvelį, Fėja sugriebė mane už rankos ir išsitempė iš kambario.

— Kur tavo romantika? — paklausė. Ji įjungė radiją ir grėsmingai ėmė artintis prie manęs. — Pamokysiu tave madingiausių figūrų.

Kaip gali pykti ant tokios moters kaip Fėja?

Šiaip ar taip, džiaugiuosi, kad Aldžernonas nebe vienas.

Birželio 23 d. — Vakar vėlai vakare išgirdau koridoriuje juokiantis, o paskui beldžiant į mano duris. Pasirodo, Fėja su kažkokiu vyru.

— Sveikas, Čarli, — sukikeno ji, kai atidariau duris. — Lerojau, susipažink — Čarlis. Mano kaimynas iš buto priešais. Puikus menininkas. Jis kuria skulptūras su gyvu elementu.

Lerojus laikė ją, kad ji nesitrenktų į sieną. Jis nervingai į mane dirstelėjo ir pasisveikindamas kažką suniurnėjo.

— Susipažinau su Lerojumi „Žvaigždžių dulkių” šokių salėje, — paaiškino Fėja. — Jis nuostabiai šoka.

Ji buvo beįeinanti į savo butą, bet paskui išsitempė jį atgal.

— Ei, — sukikeno jinai, — kodėl mums nepasikvietus Čarlio išgerti taurelės ir neištaisius vakarėlio?

Lerojui šis sumanymas neatrodė geras.

Man pavyko atsiprašyti. Uždaręs duris girdėjau, kaip jie juokdamiesi įeina į jos butą, ir nors bandžiau skaityti, į mintis vis brovėsi vaizdai: didelė balta lova… balti, vėsūs patalai ir juodu vienas kito glėbyje.

Man norėjosi paskambinti Alisai, bet to nepadariau. Kam save kankinti? Aš net nebegalėjau įsivaizduoti Alisos veido. Kada tik panorėjęs galėjau įsivaizduoti Fėją — apsirengusią ar nusirengusią — su tomis vaiskiomis mėlynomis akimis ir supintais į kasą šviesiais plaukais, susuktais į karūną ant viršugalvio. Fėją mačiau aiškiai, bet Alisą gaubė migla.

Po kokio pusvalandžio išgirdau pakeltus balsus Fėjos bute, paskui jos riksmą ir mėtomų daiktų garsą, bet kai jau buvau belipąs iš lovos klausti, ar nereikia pagalbos, išgirdau durų trenksmą — keikdamasis išėjo Lerojus. Po kelių minučių išgirdau barbenant į mano svetainės langą. Jis buvo atdaras; Fėja įsiropštė ir atsisėdo ant palangės. Juodas šilkinis kimono neslėpė dailių kojų.

— Sveikas, — sukuždėjo ji. — Turi cigaretę?

Padaviau jai, tada ji nuo palangės persėdo ant sofos.

— Uk! — atsiduso. — Paprastai sugebu susitvarkyti, bet pasitaiko tokių alkanų tipų, kad tik vargais negalais pavyksta atstumti.

— A… — tariau. — Tu atsivedei jį čia tam, kad atstumtum.

Ji pajuto pašaipą mano balse, tad staigiai pakėlė akis.

— Tu mane smerki?

— Kas aš toks, kad tave smerkčiau? Bet jeigu susigauni vyruką šokių salėje, turi tikėtis, kad jis prie tavęs lįs. Jis turėjo teisę prie tavęs kibti.

Fėja papurtė galvą.

— Į „Žvaigždžių dulkių” šokių salę vaikštau todėl, kad man patinka šokti. Nemanau turinti gulti su vaikinu į lovą vien todėl, kad leidausi jo palydima į namus. Tu juk nemanai, kad su juo suguliau, ar ne?

Kaip muilo burbulai mintyse ėmė kilti vaizdai: juodu vienas kito glėbyje.

— Jeigu tas vaikinas būtum tu, viskas būtų buvę kitaip.

— Ką tai turėtų reikšti?

— Tik tai, ką pasakiau. Jei būtum manęs paprašęs, būčiau sugulusi su tavim į lovą.

Stengiausi neprarasti savitvardos.

— Ačiū, — atsakiau. — Turėsiu galvoje. Gal atnešti tau puodelį kavos?

— Čarli, negaliu tavęs perprasti. Daugumai vyrų aš patinku arba ne, ir suprantu jų reakciją iš karto. Bet atrodo, kad tu manęs bijai. Ta kartais ne homoseksualas, ką?

— Rupūs miltai — tikrai ne!

— Norėjau pasakyti, tau nėra ko slėpti nuo manęs, jei tu toks, nes tuomet mes galėtume būti tiesiog geri draugai. Bet aš turėčiau žinoti.

— Aš ne homoseksualas. Kai šįvakar įėjai į savo butą su tuo vyruku, norėjau būti jo vietoj.

Ji palinko į priekį, ir atviras ties kaklu kimono atidengė krūtis. Ji apkabino mane ir laukė, kad ką nors daryčiau. Žinojau, ko iš manęs tikimasi, ir mintyse sakiau sau, kad nėra jokio pagrindo susilaikyti. Nujaučiau, kad panika šį kartą neapims — tik ne su ja. Juk ji pirma parodė iniciatyvą. Be to, ji buvo nė kiek nepanaši į jokią moterį, kurią buvau sutikęs anksčiau. Gal dabar, pasiekus tokį emocinį lygį, ji man buvo tinkamiausia.

Apkabinau ją.

— Čia jau geriau, — meiliai sučiauškėjo ji. — Aš jau buvau bepradedanti galvoti, kad tu man abejingas.

— Nesu tau abejingas, — sušnabždėjau bučiuodamas jai kaklą, bet tai darydamas pamačiau mudu kitomis akimis, lyg aš būčiau kažkas trečias, stovintis tarpduryje. Stebėjau apsikabinusius vyrą ir moterį. Bet pamačius save šitaip, iš šalies, apėmė kažkokia apatija. Tiesa, panikos dar nejutau, bet nebuvo ir jaudulio — nebuvo geismo.

— Pas tave ar pas mane? — paklausė ji.

— Luktelk.

— Kas atsitiko?

— Gal mums nereikėtų. Šį vakarą prastai jaučiuosi.

Ji su nuostaba į mane pažiūrėjo.

— Gal galim ką kitką?.. Gal norėtum, kad ką nors padaryčiau?.. Aš neprieštarauju…

— Ne, ne tai turėjau galvoje, — piktokai atsakiau. — Tiesiog šį vakarą ne kaip jaučiuosi.

Man buvo smalsu, kokiais būdais ji sujaudina vyrą, bet dabar buvo ne metas pradėti eksperimentuoti. Mano problemą tebuvo galima išspręsti kitaip.

Nežinojau, ką dar jai pasakyti. Norėjau, kad ji išeitų, bet nenorėjau šaltyti jai „eik”. Ji įdėmiai į mane žiūrėjo, galop tarė:

— Klausyk, tu neprieštarausi, jei pernakvosiu čia?

— Kodėl?

Ji gūžtelėjo pečiais.

— Tu man patinki. Nežinau… Gali grįžti Lerojus. Priežasčių daug. Jei nenori, kad…

Ji vėl užklupo mane nepasiruošusį. Būčiau galėjęs sugalvoti dešimt dingsčių jos atsikratyti, bet nusileidau.

— Turi džino? — paklausė.

— Ne, aš beveik negeriu.

— Aš turiu bute. Atsinešiu.

Man nespėjus jos sulaikyti, išlipo pro langą ir po kelių minučių grįžo su maždaug dviem trečdaliais butelio džino ir citrina. Ji atnešė iš virtuvės dvi stiklines ir įpylė į abi po šlakelį.

— Išgerk, — tarė, — pasijusi geriau. Tos tiesios linijos nebebus tokios tiesios. Štai kas tau neduoda ramybės: viskas čia pernelyg tvarkinga ir tiesu, todėl esi tarsi uždarytas į dėžę. Kaip Aldžernonas toje skulptūroje.

Iš pradžių nesiruošiau gerti, bet jaučiausi taip šūdinai, kad pamaniau — kodėl gi ne? Blogiau nuo to nebus, bet gal bent prislops tas pojūtis, kad stebiu save akimis, nesuprantančiomis, ką darau.

Ji mane nugirdė.

Prisimenu, kaip išgėriau pirmą kartą, paskui atsiguliau į lovą, o ji įsmuko šalia su buteliu rankoje. Ir nieko daugiau iki šios popietės, kai atsikėliau kankinamas pagirių.

Ji tebemiegojo — nusisukusi veidu į sieną, pasibrukusi pagalvę po kaklu. Ant stalelio šalia peleninės, kurioje nebetilpo sumaigytos nuorūkos, stovėjo tuščias butelis, bet paskutinis dalykas, kurį prisiminiau prieš nusileidžiant uždangai, buvo, kaip stebiu save, geriantį antrą kartą.

Ji pasirąžė ir pasirito link manęs — nuoga. Pasislinkau atbulas ir iškritau iš lovos. Sugriebiau antklodę ir apsivyniojau.

— Sveikas, — žiovaudama tarė ji. — Žinai, ką noriu padaryti ateinančiomis dienomis?

— Nutapyti tave nuogą. Panašų į Mikelandželo „Dovydą”. Būtum gražus. Gerai jautiesi?

Linktelėjau galvą.

— Tik skauda galvą. Ar aš… ėėė… vakar padauginau?

Ji nusijuokė ir pasirėmė ant alkūnės.

— Buvai girtutėlis. O kaip keistai elgeisi — nesakau, kad kaip koks gėjus — tiesiog keistai.

— Ką… — pradėjau bandydamas taip susisupti į antklodę, kad galėčiau eiti, —… tai turėtų reikšti? Ką aš iškrėčiau?

— Mačiau, kaip išgėrusius vyrukus apima didžiulis džiaugsmas ar liūdesys, kitus — miegas ar geismas, bet kaip gyva nebuvau regėjusi, kad kas būtų elgęsis kaip tu. Gerai, kad dažnai negeri. Gaila, kad neturiu vaizdo kameros. Būtų išėjęs puikus trumpo metražo filmas.

— Dėl Dievo meilės — tai ką aš iškrėčiau?!

— Ne tai, ko tikėjausi. Jokio sekso ar ko nors panašaus. Bet tu elgeisi nepakartojamai. Koks gebėjimas persikūnyti! Keistenybių keistenybė. Būtum puikus teatro aktorius. Turėtum pasisekimą geriausiuose teatruose. Pasidarei baisiausiai sutrikęs ir kvailas. Na, žinai — lyg suaugęs vyras, pradėjęs elgtis kaip vaikas. Kalbėjai apie tai, kaip nori eiti į mokyklą ir išmokti skaityti bei rašyti, kad galėtum būti protingas kaip kiti. Ir panašias nesąmones. Buvai kitas žmogus — kaip aktorius, įvaldęs Stanislavskio sistemą — ir be perstojo kartojai, kad negali su manim žaisti, nes mama atims iš tavęs žemės riešutus ir uždarys į narvą.

— Žemės riešutus?

— Taigi! Kaip mane gyvą matai! — kasydamasi galvą nusijuokė jinai. — Ir vis kartojai, kad negausiu tavo riešutų. Tikros keistenybės! Bet kad žinotum, kaip tu kalbėjai! Kaip tie puspročiai gatvėje, kuriems užtenka pažiūrėti į merginą, kad įsiaudrintų. Buvai virtęs visai kitu žmogumi. Iš pradžių maniau, kad tu tik juokauji, bet dabar man atrodo, kad turi kažkokią maniją ar panašiai. Tas tavo tvarkingumas, nerimas dėl visko…

Nesusinervinau, nors lyg ir būčiau turėjęs. Matyt, pasigėrus griuvo sąmonės užtvaros, slėpusios senąjį Čarlį Gordoną mano minčių gelmėje. Kaip visą laiką ir įtariau, iš tikrųjų jis niekur nepranyko. Iš mūsų minčių niekas galutinai nepranyksta. Po operacijos jis pasidengė išsilavinimo ir kultūros kiautu, bet emociškai tebebuvo šalia — stebėjo ir laukė.

Ko jis laukė?

— Dabar gerai jautiesi?

Atsakiau, kad taip.

Ji čiupo antklodę, kuria buvau susisupęs, ir parsitempė mane atgal į lovą. Nespėjus jos sulaikyti, ji apkabino mane ir pabučiavo.

— Šiąnakt buvau išsigandusi, Čarli. Maniau, kad pakvaišai. Esu girdėjusi apie vyrukus impotentus — staiga jie nebeatlaiko ir virsta maniakais.

— Tai kodėl likai?

Ji gūžtelėjo pečiais.

— Tu buvai panašus į persigandusį mažą vaiką. Žinojau, kad nepadarysi man nieko bloga, bet pamaniau, kad gali padalyti ką sau. Taigi nusprendžiau likti. Man buvo taip gaila tavęs. Šiaip ar taip, dėl viso pikto pasidėjau po ranka ją…

Ji ištraukė sunkią knygų lentynos atramą, kurią buvo įspraudusi tarp lovos ir sienos.

— Manau, tau neteko jos panaudoti?

Fėja papurtė galvą.

— Tikriausiai vaikystėje velniškai mėgai žemės riešutus.

Ji išlipo iš lovos ir ėmė rengtis. Kurį laiką gulėjau ir ją stebėjau. Ji vaikštinėjo priešais mane nesidrovėdama, nesigėdydama. Jos krūtys buvo didelės, kaip ir buvo nutapiusi tame autoportrete. Troškau ištiesti ranką ir paliesti ją, bet žinojau, kad nieko iš to nebus. Nepaisant operacijos Čarlis vis dar buvo manyje.

Ir Čarlis bijojo netekti savo žemės riešutų.

Birželio 24 d. — Šiandien leidausi į keistą antiintelektinę orgiją. Jei būčiau drįsęs, būčiau pasigėręs, bet po to, ką patyriau su Fėja, žinojau, kad tai būtų pavojinga. Taigi verčiau nusigavau į „Times” aikštę ir, eidamas iš vieno kino teatro į kitą, visa galva nėriau į vesternus ir siaubo filmus — kaip kadaise. Kiekvieną kartą spoksodamas į ekraną pajusdavau esąs graužiamas kaltės. Išeidavau vidury filmo ir eidavau į kitą kino teatrą. Sakiau sau ekrano fantazijų pasaulyje ieškąs kažko, ko pasigendu savo naujame gyvenime.

Staiga tiesiai priešais „Keno” pramogų centrą intuityviai suvokiau: man reikia ne filmų, o žiūrovų. Aš norėjau būti su tamsoje mane supančiais žmonėmis.

Sienos tarp žmonių čia plonos, tad jeigu tyliai klausausi, girdžiu, kas vyksta. Grinidž Vilidžas irgi tam tinka. Man negana būti arti žmonių — nejaučiu artumo sausakimšame lifte ar metro piko valandomis. Kas kita karštą vakarą, kai visi išeina pasivaikščioti ar sėdi teatre, ir girdžiu šiugždesį ar akimirką kažką netyčia paliečiu ir pajuntu ryšį tarp šakos, kamieno ir gilios šaknies. Tokiomis akimirkomis mano oda plona ir įsitempusi, o nepakeliamas alkis būti visumos dalimi gena mane ieškoti tamsiuose nakties užkaboriuose ir aklagatviuose.

Paprastai, kai vaikštinėdamas nusivarau nuo kojų, grįžtu į butą ir panyru į gilų miegą, bet šįvakar, užuot parėjęs namo, nuėjau į pažįstamą užkandinę. Ten dirbo naujas indų plovėjas, kokių šešiolikos metų vaikinas. Kažkas jame — jo judesiuose, žvilgsnyje — man pasirodė pažįstama. Rinkdamas indus nuo stalo man už nugaros jis išmetė kelias lėkštes.

Atsitrenkusios į grindis jos sudužo, ir balto porceliano šukės išsilakstė po stalais. Berniukas stovėjo apstulbęs ir išsigandęs, laikydamas rankoje tuščią padėklą. Klientų švilpimas, šauksmai: „Štai pelnas nuėjo šuniui ant uodegos!..”, JAazel tov!.. [*Čia: „Sveikinu!**(jidiš). (Vert. past.)]” ir „Na, jis neseniai čia dirba…” — viešojo maitinimo įstaigoje sudužus lėkštėms tie dalykai neišvengiami — jį sutrikdė.

Kai savininkas atėjo pasižiūrėti, dėl ko šis erzelis, berniukas susigūžė ir iškėlė rankas, tarsi norėdamas apsisaugoti nuo smūgio.

— Gerai, gerai, mulki! — užriko vyras. — Ko čia stovi?! Atsinešk šluotą ir sušluok šitą jovalynę. Šluotą… šluotą, idiote! Ji virtuvėje. Sušluok šukes.

Pamačius, kad nebus baudžiamas, berniuko išgąstinga mina pranyko; grįžęs su šluota jis šypsojosi ir niūniavo. Keletas triukšmingesnių lankytojų toliau laidė replikas ir linksminosi iš jo šaipydamiesi.

— Čia, vaikuti, štai čia. Kokia graži šukė tau už nugaros…

— Nagi, sušluok dar kartą…

— Jis ne toks ir kvailas. Lengviau jas sudaužyti negu išplauti…

Berniukas tuščiu žvilgsniu dairėsi po pralinksmintų žiūrovų būrį. Pamažu jo veide ėmė atsispindėti jų šypsenos, o galop jis nedrąsiai nusišypsojo iš pokšto, kurio nesuprato.

Mane apėmė šleikštulys žiūrint į tą buką, bereikšmę šypseną, į plačias, skaisčias akis vaiko — nelabai suprantančio, bet labai norinčio įtikti — ir supratau, ką pažinau jame. Juokėsi iš jo todėl, kad jis protiškai atsilikęs.

O juk iš pradžių aš juokiausi kartu su visais.

Staiga įsiutau ant savęs ir visų, kurie iš jo šaipėsi. Man norėjosi paimti lėkštes ir sviesti. Norėjosi ištalžyti tuos besijuokiančius snukius. Pašokau ir sušukau:

— Užsičiaupkit! Palikit jį ramybėj! Jis yra koks yra, ir nieko negali pakeisti… bet dėl Dievo meilės, bent kiek jį gerbkit! Jis juk žmogus!

Užkandinėje stojo tyla. Keikiau save, kad nesusitvardžiau ir ištaisiau sceną. Stengdamasis nežiūrėti į berniuką apmokėjau savo sąskaitą ir išėjau neprisilietęs prie maisto. Man buvo gėda dėl mūsų abiejų.

Kaip keista: dori, supratingi žmonės, kurie nežemintų žmogaus, gimusio be rankų, kojų ar akių, nė kiek nesusimąstydami tyčiojasi iš žmogaus, kuris gimė menko proto. Tūžau prisiminęs, kad ne per seniausiai aš — kaip ir tas indų plovėjas — kvailai vaidinau klouną.

Ir vos neužmiršau.

Dar visai neseniai sužinojau, kad žmonės iš manęs juokiasi. Dabar matau, kad pats to nežinodamas prisidėjau prie jų ir juokiausi iš savęs. Tai skaudžiausia.

Dažnai iš naujo skaičiau pirmuosius savo pokyčių dienyno įrašus ir mačiau, kaip mažaraštiškumas, vaikiškas naivumas, žemo intelekto protas pro rakto skylutę spokso iš tamsaus kambario į akinamą šviesą lauke. Savo svajonėse ir prisiminimuose mačiau Čarlį džiugiai ir nedrąsiai besišypsantį girdint, ką sako aplinkiniai. Nors buvau bukas, žinojau esąs nevisavertis. Kiti žmonės turėjo tai, ko stigo man — to, ko man nebuvo duota. Per savo protinį aklumą patikėjau, kad tas mano trūkumas kažkaip susijęs su gebėjimu skaityti ir rašyti, tad neabejojau: jei įgysiu šių įgūdžių, aš irgi tapsiu protingas.

Net silpnaprotis nori būti panašus į kitus žmones.

Gal vaikas nemoka pats pavalgyti ar nežino, ką valgyti, bet jis žino, kas yra alkis.

Ši diena buvo man naudinga. Turiu nustoti vaikiškai nerimavęs dėl savęs — dėl savo praeities ir savo ateities. Turiu atiduoti dalelę savęs kitiems.

Privalau panaudoti savo žinias ir įgūdžius žmogaus protiniams gebėjimams tobulinti. Kas geriau tinka šiam darbui? Kas dar gyveno abiejuose pasauliuose?

Rytoj susisieksiu su Velbergo fondo direktorių valdyba ir paprašysiu leidimo savarankiškai padirbėti prie projekto. Jeigu man leis, gal aš sugebėsiu jiems padėti. Aš turiu šiokių tokių sumanymų.

Patobulinus Nemuro ir Strauso metodą, galima labai daug nuveikti. Jeigu mane galėjo padaryti genijumi, ką tada sakyti apie daugiau kaip penkis milijonus protiškai atsilikusių Jungtinėse Amerikos Valstijose? O apie nesuskaičiuojamus milijonus visame pasaulyje ir dar negimusiųjų, kuriems lemta būti protiškai atsilikusiems? Kokių fantastiškų rezultatų būtų galima pasiekti taikant šį metodą normaliems žmonėms! O genijams?

Galima atverti daugybę durų, tad aš nekantrauju pritaikyti savo žinias ir įgūdžius šioje srityje. Turiu juos visus įtikinti, kad man svarbu to imtis. Esu įsitikinęs, kad fondas leidimą man duos.

Bet ilgiau veikti vienas nebegaliu. Turiu papasakoti apie tai Alisai.

Birželio 25 d. — Šiandien paskambinau Alisai. Nervinausi ir tikriausiai kalbėjau padrikai, bet man buvo malonu išgirsti jos balsą, o ji, rodės, džiaugiasi, kad paskambinau. Sutiko su manim pasimatyti. Sėdau į taksi ir pykau, kad važiuojame taip lėtai.

Nespėjus man pabelsti, ji atidarė duris ir mane apkabino.

— Čarli, mes taip dėl tavęs nerimavome! Mintyse regėjau siaubingus vaizdus: tu negyvas guli kokiame skersgatvyje ar praradęs atmintį bastaisi po kokį lūšnyną. Kodėl nepranešei mums, kad tau viskas gerai? Juk galėjai tai padaryti.

— Nesibark ant manęs. Turėjau kurį laiką pabūti vienas, kad rasčiau atsakymus į kai kuriuos klausimus.

— Užeik į virtuvę. Aš išvirsiu kavos. Ką veikei tą laiką?

— Dienomis galvodavau, skaitydavau ir rašydavau, o naktimis klajodavau ieškodamas savęs. Ir sužinojau, kad Čarlis mane stebi.

— Nekalbėk taip, — ji net krūptelėjo. — Tos kalbos apie tai, kad tave stebi — niekai. Tu viską prasimanai.

— Negaliu atsikratyti jausmo, kad aš nesu aš. Tiesiog užėmiau jo vietą ir išmečiau jį į gatvę, kaip pats buvau išmestas iš kepyklos. Turiu galvoje, kad Čarlis Gordonas egzistuoja praeityje, o praeitis yra reali. Negali statyti pastato, kol nenušlavei stovinčio toje vietoje, o senojo Čarlio neįmanoma nušluoti. Jis egzistuoja. Iš pradžių jo ieškojau. Nuėjau aplankyti jo — savo — tėvo. Aš tenorėjau įrodyti, kad Čarlis egzistavo kaip žmogus praeityje, kad galėčiau paaiškinti savo paties buvimą. Įsižeidžiau, kai Nemuras pasakė, kad jis mane sukūrė.

Bet sužinojau, kad Čarlis ne tik egzistavo praeityje — jis egzistuoja dabar. Manyje ir aplink mane. Jis vis Įsiterpdavo tarp mūsų. Maniau, kad tą užtvarą pastatė mano protas — mano pasipūtimas, kvailas išdidumas, pojūtis, kad tarp mūsų nėra nieko bendra, nes aš tave pranokau. Tu įkalei man tą mintį. Bet iš tikrųjų yra ne taip. Viskas dėl Čarlio — to mažo berniuko, kuris bijo moterų dėl to, ką jam darydavo motina. Nejaugi nesupranti? Visus tuos mėnesius, kai augau intelekto požiūriu, mano emocijų elektros grandinė išliko tokia kaip Čarlio vaikystėje. Ir kaskart, kai prie tavęs prisiartindavau, ar norėdavau su tavim pasimylėti, joje įvykdavo trumpas jungimas.

Buvau susijaudinęs, tad mano balsas daužė ją lyg kūjis, kol ji ėmė tirtėti. Jos veidas išraudo.

— Čarli, — sušnabždėjo ji, — nejaugi aš nieko negaliu padaryti? Nejaugi negaliu padėti?

— Man atrodo, kad per tas savaites, kai nebuvau laboratorijoje, aš pasikeičiau, — pasakiau. — Iš pradžių nežinojau, kaip tai padaryti, bet šįvakar, klajodamas po miestą, supratau. Buvo kvailystė bandyti spręsti problemą vien savo jėgomis. Kuo labiau įsiveliu į šį svajonių ir prisiminimų raizginį, tuo aiškiau suvokiu, kad emocinių problemų neįmanoma išspręsti taip kaip intelektinių. Štai ką apie save sužinojau praėjusią naktį. Sakiau sau, kad bastausi lyg paklydėlis, bet tada pamačiau, kad aš išties pasiklydęs.

Kažkokiu būdu emociškai atsiskyriau nuo visų ir visko. Taigi iš tikrųjų tose tamsiose gatvėse — paskutinėje, velniai rautų, vietoje, kur galėjau rasti — ieškojau būdo, kaip vėl tapti visuomenės dalimi emociškai, bet tuo pat metu išsaugoti savo intelektinę laisvę. Privalau užaugti. Man tai reiškia viską…

Kalbėjau be perstojo, liedamas iš savęs kiekvieną abejonę ir baimę, kylančią į paviršių. Alisa, mano rezonatorius, sėdėjo užhipnotizuota. Jutau, kaip imu šilti, o paskui karščiuoti, kol man ėmė rodytis, kad mano kūnas dega. Aš deginau užkratą savyje matant žmogui, kuriam buvau neabejingas, ir tai buvo be galo svarbu.

Bet Alisai tai buvo nepakeliama. Iš pradžių ji tik tirtėjo, dabar apsipylė ašaromis. Mano akis užkliuvo už paveikslo virš sofos — susigūžusios raudonskruostės mergelės — ir galvojau, ką šią akimirką jaučia Alisa. Žinojau, kad ji man atsiduos, ir jos norėjau, bet kaip bus su Čarliu?

Gal Čarlis ir nesikištų, jei norėčiau pasimylėti su Fėja. Ko gero, jis tik stovėtų tarpduryje ir stebėtų. Bet vos tik prisiartinu prie Alisos, jis puola į paniką. Kodėl jis bijo, kad pasimylėsiu su Alisa?

Ji sėdėjo ant sofos, žiūrėjo į mane ir laukė, ką aš darysiu. O ką aš galėjau daryti? Norėjau ją apkabinti ir…

Pradėjus apie tai galvoti, atėjo perspėjimas.

— Čarli, ar gerai jautiesi? Tu toks išbalęs.

Atsisėdau ant sofos šalia jos.

— Truputį svaigsta galva. Praeis.

Bet aš žinojau: jei Čarlis jus gresiant pavojui, kad su ja mylėsiuosi, ši būklė tik blogės.

Tada man šovė ta mintis. Iš pradžių ji man kėlė pasidygėjimą, bet staiga suvokiau, kad išsivaduoti iš šio paralyžiaus galiu tik jį pergudraudamas. Jei kažkodėl Čarlis bijo Alisos, bet ne Fėjos, aš užgesinsiu šviesas ir apsimesiu, kad myliuosi su Fėja. Jis to niekada nesupras.

Tai buvo nedora — net šlykštu — bet jeigu pavyks, išsivaduosiu iš dusinančių gniaužtų, kuriais mano emocijas suėmęs laikė Čarlis. Paskui aš pats žinosiu mylėjęsis su Alisa ir kad kitaip to negalėjau padaryti.

— Man jau gerai. Kurį laiką pasėdėkime tamsoje, — tariau gesindamas šviesą. Man reikėjo laiko susikaupti. Bus nelengva. Turėjau save įtikinti, įsivaizduoti Fėją, užhipnotizuoti save, kad įtikėčiau, jog šalia sėdinti moteris — Fėja. Jeigu Čarliui vis dėlto pavyks atsiskirti nuo manęs ir stebėti iš šalies, nieko iš to jis nepeš, nes kambaryje bus tamsu.

Laukiau kokio ženklo, kad jis įtaria, kas darosi — įspėjamųjų panikos požymių. Nieko — jaučiausi budrus ir ramus. Apkabinau ją.

— Čarli, aš…

— Nekalbėk! — užrikau, ir ji atsitraukė nuo manęs. — Būk gera, — dabar jau raminau, — nieko nesakyk, tik leisk tyliai palaikyti tave apkabinus tamsoje.

Prisitraukiau ją prie savęs, užmerkiau vokus, kad tamsa būtų visiška, ir mintyse susikūriau Fėjos atvaizdą — ilgų šviesių plaukų, blyškios odos. Fėjos, kokią ją mačiau paskutinį kartą šalia savęs. Bučiavau Fėjos plaukus, Fėjos kaklą, o galop ilgai Fėjos lūpas. Jutau, kaip Fėjos rankos glosto man nugaros raumenis, pečius, ir jutau tvinkstąs viduje, kaip dar niekad nebuvo dėl jokios moters. Glostinėjau ją — iš pradžių lėtai, paskui nekantriai, su vis didesniu jauduliu, kuris netrukus taps pastebimas.

Plaukučiai ant mano sprando ėmė šiauštis. Kažkas dar buvo kambaryje ir pro tamsą bandė pamatyti. Aš karštligiškai ėmiau mintyse kartoti vardą. Fėja! Fėja! FĖJA! Įsivaizdavau jos veidą ryškiai, aiškiai, kad niekas negalėtų mums sutrukdyti, bet tada, kai ji smarkiau mane apsikabino, sušukau ir nustūmiau į šalį.

— Čarli!

Alisos veido nemačiau, bet jos šūksnis atspindėjo jos šoką.

— Ne, Alisa! Aš negaliu. Tu nesupranti…

Pašokau nuo sofos ir uždegiau šviesą.

Bemaž tikėjausi pamatyti jį stovintį netoliese.

Bet, aišku, jo nebuvo. Viskas vyko tik mano galvoje. Alisa gulėjo mano prasegta palaidinuke, išraudusiu veidu, iš nuostabos iššokusiomis ant kaktos akimis.

— Myliu tave… — pralemenau, — bet negaliu. Negaliu paaiškinti, bet jei nebūčiau sustojęs, būčiau nekentęs savęs visą likusį gyvenimą. Neprašyk, kad paaiškinčiau, nes ir tu imsi manęs nekęsti. Tai susiję su Čarliu. Kažkodėl jis neleidžia man su tavim mylėtis.

Ji nusuko akis į šalį ir užsisagstę palaidinukę.

— Šįvakar buvo kitaip, — tarė. — Tau neužėjo šleikštulys, panika ar dar kas. Norėjai manęs.

— Taip, norėjau, bet iš tikrųjų glamonėjau ne tave. Tam tikra prasme ketinau tave išnaudoti, bet negaliu to paaiškinti, nes pats nesuprantu. Tarkime, tiesiog dar nesu pasirengęs. Be to, negaliu apgaudinėti ar apsimetinėti, kad viskas gerai, kai taip nėra. Aš vėl atsidūriau aklavietėje.

Atsistojau eiti.

— Čarli, nepabėk vėl!

— Aš niekur nebebėgu. Manęs laukia darbas. Pasakyk jiems, kad grįšiu į laboratoriją po kelių dienų — kai tik suimsiu save į rankas.

Išėjau iš buto nepaprastai susijaudinęs. Apačioje, priešais pastatą, stovėjau nežinodamas, kur eiti. Kur besukdavau, mane nukratydavo elektra — vadinasi, vėl padariau klaidą. Kiekvienas kelias paaiškėdavo esąs aklagatvis. Dieve… kad ir ką dariau, kad ir kur sukau, visos durys man buvo uždarytos.

Įeiti neturėjau kur. Manęs nelaukė jokia gatvė, joks kambarys, jokia moteris.

Galop nupėdinau į metro ir nuvažiavau į 49-ąją gatvę. Žmonių sutikau nedaug, bet tarp jų buvo blondinė ilgais plaukais, priminusi man Fėją. Eidamas prie maršrutinio autobuso pamačiau gėrimų krautuvę; negalvodamas užėjau ir nusipirkau litrinį butelį džino. Laukdamas autobuso jį atsikimšau neištraukdamas iš maišelio, kaip mačiau darant valkatas, ir nugėriau didelį gurkšnį. Jis nudegino viską iki pat skrandžio, bet pojūtis buvo malonus. Nurijau dar vieną, šįsyk visai mažą, ir kol atvažiavo autobusas, mane buvo apėmęs stiprus virpulys. Daugiau negėriau — nenorėjau dabar pasigerti.

Kai nusigavau į daugiabutį, pabeldžiau į Fėjos duris. Ji neatsakė. Atidariau duris ir įkišau nosį į vidų. Ji buvo negrįžusi, bet visos šviesos bute buvo įjungtos. Jai nusispjauti į viską. Kodėl aš negalėčiau būti toks?

Nuėjau į savo butą ir ėmiau laukti. Nusirengiau, išsimaudžiau po dušu ir apsirengiau chalatą. Meldžiausi, kad šį vakarą ji pareitų viena.

Apie pusę trijų išgirdau ją lipant laiptais. Pasiėmiau butelį, išlipau ant gaisrinių kopėčių ir prisėlinau prie jos lango kaip tik tuo metu, kai atsidarė buto durys. Neketinau pasislėpęs stebėti — ruošiausi pabarbenti į langą, bet kai pakėliau ranką norėdamas pranešti apie save, pamačiau, kaip ji nusispiria batus ir džiugiai apsisuka. Ji priėjo prie veidrodžio ir lėtai, vienas drabužėlis po kito, ėmė nusirenginėti rodydama striptizą pati sau. Dar kartą gurkštelėjau — patyliukais, nes negalėjau leisti, kad ji sužinotų, jog ją stebiu.

Perėjau per savo butą nedegdamas šviesų. Iš pradžių galvojau pasikviesti ją pas save, bet čia viskas buvo pernelyg švaru ir tvarkinga — per daug tiesių linijų, kurias reikia paversti vingiuotomis — tad supratau, kad čia nieko neišeis. Taigi išpėdinau į koridorių ir pabeldžiau į jos duris, iš pradžių tyliai, paskui garsiau.

— Durys nerakintos! — sušuko ji.

Vienais apatiniais ji gulėjo ant grindų — ištiesusi rankas į šalis, užkėlusi kojas ant sofos. Ji atlošė galvą ir iš apačios pažvelgė į mane.

— Čarli, brangusis! Kodėl tu stovi ant galvos?

— Nekreipk dėmesio, — atsakiau išsitraukdamas butelį iš popierinio maišelio. — Linijos ir dėžės per daug tiesios, pamaniau, kad padėsi man kai kurias iškreivinti.

— Tinkamesnio dalyko tam nerasi pasaulyje, — tarė ji rodydama į butelį. — Jei sutelki dėmesį į paširdžiuose pradedantį kaisti židinuką, visos linijos ima nykti.

— Taip man ir darosi.

— Puiku! — ji pašoko nuo grindų. — Man irgi to reikia. Šįvakar šokau su per daug liurbių. Tegul jie visi pranyksta.

Ji paėmė stiklą, ir aš jį pripyliau.

Kol ji gėrė, apkabinau ir ėmiau glostinėti jai nuogą nugarą.

— Ei, vaikine! Liaukis! Kas čia darosi?!

— Čia aš. Laukiau, kol tu grįši namo.

Ji žengtelėjo atatupsta.

— Luktelk, Čarliuk. Mes visa tai jau išbandėme. Žinai, kad iš to nieko neišeis. Norėjau pasakyti, žinai, kad esi man labai mielas, ir nusitempčiau tave į lovą akies mirksniu, jei tik manyčiau turinti bent menkiausią galimybę. Bet aš nenoriu tuščiai įsijaudrinti. Taip nesąžininga, Čarli.

— Šiąnakt bus kitaip — prisiekiu.

Ji nespėjo man paprieštarauti, kai atsidūrė mano glėbyje. Bučiavau, glosčiau, išliedamas visą susitvenkusį jaudulį, kuris baudėsi sudraskyti mane į gabalus. Bandžiau atsegti jos liemenėlę, bet per smarkiai patraukiau ir išplėšiau kabliuką.

— Dėl Dievo meilės, Čarli! Mano lie…

— Nesijaudink dėl savo liemenėlės, — vapėjau padėdamas Fėjai ją nusiimti. — Nupirksiu tau naują. Išpirksiu savo kaltę už anuos kartus. Mylėsiuosi su tavimi kiaurą naktį.

Ji atsitraukė nuo manęs.

— Čarli, dar nesu girdėjusi tavęs taip kalbant. Ir nustok žiūrėjęs į mane, tarsi norėtum praryti mane visą.

Ji čiupo palaidinukę nuo vienos iš kėdžių ir užsidengė ja priekį.

— Per tave jaučiuosi, lyg būčiau nuoga.

— Noriu su tavim mylėtis. Šiąnakt galiu tai daryti. Žinau… jaučiu. Neatstumk manęs, Fėja.

— Štai, — sukuždėjo jinai, — išgerk dar.

Išgėriau ir vėl pripyliau jai. Kol ji gėrė, apibėriau bučiniais jos pečius ir kaklą. Ji ėmė sunkiai alsuoti — mano jaudulys persidavė jai.

— Čarli, jei mane įjaudrinsi ir vėl apvilsi, nežinau, ką padarysiu. Aš juk irgi žmogus.

Pasiguldžiau ją šalia savęs ant sofos, ant tos drabužių ir apatinių krūvos.

— Ne čia, ne ant sofos, Čarli, — sunkiai atsistodama tarė ji. — Eime į lovą.

— Čia, — prisispyriau ištraukdamas iš jos palaidinukę.

Fėja pažiūrėjo į mane, pasidėjo stiklą ant grindų ir nusimetė kelnaites. Dabar ji stovėjo priešais mane nuoga.

— Užgesinsiu šviesas, — sušnabždėjo.

— Ne, — paprieštaravau vėl prisitraukdamas ją ant sofos. — Noriu į tave žiūrėti.

Ji aistringai mane pabučiavo ir smarkiai apkabino.

— Tik nenuvilk manęs šį kartą, Čarli, nes bus blogai.

Jos kūnas iš lėto judėjo iš noro susilieti su mano, ir aš supratau, kad šįsyk niekas nesukliudys. Žinojau, ką ir kaip daryti. Ji aikčiojo, dūsavo ir šaukė mano vardą.

Vieną akimirką mane nukrėtė šaltas pojūtis, kad jis stebi. Virš sofos parankės probėgšmais pamačiau jo veidą. Jis spoksojo į mane pro tamsą stovėdamas už lango, kur visai neseniai slėpiausi aš. Staiga viską ėmiau suvokti kitaip: aš vėl buvau ant gaisrinių kopėčių ir stebėjau vyrą su moterimi kambaryje, besimylinčius ant sofos.

Tada, milžiniškomis pastangomis sukaupęs visas valios jėgas, grįžau ant sofos pas ją; jutau jos kūną ir savo paties nesutramdomą norą ir galią. Vėl pamačiau prie lango prisiplojusį, godžiai stebintį veidą. Pamaniau: na, gerai, šunsnuki tu nelaimingas, stebėk! Nuo šiol man nusispjauti.

Ir bespoksant jam akys ėmė šokti ant kaktos.

Birželio 29 d. — Prieš grįždamas į laboratoriją užbaigsiu darbus, pradėtus po to, kai pabėgau iš suvažiavimo. Paskambinau Landsdofui į Naująjį pažangių studijų institutą ir pasidomėjau galimybe panaudoti dalelių porų kūrimo branduolinį fotoefektą tiriamiesiems biofizikos darbams. Iš pradžių jis manė, kad aš koks pamišėlis, bet kai nurodžiau trūkumus jo straipsnyje, išspausdintame „New Institute Journal”, jis kalbėjo su manim telefonu beveik valandą. Nori, kad ateičiau į institutą aptarti savo idėjų su jo grupe. Gal pasinaudosiu siūlymu, kai baigsiu darbą laboratorijoje — jei turėsiu laiko. Žinia, čia ir yra problema. Nežinau, kiek laiko man liko. Mėnuo? Metai? Iki gyvenimo galo? Tai priklausys nuo to, ką sužinosiu apie šalutinį psichofizinį eksperimento poveikį.

Birželio 30 d. — Dabar, kai turiu Fėją, nustojau klajoti gatvėmis. Daviau jai savo buto raktą. Ji traukia mane per dantį, kam rakinu duris, o aš šaipausi iš netvarkos jos bute. Ji perspėjo mane nebandyti jos keisti. Vyras su ja išsiskyrė, nes jos nebuvo galima varginti prašymais padėti daiktus į vietą ir rūpintis namais.

Šitoks jos požiūris į daugumą jai nesvarbių dalykų. Ji tiesiog negali arba nenori vargintis. Anądien kampe už kėdės aptikau šūsnį — gal keturiasdešimt ar penkiasdešimt — kvitų baudų už automobilio statymą ne vietoje. Kai ji grįžo su alumi, paklausiau, kodėl juos renka.

— A, šituos! — nusijuokė Fėja. — Kai tik mano buvęs vyrelis, velniai rautų, atsiųs čekį, kelis apmokėsiu. Neįsivaizduoji, kaip nesmagiai jaučiuosi dėl tų baudų. Laikau kvitus paslėpusi už tos kėdės, nes kaskart, kai juos pamatau, mane ima graužti kaltės jausmas. Bet kas lieka moteriai? Kur benuvažiuočiau, visur prikabinėta ženklų: Čia nestatyti! Ten nestatyti! Negi galiu vargintis žiūrėdama, kas parašyta ant ženklų kaskart, kai noriu išlipti iš automobilio?

Taigi daviau žodį, kad nebandysiu jos pakeisti. Su ja labai įdomu. Ji turi puikų humoro jausmą. Bet svarbiausia — ji laisva ir nepriklausoma. Vienintelis dalykas, kuris gali po kurio laiko imti varginti, yra jos beprotiškas pomėgis šokti. Šią savaitę ėjome šokti kiekvieną vakarą ir grįždavome tik antrą ar trečią. Man liko ne kažin kiek energijos.

Meile to nepavadinsi, bet Fėja man svarbi. Susigriebiu, kad klausausi, kada pasigirs jos žingsniai koridoriuje kassyk, kai ji išeina.

Čarlis nustojo mus stebėjęs.

Liepos 5 d. — Pirmąjį savo koncertą fortepijonui dedikavau Fėjai. Ji labai susijaudino, kad jai kažkas dedikuota, bet man atrodo, kad kūrinys nelabai jai patiko. Tai tik rodo, kad iš vienos moters negali tikėtis visko, ko nori. Dar vienas argumentas poligamijos naudai.

Svarbu, kad Fėja be galo supratinga ir geros širdies. Šiandien sužinojau, kodėl šį mėnesį ji taip anksti pritrūko pinigų. Savaitė prieš susipažindama su manimi, „Žvaigždžių dulkių” šokių salėje ji susidraugavo su kažkokia mergina. Kai ši pasiskundė Fėjai neturinti giminių mieste, nė skatiko kišenėje ir pastogės, Fėja pakvietė apsigyventi pas save. Po dviejų dienų mergina rado du šimtus trisdešimt du dolerius, kuriuos Fėja laikė tualetinio staliuko stalčiuje, ir dingo su jais. Fėja nepranešė policijai — kaip paaiškėjo, ji net nežinojo merginos pavardės.

— Kokia nauda iš to, kad praneščiau policijai? — klausė ji. — Tai vargšelei tikriausiai labai reikėjo tų pinigų, jei taip pasielgė. Nesiruošiu gadinti jai gyvenimo dėl poros šimtų žalių. Nesu turtinga, bet nesiruošiu dirti jai odos — jei supranti, ką turiu galvoje.

Atsakiau, kad suprantu.

Kaip gyvas nesu sutikęs tokio atviro ir patiklaus žmogaus kaip Fėja. Tokios kaip ji šiuo metu man labiausiai ir reikia. Man velniškai stigo paprasto bendravimo su žmonėmis.

Liepos 8 d. — Laiko darbui tarp lakstymo po naktinius klubus kas vakarą ir pagirių kitą rytą lieka nedaug. Tik padedamas aspirino ir kažkokio gėrimų mišinio, sutaisyto man Fėjos, sugebėjau baigti urdu kalbos veiksmažodžio formų lingvistinę analizę ir nusiųsti straipsnį į „International Linguistics Bulletin”. Kalbininkams dabar teks grįžti į Indiją su savo magnetofonais, nes jame sugrioviau jų metodologijos antstatą.

Negaliu nesižavėti struktūrinės lingvistikos specialistais, nes jie susikūrė kalbotyros discipliną, pagrįstą prastėjančiu rašytiniu bendravimu. Štai dar vienas pavyzdys, kai žmonės skiria savo gyvenimą vis daugiau ir daugiau studijuoti vis mažesnius dalykus. Jie prirašo ištisas knygas ir net bibliotekas subtiliai lingvistiškai analizuodami kriuksėjimą. Šiaip jau nematau čia nieko bloga, bet tai neturi būti dingstis griauti kalbos stabilumą.

Šiandien paskambino Alisa paklausti, kada grįšiu dirbti į laboratoriją. Pasakiau jai, kad noriu baigti pradėtus darbus, ir kad tikiuosi gauti Velbergo fondo leidimą savo specialiems tyrimams. Bet ji teisi — turiu atsižvelgti į laiko veiksnį.

Fėja ir toliau visą laiką nori eiti į šokius. Vakar pradėjome gerdami ir šokdami „Baltojo arklio” klube, iš ten persimetėme į „Benio slėptuvę”, paskui į „Rožinę šlepetę”… paskui daugelio klubų neatsimenu, bet mes šokome, kol aš vos laikiausi ant kojų. Tikriausiai ėmiau geriau pakelti svaigalus, nes buvau jau gerokai apsinešęs, kai pasirodė Čarlis. Tik prisimenu, kad jis kvailai šoko stepą „Allakazam” klubo scenoje. Jis turėjo didžiulį pasisekimą, bet paskui valdytojas mus išmetė lauk. Fėja sakė, kad visi nusprendė, jog esu puikus komikas — jiems patiko, kai vaidinau debilą.

Po velnių — kas atsitiko paskui? Žinau, kad pasitempiau nugarą. Pamaniau, kad nuo visų tų šokių, bet Fėja teigia, kad nukritau nuo tos prakeiktos sofos.

Aldžernonas vėl pradėjo elgtis nenuspėjamai. Atrodo, Minė jo bijo.

Liepos 9 d. — Šiandien nutiko baisus dalykas: Aldžernonas įkando Fėjai. Buvau ją įspėjęs su juo nežaisti, bet jai visada patiko jį maitinti. Paprastai jai įėjus į kambarį jis pažvalėdavo ir tekinas pasileisdavo prie jos. Šiandien buvo kitaip. Jis gulėjo tolimajame gale, susirietęs į baltą pūkų kamuoliuką. Kai ji įkišo ranką pro viršutines dureles, jis susigūžė ir įsispraudė kampe. Fėja bandė jį išvilioti atidarydama dureles į labirintą, ir man nespėjus liepti nuo jo atstoti, padarė klaidą: bandė paimti jį į ranką. Aldžernonas įkando jai į nykštį. Tada sužaibavo į mus abu ir nuskuodė atgal į labirintą.

Minę radome kitame gale, atlygio dėželėje. Perrėžta jos krūtinė kraujavo, bet ji buvo gyva. Įkišau ranką norėdamas ją ištraukti, bet Aldžernonas atbėgo į atlygio dėželę ir bandė man grybštelėti. Dantimis įsikibo man į rankovę ir kabojo, kol nupurčiau.

Paskui jis aprimo. Stebėjau jį gerą valandą. Atrodo vangus ir sutrikęs; nors ir toliau išmoksta spręsti naujas užduotis be atlygio, dirba keistai. Anksčiau labirinto koridoriais jis lakstė ryžtingai, bet atsargiai, dabar — kaip be galvos, nekontroliuodamas savo veiksmų. Jis nuolat per staigiai įlekia į posūkį ir trenkiasi į sienelę. Jo elgesys keistai skubotas.

Nenoriu per anksti daryti išvadų. Taip gali būti dėl daugelio dalykų. Bet dabar turiu grąžinti jį į laboratoriją. Nesvarbu, ar Velbergo fondas praneš apie dotaciją mano specialiam tyrimui, ar ne, iš ryto paskambinsiu Nemurui.

POKYČIŲ DIENYNAS. ĮRAŠAS Nr. 15

Liepos 12 d. — Nemuras, Strausas, Bertas ir keletas kitų projekto narių laukė manęs psichologijos skyriuje. Jie stengėsi, kad pasijusčiau esąs laukiamas, bet pamačiau, kaip Bertas nekantrauja pasiimti Aldžernoną, tad jį atidaviau. Niekas nieko nesakė, bet žinojau: Nemuras negreit man atleis už tai, kad be jo, viršininko, žinios susisiekiau su Velbergo fondu. Bet tai buvo būtina. Prieš grįždamas į Bikmano universitetą turėjau įsitikinti, kad man bus leista pradėti savarankišką tyrimą projekte. Aš sugaiščiau per daug laiko, jei turėčiau atsiskaitinėti Nemurui už viską, ką darau.

Jam buvo pranešta apie fondo sprendimą, todėl jis sutiko mane šaltai ir oficialiai. Ištiesė ranką, bet nesišypsodamas.

— Čarli, — tarė, — mes visi džiaugiamės, kad grįžai ir dirbsi kartu. Skambino Džeisonas ir sakė, kad fondas skiria tave dirbti prie projekto. Šie darbuotojai ir laboratorija dabar tavo žinioje. Kompiuterių centras mus patikino, kad tavo darbui bus teikiama pirmenybė. Be abejo, jeigu aš pats kuo nors galėsiu padėti…

Jis kiek įmanydamas stengėsi atrodyti nuoširdus, bet iš veido mačiau, kad jis nusiteikęs skeptiškai. Juk kokią eksperimentinės psichologijos patirtį aš turėjau? Ką išmaniau apie metodus, kuriuos jis tobulino tokią daugybę metų? Vis dėlto, kaip sakiau, jis atrodė nuoširdus ir pasirengęs neskubėti daryti išvadų. Dabar ne ką daugiau jis ir gali. Jeigu aš nerasiu Aldžernono elgesio paaiškinimo, visas jo darbas nueis šuniui ant uodegos, bet jeigu užduotį išspręsiu, nuopelnus prisiims visa komanda.

Nuėjau į laboratoriją. Ten Bertas stebėjo Aldžernoną daugialypių užduočių dėžėje. Bertas atsiduso ir papurtė galvą.

— Jis labai daug pamiršo. Atrodo, kad daugumos sudėtinių reakcijų neliko nė kvapo. Jis sprendžia užduotis kur kas primityvesniu lygmeniu, negu tikėjausi.

— Kaip suprasti?

— Na, anksčiau jis sugebėdavo perprasti paprastas sekas, kad ir labirinte su aklagatviais: kas antros durys, kas trečios durys, vien raudonos ar vien žalios durys, bet dabar, nors įveikė labirintą jau tris kartus, vis dar taiko bandymų ir klaidų metodą.

— Gal todėl, kad taip ilgai nebuvo laboratorijoje?

— Gal. Leisime jam vėl apsiprasti su aplinka ir žiūrėsime, kaip seksis rytoj.

Ligi tol daug kartų buvau laboratorijoje, bet dabar atėjau sužinoti visų jos teikiamų galimybių. Per kelias dienas turėsiu išmokti procedūrų, kurias kiti išmoko per daugybę metų. Mudu su Bertu kelias valandas ėjome nuo vieno laboratorijos skyriaus prie kito, ir aš stengiausi susidaryti visą vaizdą. Mums baigus, pastebėjau vienas duris, už kurių nebuvome.

— Kas ten?

— Šaldiklis ir krosnis šiukšlėms deginti.

Bertas pastūmė sunkias duris ir įjungė šviesą.

— Mes užšaldom tiriamuosius prieš sudegindami krosnyje. Kai valdom irimą, kvapų būna mažiau.

Jis apsisuko norėdamas išeiti, bet aš neskubėjau.

— Tik ne Aldžernoną, — tariau. — Klausyk… jeigu… kai… žodžiu, nenoriu, kad jis būtų čia numestas. Atiduokit jį man. Pats juo pasirūpinsiu.

Bertas nenusijuokė, tik pritariamai linktelėjo. Nemuras jam buvo sakęs, kad nuo šiol turiu gauti viską, ko panorėsiu.

Problemų kilo dėl laiko. Jei norėjau rasti atsakymus pats vienas, turėjau tuoj pat imtis darbo. Turėjau Berto duotą knygų sąrašą bei Strauso ir Nemuro užrašus.

Išeinant iš laboratorijos man šovė keista mintis.

— Klausyk, — paklausiau Berto, — ką tik pamačiau jūsų krosnį bandomiesiems gyvūnams deginti. Kokių planų turite man?

Mano klausimas jį apstulbino.

— Ką nori pasakyti?

— Neabejoju, kad nuo pat pradžių jūs numatėte visas galimybes. Tai kas laukia manęs?

Kai jis ir toliau tylėjo, prisispyriau:

— Aš turiu teisę žinoti viską, kas susiję su šiuo eksperimentu, taigi ir apie savo ateitį.

— Nėra pagrindo nuo tavęs slėpti.

Jis patylėjo ir užsidegė jau degančią cigaretę.

— Be abejo, supranti: nuo pat pradžių mes turėjome labai daug vilčių, kad pokytis bus negrįžtamas… dievaži, vis dar tuo tikime…

— Nė kiek tuo neabejoju.

— Įtraukdami tave į šį eksperimentą ėmėmės didžiulės atsakomybės. Nežinau, kiek prisimeni ar kiek supratai apie eksperimento pradžią, bet mes stengėmės tau išaiškinti, kad esama nemažos tikimybės, jog pokytis bus tik laikinas.

— Esu tuo metu tai užrašęs savo dienyne, — sutikau, — bet tada nesupratau, ką turite galvoje. Bet tai neturi reikšmės, nes dabar žinau.

— Tai štai. Nusprendėme atlikti eksperimentą su tavim, — toliau pasakojo Bertas, — nes manėme, kad tikimybė padaryti tau bent kiek rimtesnės žalos — labai menka. Kita vertus, buvome įsitikinę, kad tikimybė, jog tau padėsime — didžiulė.

— Nereikia dėl to teisintis.

— Be tu supranti: mes turėjome gauti leidimą iš tavo artimiausių giminių. Dėl tavo būklės sutikimą turėjo duoti kiti.

— Viską apie tai žinau. Kalbi apie mano seserį Normą. Skaičiau apie tai laikraščiuose. Iš to, ką apie ją prisimenu, manau, sutikimą egzekucijai ji davė.

Jis kilstelėjo antakius, bet mano žodžius nuleido negirdomis.

— Mes jai pasakėme, kad tuo atveju, jei eksperimentas nepavyks, negalėsime grąžinti tavęs atgal į kepyklą ar kambarėlį, kuriame ligi tol gyvenai.

— Kodėl?

— Viena priežastis — galimas daiktas, tu būsi nebe toks, koks buvai. Operacija ir hormonų injekcijos galėjo turėti poveikį, kuris pasireikš ne iš karto. Žymę gali palikti ir potyriai po operacijos. Turiu galvoje, protinį atsilikimą galėjo sunkinti ir emociniai trikdžiai. Taigi gal būsi nebe tas pats žmogus…

— Tiesiog puiku! Tarsi neužtektų nešti vieno kryžiaus…

— Kita vertus, kas galėjo žinoti, ar nesėkmės atveju tavo protinis lygis vėl bus koks buvęs. Buvo galima tikėtis, kad regresuosi iki dar žemesnio lygio.

Jis dėstė man blogiausią scenarijų — norėjo nusimesti jo mintis slegiančią naštą.

— Būtų ne pro šalį žinoti viską, — pasakiau. — Kol dar mano nuomonė šiuo klausimu šį tą reiškia. Kokių planų turite man?

Bertas gūžtelėjo pečiais.

— Fondas susitarė dėl tavo grąžinimo į Voreno valstybinę prieglaudą ir profesinę mokyklą.

— Kas per nesąmonė?!

— Be kita ko, su tavo seserimi buvo susitarta, kad fondas apmokės visas išlaikymo toje įstaigoje išlaidas, be to, iki gyvenimo pabaigos kas mėnesį gausi pašalpą. Galėsi leisti ją savo reikmėms.

— Bet kodėl tenai? Aš visada sugebėjau savimi pasirūpinti net tada, kai po dėdės Hermano mirties mane uždarė ten. Doneriui pavyko iškart mane iš ten ištraukti, tad dirbau ir gyvenau laisvai. Kodėl turiu ten grįžti?

— Jei pajėgsi savimi pasirūpinti laisvėje, Voreno prieglaudoje galėsi negyventi. Mažiau atsilikusiems leidžiama gyventi už teritorijos ribų. Bet mes turėjome susitarti — dėl viso pikto.

Bertas buvo teisus. Neturėjau kuo skųstis. Prieglauda buvo logiška vieta — šaldyklė, į kurią bus galima mane įkišti iki gyvenimo galo.

— Bent jau ne šiukšlių deginimo krosnis.

— Atsiprašau, neišgirdau?

— Bala nematė. Pats sau pajuokavau.

Tada man atėjo į galvą viena mintis.

— Sakyk, ar įmanoma apsilankyti Vorene — na, apsidairyti ten kaip lankytojui?

— Taip, man rodos, žmonės ten nuolatos lankosi. Vadovybė rengia ekskursijas po prieglaudą vos ne reklamos tikslais. Kodėl klausi?

— Todėl, kad noriu pamatyti. Turiu žinoti, kas laukia, kol vis dar pajėgiu ką nors pakeisti. Pabandyk susitarti dėl apsilankymo — kiek įmanoma greičiau.

Mačiau, kad jį sutrikdė mintis, jog lankysiuosi Vorene. Tarsi užsisakyčiau sau karstą, kad galėčiau jame pasėdėti prieš mirdamas. Na, bet negaliu jo smerkti. Jis nesuvokia: tam, kad suvokčiau, kas iš tikrųjų esu — sužinočiau visos savo būties prasmę — turiu sužinoti savo ateitį, ne vien praeitį, į kurią keliausiu ir kurioje jau esu buvęs. Nors žinome, kad labirinto gale laukia mirtis (tai žinojau ne visada — dar neseniai savo paauglio protu įsivaizdavau, kad mirtis gali ištikti tik kitus), dabar suprantu: mane daro tokį, koks esu, per tą labirintą mano paties pasirinktas kelias. Esu ne tik būtybė, bet ir egzistencijos forma — viena iš daugelio — tad jeigu žinosiu kelius, kuriais ėjau ir kurie man dar lieka, tai padės man suprasti, kuo virstu.

Tą vakarą ir kelias ateinančias dienas pasinėriau į psichologijos tekstus: klinikinės, asmenybės, kognityvinės, eksperimentinės, gyvūnų, fiziologinės, bihevioristinės, geštalto, analitinės, funkcinės, dinaminės, organistinės, taip pat psichometrijos ir visų kitų senovės ir dabarties minties pakraipų, mokyklų ir sistemų. Mane slegia tai, kad daugybė idėjų, kuriomis mūsų psichologai grindžia savo pažiūras į žmogaus protą, atmintį, mokymąsi, tėra jų troškimai.

Fėja nori apsilankyti laboratorijoje, bet liepiau neiti. Dabar visa, ko man trūksta — kad Alisa susidurtų su Fėja. Rūpesčių man ir be to užtenka.

POKYČIŲ DIENYNAS. ĮRAŠAS Nr. 16

Liepos 14 d. — Diena kelionei į Voreną buvo netikusi — apsiniaukusi, lynojo. Galbūt todėl mane apninka depresija, kai apie ją galvoju. O gal aš tik apgaudinėju save — gal man neduoda ramybės mintis, kad galiu būti ten nusiųstas. Pasiskolinau automobilį iš Berto. Alisa norėjo važiuoti kartu, bet aš turėjau pamatyti tą įstaigą vienas. Fėjai apie kelionę nepasakojau.

Iki Voreno kaimo bendruomenės Long Ailende buvo pusantros valandos kelio. Prieglaudą radau lengvai: plačiai išdrikęs pilkas ūkis, pasauliui pranešantis apie save tik dviem betono kolonomis prie įvažiavimo abipus siauro keliuko ir išblizginta bronzine lentele su užrašu Voreno valstybinė prieglauda ir profesinė mokykla.

Ženklas rodė, kad maksimalus leistinas greitis — 25 kilometrai per valandą, todėl iš lėto pravažiavau pro vienodų pastatų virtinę ieškodamas administracinio.

Per pievą prie manęs privažiavo traktorius. Be vyro prie vairo įsikibę į galą stovėjo dar du. Iškišau galvą ir sušukau:

— Ar galit pasakyti, kur pono Vinslou kabinetas?

Vairuotojas sustabdė traktorių ir parodė toliau į priekį ir į kairę.

— Pagrindinėje ligoninėje. Sukite į kairę ir laikykitės dešinės.

Negalėjau nepastebėti į mane spoksančio jaunuolio. Jis važiavo traktoriaus gale laikydamasis turėklo. Jis buvo nesiskutęs, veide mačiau vos pastebimą, nežinia kam skirtą šypseną. Ant galvos buvo užsidėjęs jūreivišką skrybėlę, ir nors saulė nešvietė, lyg vaikas buvo nuleidęs kraštą, kad prisidengtų akis. Akimirką sugavau jo žvilgsnį — plačių, klausiamai žiūrinčių akių — bet turėjau nusisukti. Kai traktorius vėl pajudėjo, užpakalinio vaizdo veidrodėlyje mačiau, kad jaunuolis smalsiai žiūri man įkandin. Mane tai sutrikdė… nes jis priminė man Čarlį.

Labai nustebau pamatęs, kad vyriausiasis psichologas toks jaunas — aukštas, liesas vyras su išvargusia veido išraiška. Tačiau mėlynos tvirto žvilgsnio akys bylojo apie jėgą, slypinčią po jaunatviška išore.

Jis vežiojo mane po teritoriją savo automobiliu. Parodė man poilsio patalpas, ligoninę, mokyklą, administracijos pastatą ir dviaukščius plytų namus, kuriuos jis vadino kotedžais ir kuriuose gyveno ligoniai.

— Nepastebėjau tvoros aplink prieglaudą, — tariau.

— Jos nėra — tik vartai įėjime ir gyvatvorės saugoti nuo smalsuolių.

— Bet kaip jums pavyksta neleisti… jiems… išklysti… palikti teritoriją?

Jis patraukė pečiais ir nusišypsojo.

— Po teisybei, mes negalime to padaryti. Kartais jie iš tikrųjų išklysta, bet dauguma grįžta.

— Nejaugi jų neieškote?

Vyriausiasis psichologas pažiūrėjo į mane, tarsi mėgindamas atspėti, kas slypi už mano klausimo.

— Ne. Jeigu prisiverda košės, netrukus sužinome apie tai iš miesto gyventojų — arba juos parveža policija.

— O jeigu ne?

— Jeigu apie juos neišgirstame, arba jie patys apie save nepraneša, darome išvadą, kad jie pakankamai sėkmingai prisitaikė išoriniame pasaulyje. Turite suprasti, pone Gordonai — čia ne kalėjimas. Valstijos valdžia reikalauja, kad mes darytume viską remdamiesi sveika nuovoka, kad susigrąžintume savo pacientus, bet mes neturime galimybių ištisą parą atidžiai prižiūrėti keturis tūkstančius žmonių. Tie, kuriems pavyksta pasprukti, visi iki vieno yra „protingieji” debilai — nors tokių dabar pas mus retai atvyksta. Dažniau pasitaiko žmonių pakenktomis smegenimis, kuriems reikia nuolatinės priežiūros. Bet „protingieji” debilai mažiau varžomi, bet kai jie iš čia ištrūksta, dauguma maždaug po savaitės grįžta pamatę, kad laisvėje jiems nėra kas veikti. Visuomenei jų nereikia, ir jie netrunka tuo įsitikinti.

Mudu išlipome iš automobilio ir nuėjome prie vieno iš „kotedžų”. Viduje sienos buvo klijuotos baltomis plytelėmis, dvokė dezinfekcijos priemonėmis. Iš pirmo aukšto vestibiulio patekome į poilsio kambarį. Jame buvo susigrūdę kokie septyniasdešimt penki berniukai; jie sėdinėjo laukdami, kol skambutis pakvies pietų. Mano akį iškart patraukė vienas iš vyresnių berniukų. Sėdėdamas ant kėdės kampe, jis apsiglėbęs laikė kitą, keturiolikos ar penkiolikos metų. Mums įėjus visi atsisuko pasižiūrėti, o kai kurie drąsesnieji priėjo ir įsmeigė į mane akis.

— Nekreipkite dėmesio, — tarė Vinslou pamatęs mano išraišką. — Jie nepadarys jums nieko bloga.

Aukšto vyresnioji — prakauli, stambi moteris paraitotomis marškinių rankovėmis ir džinsinio audeklo prijuoste virš balto krakmolyto sijono, priėjo prie mūsų. Ant jos diržo kabojo virtinė raktų, ir einant jie žvangėjo. Tik tada, kai ji pasisuko, pamačiau, kad kairę jos veido pusę dengia didelis vyno spalvos apgamas.

— Nesitikėjau šiandien lankytojų, Rėjau, — tarė ji. — Paprastai atsivedi juos ketvirtadieniais.

— Teima, čia ponas Gordonas iš Bikmano universiteto. Jis tik nori apsidairyti ir susidaryti vaizdą apie tai, ką mes darome. Žinojau, kad tau nebus jokio skirtumo, Teima. Tau juk visos dienos tinkamos.

— Taip, — garsiai nusijuokė ji, — bet trečiadieniais mes vartome čiužinius. Ketvirtadieniais čia kur kas geresnis kvapas.

Pastebėjau, kad Teima laikosi man iš kairės, stengdamasi paslėpti tą apgamą ant veido. Ji aprodė man miegamuosius, skalbyklą, podėlius ir pietums jau paruoštą valgyklą. Netrukus jos viduryje bus dalijami patiekalai. Kalbėdama Teima šypsojosi. Jos išraiška ir ant viršugalvio į aukštą kuodą susukti plaukai darė ją panašią į Tulūzo-Lotreko šokėją, bet ji nė karto nepažiūrėjo tiesiai į mane. Man dingtelėjo, kaip jausčiausi gyvendamas čia ir turėdamas tokią prižiūrėtoją kaip ji.

— Šiame pastate ligoniai visai neblogi, — aiškino ji. — Bet žinot kaip yra: trys šimtai berniukų, po septyniasdešimt penkis vienoje salėje, prižiūrėti juos tesame mes penkios. Sunku juos suvaldyti. Bet čia kur kas geriau negu netvarkingųjų kotedžuose. Ten darbuotojai ilgai neišbūna. Kol pacientai kūdikiai, dar pusė bėdos, bet kai suauga ir vis dar nesugeba atlikti savo reikalų, būna ganėtinai koktu.

— Matyt, jūs labai maloni moteris, — pagyriau. — Berniukams pasisekė, kad juos prižiūrite.

Teima širdingai nusijuokė vis dar žiūrėdama tiesiai prieš save ir parodydama baltus dantis.

— Nesu geresnė ar blogesnė už kitus. Darbas nelengvas, bet jis teikia pasitenkinimą, kai pagalvoji, kaip jiems tavęs reikia.

Akimirką šypsena pranyko.

— Normalūs vaikai per greitai užauga, tu jiems tampi nereikalinga… jie ima gyventi savarankiškai… pamiršta, kas juos mylėjo ir jais rūpinosi. O šitiems vaikams reikia visko, ką gali duoti — visą gyvenimą.

Ji vėl nusijuokė, susigėdusi tokio savo rimtumo.

— Darbas čia sunkus, bet jis atsiperka.

Kai grįžome į apačią, kur mūsų laukė Vinslou, suskambo pietų skambutis, ir berniukai vorele suėjo į valgyklą. Pastebėjau, kad didesnis berniukas, laikęs ant kelių mažesnįjį, dabar vedasi jį už rankos.

— Malonus reginys, — pasakiau linktelėdamas į jų pusę.

Vinslou irgi linktelėjo.

— Tas didysis — Džeris, o anas — Dastis. Čia tokių dalykų matome dažnai. Kai niekas kitas neranda jiems laiko, kartais jiems užtenka proto ieškoti žmogiško bendravimo ir šiltų jausmų tarpusavyje.

Kai pakeliui į mokyklą važiavome pro dar vieną „kotedžą”, išgirdau riksmą, paskui aimaną — tuos garsus pakartojo dar du ar trys balsai. Pastato langai buvo grotuoti.

Pirmą kartą tą rytą Vinslou pasijuto nesmagiai.

— Ypatingos saugos kotedžas, — paaiškino jis. — Tai nestabilios psichikos asmenys. Jei tik pasitaiko proga, jie daro bloga patys sau arba kitiems. Mes laikome juos kotedže K užrakintus visą laiką.

— Turite čia nestabilios psichikos asmenų? Argi jų vieta ne psichiatrinėse ligoninėse?

— Be abejo, — atsakė jis, — bet šitą dalyką sunku valdyti. Kai kurie jų, vadinamieji ribiniai, nusiramina tik kurį laiką čia pabuvę. Kiti atsiųsti čia teismų sprendimais, ir mums neliko nieko kita, kaip juos priimti, nors neturime jiems vietos. Didžiausia bėda ta, kad niekam niekur nėra vietos. Žinot, kiek žmonių laukia eilėje patekti pas mus? Tūkstantis keturi šimtai. O mes iki metų pabaigos galbūt turėsime vietos dvidešimt penkiems ar trisdešimčiai.

— O kur tas tūkstantis keturi šimtai dabar?

— Namie. Laisvėje, laukia, kol atsiras vieta čia ar kitoje įstaigoje. Matote, vietų problema čia ne tokia, kaip paprastai būna ligoninėse, kur trūksta lovų. Beveik visi mūsų pacientai čia pasirodę išbūna iki gyvenimo galo.

Kai atvažiavome į naują mokyklą — vienaukštę, iš stiklo ir betono, su dideliais langais, pro kuriuos atsivėrė gražus vaizdas — mėginau įsivaizduoti, kaip jausčiausi vaikščiodamas tais koridoriais kaip pacientas. Įsivaizdavau esąs eilėje vyrų ir berniukų, laukiančių prie klasės durų. Gal būčiau vienas iš tų, kurie stumia kitus invalido vežimėliuose, ar veda už rankos, ar laiko mažesnius už save glėbyje.

Vienoje iš klasių, kuriose buvo mokoma medžio darbų, grupė vyresnių berniukų prižiūrimi mokytojo gamino suolus. Jie apspito mus ir smalsiai ėmė nužiūrinėti mane. Mokytojas padėjo pjūklą ir priėjo prie mūsų.

— Čia ponas Gordonas iš Bikmano universiteto, — pristatė mane Vinslou. — Nori pamatyti kai kuriuos mūsų pacientus. Jis galvoja pirkti šią įstaigą.

Mokytojas nusijuokė ir pamojo savo mokiniams.

— K-ką gi — jeigu jis ją p-pirks, turės p-pasiimti ir m-mus. B-be to, turės p-parūpinti daugiau m-medžio, k-kad galėtume dirbti.

Kai jis rodė man klasę, pastebėjau, kad kai kurie berniukai keistai tylūs. Jie toliau šlifavo švitriniu popieriumi ir lakavo ką tik pagamintus suolus, bet nesikalbėjo.

— Čia m-mano tylieji b-berniukai, — paaiškino mokytojas, tarsi pajutęs mano neišsakytą klausimą. — K-kurčnebyliai.

— Jų turime šimtą šešis, — pridūrė Vinslou. — Čia su jais atliekamas specialus tyrimas, finansuojamas federalinės valdžios.

Koks neįtikėtinas dalykas! Kokie jie nuskriausti palyginti su kitais žmonėmis — protiškai atsilikę, negirdintys, negalintys kalbėti — bet vis tiek noriai šlifuoja suolus.

Vienas iš berniukų, veržęs į spaustuvus medžio trinką, metė darbą ir parodė į kampą, kur ant lentynų buvo eksponuojama virtinė baigtų dirbinių. Berniukas parodė į šviestuvo stovą antroje lentynoje, paskui į save. Dirbinys buvo prastas, kreivas, buvo matyti medžio glaisto lopai, lakas užteptas storu, nelygiu sluoksniu. Vinslou su mokytoju entuziastingai jį pagyrė; berniukas išdidžiai nusišypsojo ir pažiūrėjo į mane, laukdamas ir mano pagyrų.

— Taip, — linktelėjau aš perdėtai raiškiai judindamas lūpas, — labai geras… labai gražus…

Sakiau tai, nes jam to reikėjo, bet savyje jutau tuštumą. Berniukas man nusišypsojo, o kai mes prieš išeidami grįžome, priėjo ir palietė man ranką šitaip atsisveikindamas. Tas gestas mane nepaprastai sujaudino, ir aš vos tramdžiau emocijas, kol vėl atsidūrėme koridoriuje.

Mokyklos direktorė buvo stora, žema motiniškos išvaizdos moteris. Ji pasisodino mane priešais tvarkingomis raidėmis surašytą diagramą, rodančią Įvairias pacientų kategorijas, kiek mokytojų kiekvienai priskirta ir kokių disciplinų mokomasi.

— Žinia, — kalbėjo jinai, — mokinių su aukštu intelekto koeficientu turime nebedaug. Juos — tuos, kurių IK šešiasdešimt septyniasdešimt — vis dažniau paima į miesto mokyklas su specialiomis klasėmis, be to, yra bendruomenės įstaigų, kurios tokiais rūpinasi. Dauguma patenkančiųjų pas mus sugeba gyventi savarankiškai įtėvių namuose, internatuose ir dirbti paprastus darbus ūkiuose ar juodadarbiais gamyklose ir skalbyklose…

— Arba kepyklose, — įsiterpiau.

Ji susiraukė.

— Taip, manau, jie sugebėtų. Mes taip pat skirstome vaikus — visus juos vadinu vaikais, nes kad ir kokio amžiaus būtų, čia jie visi vaikai — taigi mes skirstome juos į tvarkingus ir netvarkingus. Valdyti kotedžus kur kas lengviau, kai drauge galima laikyti vienodo lygio vaikus. Kai kuriems iš netvarkingųjų sunkiai pažeistos smegenys. Jie laikomi lovelėse ir jose išbus iki pat gyvenimo pabaigos…

— Arba kol mokslas ras būdą, kaip jiems padėti.

Ji atsiduso ir rūpestingai man paaiškino:

— Deja, šitiems padėti neįmanoma.

— Nėra tokių, kuriems nebūtų įmanoma padėti.

Ji įdėmiai pažvelgė į mane. Dabar ji jau dvejojo.

— Taip, taip, jūs, be abejo, teisus. Privalome turėti viltį.

Aš ją sunervinau. Mintyse nusišypsojau pagalvojęs, kas būtų, jeigu mane grąžintų čionai kaip vieną iš jos vaikų. Prie katrų būčiau priskirtas — prie tvarkingųjų ar ne?

Grįžome į Vinslou kabinetą. Prie kavos puodelio jis kalbėjo apie savo darbą.

— Įstaiga gera. Tarp darbuotojų neturime psichiatrų — tik neetatinį konsultantą, pasirodantį kartą per dvi savaites. Bet gal taip ir geriau. Visi psichologai atsidavę savo darbui. Galėjau nusisamdyti psichiatrą, bet už tuos pačius pinigus galiu įdarbinti du psichologus — žmones, nebijančius atiduoti dalelę savęs šiems ligoniams.

— Ką turite galvoje sakydamas „dalelę savęs”?

Jis kurį laiką įdėmiai į mane žiūrėjo, paskui pro nuovargį šmėstelėjo pyktis.

— Daugybė žmonių mielai duos pinigų ar suteiks materialinę pagalbą, bet labai retas aukoja savo laiką ir meilę. Štai ką turiu galvoje.

Jo balsas pasidarė šiurkštus. Jis parodė į tuščią kūdikio buteliuką ant knygų lentynos kitoje kambario pusėje.

— Matote tą buteliuką?

Pasakiau, kad bandžiau atspėti, kam jis, nuo tada, kai įėjome į jo kabinetą.

— Kiek jūsų pažįstamų pasirengę paimti suaugusį žmogų ant rankų ir maitinti jį iš tokio buteliuko? Ir rizikuoti, kad pacientas nuo galvos iki kojų apdirbs jį šlapimu ar ekskrementais? Atrodote nustebęs. Jūs juk negalite to suprasti iš savo tyrimų smėlio pilies aukštumų, ar ne? Ar žinote, ką reiškia negauti jokių žmogiškų potyrių — o mūsų pacientai jų tikrai negauna?

Nesusilaikiau ir nusišypsojau. Matyt, jis klaidingai mane suprato, nes atsistojo ir staigiai baigė pokalbį. Jei čia grįšiu, ir jis sužinos visą mano istoriją, neabejoju, kad mane supras. Jis iš tų, kurie turėtų suprasti tokius dalykus.

Išvažiuodamas iš Voreno prieglaudos, nežinojau, ką galvoti. Visur mus supo šalta, pilka atmosfera ir susitaikymo su likimu pojūtis. Niekas nekalbėjo apie reabilitaciją, apie išgydymą, apie tai, kad vieną gražią dieną šie pacientai vėl bus grąžinti į laisvę. Niekas neužsiminė apie viltį. Neapleido jausmas, kad jie yra gyvi mirusieji — ar dar blogiau — kad jie niekada nebuvo visiškai gyvi, o jeigu ir buvo, to nežinojo. Nuo pat pradžių sunykę žmogeliai, pasmerkti spoksoti į kiekvienos dienos laiką ir erdvę.

Galvojau apie auklėtoją apgamo subjaurotu veidu, miknių medžio darbų mokytoją, motinišką mokyklos direktorę, jaunatvišką išvargusios išvaizdos psichologą ir gailėjausi nežinąs, kaip jie atsidūrė čia tam, kad dirbtų ir atiduotų dalelę savęs tiems nebyliems protams. Kaip ir tas berniukas, laikantis savo glėbyje mažesnį, visi jie rado pilnatvę atiduodami dalelę savęs tiems, kurie turi mažiau.

O kas man buvo neparodyta?

Galbūt netrukus atvyksiu į šią prieglaudą, kad praleisčiau likusį savo gyvenimą su kitais… laukdamas.

Liepos 15 d. — Atidėlioju apsilankymą pas motiną. Noriu ją pamatyti ir kartu nenoriu.

Pirma turiu gerai žinoti, kas manęs laukia. Taigi iš pradžių pažiūrėsiu, kaip sekasi darbas ir ką pavyks sužinoti.

Aldžernonas atsisako bėgioti po labirintą; jo bendra motyvacija sumažėjo. Šiandien užsukau jo aplankyti. Šįsyk laboratorijoje buvo ir Strausas. Juodu su Nemuru sunerimę stebėjo, kaip Bertas jėga maitina peliuką. Buvo keista matant, kaip Bertas pipete jėga kiša maistą baltam kamuoliukui, pririštam prie darbastalio.

Jeigu niekas nepasikeis, jiems teks pradėti maistą jam švirkšti. Stebėdamas, kaip Aldžernonas muistosi supančiotas tais plonyčiais raiščiais, pajutau juos ant savo paties rankų ir kojų. Pradėjau springti ir dusti, tad teko sprukti iš laboratorijos ir įkvėpti gryno oro. Turiu nustoti tapatinti save su juo.

Nuėjau į Marėjaus barą ir išlenkiau keletą taurelių. Tada paskambinau Fėjai ir mudu perėjome per naktinius barus. Fėja siunta, kad nebesivedu jos į šokius; vakar ji užpyko ir paliko mane, vieną. Ji neturi jokio supratimo apie mano darbą ir juo nesidomi, o kai vis dėlto mėginu apie jį kalbėti, nė nebando slėpti nuobodulio. Jos tiesiog negalima varginti, tad negaliu jos smerkti. Mano akimis žiūrint, jai įdomūs tik trys dalykai: šokiai, tapyba ir seksas. O vienintelis dalykas, kuris mus sieja, yra seksas. Kvailai elgiuosi bandydamas sudominti ją savo darbu. Taigi ji eina į šokius be manęs. Ji sakė man neseniai sapnavusi, kad atėjo į mano butą ir padegė visus mano užrašus ir knygas, o paskui mudu šokome aplink liepsnas. Turiu saugotis — ji ima žiūrėti į mane kaip į savo nuosavybę. Šįvakar suvokiau, kad mano butas darosi panašus į jos — tikra jovalynė. Turiu mažiau gerti.

Liepos 16 d. — Vakar Alisa susipažino su Fėja. Nerimavau galvodamas, kas atsitiks, jeigu jos susidurs akis į akį. Alisa atėjo manęs aplankyti, kai iš Berto sužinojo apie Aldžernoną. Ji žino, ką tai gali reikšti, ir jaučiasi atsakinga jau vien todėl, kad mane skatino.

Mudu gėrėme kavą ir kalbėjomės iki vėlumos. Žinojau, kad Fėja išėjo šokti į „Žvaigždžių dulkių” šokių salę, todėl nesitikėjau ją taip anksti grįšiant. Bet maždaug be penkiolikos antrą Fėja mus išgąsdino netikėtai pasirodydama ant gaisrinių kopėčių. Ji pabarbeno į pravirą langą ir valso žingsniu įėjo į kambarį su buteliu rankoje.

— Nekviesta viešnia, — tarė ji. — Atsinešiau gaivinamųjų gėrimų.

Papasakojau jai, kad Alisa dirba prie projekto universitete, o Fėją Alisai buvau minėjęs anksčiau, tad jos nenustebo susitikusios. Kelias akimirkas jos viena kitą vertino, paskui pradėjo kalbėtis apie meną ir mane — galėjai pamanyti, kad esu nežinia kur. Jiedvi viena kitai patiko.

— Atnešiu kavos, — pasakiau ir nuėjau į virtuvę, kad palikčiau jas vienas.

Kai grįžau, Fėja nusiavusi batus sėdėjo ant grindų ir gurkšnojo džiną iš butelio. Ji aiškino Alisai, kad, jos nuomone, žmogaus kūnui nėra nieko naudingiau už saulės vonias ir kad pasaulio dorovines problemas išspręs nudistų kolonijos.

Fėjai pasiūlius mums visiems apsigyventi nudistų kolonijoje, Alisa ėmė isteriškai juoktis ir pasilenkusi paėmė Fėjos jai įpiltą gėrimą.

Mes sėdėjome ir šnekėjomės iki aušros; paskui aš prisispyriau palydėti Alisą namo. Kai ji paprieštaravo, girdi, to nereikia, Fėja paaiškino, kad ji būtų kvaila, jei viena važiuotų per miestą tokiu metu. Taigi nulipau į apačią ir sustabdžiau taksi.

— Kažkuo ji traukia, — važiuojant namo tarė Alisa. — Nežinau kuo. Atvirumu, patiklumu, nesavanaudiškumu…

Pritariau jai.

— Ir ji myli tave.

— Ne. Ji myli visus, — tvirtai atsakiau. — Aš tik jos kaimynas priešais.

— Nejaugi tu jos nemyli?

Papurčiau galvą.

— Ui esi vienintelė moteris, kurią kada nors mylėjau.

— Nekalbėkime apie tai.

— Tada atimsi iš manęs svarbią pokalbio temą.

— Man neramu tik dėl vieno dalyko, Čarli. Dėl tavo gėrimo. Girdėjau, kokios kartais tau būna pagirios.

— Pasakyk Bertui, kad savo stebėjimuose ir pranešimuose apsiribotų eksperimentų duomenimis. Neleisiu jam nuteikinėti tavęs prieš mane. Su savo gėrimu pats galiu susitvarkyti.

— Tai jau esu girdėjusi.

— Bet niekados iš manęs.

— Tik tuo ji man nepatinka, — tarė Alisa. — Ji tave girdo ir trukdo tavo darbui.

— Su tuo irgi galiu susitvarkyti.

— Šis darbas dabar svarbus, Čarli. Ne vien pasauliui ir milijonams nepažįstamų žmonių, bet ir tau pačiam. Čarli, turi išspręsti šią užduotį ir dėl savęs. Neleisk niekam surišti tau rankų.

— Vadinasi, dabar tiesa kyla aikštėn, — nusišaipiau. — Norėtum, kad mažiau su ja matyčiausi.

— Aš ne tai sakiau.

— Bet tai turėjai galvoje. Jeigu ji trukdo mano darbui, mudu abu žinome, kad turiu mesti ją iš savo gyvenimo.

— Ne. Nemanau, kad turėtum mesti ją iš savo gyvenimo. Ji tau daro gera. Tau reikia tokios gyvenimo mačiusios moters kaip ji.

— Tu darytum man gera.

Alisa nusisuko.

— Kitaip negu ji.

Ji vėl atsigręžė į mane.

— Šįvakar atėjau pas tave pasirengusi jos nekęsti. Įsivaizdavau ją kaip niekingą, kvailą kekšę, su kuria susidėjai, ir kūriau didžiulius planus įsiterpti tarp judviejų ir išgelbėti tave nuo jos prieš tavo valią. Bet dabar, kai su ja susipažinau, suprantu neturinti teisės smerkti jos elgesio. Manau, ji tau tinka. Todėl pykčio nebejaučiu. Ji man patinka, nors ne viskam pritariu. Vis dėlto, jeigu negali su ja negerti ir visą laiką leisti su ja naktiniuose klubuose ir šokdamas kabaretuose, tada ji tau trukdo. O šią problemą tu vienintelis gali išspręsti.

— Dar viena problema? — nusijuokiau.

— Ar pajėgsi? Tu smarkiai su ja susirišęs — aš matau.

— Ne per stipriausiai.

— Ar pasakojai Fėjai apie save?

— Ne.

Mačiau, kad jai palengvėjo, nors ji stengėsi to neparodyti. Išsaugodamas paslaptį apie save aš tarsi iki galo su Fėja nesusimasčiau. Mudu abu žinojome: nors ir kokia nuostabi Fėja, ji niekados nesuprastų, kas buvo kadaise.

— Man jos reikėjo, — pasakiau, — ir tam tikra prasme jai reikėjo manęs, o kadangi gyvenome šalia — na, tai tiesiog buvo patogu, ir tiek. Bet nepavadinčiau to meile — tai ne tas pats dalykas, kuris egzistuoja tarp mūsų.

Ji nudelbė akis į savo rankas ir susiraukė.

— Aš gerai nežinau, kas egzistuoja tarp mūsų.

— Toks gilus ir reikšmingas jausmas, kad Čarlis manyje išsigąsta kaskart, kai atrodo, kad galiu su tavimi pasimylėti.

— Bet ne su ja?

Gūžtelėjau.

— Todėl ir žinau, kad tai, kas yra tarp manęs ir Fėjos, nėra svarbu. Tai nėra tiek reikšminga, kad priverstų Čarlį pulti į paniką.

— Nuostabu! — nusijuokė ji. — Ir velniškai ironiška. Kai taip apie jį kalbi, nekenčiu jo už tai, kad įsiterpė tarp mūsų. Manai, jis kada nors leis tau… leis mums…

— Nežinau. Tikiuosi.

Palikau ją prie durų. Paspaudėme vienas kitam ranką. Keista, bet toks atsisveikinimas buvo kur kas artimesnis ir intymesnis, negu būtų buvęs apsikabinimas.

Grįžau namo ir pasimylėjau su Fėja, bet visą laiką galvojau apie Alisą.

Liepos 27 d. — Dirbu kiaurą parą. Nors Fėja prieštaravo, pasistačiau laboratorijoje sulankstomąją lovą. Ji pasidarė pernelyg valdinga ir pagiežinga dėl mano darbo. Manau, ji galėtų pakęsti kitą moterį, bet ne šį visišką atsidavimą tam, ko ji negali suprasti. Baiminausi, kad prie to prieisime, bet nebeturiu kantrybės su ja žaisti. Kiekvieną akimirką, kai nebūnu darbe, mane graužia pavydas — mane erzina visi, kurie bando pavogti iš manęs laiką.

Daugiausia rašau užrašus ir laikau juos atskirame aplanke, bet retkarčiais grynai iš įpratimo turiu aprašyti savo nuotaikas ir mintis.

Intelekto skaičiavimai — be galo įdomi mokslo sritis. Tam tikra prasme domėjausi jais visą gyvenimą. Čia aš galiu pritaikyti visas įgytas žinias.

Laikas dabar įgyja dar vieną matą — triūsiu ir viską pamiršęs ieškau atsakymo į klausimą. Aplinkinis pasaulis ir mano praeitis atrodo tolimi ir iškreipti, tarsi laikas ir erdvė būtų guminukas: tempiamas, mazgiojamas į kilpas ir sukiojamas tol, kol praranda formą. Vieninteliai tikri dalykai yra narvai, pelės ir laboratorinė įranga čia, ketvirtame pagrindinio pastato aukšte.

Nėra nei nakties, nei dienos. Per kelias savaites turiu atlikti tyrimų, kuriems reikėtų viso gyvenimo. Žinau, kad turėčiau pailsėti, bet negaliu, kol nesužinojau tiesos apie tai, kas vyksta.

Alisa dabar labai man padeda. Ji atneša sumuštinių ir kavos, bet nieko iš manęs nereikalauja.

Apie savo suvokimą: viską regiu ryškiai ir aiškiai, kiekvienas pojūtis paaštrėjęs, todėl raudoni, geltoni ir mėlyni atspalviai švytėte švyti. Miegojimas čia daro keistą poveikį. Laboratorija gyvūnų — šunų, beždžionių, pelių — kvapai sukelia prisiminimus, tad sunku pasakyti, ar išgyvenu naują potyrį, ar prisimenu praeitį. Neįmanoma pasakyti, kokią dalį sudaro prisiminimai, o kas egzistuoja čia ir dabar, todėl iš atsiminimų ir tikrovės susidaro keistas mišinys; praeitis ir dabartis; reakcija į dirgiklius, laikomus mano smegenų centruose, ir reakcija į dirgiklius šioje patalpoje. Įspūdis toks, kad visa, ką esu iki šiol sužinojęs, susiliejo į krištolo rutulį. Jis sukasi prieš mane, ir aš matau, kaip visos jo briaunos atsispindi įstabiais šviesos atšvaitais…

Beždžionės patinas, tupintis narvo viduryje, spokso į mane mieguistomis akimis, trinasi žandus mažomis, į senio panašiomis susiraukšlėjusiomis rankomis… čy… čy… čyyyy… paskui pašoka nuo vielinio tinklo grindų ant viršuje pakabintos sūpuoklės — ten jau sėdi kita beždžionė ir bukai spitrija prieš save. Patinas šlapinasi, tuštinasi, gadina orą, spokso į mane ir juokiasi… čyyy… čyyy… čyyy…

Jis straksi ratu, šoka aukštyn, žemyn, pakimba ir bando sugriebti tą kitą ant skersinio tupinčią beždžionę už uodegos, bet ta kuo ramiausiai ją pakreipia, kad patinas nepasiektų. Gera beždžionė… graži beždžionė… didelėmis akimis ir šmaikščia uodega. Ar galiu duoti jai žemės riešutą?.. Ne, šaukia vyras. Ant šito ženklo parašyta, kad gyvūnus šerti draudžiama. Čia šimpanzė. Ar galiu ją paglostyti? Ne. Aš noriu paglostyti šimpanzę. Tuščia jos, eikš pažiūrėk į dramblius.

Lauke pavasaris, saulėta. Traukia minios šviesiai apsirengusių žmonių.

Aldžernonas guli apsidirbęs, nejudėdamas; smarvė stipresnė negu kada nors anksčiau. O aš?

Liepos 28 d. — Fėja turi naują kavalierių. Vakar vakare parėjau namo — norėjau pabūti su ja. Pirma nuėjau į savo butą pasiimti butelio, paskui leidausi gaisrinėmis kopėčiomis. Laimė, prieš įlipdamas pažiūrėjau. Juodu buvo kartu ant sofos. Keista, bet man visai nė motais. Jaučiu beveik palengvėjimą.

Grįžau į laboratoriją dirbti su Aldžernonu. Kartais jis atsikrato tos apatijos. Retkarčiais jis sutinka bėgti kaitaliojamu labirintu, bet kai jam nepasiseka ir atsiduria aklavietėje, pradeda niršti. Atėjęs į laboratoriją pažiūrėjau į narvelį. Aldžernonas buvo budrus ir priėjo prie manęs, tartum pažinotų. Jis nekantravo dirbti, tad kai pro dureles įdėjau jį į vielos tinklo labirintą, jis greitai pasileido takais į atlygio dėželę. Du kartus jis sėkmingai įveikė labirintą. Trečią sykį pusiaukelėje sustojo, paskui nervingai krūptelėjo ir pasuko ne ten, kur reikia. Mačiau, kas nutiks, ir norėjau įkišęs ranką jį išimti, kol jis vėl nepateko į aklavietę. Vis dėlto susilaikiau ir ėmiau stebėti.

Pamatęs, kad juda nepažįstamu taku, jis sulėtino greitį, ir jo veiksmai tapo padriki: pradeda bėgti, stabteli, pasileidžia atbulas, pasisuka, vėl lekia į priekį, kol galop atsidūrė aklavietėje, ir nestipri elektros srovė jam pranešė, kad padarė klaidą. Tada, užuot apsisukęs ir bandęs rasti kitą kelią, jis pradėjo bėgti ratais, cypdamas nelyginant patefono adata, brėžiama skersai plokštelės griovelių. Jis dar ir dar kartą trankėsi į labirinto sieneles, šokinėjo į viršų, lenkėsi atatupstas ir krito, vėl trankėsi į sieneles. Du sykius jo nagai įstrigo labirinto viršaus vieloje; jis lyg pašėlęs spiegė, kol išsivadavo, paskui beviltiškai bandė bėgti vėl. Galiausiai liovėsi ir susirangė į mažytį, standų kamuoliuką.

Kai paėmiau jį į ranką, jis nebandė išsitiesti, bet liko tos būklės, labai panašios į katatoninį stuporą. Kai judinau jam galvą ar galūnes, jos atrodė lyg vaškinės. Padėjau jį atgal į narvelį ir stebėjau, kol jis pakirdo iš stuporo ir vėl ėmė judėti normaliai.

Niekaip negaliu suprasti jo regresijos priežasties — ar čia ypatingas atvejis? O gal tik atskira reakcija? O gal visas šis bandymas buvo iš anksto pasmerktas nesėkmei? Turiu išsiaiškinti taisyklę.

Jeigu man tai pavyks, jeigu aš pridėsiu bent kruopelę žinių prie to, kas jau žinoma apie protinį atsilikimą ir galimybę padėti kitiems tokiems kaip aš, būsiu patenkintas. Kad ir kas man atsitiktų, mano galimas indėlis kitiems, dar negimusiems, prilygs tūkstančiui nugyventų normalių gyvenimų.

Šiam kartui užteks.

Liepos 31 d. — Esu ant atradimo slenksčio — jaučiu tai. Visi mano, kad žudau save dirbdamas tokiu pašėlusiu ritmu, bet jie nesupranta: aš pasiekiau tokį aiškumą ir grožį, kokių niekados nežinojau esant. Kiekviena mano dalelė suderinta darbui it koks muzikos instrumentas. Dieną sugeriu jį į savo poras, o naktį — akimirkomis prieš tai, kai mane įveikia miegas — idėjos sprogsta mano galvoje lyg fejerverkai. Nėra didesnio džiaugsmo negu minčių spiečiai, padedantys tau spręsti užduotį.

Neįmanoma patikėti, kad gal nutikti kas nors, kas atimtų iš manęs tą kunkuliuojančią energiją, įkarštį, kuriuo persisunkę viskas, ką darau. Įspūdis toks, kad žinios, kurias sugėriau į save pastaraisiais mėnesiais, susiliejo į daiktą ir iškėlė mane į šviesos ir supratimo viršūnę. Čia grožis, meilė ir tiesa susiliejo į viena. Čia — džiaugsmas, ir dabar, kai jį radau, kaip galiu jo atsisakyti? Gyvenimas ir darbas — nuostabiausi dalykai, kurių gali turėti žmogus. Aš įsimylėjęs savo darbą, nes atsakymas, kurio ieškau, jau glūdi mano mintyse, ir greitai, labai greitai, jis veržte įsiverš į sąmonę. Ak, kad išspręsčiau šią vienintelę užduotį! Meldžiu Dievo, kad duotų atsakymą, kokio noriu, bet jeigu ne — sutiksiu su bet kokiu ir pasistengsiu būti dėkingas už tai, ką turiu.

Fėjos naujas vaikinas yra šokių mokytojas iš „Žvaigždžių dulkių” šokių salės. Negaliu jos smerkti, nes jai galiu skirti labai mažai laiko.

Rugpjūčio 11 d. — Per pastarąsias dvi savaites neišsikapstau iš aklavietės. Jokios pažangos. Kažkur pasukau ne į tą pusę, nes gaunu atsakymus į daugybę klausimų, bet ne į patį svarbiausią: kaip Aldžernono regresija gali paveikti pagrindinę hipotezę, kuria pagrįstas eksperimentas?

Laimė, pakankamai daug žinau apie mąstymo procesus, tad dėl šios krizės pernelyg nesijaudinu. Užuot puolęs į paniką ir nuleidęs rankas (arba, dar blogiau, įnirtingai stengęsis rasti atsakymus, kurie taip ir neateis), kurį laiką turiu nukreipti mintis nuo užduoties ir leisti jai rusenti galvoje. Sąmonės lygmenyje pasiekiau kiek galėjau, dabar laikas pasireikšti toms paslaptingoms operacijoms, vykstančioms žemesniajame. Vienas iš tų nepaaiškinamų dalykų: visa, ką esu sužinojęs ir patyręs, nesąmoningai pasitelkiama problemai spręsti. Jeigu dabar per daug stengsiuos, viskas tik sustos vietoje. Kiek didelių užduočių liko neišspręstos vien todėl, kad žmonėms neužteko proto ar tikėjimo kūrybiniu procesu bei pačiais savimi leisti visam protui jas nagrinėti?

Taigi vakar nusprendžiau kuriam laikui atidėti darbą ir nueiti į ponios Nemur kokteilių vakarėlį. Jis buvo rengiamas garbei dviejų žmonių iš Velbergo fondo, padėjusių gauti jos vyrui dotaciją. Norėjau vestis Fėją, bet ji sakė turinti pasimatymą, be to, mieliau eisianti į šokius.

Vakaro pradžioje buvau kuo nuoširdžiausiai nusiteikęs elgtis maloniai ir įsigyti draugų. Bet pastaruoju metu man sunkiai sekasi bendrauti su žmonėmis. Nežinau, kas kaltas, aš ar jie, bet visi mėginimai užmegzti pokalbį paprastai už poros minučių baigiasi nesėkme, ir iškyla kliūčių. Gal todėl, kad jie manęs bijo? O gal širdies gilumoje aš jiems visai nerūpiu, o jie nerūpi man?

Pasiėmiau stiklą su gėrimu ir ėmiau vaikštinėti po didelį kambarį. Žmonės šnekučiavosi susėdę nedideliais būreliais — prie tokių man niekada nepavyksta pritapti. Galop ponia Nemur prirėmė mane prie sienos ir pristatė Hairamui Hariui, vienam iš fondo valdybos narių. Ponia Nemur — patraukli neseniai į penktą dešimtį įkopusi blondinė, smarkiai išsidažiusi, su ilgais raudonais nagais. Ji laikėsi įsikibusi į parankę Hariui.

— Kaip sekasi tyrimai? — pasidomėjo jinai.

— Kaip ir buvo galima tikėtis. Šiuo metu bandau išspręsti sunkią užduotį.

Ji užsidegė cigaretę ir man nusišypsojo.

— Žinau, kad visi projekto darbuotojai yra dėkingi, kad nusprendėte prisidėti ir talkinti. Bet aš įsivaizduoju, kad kur kas mieliau dirbtumėte ką nors savarankiškai. Tikriausiai labai nuobodu tęsti svetimą darbą, užuot dirbus tai, ką pats sugalvojai ir sukūrei.

Sukta — nieko nepasakysi. Ji norėjo priminti Hairamui Hariui, kad tuoj reikės skirti lėšų jos vyrui. Nesusilaikiau ir atsakiau jos pačios tonu:

— Iš tikrųjų niekas nepradeda nieko naujo, ponia Nemur. Visi pradeda nuo svetimų nesėkmių. Moksle nesama nieko originalaus. Svarbu tai, kuo kiekvienas žmogus prisideda prie žinių visumos.

— Be abejo, — atsakė ji kreipdamasi veikiau į savo senyvą svečią negu į mane. — Gaila, kad pono Gordono nebuvo anksčiau ir negalėjo padėti spręsti tų nedidelių galutinių problemų.

Ji nusijuokė.

— Bet tada… oi, buvau pamiršusi — jūsų būklė buvo tokia, kad psichologinių eksperimentų atlikti negalėjote.

Harvis nusijuokė; pamaniau, kad bus geriau patylėti. Berta Nemur nesirengė leisti man tarti paskutinį žodį, tad jeigu pašnekesio tuoj pat nebaigsime, jis gali tapti nemalonus.

Pamačiau, kad daktaras Strausas ir Bertas kalbasi su antru Velbergo fondo valdybos nariu — Džordžu Reinoru.

— Keblumą, pone Reinorai, sudaro gauti pakankamai lėšų tokiam projektui kaip šis be jokių išankstinių sąlygų. Kai lėšos skiriamos konkretiems tikslams, mes ne ką galime nuveikti.

Reinoras papurtė galvą ir dideliu cigaru pamojo į jį apspitusį būrelį.

— Didžiausia problema — įtikinti valdybą, kad tokie tyrimai turi praktinės naudos.

Dabar papurtė galvą Strausas.

— Norėjau pasakyti štai ką: šie pinigai skirti mokslo tyrimams. Niekas niekada iš anksto negali žinoti, ar projektas duos kokios naudos. Rezultatai dažnai būna neigiami, tai yra sužinome, kad kažko nėra — bet tai ne mažiau svarbu negu teigiamas atradimas žmogui, kuris tęs darbą. Jis bent jau žino, ko nedaryti.

Prisiartinęs prie būrelio, pastebėjau Reinoro žmoną — su ja mane supažindino anksčiau. Ji buvo tamsi graži kokių trisdešimties metų moteris. Ji spoksojo į mane, tiksliau, man į viršugalvį, tarsi tikėdamasi, kad iš jo kažkas išdygs. Aš įsmeigiau akis į ją; ji nesmagiai pasijuto ir vėl atsisuko į daktarą Strausą.

— O kaip su dabartiniu projektu? Ar manote, kad bus galima panaudoti šiuos metodus kitiems protiškai atsilikusiesiems? Ar pasaulis galės juos pritaikyti?

Strausas patraukė pečiais ir linktelėjo į mano pusę.

— Dar per anksti spręsti. Jūsų vyras padėjo mums įtraukti į projekto darbą Čarlį, ir daug kas priklausys nuo to, ką jis išsiaiškins.

— Be abejo, — įsiterpė ponas Reinoras, — mes visi suprantame, kad tokiose srityse kaip jūsų reikia teorinių tyrimų. Bet mūsų įvaizdžiui būtų didžiulė nauda, jeigu pavyktų sukurti tikrai veiksmingą metodą pasiekti ilgalaikiams rezultatams už laboratorijos ribų, jeigu mes galėtume parodyti pasauliui, kad iš to galima gauti apčiuopiamos naudos.

Jau buvau beprasižiojąs, bet Strausas, tikriausiai pajutęs, ką ketinu sakyti, atsistojo ir uždėjo ranką man ant peties.

— Mes visi Bikmano universitete jaučiame, kad darbas, kurį daro Čarlis, yra nepaprastai svarbus. Jo užduotis dabar — sužinoti tiesą, kad ir kur ji vestų. O jūsų fondui patikime bendrauti su visuomene, ją šviesti.

Jis nusišypsojo Reinorams ir nusivedė mane tolyn nuo jų.

— Visai ne tai ketinau pasakyti, — tariau.

— Taip ir maniau, — sukuždėjo jis laikydamas mane už alkūnės. — Bet aš iš tavo akių žvilgesio supratau, kad esi pasirengęs sukapoti juos į gabalus. O to juk aš negalėjau leisti, ar ne?

— Ko gero, — pritariau pasivaišindamas dar vienu martiniu.

— Ar išmintingai elgiesi tiek daug gerdamas?

— Ne, bet aš stengiuosi atsipalaiduoti. Atrodo, atėjau į netinkamą vietą.

— Nepersistenk, — patarė jis, — ir neprisidaryk šįvakar bėdos. Šie žmonės — ne kvailiai. Jie žino, kaip į juos žiūri, ir net jeigu tau jie nereikalingi, mums jų reikia.

Kariškai atidaviau jam pagarbą.

— Pasistengsiu, bet jūs verčiau neprileiskite prie manęs ponios Reinor. Jeigu ji ir toliau kraipys prieš mane uodegą, uždrošiu per ją.

— Šššš! — sušnypštė jis. — Ji tave išgirs.

— Šššš! — nusišaipiau aš. — Atsiprašau. Aš tik pasėdėsiu čia kampe, kad niekam netrukdyčiau.

Mintis ėmė traukti migla, bet pro ją mačiau, kad žmonės į mane spokso. Matyt, kažką sau burbėjau, bet per garsiai. Neatsimenu, ką sakiau. Kiek vėliau man pasirodė, kad žmonės neįprastai anksti išeina, bet nelabai kreipiau dėmesį, kol priėjo Nemuras ir atsistojo priešais mane.

— Po velnių — kas tu tariesi esąs, kad gali šitaip elgtis?! Kaip gyvas nesu matęs, kad žmogus taip nepakenčiamai nemandagiai elgtųsi.

Vargais negalais atsistojau.

— Kodėl jūs taip sakot?

Strausas bandė jį sutramdyti, bet jis burbuliavo toliau:

— Taip sakau, nes tu neturi dėkingumo ir nesuvoki padėties. Šiaip ar taip, jeigu ne mums, tu esi skolingas tiems žmonėms — ir už daug ką.

— Nuo kada jūrų kiaulytė turi jaustis dėkinga? — sušukau. — Jūs panaudojote mane savo tikslams, o dabar aš bandau suprasti jūsų klaidas — tai kodėl, velniai rautų, aš turėčiau būti kam nors skolingas?!

Strausas jau norėjo įsiterpti ir nutraukti mūsų ginčą, bet Nemuras jį sulaikė.

— Pala. Noriu tai išgirsti. Manau, laikas viską išsiaiškinti.

— Jis per daug išgėrė, — tarė jo žmona.

— Ne tiek ir daug, — sušnarpštė Nemuras. — Jis kalba gana aiškiai. Aš ne kartą taiksčiausi su tokiu jo elgesiu. Per jį mūsų darbas atsidūrė pavojuje — o gal apskritai baigsis — tad dabar noriu išgirsti iš jo paties lūpų, kaip jis mano galįs pasiteisinti.

— Bala nematė, — tariau. — Jūs juk nenorit išgirsti tiesos.

— Noriu, Čarli. Bent jau tavąją tiesos versiją. Noriu sužinoti, ar jauti bent kiek dėkingumo už viską, kas buvo padaryta tavo labui — už gebėjimus, kuriuos išsiugdei, už tai, ko išmokai, už išgyventus potyrius. O gal tau atrodo, kad anksčiau tau buvo geriau?

— Tam tikra prasme taip.

Tie žodžiai juos pribloškė.

— Per keletą pastarųjų mėnesių daug sužinojau, — atsakiau. — Ne vien apie Čarlį Gordoną, bet apie gyvenimą ir žmones. Taigi sužinojau, kad Čarlis Gordonas niekam nerūpi — nesvarbu, debilas ar genijus. Tai koks skirtumas?

— A… — nusijuokė Nemuras. — Gailiesi savęs. O ko tikėjaisi? Šis eksperimentas buvo sumanytas padidinti tavo intelektą, o ne suteikti tau populiarumo. Mes negalėjome valdyti, kas darosi su tavo asmenybe, ir tu iš malonaus protiškai atsilikusio jaunuolio virtai pasipūtusiu, vien apie save galvojančiu, antisocialiu šunsnukiu.

— Bėda ta, brangusis profesoriau, kad jums reikėjo tokio, kurį būtų galima padaryti protingą, bet toliau laikyti narve ir demonstruoti, kai reikia nusiskinti laurus, kurių jūs trokštate. Bet čia esama kliuvinio — aš esu žmogus.

Jis supyko, ir aš pamačiau, kad jis negali apsispręsti — baigti ginčą ar dar kartą pamėginti mane įveikti.

— Esi nesąžiningas — kaip paprastai. Juk žinai, kad mes visada gerai su tavimi elgėmės — darėme dėl tavęs viską, ką galėjome.

— Viską, išskyrus viena — nesielgėte su manim kaip su žmogum. Jūs vis giriatės, kad prieš eksperimentą buvau niekas, ir aš žinau kodėl. Mat jeigu aš buvau niekas, vadinasi, jūs mane sukūrėte, taigi jūs esate mano viešpats ir valdovas. Jums apmaudu, kad aš kasdien nuo ryto iki vakaro nerodau savo dėkingumo. Norite tikėkite, norite ne, bet aš esu jums dėkingas. Bet tai, ką dėl manęs padarėte — kad ir kaip tai nuostabu — neduoda jums teisės elgtis su manim kaip su bandomuoju gyvūnu. Dabar aš esu individas, toks buvo ir Čarlis Gordonas prieš pasirodydamas jūsų laboratorijoje. Jūs atrodote sukrėstas. Taip, staiga mes sužinome, kad aš visuomet buvau žmogus — net ir anksčiau — o tai sukelia abejonių jūsų įsitikinimu, kad kiekvienas su intelekto koeficientu mažesniu už 100 nenusipelno dėmesio. Profesoriau Nemurai, manau, kai žiūrite į mane, jums neduoda ramybės jūsų sąžinė.

— Prisiklausiau užtektinai, — atšovė jis. — Tu girtas.

— O, ne, — patikinau jį. — Mat jeigu aš pasigersiu, jūs pamatysite ne tą Čarlį Gordoną, kurį jau pažįstate, bet kitą. Taip, tas kitas Čarlis, kuris klaidžiojo tamsoje, vis dar yra čia su mumis. Mano viduje.

— Jis išsikraustė iš proto, — pareiškė ponia Nemur. — Jis kalba, tarsi būtų du Čarliai Gordonai. Verčiau pasirūpinkite juo, daktare.

Daktaras Strausas papurtė galvą.

— Ne. Žinau, ką jis turi galvoje. Tas dalykas neseniai iškilo į aikštę per psichoanalizės sesijas. Maždaug prieš mėnesį įvyko keista disociacija. Jis keletą kartų suvokė esąs toks, koks buvo iki eksperimento — atskiras, ryškiai apibrėžtas individas, vis dar funkcionuojantis jo sąmonėje — tarsi tas senasis Čarlis būtų grūmęsis norėdamas užvaldyti kūną…

— Ne! Niekada to nesakiau! Taip, Čarlis ten yra, bet jis su manim nesigrumia. Laukia, ir tiek. Jis niekada nebandė valdyti mano kūną ar sukliudyti man daryti tai, ko noriu.

Tada prisiminiau Alisą ir kiek pataisiau savo teiginį:

— Na, beveik niekada. Tas nuolankus, nenorintis būti pastebimas Čarlis, apie kurį jūs visi ką tik kalbėjote, kantriai laukia, ir tiek. Pripažinsiu: jis daug kuo man patinka, bet tik ne nuolankumu ir noru būti nepastebėtam. Aš sužinojau, kiek mažai šiame pasaulyje gauna tokių bruožų žmogus.

— Tu tapai ciniku, — pareiškė Nemuras. — Tik tiek tau reiškė suteikta galimybė. Tavo genialumas sugriovė tavo tikėjimą pasauliu ir kitais žmonėmis.

— Tai ne visai tiesa, — tyliai atsakiau. — Bet aš sužinojau, kad vien intelektas nė velnio nereiškia. Jūsų universitete protas, išsilavinimas, žinios tapo didžiaisiais stabais. Bet dabar žinau, kad jūs visi nesuvokėte vieno dalyko: intelektas ir išsilavinimas, į kuriuos neįdėta žmogiškos meilės, yra ničnieko neverti.

Pasivaišinau dar vienu martiniu nuo šalia stovinčio bufeto ir tęsiau savo pamokslą:

— Supraskite mane teisingai. Protas yra viena didžiausių žmogui duotų dovanų. Bet dažniausiai žinių ieškoma iš noro rasti meilę. Tai irgi sužinojau visai neseniai. Teigiu jums kaip hipotezę: intelektas be gebėjimo duoti ir priimti meilę veda prie protinio ir dorovinio nuosmukio, neurozių ir gal net psichozių. Ir dar sakau, kad protas, įnikęs vien į save kaip į savaiminį tikslą, ir atmetantis žmogiškus santykius, gali vesti tik prie smurto ir skausmo.

Kai buvau protiškai atsilikęs, turėjau daugybę draugų. Dabar neturiu nė vieno. Taip, pažįstu begalę žmonių. Nesuskaičiuojamą daugybę žmonių. Bet tikrų draugų neturiu visai. Tokių, kokių turėjau kepykloje. Neturiu nė vieno draugo šiame pasaulyje, kuris man ką nors reikštų, ir nė vieno, kuriam aš ką nors reikščiau.

Pastebėjau, kad liežuvis man ima veltis, o galvoje užėjo lengvumas.

— Tai juk negali būti gerai, ar ne? — prisispyręs klausiau. — Norėjau pasakyti, ką jūs manote? Jūs manote, kad tai… tai gerai?

Priėjo Strausas ir paėmė mane už rankos.

— Čarli, gal geriau prigulk. Tu per daug išgėrei.

— Ko jūs visi taip į mane žiūrit?! Ką aš bloga pasakiau? Ar aš ką bloga pasakiau? Nenorėjau pasakyt nieko bloga.

Girdėjau, kad žodžius tariu neaiškiai, tarsi man į visą veidą būtų prileidę novokaino. Buvau girtas — visiškai nebevaldžiau savęs. Lyg nuspaudus jungiklį tą akimirką jau stebėjau šią sceną iš svetainės tarpdurio. Save mačiau kaip tą antrą Čarlį — prie bufeto, su kokteiliu rankoje, plačiomis išsigandusiomis akimis.

— Aš visada stengiuosi elgtis tinkamai. Mama visada mokė mane būti maloniam žmonėms. Ji sakė, kad tada neprisidarysi bėdos ir visados turėsi daugybę draugų.

Iš to, kaip jis muistosi ir raitosi, mačiau, kad jam reikia į tualetą. Dieve brangus, tik ne jų akivaizdoje!

— Prašau atleist, — tarė jis, — turiu eit…

Kažkaip man pavyko jį, girtutėlį ir visiškai nesiorientuojantį, atitraukti nuo jų ir nusivesti į tualetą.

Jis spėjo, ir netrukus aš vėl valdžiau kūną. Prisiglaudžiau skruostu prie sienos, paskui apsiprausiau veidą šaltu vandeniu. Ant kojų vis dar laikiausi netvirtai, bet žinojau, kad tai praeis.

Tada ir pamačiau, kad Čarlis stebi mane iš veidrodžio virš praustuvės. Nežinau, kaip supratau, kad ten Čarlis, o ne aš. Gal iš buko, klausiamo žvilgsnio. Jo akys buvo plačios, išsigandusios; rodės, ištarus man vos vieną žodį, jis pasisuks ir nubėgs giliai į veidrodžių pasaulį. Bet jis nepabėgo — tik spoksojo į mane prasižiojęs, su atvipusia žiauna.

— Sveikas, — tariau. — Na ką — pagaliau atsidūrei akis į akį su manimi?

Jis šiek tiek susiraukė, tartum nesupratęs, ką noriu pasakyti — nori, kad paaiškinčiau, bet nemoka paprašyti. Paskui nustojo bandęs suprasti ir kreivai nusišypsojo lūpų kampučiu.

— Lik čia, tiesiai prieš mane! — sušukau. — Man baisiausiai įgriso, kad šnipinėji mane iš tarpdurių ir tamsių kerčių, kur negaliu tavęs sugauti.

Jis spoksojo nieko nesakydamas.

— Kas tu esi, Čarli?

Jokio atsakymo — vien šypsena.

Linktelėjau jam, jis linktelėjo man.

— Tai ko tada tau reikia? — paklausiau.

Jis gūžtelėjo pečiais.

— Nagi, sakyk, — paraginau. — Turi ko nors norėti. Tu seki mane nuo…

Jis nuleido akis, ir aš pažvelgiau į savo rankas bandydamas pamatyti, į ką jis žiūri.

— Nori jas susigrąžinti, taip? Nori, kad aš iš čia išeičiau — tada galėsi grįžti ir tęsti ten, kur baigei. Aš tavęs nekaltinu. Čia tavo kūnas ir tavo smegenys — ir tavo gyvenimas, nors tu ne kažin ką galėjai iš jo išpešti. Neturiu teisės atimti jo iš tavęs. Niekas neturi. Kas gali pasakyti, kad mano šviesa yra geresnė už tavo tamsą? Kas gali pasakyti, kad mirtis yra geriau už tavo tamsą? Kas aš toks, kad galėčiau spręsti?..

— Bet pasakysiu tau dar šį tą, Čarli.

Atsistojau ir atatupstas pasitraukiau nuo veidrodžio.

— Nesu tavo draugas. Aš — tavo priešas. Savo proto be kovos neatiduosiu. Grįžti į tą urvą negaliu. Aš dabar neturiu kur eiti, Čarli. Todėl tu privalai nesirodyti. Lik mano pasąmonėje, kur tau ir vieta, ir nustok mane sekiojęs. Aš nenuleisiu rankų — nesvarbu, ką jie visi mano. Kad ir koks vienišas būsiu. Aš išsaugosiu tai, ką jie man davė, ir nuveiksiu didelių žygių pasauliui ir kitiems, tokiems kaip tu.

Kai pasukau durų link, man pasirodė, kad jis tiesia man ranką. Bet visas tas reikalas, velniai rautų, buvo kvailystė. Tiesiog buvau girtas, o veidrodyje mačiau savo paties atspindį.

Kai išėjau, Strausas norėjo įsodinti mane į taksi, bet aš atsakiau, kad kuo puikiausiai pareisiu namo. Man tik reikia šiek tiek gryno oro, ir aš nenoriu, kad kas nors eitų kartu. Noriu vienas eiti pėsčiomis.

Mačiau, kuo tapau — Nemuras tai išsakė. Buvau pasipūtęs, vien apie save galvojantis šunsnukis. Kitaip negu Čarlis, negalėjau įsigyti draugų ar galvoti apie kitus žmones ir jų bėdas. Rūpėjau tik pats sau, ir viskas. Vieną ilgą akimirką tame veidrodyje mačiau save Čarlio akimis — pažvelgiau į save ir išvydau, kuo iš tikrųjų tapau. Ir man pasidarė gėda.

Po kelių valandų atsidūriau prieš savo daugiabutį. Užlipau laiptais, nuėjau blausiai apšviestu koridoriumi. Eidamas pro Fėjos butą mačiau, kad dega šviesa, tad pasukau prie jos durų, bet kai jau norėjau belsti, išgirdau kikenant ją ir juokiantis kažkokį vyrą.

Pavėlavau.

Tyliai įėjau į savo butą ir kurį laiką stovėjau tamsoje nedrįsdamas pajudėti, nedrįsdamas jungti šviesą. Tik stovėjau jusdamas, kaip verpetuoja akyse.

Kas man pasidarė? Kodėl aš toks vienišas pasaulyje?

4:30 — Sprendimas šovė man į galvą, kai jau buvau beužmiegąs. Nušvito protas. Viskas sueina, ir aš matau tai, ką turėjau suprasti nuo pat pradžių. Daugiau miegoti negaliu. Turiu grįžti į laboratoriją ir palyginti tai, ką supratau, su kompiuterio rezultatais. Štai jis, eksperimento trūkumas. Aš jį radau.

Kas dabar laukia manęs?

Rugpjūčio 26 d. — LAIŠKAS PROFESORIUI NEMURUI (KOPUA)

Brangus profesoriau Nemurai,

pridedu kopiją savo ataskaitos, pavadintos „Aldžernono-Gordono efektas: padidinto intelekto sandaros ir funkcijos studija”. Jei manysite, kad to reikia, galite ją paskelbti.

Žinote, kad mano eksperimentai baigti. Į ataskaitą sudėjau visas savo formules ir į priedą įtrauktų duomenų matematinę analizę. Be abejo, duomenis reikia patikrinti.

Rezultatai aiškūs. Sensacingesni mano greitos pažangos aspektai neturi užgožti faktų. Reikia pripažinti, kad Jūsų ir daktaro Strauso sukurti chirurgijos ir injekcijų metodai šiuo metu vargu ar gali — o gal net visiškai negali — būti taikomi praktikoje žmogaus intelektui didinti.

Apibendrinsiu Aldžernono duomenis: nors kūnu jis vis dar jaunas, protu jis regresavo. Motorinė veikla sutrikusi; liaukų funkcija pablogėjusi; greičiau, negu turėtų, trinka koordinacija; ryškūs progresuojančios amnezijos požymiai.

Savo ataskaitoje parodžiau, kad šiuos ir kitus fizinės ir protinės būklės blogėjimo sindromus galima numatyti ir gauti statistiškai reikšmingus rezultatus, pasitelkus mano naują formulę. Nors po mums abiems taikyto chirurginio įsikišimo visi protiniai procesai sustiprėjo ir pagreitėjo, trūkumas (leidau sau pavadinti jį Aldžernono-Gordono efektu) yra logiška viso intelekto raidos paspartėjimo tąsa. Ataskaitoje įrodomą hipotezę paprasčiausiai galima išreikšti šitaip:

DIRBTINAI PADIDINTAS INTELEKTAS NYKSTA GREIČIU, TIESIOGIAI PROPORCINGU PADIDĖJIMUI.

Kol pajėgsiu rašyti, toliau fiksuosiu savo mintis ir idėjas pokyčių dienynuose. Tai vienas iš negausių mano malonumų ir tai tikrai reikalinga norint baigti tyrimą. Tačiau iš visko sprendžiant mano paties protas silps gana greitai.

Patikrinau ir pertikrinau savo duomenis dešimt kartų tikėdamasis rasti kokią klaidą. Deja, turiu konstatuoti, kad rezultatų paneigti negalima. Vis dėlto esu dėkingas, kad turėjau galimybę bent šiek tiek prisidėti suprantant žmogaus proto funkcijas ir dėsnius, lemiančius žmogaus intelekto augimą.

Aną vakarą daktaras Strausas sakė, kad eksperimento nesėkmė — teorijos paneigimas — mokslo pažangai tokia pat svarbi, kokia būtų sėkmė. Dabar žinau, kad tai tiesa. Tačiau apgailestauju, kad mano paties indėlis šioje srityje pastatytas ant Jūsų komandos, ir ypač tiek daug dėl manęs padariusių žmonių, darbo griuvėsių.

Pagarbiai —

Čarlis Gordonas

Pridedama: ataskaita Kopija: Dr. Strausui

Rugsėjo 1 d. — Turiu nepanikuoti. Netrukus ims reikštis emocinio nestabilumo ir užmaršumo požymiai — pirmieji išsekimo ženklai. Ar atpažinsiu juos savyje? Visa, ką galiu dabar — toliau kiek įmanoma objektyviau užrašinėti savo proto būklę ir neužmiršti, kad šis psichologinis dienoraštis bus pirmas toks ir, ko gero, paskutinis.

Šįryt Nemuras liepė Bertui nunešti mano ataskaitą ir statistinius duomenis į Holstono universitetą, kad geriausi šios srities specialistai patikrintų mano rezultatus ir formulių taikymą. Visą praėjusią savaitę jiems liepus Bertas peržiūrėjo mano eksperimentus ir metodologijos schemas. Tiesą sakant, man nereikėtų pykti, kad jie ėmėsi tokių atsargumo priemonių. Juk aš tik naujokas Čarlis, tad Nemurui sunku susitaikyti su faktu, kad mano darbas gali pranokti jo. Jis ėmė tikėti savo, kaip didžiausio autoriteto, mitu, o aš juk tesu pašalietis.

Man neberūpi, ką jis mano — ar, po teisybei, ką mano dar kas nors iš jų. Nebelieka laiko. Darbas baigtas, duomenys surinkti, tad telieka išsiaiškinti, ar iš Aldžernono skaičių tiksliai nubraižiau kreivę prognozuodamas, kas laukia manęs.

Kai papasakojau naujieną Alisai, ji apsiverkė ir išbėgo iš laboratorijos. Privalau ją įtikinti, kad jai nėra ko jausti dėl to kaltės.

Rugsėjo 2 d. — Kol kas niekas neaišku. Mane supa tyla ir tyra balta šviesa. Viskas aplink — laukimo būsenos. Svajoju vienas esąs kalno viršūnėje: žvelgiu aplinkui į geltonų ir žalių atspalvių žemę, saulė kabo tiesiai virš galvos, ji suspaudžia mano šešėlį į standų kamuoliuką man prie kojų. Jai leidžiantis pavakario dangumi šešėlis išsiskleidžia, nutįsta link horizonto — ilgas, plonas — ir toli už manęs…

Noriu čia pakartoti tai, ką jau sakiau dr. Strausui. Niekas niekuo nekaltas dėl to, kas atsitiko. Eksperimentas buvo kruopščiai paruoštas, atliktas su daugybe gyvūnų ir statistiškai patvirtintas. Kai buvo nuspręsta panaudoti bandymui mane kaip pirmą tiriamąjį žmogų, tyrėjai buvo daugmaž įsitikinę, kad negresia joks fizinis pavojus. Numatyti psichologinius spąstus nebuvo galimybės. Nenoriu, kad kas nors kentėtų dėl to, kas ištiks mane.

Dabar vienintelis klausimas toks: ko aš galiu tikėtis?

Rugsėjo 15 d. — Nemuras sako, kad mano rezultatai patvirtinti. Tai reiškia, kad trūkumas esminis, ir kyla abejonių dėl visos hipotezės. Gal vieną dieną bus rastas būdas, kaip įveikti šią problemą, bet tas laikas dar neatėjo. Rekomendavau neatlikti daugiau jokių testų su žmonėmis, kol šie dalykai neišsiaiškinti papildomais tyrimais su gyvūnais.

Jaučiu, kad daugiausia žadanti tyrimų kryptis yra fermentų pusiausvyros paieškos. Kaip ir daugelio kitų dalykų atveju labai svarbus yra laiko veiksnys — kuo greičiau nustatyti trūkumą ir kuo greičiau skirti hormonų pakaitalus. Norėčiau padėti šioje tyrimų srityje ir ieškant radioaktyviųjų izotopų, kurie galėtų būti panaudoti vietiniam smegenų žievės valdymui, bet jau žinau, kad laiko tam neturėsiu.

Rugsėjo 17 d. — Darausi išsiblaškęs. Pasidedu ką nors ant savo rašomojo stalo ar į laboratorijos stalų stalčius, o kai negaliu rasti, imu karščiuotis ir ant visų siuntu. Pirmieji požymiai?

Prieš dvi dienas mirė Aldžernonas. Radau jį pusę penkių ryto, kai pasivaikščiojęs pakrante grįžau į laboratoriją — savo pusėje, išsitiesusį savo narvelio kampe. Galėjai pamanyti, kad jis miegodamas bėga.

Skrodimas parodė, kad spėjau teisingai. Aldžernono smegenų svoris, palyginti su normalių pelių, sumažėjo, vingiai išsitiesino, o vagos pagilėjo ir praplatėjo.

Baisu pagalvojus, kad tie patys dalykai darosi dabar man. Kai pamačiau, kad taip nutiko Aldžernonui, pajuntu tikrumo jausmą. Pirmą kartą bijau ateities.

Paguldžiau Aldžernono kūnelį į metalinę dėžutę ir parsinešiau namo. Nė nemaniau leisti įmesti jį į šiukšlių deginimo krosnį. Kvaila ir sentimentalu, bet praėjusią naktį palaidojau jį kieme už namo. Dėdamas laukinių gėlių puokštę ant jo kapo, verkiau.

Rugsėjo 21 d. — Rytoj einu į Markso gatvę lankyti motinos. Šiąnakt regėtas sapnas sukėlė virtinę prisiminimų, nušvietė gabalą praeities, tad svarbu jį užrašyti, kol nepamiršau, nes atrodo, kad dabar viską užmirštu greičiau. Sapnas susijęs su motina, ir dabar — labiau negu kada nors anksčiau — noriu ją suprasti, sužinoti, kokia ji buvo ir kodėl elgėsi taip, o ne kitaip. Neturiu jausti jai neapykantos.

Turiu susitaikyti su ja prieš ją pamatydamas, kad nesielgčiau šiurkščiai ar kvailai.

Rugsėjo 27 d. — Reikėjo užrašyti tai iš karto, nes svarbu, kad šis dienynas būtų išsamus.

Prieš tris dienas nuėjau aplankyti Rožės. Galiausiai prisiverčiau vėl pasiskolinti automobilį iš Berto. Bijojau, tačiau žinojau, kad važiuoti turiu.

Kai nusigavau į Markso gatvę, iš pradžių pamaniau, kad atvažiavau ne ten. Gatvę prisiminiau visai ne tokią. Šita buvo purvina. Nugriautų namų vietoje plytėjo dykynės. Ant šaligatvio voliojosi šaldytuvas nuplėštu veidu, o kelkraštyje — senas čiužinys su viduriais, išlindusiais iš pilvo. Kai kurių namų langai buvo užkalti, kiti pastatai labiau panėšėjo į aplopytas lūšnas. Palikau automobilį už kvartalo nuo savo namo ir nuėjau pėsčias.

Markso gatvėje nežaidė vaikai, nors ateinant vaizdas mano galvoje buvo visai kitoks: vaikai lakstė visur, o Čarlis stebėjo juos pro langą (keista, kad daugumą mano šios gatvės prisiminimų rėmina langas, o aš visada anapus jo stebiu žaidžiančius vaikus). Dabar vieni seniai stovėjo palaikių prieangių paunksmėje.

Prisiartinęs prie namo patyriau šoką antrą kartą. Motina, apsivilkusi seną rudą megztinį, iš prieangio plovė pirmo aukšto langus, nors diena buvo šalta ir vėjuota. Ji visuomet dirbdavo norėdama parodyti kaimynams, kokia ji gera žmona ir motina.

Jai visada svarbiausia buvo, ką mano kiti — aplinkinių nuomonei ji teikė daugiau reikšmės negu sau pačiai ar šeimai. Ir dar jautėsi dėl to doruolė. Matas retkarčiais pareikšdavo, kad kitų nuomonė apie tave — dar ne viskas. Bet jis nieko nepešė. Norma turėjo būti gražiai aprengta, baldai namuose turėjo būti geri, Čarlio nebuvo galima leisti į lauką, kad kiti žmonės nesužinotų, jog kažkas ne taip.

Prie vartų stabtelėjau ir žiūrėjau, kaip ji išsitiesia ir atgauna kvapą. Išvydęs jos veidą sudrebėjau, bet tai buvo ne tas veidas, kurį man taip sunkiai sekėsi prisiminti. Jos plaukai dabar buvo balti, su pilkomis sruogomis, liesų skruostų oda susiraukšlėjusi. Kakta žvilgėjo nuo prakaito. Pamačiusi, kad į ją žiūriu, įsmeigė akis į mane.

Norėjau nusukti akis, grįžti iš kur atėjęs, bet negalėjau — per ilgai truko ši kelionė. Aš tik apsimesiu, kad pasiklydau nepažįstamame rajone, ir paklausiu kelio. Užteko, kad ją pamačiau. Bet aš tik stovėjau laukdamas, kol ji pirma ką nors padarys. O ji tik stovėjo ir žiūrėjo į mane.

— Jums ko nors reikia?

Kimus jos balsas nesupainiojamu aidu nuskambėjo mano atminties koridoriais.

Prasižiojau, bet nepasigirdo jokio garso. Žinau, kad žiopčiojau, stengiausi kažką jai pasakyti, ką nors išspausti, nes tą akimirką iš akių mačiau, kad ji mane atpažino. Norėjau, kad ji pamatytų mane visai ne tokį. Ne stovintį priešais ją kaip nebylį, nesugebantį pasakyti nieko suprantama. Bet mano liežuvis it koks didžiulis kliuvinys vis trukdė garsams išsiveržti lauk, o burnoje buvo sausa.

Galop kažkas pasigirdo. Ne tai, ką ketinau (buvau numatęs pasakyti ką nors raminamo ir padrąsinamo, kad keliais žodžiais imčiau valdyti padėtį bei mitrinčiau praeitį ir skausmą) — iš mano perdžiūvusios gerklės teištrūko: „Maaam…”

Tokią daugybę dalykų sužinojau, tiek kalbų išmokau, bet visa, ką įstengiau pasakyti jai, stovinčiai prieangyje ir spoksančiai į mane, buvo „Maaam”. Lyg koks alkanas ėriukas prie tešmens.

Ji nusišluostė kaktą plaštakos viršumi ir susiraukė žiūrėdama į mane, tarsi neaiškiai mane matytų. Žengiau į priekį, pro vartus pasukau taku laiptų link. Ji pasitraukė atbula.

Iš pradžių abejojau, ar ji išties mane pažino, bet paskui ji aiktelėjo:

— Čarli!..

Ji nesuriko, nesušnabždėjo — aiktelėjo it žmogus, bundantis iš miego.

— Mam… — užlipau ant laiptelių. — Čia aš…

Artindamasis ją išgąsdinau; ji žengė atatupsta, išvertė kibirą su muilinu vandeniu, ir purvinos paplavos pasipylė laiptais.

— Ką čia veiki?

— Aš tik norėjau pamatyti tave… pasikalbėti su tavim…

Kadangi liežuvis vis kliuvo, balsas iš burnos sklido kitoks negu visada — storas, inkščiantis. Galėjai pamanyti, kad seniai nekalbėjau.

— Nenueik, — maldavau. — Nepabėk nuo manęs.

Bet ji jau įėjo į vestibiulį ir užrakino duris. Kitą akimirką pamačiau ją paklaikusiomis iš baimės akimis spoksančią į mane pro permatomą baltą durų lango užuolaidėlę. Lūpos anapus stiklo be garso krutėjo: „Eik šalin! Palik mane ramybėj!”

Kodėl? Kas ji tokia, kad šitaip manęs neįsileistų? Kas jai davė teisę nuo manęs nusigręžti?!

— Įleisk mane! Noriu su tavim pasikalbėti! Įleisk mane į vidų!

Taip smarkiai trenkiau per durų stiklą, kad jis suskeldėjo. Mano delno odą prignybė aiženos ir kurį laiką negalėjau atitraukti rankos. Tikriausiai ji pamanė, kad išprotėjau ir atėjau padaryti jai kažką bloga. Ji paleido lauko duris ir nubėgo koridoriumi, vedančiu į butą.

Pastūmiau duris. Kabliukas neatlaikė, durys netikėtai atsidarė, tad praradau pusiausvyrą ir griūte įgriuvau į vestibiulį. Ranka kraujavo nuo sudaužyto stiklo, tad nesugalvodamas, ką dar galiu daryti, įsikišau ją į kišenę, kad krauju neaptaškyčiau ką tik nušveisto linoleumo.

Pasukau į vidų pro laiptus, kuriuos taip dažnai matydavau košmaruose. Daugybę kartų mane vijosi tais ilgais, siaurais laiptais demonai. Jie griebdavo man už kojų ir tempdavo į rūsį, o aš bandydavau rėkti, bet paspringdavau liežuviu ir neišspausdavau nė garso. Visai kaip tie kurčnebyliai Voreno prieglaudoje.

Antro aukšto gyventojai — mūsų buto savininkai Mejeriai — visada būdavo man geri. Jie duodavo man saldainių, leisdavo sėdėti jų virtuvėje ir žaisti su šunimi. Norėjau juos pamatyti, bet žinojau — nors niekas man to nesakė — kad jie seniai mirę ir kad antrame aukšte gyvena nepažįstami žmonės. Šis kelias dabar man buvo Uždarytas amžiams.

Durys koridoriaus gale, pro kurias įbėgo Rožė, buvo užrakintos, ir kurį laiką aš stovėjau negalėdamas apsispręsti.

— Atidaryk duris!

Vietoj atsakymo sukiauksėjo šuniukas. Tai mane nustebino.

— Gerai, — tariau. — Nesiruošiu padaryti tau ką bloga ar dar ką, bet aš sukoriau ilgą kelią ir neišeisiu, kol su tavim nepasikalbėsiu. Jeigu neatidarysi šitų durų, išlaušiu jas.

Išgirdau ją sakant:

— Ša, Napi… Eik į miegamąjį.

Netrukus išgirdau brakštelint spyną. Durys atsidarė. Ji stovėjo priešais ir žiūrėjo tiesiai į mane.

— Mama, — sukuždėjau, — nieko tau nedarysiu. Aš tik noriu su tavim pasikalbėti. Turi suprasti: aš ne toks, koks buvau. Aš pasikeičiau. Dabar aš normalus. Nejaugi nesupranti? Nebesu protiškai atsilikęs. Nesu silpnaprotis. Aš esu toks pat kaip visi. Esu normalus — kaip tu, Matas ir Norma.

Stengiausi kalbėti, vapėti nesustodamas, kad ji neuždarytų durų. Bandžiau iš karto iškloti jai viską.

— Mane pakeitė — atliko man operaciją ir padarė mane kitokį — tokį, kokį visada norėjai mane matyti. Negi neskaitei apie tai laikraščiuose? Naujas mokslinis eksperimentas žmogaus intelekto galiai keisti, ir pirmą kartą jį atliko su manim. Nejaugi nesupranti? Kodėl taip žiūri į mane? Dabar aš protingas, protingesnis už Normą ar dėdę Hermaną, ar Matą. Žinau dalykų, kurių nežino net universitetų profesoriai. Kalbėk su manim! Dabar gali manim didžiuotis ir pasakoti apie mane visiems kaimynams. Tau nebereikia slėpti manęs rūsyje, kai ateina svečiai. Tu tik kalbėk su manim. Papasakok, kaip buvo, kai buvau mažas — nieko daugiau nenoriu. Nedarysiu tau nieko bloga. Nejaučiu tau neapykantos. Bet aš turiu kai ką žinoti apie save patį, suprasti save, kol ne vėlu. Nejaugi nesupranti — man trūks iki asmenybės pilnatvės, kol negalėsiu savęs suprasti, o tu vienintelė šiame pasaulyje dabar gali man padėti. Leisk man įeiti ir šiek tiek pasėdėti.

Ją užhipnotizavo ne tiek mano žodžiai, kiek tai, kaip jie buvo pasakyti. Ji stovėjo tarpduryje ir spoksojo į mane. Nepagalvojęs ištraukiau kruviną ranką iš kišenės ir maldaudamas sugniaužiau. Ją pamačius, jos išraiška sušvelnėjo.

— Tu susižeidei…

Tai dar nereiškė, kad jai manęs pagailo. Kažką panašaus ji būtų jautusi šuniui, persidrėskusiam leteną, ar katei, kuriai per peštynes perrėžė šoną.

Ji sureagavo ne todėl, kad buvau jos Čarlis, o nepaisant to.

— Užeik ir apsiplauk žaizdą. Turiu tvarsčio ir jodo.

Nusekiau jai įkandin prie sutrūkusios kriauklės su indų džiovykla — prie jos ji taip dažnai mazgodavo man veidą ir rankas grįžus iš kiemo, prieš valgant ar einant miegoti. Ji žiūrėjo, kaip atsiraitoju rankoves.

— Nereikėjo išdaužti to stiklo. Šeimininkas pyks, o aš neturiu pinigų už jį sumokėti.

Paskui tarsi netekusi kantrybės paėmė muilą iš manęs ir numazgojo man ranką. Ji tai darė tokia susikaupusi, kad aš neprasižiojau bijodamas išsklaidyti kerus. Retkarčiais ji priekaištingai pliaukštelėdavo liežuviu ar atsidusdavo.

— Ak, Čarli, Čarli — amžinai tu prisidarai bėdos. Kada gi tu išmoksi pasisaugoti?

Ji grįžo dvidešimt penkerius metus į praeitį, kai buvau jos mažasis Čarlis, ir ji buvo pasirengusi kautis dėl mano vietos po saule.

Nupraususi kraują ir nušluosčiusi man rankas popieriniais rankšluosčiais, ji pažiūrėjo man į veidą, ir jos akys iš išgąsčio iššoko ant kaktos.

— Dieve mano! — aiktelėjo ji ir žengtelėjo atbula.

Vėl prakalbau — tyliai, įtaigiai, norėdamas įtikinti, kad viskas gerai ir aš nenoriu jai nieko bloga. Bet kalbėdamas mačiau, kad jos mintys klajoja.

Ji bereikšmiu žvilgsniu dairėsi aplink, prispaudė delną prie lūpų ir dar kartą pažvelgusi į mane sudejavo.

— Namai baisiai apversti, — tarė. — Svečių nelaukiau. Pažiūrėk į tuos langus, į tas duris.

— Viskas gerai, mama. Dėl to nesijaudink.

— Turiu vėl išvaškuoti grindis. Jos turi būti švarios.

Ji pastebėjo pirštų žymes ant durų ir pasiėmusi pašluostę jas nutrynė. Kai pakėlė akis ir pamatė, kad ją stebiu, susiraukė.

— Jūs atėjote dėl elektros sąskaitos?

Nespėjus man atsakyti „ne”, ji priekaištingai pagrasino pirštu.

— Ketinu išsiųsti čekį pirmą mėnesio dieną, bet mano vyras išvykęs iš miesto su reikalais. Visiems sakau, kad nesijaudintų dėl pinigų, nes mano dukra šią savaitę gaus atlyginimą, ir mes galėsime apmokėti visas savo sąskaitas. Taigi dėl pinigų nėra ko manęs trukdyti.

— Jinai — jūsų vienturtė? Nejaugi neturite daugiau vaikų?

Ji buvo beprasižiojanti kažką sakyti, bet paskui nusuko akis.

— Turėjau sūnų. Tokį nuostabų, kad visos motinos jo pavydėjo. Jos jį nužiūrėjo. Vadino tai IK, bet tai buvo blogas IK. Jeigu ne tas IK, jis būtų buvęs didis žmogus. Jis buvo labai protingas — žmonės sakydavo, išskirtinis. Jis galėjo būti genijus..

Ji paėmė šepetį šveisti.

— Prašau dabar atleisti. Man reikia viską paruošti. Duktė pasikvietė vakarienės vaikiną, tad turiu išvalyti butą.

Ji atsiklaupė ir pradėjo šveisti jau ir taip blizgančias grindis. Daugiau akių nepakėlė, tik kažką niurnėjo panosėje, tad atsisėdau prie virtuvės stalo. Palauksiu, kol ji atitoks, pažins mane ir supras, kas esu. Negalėjau išeiti, kol ji nesužinojo, kad aš — jos Čarlis. Kažkas juk turėjo tai suprasti.

Ji pradėjo liūdnai niūniuoti, bet nustojo, ir pašluostė pakibo ore tarp kibiro ir grindų — rodės, ji staiga suvokė, kad esu jai už nugaros.

Ji pasisuko, ir jos akys žvilgėjo išvargusiame veide. Ji pakreipė galvą.

— Kaip čia gali būti? Nesuprantu. Man sakė, kad tu niekada negalėsi pasikeisti.

— Man atliko operaciją, ir po jos aš pasikeičiau. Dabar esu garsus. Apie mane žino visame pasaulyje. Dabar aš protingas, mama! Moku skaityti ir rašyti, moku…

— Ačiū Dievui, — sušnabždėjo jinai. — Mano maldos… Visus tuos metus maniau, kad Jis manęs negirdi, bet Jis klausėsi visą laiką ir tik laukė, kada Jam bus parankus metas įvykdyti savo valią.

Ji nusišluostė veidą į prijuostę ir, kai ją apkabinau, nesivaržydama ėmė verkti man ant peties. Ašaros nuplovė visą skausmą, ir aš džiaugiausi atėjęs.

— Turiu visiems pranešti, — šypsodama tarė, — visiems tiems mokyklos mokytojams. Pamatysi, kaip ištįs jų veidai, kai jiems pasakysiu. Ir kaimynams. Ir dėdei Hermanui — būtinai turiu pasakyti dėdei Hermanui. Jis bus labai patenkintas. Ir palauk, kol grįš namo tavo tėvas ir sesuo! Ji taip nudžiugs tave pamačiusi. Tu nė nenumanai.

Apkabinusi mane ji susijaudinusi kalbėjo, kūrė naujo gyvenimo drauge planus. Man neužteko drąsos priminti jai, kad dauguma mano vaikystės mokytojų nebedirba toje mokykloje, kad kaimynai seniai išsikėlė, kad dėdė Hermanas mirė prieš daugel metų ir kad mano tėvas ją paliko. Užtenka skausmo, jos patirto per visų tų metų košmarą. Norėjau matyti ją besišypsančią ir žinau, kad mano dėka ji pasijuto laiminga. Pirmą kartą šypsena jos lūpose atsirado dėl manęs.

Po kurio laiko ji susimąsčiusi nutilo, tarsi kažką prisiminusi. Pajutau, kad jos mintys vėl kažkur nuklys.

— Ne! — surikau, ir ji krūptelėjusi grįžo į tikrovę. — Palauk, mama! Yra dar kai kas. Noriu tau atiduoti prieš išeidamas.

— Prieš išeidamas? Negali dabar išeiti.

— Turiu eiti, mama. Turiu kai ką padaryti. Bet aš tau rašysiu ir siųsiu pinigų.

— Bet kada tu grįši?

— Nežinau… kol kas. Bet prieš išeidamas noriu tau jį duoti.

— Žurnalą?

— Ne visai. Tai mano parašytas mokslinis pranešimas. Labai siauros srities. Žiūrėk, jis pavadintas „Aldžernono-Gordono efektu”. Tai mano atradimas, todėl pavadinime yra ir mano pavardė. Noriu, kad pasilaikytum vieną egzempliorių — galėsi parodyti žmonėms, kad tavo sūnus vis dėlto tapo kai kuo daugiau negu mulkiu.

Ji paėmė popierius ir pažvelgė į mane su pagarbia baime.

— Čia… čia tavo pavardė. Žinojau, kad taip nutiks. Visada sakiau, kad vieną gražią dieną taip atsitiks. Išbandžiau viską, ką galėjau. Tu buvai per mažas ir neprisimeni, bet aš stengiausi. Visiems sakiau, kad tu mokysiesi koledže, įsigysi garbingą profesiją ir išgarsėsi pasaulyje. Jie juokdavosi, bet aš vis tiek taip sakydavau.

Ji nusišypsojo man pro ašaras, bet iškart nusuko akis. Pasiėmė pašluostę ir ėmė šluostyti virtuvės durų staktą niūniuodama — kaip man pasirodė, linksmiau — lyg sapne.

Šuo vėl ėmė loti. Atsidarė ir užsidarė lauko durys, kažkoks balsas sušuko:

— Gerai, Napi. Viskas gerai, čia aš.

Šuo susijaudinęs ėmė šokinėti ant miegamojo durų.

Įsiutau, kad šitaip įkliuvau į spąstus. Normos nenorėjau matyti. Mes neturėjome ką vienas kitam pasakyti, ir aš nenorėjau, kad man sugadintų apsilankymą. Antrų durų į lauką nebuvo. Vienintelė išeitis — išlipti pro langą į kiemą ir peršokti per tvorą, bet kas nors gali palaikyti mane vagimi.

Išgirdęs duryse raktą nežinau kodėl sukuždėjau motinai:

— Norma parėjo.

Paliečiau jos ranką, bet ji manęs negirdėjo. Ji susikaupusi šveitė staktą ir niūniavo.

Durys atsidarė. Pamačiusi mane Norma susiraukė. Iš pradžių manęs nepažino — tvyrojo prieblanda, šviesos nebuvo uždegtos. Ji padėjo krepšį su pirkiniais ir įjungė šviesą.

— Kas jūs?..

Nespėjus man atsakyti, ji prisidengė bumą delnu ir nugara atsišliejo į duris.

— Čarli! — ji ištarė mano vardą taip pat kaip motina — aiktelėdama. Ir atrodė tokia pat kaip kadaise motina — liesa, aštrių bruožų, panaši į paukštį, graži. — Čarli! Dieve mano, koks netikėtumas! Galėjai susisiekti ir mane įspėti. Reikėjo paskambinti. Nežinau, ką sakyti…

Ji pažiūrėjo į mano motiną, sėdinčią ant grindų prie kriauklės.

— Jai nieko neatsitiko? Nesukėlei jai šoko ar dar ko…

— Ji trumpai buvo atkutusi. Mes truputį pasikalbėjome.

— Džiaugiuosi. Pastaruoju metu ji mažai ką prisimena. Amžius daro savo — senatvė. Daktaras Portmanas nori, kad įtaisyčiau ją į senelių prieglaudą, bet aš negaliu. Man baisu net pagalvoti, kad ji bus tokioje įstaigoje.

Norma atidarė miegamojo duris išleisti šuns, o kai šis ėmė šokinėti ir džiugiai inkšti, paėmė ant rankų ir prisiglaudė.

— Tiesiog negaliu šitaip pasielgti su savo motina.

Ji nedrąsiai man nusišypsojo.

— Koks netikėtumas! Niekad nė nesapnavau. Pasirodyk. Nieku gyvu nebūčiau tavęs pažinusi. Gatvėje būčiau praėjusi pro šalį. Tu toks pasikeitęs.

Ji atsiduso.

— Džiugu tave matyti, Čarli.

— Tikrai? Maniau, kad nenorėsi daugiau manęs matyti.

— Ak, Čarli! — ji suėmė mano rankas. — Nekalbėk taip. Tikrai džiaugiuosi tave matydama. Tikėjausi, kad ateisi. Nežinojau kada, bet žinojau, kad vieną dieną grįši. Nuo tada, kai perskaičiau, kad pabėgai Čikagoje.

Ji atsitraukė ir apžiūrėjo mane.

— Neįsivaizduoji, kaip galvodavau apie tave, spėliodavau, kur esi ir ką veiki. Kol čia pasirodė tas profesorius — kada tai buvo? Praėjusį kovą? Vos prieš septynis mėnesius? Nenumaniau, kad tebesi gyvas. Jinai man sakė, kad mirei Vorene. Tikėjau tuo visus tuos metus. Kai man pasakė, kad esi gyvas ir reikalingas tam eksperimentui, nežinojau, ką daryti. Profesorius… Nemuras? Tokia jo pavardė? Jis neleido man tavęs pamatyti. Nenorėjo sutrikdyti tavęs prieš operaciją. Bet kai iš laikraščių sužinojau, kad operacija pavyko, ir tu tapai genijumi — vajetau! Neįsivaizduoji, koks jausmas apėmė apie tai skaitant.

Papasakojau bendradarbiams kontoroje ir merginoms iš savo bridžo klubo. Rodžiau visiems tavo nuotrauką laikraštyje ir sakiau, kad vieną dieną grįši mūsų aplankyti. Tu taip ir padarei, dievaži. Ui mūsų neužmiršai.

Ji vėl mane apkabino.

— Ak, Čarli, Čarli… Kaip nuostabu staiga sužinoti, kad turiu vyresnį brolį. Tu nė nenumanai. Sėskis — sutaisysiu tau ko nors valgyti. Turi papasakoti man apie viską ir savo planus. Aš… aš nežinau, nuo ko pradėti klausinėti. Turbūt atrodau kvaila — kaip mergaitė, ką tik sužinojusi, kad jos brolis — didvyris, kino žvaigždė ar dar kas.

Sutrikau. Nesitikėjau, kad Norma šitaip mane sutiks. Man nė į galvą neatėjo, kad visi tie metai, praleisti vien su mano motina, ją pakeis. Bet to reikėjo tikėtis. Ji nebebuvo ta lepūnėlė, kurią prisiminiau. Ji suaugo, tapo nuoširdi, atjauti ir mylinti.

Mudu kalbėjomės. Kokia ironija: sėdžiu su seserimi, ir mudu kalbamės apie mano motiną — nors ji tame pačiame kambaryje — tarsi jos čia nebūtų. Kai tik Norma prašnekdavo apie jųdviejų gyvenimą drauge, pasižiūrėdavau, ar Rožė nesiklauso, bet ji buvo giliai savame pasaulyje. Galėjai pamanyti, kad nesupranta mūsų kalbos ar visa tai jai neberūpi. Ji sklandė po virtuvę it šmėkla — kažką ėmė, kažką dėjo, ir nė karto mums nesutrukdė Vaizdas buvo bauginantis.

Žiūrėjau, kaip Norma šeria savo šunį.

— Vadinasi, pagaliau jį gavai. Napis — Napoleono santrumpa, ar ne?

Ji išsitiesė ir susiraukė.

— Iš kur žinai?

Paaiškinau, ką prisiminiau: kaip ji gerai parašė testą ir tikėjosi gauti šunį, bet Matas uždraudė. Man pasakojant, ji susiraukė labiau.

— Visai to neprisimenu. Čarli, nejaugi aš taip bjauriai su tavim elgiausi?

— Man smalsu dėl vieno prisiminimo. Nesu tikras, ar tai prisiminimas, ar sapnas — o gal aš viską tik prasimaniau. Tai buvo paskutinis kartas, kai draugiškai žaidėme. Rūsyje, užsidėję ant galvos lempų gaubtus, apsimetėme kinais nešikais ir šokinėjome ant seno čiužinio. Manau, tau buvo septyneri ar aštuoneri, man — apie trylika. Ir aš prisimenu, kaip nulėkei nuo čiužinio ir trenkeisi galva į sieną. Nelabai smarkiai — tik guzas iššoko — bet mama su tėčiu atbėgo tekini, nes tu rėkei. Ta pasakei, kad bandžiau tave užmušti.

Ji apkaltino Matą, kad manęs neprižiūrėjo, kad paliko mudu vienus, ir mušė mane diržu, kol vos nepraradau sąmonės. Ar prisimeni? Ar tikrai viskas taip buvo?

Normą apkerėjo mano papasakotas prisiminimas — rodės, jis pažadino vaizdinius, slypėjusius jos galvoje.

— Viską regiu taip miglotai… Žinai, maniau, kad tai man prisisapnavo. Prisimenu, kaip užsidėjome lempų gaubtus ir šokinėjome ant čiužinio.

Ji pažvelgė pro langą.

— Nekenčiau tavęs, nes juodu visada šokinėjo apie tave. Niekada nelupdavo tavęs už tai, kad blogai paruošei namų darbus ar neparnešei iš mokyklos vien geriausių pažymių. Tu nuolat bėgdavai iš pamokų ir žaisdavai, o man tekdavo eiti į bjaurias pamokas. Vaje, kaip tavęs nekenčiau! Mokykloje vaikai ant lentos piešdavo paveiksliukus: berniuką su juokdario kepure ant galvos, o apačioje užrašydavo „Normos brolis”. Jie dar rašinėdavo mokyklos kieme ant šaligatvio plytelių: „Silpnapročio sesuo” ir „Mulkio Gordono šeima”. O kai vieną dieną manęs nepakvietė į Emilijos Raskin gimtadienio vakarėlį, supratau, kad dėl tavęs. Taigi kai tąsyk žaidėme rūsyje su tais lempų gaubtais ant galvos, man reikėjo atsiteisti.

Ji apsiverkė.

— Todėl pamelavau ir pasakiau, kad tu mane užgavai. Ak, Čarli, kokia kvaiša buvau — kokia išpaikinta lepūnėlė! Man taip gėda…

— Nekaltink savęs. Tau turėjo būti sunku atsilaikyti prieš kitus vaikus. Man ši virtuvė buvo visas pasaulis — ir dar anas kambarys. Visa kita man buvo nesvarbu — kad tik jausčiausi saugiai. O tau teko stoti akis į akį prieš visą pasaulį.

— Kodėl tave išsiuntė iš namų, Čarli? Kodėl negalėjai čia likti ir gyventi su mumis? Visada apie tai mąsčiau. Kaskart, kai jos paklausdavau, atsakydavo, kad tavo paties labui.

— Tam tikra prasme ji buvo teisi.

Norma papurtė galvą.

— Jinai išsiuntė tave dėl manęs, ar ne? Ak, Čarli, kodėl turėjo taip būti? Kodėl mums taip atsitiko?

Nežinojau, ką jai sakyti. Gailėjausi negalįs pasakyti, kad kaip Atrėjo ir Kadmo giminė mes kenčiame nuo protėvių nuodėmių ar kad per mus išsipildo senovės graikų pranašystė. Bet aš neturėjau atsakymų — nei jai, nei sau.

— Kas buvo, pražuvo, — atsakiau. — Džiaugiuosi, kad vėl tave pamačiau. Nuo to darosi šiek tiek lengviau.

Staiga ji sugriebė man už rankos.

— Čarli, neįsivaizduoji, ką išgyvenau per visus tuos metus su ja. Šis butas, ši gatvė, mano darbas… Viskas buvo tiesiog košmaras. Kasdien eidama namo galvoji, ar ji vis dar čia, ar sau ko nors nepasidarė, ir graužia kaltė, kad galvoju apie tokius dalykus.

Atsistojau. Ji įsikniaubė man į petį ir apsiverkė.

— Ak, Čarli. Aš taip džiaugiuosi, kad dabar grįžai. Mums reikėjo kokio žmogaus. Aš tokia išvargusi…

Svajojau apie tokį metą, bet dabar, jam atėjus, nemačiau nieko gera. Negalėjau jai pasakyti, kas manęs laukia. Tačiau ar galėjau priimti jos meilę apsimesdamas tuo, kas nebuvau? Kam apgaudinėti save? Jei vis dar būčiau buvęs senasis Čarlis — silpnaprotis, priklausomas nuo kitų — ji taip nebūtų su manimi kalbėjusi. Tai kokią teisę aš turiu kelti jai tokius jausmus? Juk netrukus mano kaukė bus nuplėšta.

— Neverk, Norma. Viskas susitvarkys.

Išgirdau save raminant ją banalybėmis:

— Aš stengsiuosi jumis pasirūpinti. Turiu šiek tiek susitaupęs, be to, man moka Velbergo fondas, tad galėsiu reguliariai siųsti jums pinigų — bent jau kurį laiką.

— Bet tu juk niekur neišeini! Turi su mumis likti — dabar, kai…

— Turiu kai kur nuvykti, atlikti kai kuriuos tyrimus, perskaityti keletą pranešimų, bet aš pasistengsiu dar kartą jus aplankyti. Rūpinkis ja. Ji daug prisikentė. Padėsiu tau, kol galėsiu.

— Čarli! Ne, neišeik! — ji įsikibo į mane. — Man baisu!

Vaidmuo, kurio visados troškau — vyresniojo brolio.

Tą akimirką pajutau, kad tyliai kampe sėdėjusi Rožė mus stebi. Jos veidas kažkaip pasikeitė. Akys buvo plačiai atmerktos, o ji visa palinko į priekį ant savo kėdės krašto. Į galvą atėjo vienintelė mintis: vanagas, pasiruošęs nerti žemyn.

Atstūmiau Normą nuo savęs, bet man nespėjus nieko pasakyti, Rožė pašoko ant kojų. Pasiėmusi nuo stalo virtuvinį peilį rodė juo į mane.

— Ką čia veiki?! Traukis nuo jos! Sakiau, ką tau padarysiu, jei dar kartą pamatysiu liečiant savo seserį! Tau tik šlykštynės galvoje! Tau ne vieta tarp normalių žmonių!

Mes abu atšokome atgal. Dėl kažkokios beprotiškos priežasties pasijutau kaltas, tarsi užkluptas darant kažką negera, ir žinojau, kad Norma jaučiasi taip pat. Rodės, užteko motinai išsakyti kaltinimą, ir jis virto tikrove — mes iš tikro darėme kažką nepadoraus.

— Motin! — užriko ant jos Norma. — Padėk tą peilį!

Matydamas su peiliu rankoje stovinčią Rožę, prisiminiau tą naktį, kai ji privertė Matą išvesti mane iš namų. Ji iš naujo išgyveno šį įvykį. Negalėjau nei kalbėti, nei pajudėti. Mane apėmė šleikštulys, dusinanti įtampa, ausyse ėmė spengti, o skrandis ėmė traukytis ir tąsytis tarsi norėdamas ištrūkti iš kūno.

Ji turėjo peilį, Alisa turėjo peilį, mano tėvas turėjo peilį ir daktaras Strausas turėjo peilį…

Laimė, Norma nesutriko ir atėmė iš jos peilį, bet baimė motinos akyse išliko, kai ji žiūrėdama į mane ėmė šaukti:

— Vyk jį iš čia! Jis neturi teisės žiūrėti į savo seserį ir galvoti apie seksą!

Baigusi spiegti Rožė vėl susmuko ant kėdės ir ėmė raudoti.

Nežinojau, ką sakyti, Norma irgi. Abu buvome susigėdę. Dabar ji žinojo, kodėl mane išsiuntė iš namų.

Man dingtelėjo, ar aš kada nors ką padariau, kad mano motinos baimė būtų pagrįsta. Nieko panašaus negalėjau prisiminti, bet ar galėjau būti tikras, kad kokios šiurpios mintys neslopinamos slypėjo už mano kamuojamos sąžinės užtvarų? Nematomuose užkaboriuose, už aklinų sienų, kur jų niekados nepamatysiu. Ko gero, niekada to nesužinosiu. Kad ir kokia būtų tiesa, neturiu jausti neapykantos Rožei už tai, jog saugo Normą. Privalau suprasti, kaip jai viskas atrodo. Neturėsiu nieko, jeigu jai neatleisiu.

Norma drebėjo.

— Nekreipk dėmesio, — raminau. — Ji nesupranta, ką daro. Ji siuto ne ant manęs, o anų laikų Čarlio. Ji bijojo, ką jis gali tau padaryti. Negaliu jos smerkti už tai, kad nori tave apginti. Bet mes neturim apie tai dabar galvoti, nes jis dingo amžiams — argi ne taip?

Norma manęs nesiklausė. Jos išraiška buvo svajinga.

— Ką tik išgyvenau keistą dalyką — kai kažkas atsitinka, ir tu jauti, kad tai atsitiks, tarsi tai jau būtų įvykę anksčiau, visai taip pat, ir tu stebi, kaip viskas kartojasi…

— Toks potyris — labai dažnas.

Ji papurtė galvą.

— Prieš kelias akimirkas, kai pamačiau ją su tuo peiliu, man pasirodė, kad matau seniai regėtą sapną.

Kokia prasmė buvo jai sakyti, kad ji be jokios abejonės nemiegojo tą naktį vaikystėje ir matė visą epizodą iš savo kambario — kad slopinamas galvoje jis išsikreipė, ir jai ėmė atrodyti, jog tai vaizduotės vaisius. Nėra reikalo užkrauti jai tiesos naštos. Ateityje ji dar iki valios patirs liūdesio su mano motina. Mielai būčiau paėmęs iš jos tą naštą ir skausmą, bet nebuvo prasmės pradėti to, ko negalėsiu baigti. Aš turėsiu gyventi su savo paties kančia. Buvo neįmanoma sustabdyti žinojimo smėlį, neleisti jam byrėti mano proto smėlio laikrodyje.

— Man metas eiti, — tariau. — Rūpinkis savimi ir ja.

Paspaudžiau jai ranką. Išeinant Napoleonas mane aplojo.

Tvardžiausi kiek galėjau, bet išėjęs į gatvę nebeįstengiau. Sunku apie tai rašyti, bet žmonės žiūrėjo į mane, kai grįždamas prie automobilio verkiau lyg mažas vaikas. Nieko negalėjau su savimi padaryti, bet man buvo nė motais.

Einant gatve absurdiški žodžiai dar ir dar kartą barbeno galvoje, kol galop peraugo į ritmingą dūzgimą:

Trys aklos pelės… trys aklos pelės,

Žiūrėkit, kaip jos bėga! Žiūrėkit, kaip jos bėga! Jos visos valstiečio žmoną vejas,

Mat ji uodegas joms duonriekiu nurėžė.

Ar kada regėjot tokį dalyką:

Trys… aklos pelės… lekia ir cypia?

Bandžiau mesti juos iš galvos, bet nepavyko, o kai atsigręžiau ir pažiūrėjau į namą su prieangiu, pamačiau berniuko veidą. Jis spoksojo į mane prisispaudęs žandu prie lango stiklo.

POKYČIŲ DIENYNAS. ĮRAŠAS Nr. 17

Spalio 3 d. — Rituosi nuokalne. Sukasi mintys apie savižudybę, nes reikia visa tai baigti, kol dar viską kontroliuoju ir suvokiu aplinkini pasaulį. Bet paskui pagalvoju apie Čarlį, laukiantį prie lango. Jo gyvybė — ne mano, todėl neturiu teisės jos aukoti. Aš tik ją laikinai pasiskolinau, o dabar manęs prašo ją grąžinti.

Privalau prisiminti, kad esu vienintelis žmogus, kuriam taip nutiko. Kol galėsiu, turiu toliau užrašinėti savo mintis ir jausmus. Šis pokyčių dienynas yra Čarlio Gordono indėlis žmonijai.

Tapau nervingas ir irzlus. Riejuosi su namo gyventojais dėl to, kad naktį garsiai klausausi muzikos per stereoaparatūrą. Nuo tada, kai nustojau skambinti pianinu, darau tai dažnai. Negerai leisti muziką vėlų metą, bet man jos reikia, kad neužmigčiau. Žinau, kad miegoti būtina, bet man gaila kiekvienos budros akimirkos. Ir košmarai čia niekuo dėti — tiesiog bijau, kad paleisiu vadeles.

Sakau sau, kad laiko miegoti turėsiu užtektinai vėliau, kai ateis tamsa.

Ponas Vemoras, gyvenantis bute po manimi, anksčiau niekada nesiskųsdavo, bet dabar vis daužo per vamzdžius ar į savo buto lubas, tad jaučiu smūgius po kojomis. Iš pradžių nekreipiau dėmesio, bet praėjusią naktį jis atėjo vilkėdamas chalatu. Mes susivaidijome, ir aš užtrenkiau duris jam prieš nosį. Po valandos grįžo su policininku, ir šis man pasakė, kad garsiai leisti plokšteles ketvirtą ryto nevalia. Šypsena Vemoro veide taip mane įsiutino, kad vos susilaikiau jam neužvožęs. Jiedviem išėjus sudaužiau visas plokšteles ir grotuvą. Šiaip ar taip, aš save apgaudinėjau. Iš tikrųjų tokia muzika man nebepatinka.

Spalio 4 d. — Keisčiausia psichoanalizės sesija, kurią kada nors esu turėjęs. Strausas supyko. Jis irgi to nesitikėjo.

Tai, kas nutiko, buvo parapsichologinis potyris ar haliucinacija — prisiminimu nedrįstu pavadinti. Nemėginsiu jo paaiškinti ar interpretuoti, tik užrašysiu, kas atsitiko.

Buvau sudirgęs, kai įėjau į jo kabinetą, bet jis apsimetė to nepastebintis. Iškart atsiguliau ant kušetės, o jis kaip paprastai atsisėdo kiek už manęs, kad jo nematyčiau, ir ėmė laukti, kol pradėsiu ritualą — lieti lauk visus susikaupusius galvoje nuodus.

Užvertęs galvą į jį pažiūrėjau. Jis atrodė išvargęs, suglebęs ir kažkodėl priminė man Matą, sėdintį ant savo kirpėjo kėdės ir laukiantį klientų. Papasakojau Strausui šią asociaciją; jis linktelėjo ir laukė toliau.

— Jūs tikrai laukiate klientų? — paklausiau. — Tada jums reikėtų sukonstruoti šitą kušetę kaip kirpėjo kėdę. Tada, kai norėsite laisvų asociacijų, galėsite ištiesti pacientą kaip kirpėjas savo klientą prieš išmuiluodamas, o praėjus penkiasdešimčiai minučių galėsite vėl palenkti kėdę į priekį ir duoti jam veidrodį, kad galėtų pažiūrėti, kaip atrodo po to, kai nuskutote jam ego.

Jis nieko neatsakė. Nors man buvo gėda, kad šitaip jį užgaulioju, negalėjau susilaikyti.

— Tada prieš sesiją klientas galės sakyti: „Prašau šiek tiek patrumpinti mano nerimo viršų” arba „Malonėkite per daug nenukirpti mano super ego”. Arba jis gali paprašyti debiliacijos — norėjau pasakyti, depiliacijos. Aha! Ar pastebėjote šį riktą, daktare? Pasižymėkite jį. Pasakiau debiliacija vietoj depiliacija. Ką tai galėtų reikšti? Gal čia pasireiškia mano fobijos?

Laukiau jo reakcijos, bet jis tik pasimuistė ant kėdės.

— Jūs nemiegat? — paklausiau.

— Aš klausausi, Čarli.

— Tik klausotės? Nejaugi jūs niekada nesupykstate?

— Kodėl nori, kad ant tavęs pykčiau?

Atsidusau.

— Strausas Santūrusis — niekas neišmuš jo iš vėžių. Kai ką jums pasakysiu. Man baisiausiai įgriso čia vaikščioti. Kokia prasmė tęsti terapiją? Ne blogiau už mane žinote, kas manęs laukia.

— Bet man atrodo, kad tu nenori nutraukti terapijos, — atsakė jis. — Tu juk nori ją tęsti, ar ne?

— Kvailystės. Tik tuščiai gaištame laiką — mano ir jūsų.

Gulėjau ten toje blausioje šviesoje ir spoksojau į raštą iš lubų kvadratų… į garsą sugeriančias plokštes su tūkstančiais mažyčių skylučių, įsiurbiančių kiekvieną žodį. Garsai gyvi palaidoti lubų skylutėse.

Pajutau, kad ima svaigti galva. Minčių — nė kvapo, ir tai buvo neįprasta, nes per psichoanalizės sesijas jų visada būdavo gausu. Galėdavau jas išsakyti ir apie jas kalbėti. Sapnų… prisiminimų… asociacijų… bėdų… Bet dabar jaučiausi atskirtas nuo visų, tuščias viduje.

Tik už nugaros kvėpavo Strausas Santūrusis.

— Keistai jaučiuosi, — tariau.

— Nori apie tai pasikalbėti?

Ak, koks jis išmintingas, koks subtilus! Po velnių — ką aš čia veikiu, leisdamas mažoms skylutėms lubose ir didelėms skylėms mano psichoanalitike sugerti savo asociacijas?

— Nežinau, ar noriu apie tai kalbėtis, — atsakiau. — Šiandien jaučiu jums neįprastą priešiškumą.

Tada papasakojau jam, ką galvoju.

Nors jo nemačiau, žinojau, kad jis linksi pats sau.

— Sunku paaiškinti, — kalbėjau. — Pojūtis, kurį esu patyręs anksčiau du ar tris kartus, prieš pat nualpdamas. Svaigulys… viskas ryšku ir aišku… bet mano kūnui šalta, jis sustiręs…

— Pasakok toliau, — jo balse justi jaudulys. — Kas dar?

— Nebejaučiu kūno. Aš visas sustingęs. Jaučiu, kad Čarlis šalia. Mano akys atmerktos — tuo neabejoju — ar tikrai?

— Taip, plačiai atmerktos.

— Matau, kaip mėlynas ir baltas švytėjimas nuo sienų ir lubų susikaupia į spindintį rutulį. Dabar jis pakibo ore. Šviesa… braunasi man į akis… ir į smegenis… Viskas kambaryje švyti… jaučiu, kad sklendžių… veikiau, kad plečiuosi į viršų ir šonus, ištrūkstu lauk… tačiau, nors nežiūriu žemyn, žinau, kad mano kūnas vis dar čia, ant kušetės…

Ar man haliucinacijos?

— Čarli, ar gerai jautiesi?

O gal mistikų aprašyti potyriai?

Girdžiu jo balsą, bet nenoriu jam atsakyti. Mane erzina, kad jis čia. Turiu nekreipti dėmesio. Tysoti nejudėdamas ir leisti tam dalykui — nežinau, kas jis — pripildyti mane šviesos ir įtraukti į save.

— Ką matai, Čarli? Kas atsitiko?

*

Aukštyn kaip lapas, pagriebtas kylančio šilto oro srauto. Mano kūno atomai skuba, atsimuša vienas į kitą ir skrieja tolyn. Darausi lengvesnis, ne toks tankus ir didesnis… didesnis… sprogstu ir lekiu saulės link. Aš esu besiplečianti visata, sklendžianti aukštyn tylos jūroje. Iš pradžių maža, bet didėjanti. Savo kūnu užkloju šį kambarį, paskui pastatą, miestą, šalį, kol žinau: pažiūrėjęs žemyn pamatysiu, kad mano šešėlis dengia visą žemę.

Lengvas, bejausmis. Sklendžių, plintu laike ir erdvėje.

Ir tada, kai žinau netrukus prarėšiąs būties plutą kaip iš jūros iššokanti žuvis skraiduolė, pajuntu, kad kažkokia jėga traukia mane žemyn.

Mane tai supykdo. Noriu nusikratyti tos jėgos. Kai, rodos, tuoj susiliesiu su visata, išgirstu šnabždesius sąmonės pakraščiuose. Bet ta vos juntama jėga neleidžia man ištrūkti iš to riboto mirtingųjų pasaulio apačioje.

Bangoms ritantis atgal mano besiplečianti siela iš lėto susitraukia iki žemiškų dydžių — prieš mano valią, nes aš norėčiau atsikratyti savęs, bet mane iš apačios traukia atgal pas save, į save, tad vos vieną akimirką vėl esu ant kušetės ir savo suvokimo pirštus kišu matuoti į kūno pirštinę. Ir žinau, kad galiu pajudinti tą ar aną pirštą ar pamerkti vieną ar kitą akį — jei noriu. Bet aš nenoriu judintis. Aš nesijudinsiu!

Aš laukiu ir lieku atviras tam potyriui — kad ir ką jis reikštų — ir priimsiu jį nesipriešindamas. Čarlis nenori, kad aš prasiskverbčiau pro užuolaidą, dengiančią sąmonę iš viršaus. Čarlis nenori sužinoti, kas slypi už jos.

Gal jis bijo išvysti Dievą?

O gal pamatyti, kad ten nieko nėra?

Kai guliu ir laukiu, praeina akimirką, kurią aš esu savyje, ir vėl nebejaučiu kūno, nebepatiriu jokių pojūčių. Čarlis tempia mane žemyn, į save. Žvelgiu vidun į savo nematančios akies centrą. Ten — raudonas taškas, jis virsta daugybę vainiklapių turinčia gėle. Ta mirguliuojanti, ratu besisukanti, švytinti gėlė pasislėpusi giliai mano pasąmonės branduolyje.

Aš traukiuosi. Ne todėl, kad mano kūno atomai suartėja ir sutankėja — tiesiog mano savasties atomai susilieja su mikrokosmu. Laukia didžiulis karštis ir nepakeliama šviesa — pragaras pragare — bet aš nežiūriu į šviesą, vien į tą gėlę. Ji nesidaugina, neskyla — kaip buvo viena, taip liko. Vieną akimirką ta mirguliuojanti gėlė virsta auksiniu skrituliu, besisukančiu ant virvelės, paskui — ratu skriejančių vaivorykščių burbulu, ir galiausiai aš grįžtu į urvą, kur viskas tylu ir ramu. Aš plaukiu šlapiu labirintu ieškodamas, kas mane priims… apglėbs… įtrauks… į save.

Kad galėčiau pradėti.

Tame branduolyje vėl matau šviesą — angą tamsiausiame iš urvų, dabar mažytę ir tolimą — mat žiūriu ne pro tą teleskopo galą — švytinčią, akinančią, raibuliuojančią, ir dar kartą tą gėlę su daugybe vainiklapių (besisukantį lotosą — jis plūduriuoja ties pasąmonės slenksčiu). Įėjęs į tą urvą aš rasiu atsakymą, jei tik išdrįsiu grįžti ir pro jo angą panirti į šviesos grotą kitapus.

Dar ne!

Aš bijau. Ne gyvenimo, mirties ar nebūties, bet kad viskas nueis perniek, lyg manęs niekada nebūtų buvę. Ir kai pradedu lįsti į angą, jaučiu aplink kažkokią jėgą — ji it audringomis bangomis stumia mane vidun.

Anga per maža! Aš nepralendu!

Staiga mane bloškia į sienas, paskui dar ir dar kartą, stumia pro angą, o ten šviesa baudžiasi suplėšyti man akis. Žinau, kad praplėšiu tą plutą ir atsidursiu toje šventoje šviesoje. Aš neištversiu. Skausmas, kokio kaip gyvas nesu patyręs, šaltis, šleikštulys, o virš galvos kažkas garsiausiai plasnoja nelyginant tūkstantis sparnų. Prasimerkiu apakintas tos ryškios šviesos. Aš rankomis lyg spragilais kuliu orą, drebu ir šaukiu.

*

Atsipeikėju, nes mane šiurkščiai purto kažkieno ranka. Daktaras Strausas.

— Ačiū Dievui, — tarė jis, kai pažiūrėjau jam į akis. — Jau ėmiau dėl tavęs nerimauti.

Papurčiau galvą.

— Man viskas gerai.

— Manau, šiandien gal užteks.

Atsistojau ir atgaudamas orientaciją susverdėjau. Kambarys atrodė labai mažas.

— Ne tik šiandien, — atsakiau. — Manau, kad mums nebereikia daugiau sesijų. Aš nenoriu nieko daugiau pamatyti.

Jis nusiminė, bet nemėgino manęs atkalbėti. Pasiėmiau kepurę, apsiaustą ir išėjau.

O dabar Platono žodžiai šaiposi iš manęs šešėliuose, tvyrančiuose ant uolos atbrailos už liepsnų:

„… belaisviai urve apie jį sakytų, girdi, jis išlindo į paviršių, o grįžo be akių…”

Spalio 5 d. — Sunku atsisėsti ir atspausdinti šiuos dienyno įrašus, kita vertus, kai įjungtas magnetofonas, negaliu galvoti. Atidėlioju beveik iki vakaro, bet žinau, kaip tai svarbu, tad turiu padaryti. Pasakiau sau, kad nevakarieniausiu, kol neatsisėsiu ir ko nors neparašysiu — bet ko.

Profesorius Nemuras šįryt vėl mane pasikvietė. Norėjo, kad ateičiau į laboratoriją testų, tokių, kokius laikydavau anksčiau. Iš pradžių pamaniau negalįs prieštarauti — juk man vis dar moka pinigus, be to, man svarbu turėti išsamius duomenis. Tačiau kai nuvažiavau į laboratoriją ir padirbėjau su Bertu, supratau, kad testai ne mano jėgoms.

Pirmiausia jis man davė popieriuje nupieštą labirintą. Prisiminiau, kaip vargdavau, kol išmokau greitai jį įveikti ir kaip lenktyniaudavau su Aldžernonu. Mačiau, kad dabar „bėgu” per labirintą kur kas lėčiau. Bertas ištiesė ranką norėdamas paimti lapą, bet aš jį suplėšiau ir sumečiau į šiukšliadėžę.

— Gana. Labirinto užduoties daugiau nespręsiu. Aš atsidūriau aklavietėje, ir baigta.

Jis išsigando, kad išbėgsiu, ir ėmė mane raminti.

— Viskas gerai, Čarli. Tik neimk į galvą.

— Bepigu tau sakyti „neimk į galvą”. Tu nežinai, ką aš jaučiu.

— Nežinau, bet įsivaizduoju. Mums visiems gan bjauru dėl to.

— Galit nerodyti man savo užuojautos. Tik palikit mane ramybėje.

Jis jautėsi nesmagiai. Suvokiau, kad jis čia niekuo dėtas ir kad aš šlykščiai su juo elgiuosi.

— Atleisk, kad pasikarščiavau, — tariau. — Kaip sekasi? Ar jau baigei disertaciją?

Jis linktelėjo.

— Šiuo metu man ją perspausdina. Daktaro laipsnį gausiu vasarį.

— Šaunuolis!

Patapšnojau jam per petį parodydamas, kad nepykstu.

— Triūsk toliau. Už mokslą nėra nieko svarbiau. Klausyk, užmiršk, ką sakiau. Padarysiu visa, ko tau dar reikia. Tik labirintų daugiau nereikia — štai ir viskas.

— Nemuras nori pakartoti Roršacho testą.

— Kad pamatytų, kas vyksta giliai mano galvoje? Ką jis tikisi sužinoti?

Matyt, atrodžiau suirzęs, nes Bertas parodė, kad yra pasirengęs nusileisti.

— Tau nebūtina. Esi čia kaip savanoris. Jei nenori…

— Nieko baisaus. Pradėk. Duok korteles. Tik nesakyk man, kokias išvadas padarysi.

Jam to nė nereikėjo.

Apie Roršacho testą neblogai išmaniau, tad žinojau, kad svarbu ne tai, ką matai kortelėse, o kaip į jas reaguoji. Ar kaip į visumą, ar kaip į atskiras dalis, kaip į judėjimą ar tik kaip į nejudančias figūras; ar skiri ypatingą dėmesį spalvotoms dėmėms, ar nekreipi į jas dėmesio; ar turi daugybę minčių, ar pateiki vos keletą šabloniškų atsakymų.

— Iš to testo — jokios naudos, — atsakiau. — Žinau, ko siekiate. Žinau, kokių atsakymų iš manęs tikitės, kad susidarytumėte tam tikrą mano psichikos vaizdą. Man tereikia…

Jis pakėlė į mane akis laukdamas.

— Man tereikia…

Staiga pajutau, lyg kas būtų trenkęs man kumščiu į žandą: aš neprisiminiau, ką man reikia daryti. Rodės, viskas aiškiai surašyta mano proto lentoje, bet kai pasisukau perskaityti, dalis užrašo buvo ištrinta, o kas liko — neturėjo jokios prasmės.

Iš pradžių nieku gyvu nenorėjau tuo patikėti. Panikos apimtas peržvelgiau korteles — taip greitai, kad springau savo žodžiais. Man norėjosi sudraskyti tuos tiškalus į gabalus, kad jie atskleistų, ką slepia. Kažkur tose rašalo dėmėse buvo atsakymai, kuriuos dar visai neseniai žinojau. Ne pačiose dėmėse — veikiau toje dalyje mano proto, kuris suteiks joms pavidalą ir prasmę bei perteiks mano jose paliktą žymę.

Bet aš neįstengiau to padaryti. Negalėjau prisiminti, ką turiu sakyti. Viskas išgaravo iš galvos.

— Čia moteris… — lemenau, —… klūpodama ji plauna grindis. Norėjau pasakyti — ne — čia vyras su peiliu rankoje.

Jau tardamas tuos žodžius, supratau, ką sakau, tad sustojau ir pasukau kita kryptimi.

— Du žmonės kažką traukia… kažką panašaus į lėlę… abu tempia į save, ir atrodo, kad perplėš ją pusiau ir — ne! — turėjau galvoje, čia du veidai, žvelgiantys vienas į kitą pro langą ir…

Nušlaviau korteles nuo stalo ir atsistojau.

— Daugiau jokių testų. Nebenoriu laikyti jokių testų.

— Gerai, Čarli. Šiandien baigsim.

— Ne tik šiandien. Čia daugiau negrįšiu. Visa, kas manyje liko jums reikalinga, galite sužinoti iš pokyčių dienyno. Labirinto užduoties daugiau nespręsiu. Nuo šiol aš nebe jūrų kiaulytė. Nuveikiau užtektinai. Noriu, kad dabar paliktumėte mane ramybėje.

— Gerai, Čarli. Aš suprantu.

— Ne, nesupranti, kadangi tai darosi ne su tavimi, ir suprasti tai galiu aš vienas. Nesmerkiu tavęs. Tau reikia dirbti savo darbą, apginti disertaciją ir… — o, taip, gali man nesakyti: žinau, dirbi daugiausia iš meilės žmonijai, bet vis tiek turi gyventi savo gyvenimą, o mudviejų lygis nevienodas. Pravažiavau tavo aukštą kildamas į viršų, dabar važiuoju pro jį leisdamasis, ir nemanau, jog dar kada nors lipsiu į šį liftą. Taigi atsisveikinkime dabai; čia.

— Tau neatrodo, kad reikėtų pasikalbėti su daktaru…

— Pasakyk visiems nuo manęs „sudiev”, gerai? Neturiu noro dar kartą pažvelgti kuriam nors iš jų į akis.

Nespėjus jam dar ką nors pasakyti ar bandyti mane sulaikyti, išėjau iš laboratorijos, nuvažiavau liftu į apačią ir paskutinį kartą išėjau iš Bikmano universiteto.

Spalio 7 d. — Strausas šįryt vėl bandė su manim pasimatyti, bet aš neatidariau durų. Noriu būti vienas.

Keistas jausmas: paimi knygą, kurią su malonumu skaitei vos prieš kelis mėnesius, ir supranti, kad jos neprisimeni. Prisimenu manęs, kad Miltonas — nuostabus rašytojas. Kai paėmiau į rankas „Prarastąjį rojų”, visa, ką prisiminiau — kad knyga apie Adomą, Ievą ir Pažinimo medį, bet dabar ji neturėjo man jokios prasmės.

Atsistojau, užsimerkiau ir pamačiau Čarlį — save — šešerių ar septynerių, sėdintį prie pietų stalo su vadovėliu, besimokantį skaityti, dar ir dar kartą kartojantį žodžius, o motina sėdi šalia jo, šalia manęs…

— Bandyk dar kartą.

— Katė tupi. Katė veja pelę. Pelė veja katę.

— Ne! Ne Pelė veja katę! Katė veja pelę!

Ji rodo šiurkščiu nuo šveitimo pirštu.

— Katė tupi. Katė veja pelę. Veja pelė katę.

— Ne! Tu nesistengi. Skaityk iš naujo!

Skaityk iš naujo… skaityk iš naujo… skaityk iš naujo…

— Atstok nuo vaiko. Tu įvarei jam siaubą.

— Jis turi išmokti. Jis negali susikaupti, nes per daug tingi.

Katė veja pelę… katė veja pelę… katė veja pelę… katė veja pelę…

— Jis lėtesnės galvosenos negu kiti vaikai. Duok jam laiko.

— Jis normalus. Jis neturi jokių trūkumų. Tiesiog tingi. Kalsiu jam į galvą, kol išmoks.

Katė veja pelę… katė veja pelę… katė veja pelę… katė veja pelę…

Tada pakeliu akis nuo stalo ir man pasirodo, kad Čarlio akimis pamačiau save laikantį „Prarastąjį rojų” ir susigriebiau, kad abiem rankomis iš visų jėgų spaudžiu įrišimą, tarsi norėdamas perplėšti knygą pusiau. Nuplėšiau nugarėlę, išplėšiau saują puslapių ir mečiau juos su visa knyga į kampą, kur jau gulėjo sudaužytos plokštelės. Palikau ją ten voliotis, o išplėšti balti jos liežuviai juokėsi, nes negalėjau suprasti, ką jie sako.

Privalau išsaugoti kai ką iš to, ką išmokau. Dieve, būk geras, neatimk iš manęs visko!

Spalio 10 d. — Paprastai vakarais einu vaikščioti ir klajoju po miestą. Nežinau kodėl. Turbūt tam, kad pamatyčiau veidų. Vakar negalėjau prisiminti, kur gyvenu. Mane parvedė namo kažkoks policininkas. Mane apėmė keistas jausmas, kad visa tai man jau yra nutikę — labai seniai. Nenoriu to užrašinėti, bet vis primenu sau, kad aš vienintelis pasaulyje galiu aprašyti, kas atsitinka, kai viskas šitaip pakrypsta.

Tik aš nėjau — sklendžiau oru. Mačiau viską ne aiškiai ir ryškiai, bet pro pilką miglą. Žinau, kas su manimi darosi, bet nieko negaliu pakeisti. Aš vaikštau ar tik stoviu ant šaligatvio ir žiūriu, kaip žmonės eina pro šalį. Kai kurie žiūri į mane, kiti — ne, bet niekas man nieko nesako. Tik vieną vakarą prie manęs priėjo kažkoks vyras ir paklausė, ar noriu merginos. Jis mane kažkur nusivedė. Norėjo, kad duočiau jam dešimt dolerių į priekį, ir aš daviau, bet jis taip ir negrįžo.

Tada prisiminiau, koks kvailys esu.

Spalio 11 d. — Kai šįryt įėjau į savo butą, radau ant sofos miegančią Alisą. Viskas buvo sutvarkyta, ir iš pradžių pamaniau atėjęs į svetimą butą, bet paskui pamačiau, kad ji nepalietė sudaužytų plokštelių, suplėšytų knygų ir natų kambario kampe. Grindys sugirgždėjo, ji prabudo ir pažiūrėjo į mane.

— Sveikas, — tarė. — Tai bent pelėda!

— Ne pelėda. Veikiau mulkis. Bukas mulkis. Kaip čia patekai?

— Gaisrinėmis kopėčiomis. Iš Fėjos buto. Paskambinau jai paklausti, kaip tu gyveni, ir ji pasakė, kad jai neramu. Pasak jos, keistai elgiesi — keli skandalus. Taigi nusprendžiau, kad atėjo metas man pasirodyti. Šį tą patvarkiau. Maniau, kad nepyksi.

— Pykstu… Labai. Nenoriu, kad kas nors čia eitų ir manęs gailėtųsi.

Alisa priėjo prie veidrodžio šukuotis.

— Aš čia ne todėl, kad tavęs gailiuosi, o todėl, kad man gaila savęs.

— Ką tai turėtų reikšti?

— Nieko tai nereiškia, — ji patraukė pečiais. — Tiesiog tai… lyg eilėraštis. Norėjau tave pamatyti.

— Kuo tau nepatinka zoologijos sodas?

— Liaukis, Čarli. Nesišaipyk iš manęs. Aš pakankamai ilgai laukiau, kol ateisi manęs pasiimti, todėl nusprendžiau pati pas tave ateiti.

— Kodėl?

— Todėl, kad laiko vis dar yra. Ir noriu praleisti jį su tavim.

— Čia tokia daina?

— Čarli, nesijuok iš manęs.

— Nesijuokiu. Tiesiog man per didelė prabanga leisti laiką su kitais — jo liko tik man pačiam.

— Negaliu patikėti, kad nori būti visiškai vienas.

— Noriu.

— Prieš prarasdami ryšį mudu kartu praleidome šiek tiek laiko. Turėjome apie ką kalbėtis, ką veikti drauge. Tai truko nelabai ilgai, bet buvo šio to verta. Klausyk, mes juk žinojome, kad taip gali nutikti. Tai nebuvo paslaptis. Aš nepalikau tavęs, Čarli — aš tik laukiau. Dabar tu vėl esi mano lygio, ar ne?

Ėmiau blaškytis po butą.

— Bet tai nesąmonė! Tikėtis nėra ko, Nedrįstu galvoti apie ateitį — vien apie praeitį. Po kelių mėnesių, savaičių, dienų — kas, velniai rautų, žino?! — aš grįšiu į Voreną. Tu negalėsi važiuoti kartu.

— Negalėsiu, — sutiko ji, — ir tikriausiai net nelankysiu tavęs ten. Kai atsidursi Vorene, kaip įmanydama stengsiuosi tave užmiršti. Bet kol tu čia, nė vienam iš mūsų nėra reikalo būti vienam.

Nespėjus man nieko atsakyti, ji mane pabučiavo. Ji atsisėdo šalia manęs ant sofos ir padėjo galvą man ant krūtinės, o aš laukiau. Bet panika neatėjo. Alisa buvo moteris, bet gal dabar Čarlis supras, kad ji — ne jo motina ir ne sesuo.

Atsidusau pajutęs palengvėjimą, kad įveikiau krizę ir niekas manęs nebevaržo. Dabar buvo ne laikas baimintis ar apsimetinėti, nes su jokia kita moterimi taip gali niekada nebebūti. Kliūčių nebeliko. Aš išvyniojau jos duotą siūlų kamuolį ir radau kelią iš labirinto ten, kur ji laukė manęs. Mylėjau ją ne vien kūnu.

Neapsimetu suprantąs meilės paslaptį, bet šįsyk buvo kažkas daugiau negu seksas. Negaliu sakyti, kad pasinaudojau moters kūnu, ir tiek. Jaučiausi pakylėtas virš žemės, atplėštas nuo baimės ir kančios, tapęs dalele kažko didesnio už save. Mane iškėlė iš tamsios mano paties sąmonės kameros ir sujungė su kažkuo kitu — tokį pat jausmą patyriau tą dieną ant kušetės per psichoanalizės sesiją. Tai buvo pirmas žingsnis iš savęs į visatą, tiksliau už jos ribų — joje ir su ja susiliejome tam, kad atkurtume ir įamžintume žmogaus dvasią. Mes plėtėmės ir sprogome, traukėmės ir gūžėmės paklusdami būties ritmui — kvėpavimo, širdies plakimo, dienos ir nakties — ir tas mūsų kūnų ritmas pažadino mano mintyse aidą. Viskas buvo kaip toje keistoje vizijoje. Ta pilka migla galvoje išsisklaidė, šviesa prasiskverbė man į smegenis (kaip keista, kad šviesa akina!), ir mano kūną vėl sugėrė didžiulė erdvės jūra, užliejo keisto krikšto bangomis. Mano kūnas tirtėjo duodamas, jos kūnas tirtėjo imdamas.

Taip mudu mylėjomės, kol naktis virto bežade diena. Ir gulėdamas su Alisa mačiau, kokia svarbi kūniška meilė, kaip mums svarbu būti vienas kito glėbyje, duoti ir imti. Juk visata mus sprogdino, tolino kiekvieną dalelę nuo kitų, bloškė mus į tamsią ir vienatvės kupiną erdvę, amžinai plėšė vieną nuo kito — vaiką nuo įsčių, draugą nuo draugo, atitraukusi vieną nuo kito kiekvieną vedė savo keliu į atlygio dėželę, kur laukė mirtis vienatvėje.

O čia buvo atsvara — savo veiksmu mes susipynėme ir vienas kito nepaleidome. Kaip jūreiviai per audrą įsikimba vienas kitam į ranką, kad jų neatplėštų ir nenuneštų į jūrą, taip ir mūsų kūnai susiliejo į žiedą žmogiškos grandinės, neleidžiančios nunešti mūsų į nebūtį.

Akimirką prieš užmigdamas prisiminiau, kas būdavo tarp mudviejų su Fėja, ir nusišypsojau. Nenuostabu, kad būdavo lengva — viskas būdavo vien kūniška. Su Alisa patyriau paslaptį.

Pasilenkiau ir pabučiavau ją į akis.

Alisa dabar žino viską apie mane ir susitaiko su tuo, kad galėsime būti drauge tik labai neilgai. Ji sutiko išeiti, kai aš liepsiu. Skaudu apie tai galvoti, bet nujaučiu, kad tai, ką turime mudu, yra daugiau, negu didžiuma žmonių randa tik per visą gyvenimą.

Spalio 14 d. — Ryte pabundu ir nežinau, kur esu ar ką čia veikiu, bet paskui pamatau ją šalia ir prisimenu. Ji jaučia, kai man kas nors darosi, ir tyliai vaikšto po kambarius — ruošia pusryčius, tvarko butą arba išeina ir palieka mane vieną. Ji niekada nieko neklausinėja.

Šįvakar nuėjome į koncertą, bet man pasidarė nuobodu, ir per vidurį išėjome. Atrodo, nebegaliu ilgai išlaikyti dėmesį. Į koncertą ėjau, nes žinau, kad Stravinskis man patikdavo, bet kažkodėl man nebeužtenka kantrybės jo klausytis.

Tai, kad Alisa čia, su manimi, negerai tik tuo, jog dabar jaučiu turįs priešintis tam, kas su manim darosi. Noriu sustabdyti laiką, užšaldyti save dabartiniame lygyje ir niekada jos nepaleisti.

Spalio 17 d. — Kodėl negaliu prisiminti? Turiu bandyti priešintis tai apatijai. Alisa man sako, kad ištisas dienas guliu lovoje ir iš pažiūros nežinau, kas ir kur esu. Paskui viskas sugrįžta, aš ją atpažįstu ir prisimenu, kas darosi. Amnezijos fugos. Antrosios vaikystės požymiai. Kaip šį reiškinį vadina? Senatvine silpnaprotyste? Aš tiesiog matau, kaip ji ateina.

Viskas žiauriai logiška, padarinys paspartintų visų protinių procesų. Tiek daug taip greitai sužinojau, o dabar mano protas sparčiai nyksta. Kas, jeigu neleisiu, kad taip atsitiktų? Kas, jeigu tam priešinsiuosi? Baisu pagalvoti apie tuos žmones Vorene — tas tuščias šypsenas, bejausmes išraiškas — ir kaip visi iš jų juokiasi.

Mažasis Čarlis Gordonas spokso į mane pro langą — jis laukia. Prašau: tik ne tai vėl!

Spalio 18 d. — Užmirštu tai, ką neseniai sužinojau. Matyt, viskas paklūsta klasikiniam dėsniui: ką išmoksti paskiausiai, užmiršti pirmiausia. O gal tas dėsnis ne toks? Reikia dar kartą pažiūrėti knygoje.

Dar kartą perskaičiau savo straipsnį apie Aldžernono-Gordono efektą. Nors žinau, kad pats jį parašiau, neapleidžia jausmas, kad autorius — kažkas kitas. Didžiumos nė nesuprantu.

Bet ko aš toks irzlus? Juolab kad Alisa tokia gera man? Ji palaiko bute švarą ir tvarką, visados padeda mano daiktus į vietą, suplauna lėkštes, šveičia grindis. Man nereikėjo šįryt jos aprėkti ir pravirkdyti — nenorėjau, kad taip atsitiktų. Bet ko ji surinko sudaužytas plokšteles, suplėšytas natas ir knygas, ir viską tvarkingai sudėjo į dėžę? Tai mane įsiutino. Nenoriu, kad kas nors tuos daiktus liestų. Noriu matyti, kaip auga jų krūva. Noriu, kad jie man primintų, ką palieku. Paspyriau dėžę, išmėčiau viską, kas joje buvo, po visas grindis ir liepiau jai nieko nejudinti.

Kvailystė! Neturėjau jokio pagrindo. Ko gero, užpykau, nes žinojau ją manant, kad kvaila laikyti tuos daiktus, bet ji man nepasakė mananti, kad tai kvaila. Ji tik apsimetė, neva viskas kuo normaliausia. Ji stengiasi tenkinti visus mano įgeidžius. Pamatęs tą dėžę, prisiminiau tą berniuką Vorene, jo padarytą netikusį šviestuvo stovą, ir kaip mes visi jį gyrėme, apsimesdami, neva jis padarė kažką nuostabaus, nors buvo ne taip.

Šitaip ji pasielgė su manimi, ir aš negalėjau to pakęsti.

Kai ji nuėjo į miegamąjį ir apsiverkė, man pasidarė nesmagu, tad pasakiau, kad čia tik mano kaltė. Nenusipelnau tokio gero žmogaus kaip ji. Kodėl negaliu valdytis bent tiek, kad galėčiau ir toliau ją mylėti? Bent tiek.

Spalio 19 d. — Trinka motorinė veikla. Vis klupinėju ar išmetu ką nors iš rankų. Iš pradžių maniau, kad aš čia niekuo dėtas. Maniau, kad ji vis perstatinėja daiktus. Užkliuvau už šiukšliadėžės, paskui kėdžių ir pamaniau, kad jinai perstatė jas kitur.

Dabar suprantu, kad prasta mano koordinacija. Turiu eiti lėtai, kad ko nepridirbčiau. Be to, man vis sunkiau rašyti mašinėle. Kodėl aš vis kaltinu Alisą? Ir kodėl ji nesiginčija? Mane tai erzina dar labiau todėl, kad jos veide matau gailestį.

Vienintelis mano malonumas dabar yra televizorius. Didžiąją dienos dalį žiūriu viktorinas, senus filmus, muilo operas, net laidas vaikams ir animacinius filmukus. Paskui negaliu prisiversti jo išjungti. Vėlai vakare žiūriu kino senienas ir siaubo filmus, naktinę ir paryčių pokalbių laidas ir net pasiklausau trumpo pamokslo, transliuojamo programai baigiantis, ir Amerikos himno, grojamo vėliavai plazdant fone. Galiausiai žiūriu į derinimo lentelę, o ši savo neužsimerkiančia akimi spokso į mane pro mažą kvadratinį langelį…

Kodėl aš visada žiūriu į gyvenimą pro kokį nors langą?

O kai viskas baigiasi, dygiuosi savimi, nes tiek mažai laiko lieka skaityti, rašyti ir mąstyti, ir dar todėl, kad kvaila svaiginti protą tais nesąžiningais dalykais, kurie skirti vaikui manyje. Ypač manyje, nes vaikas manyje pradeda atsiimti iš manęs savo protą.

Visa tai žinau, bet kai Alisa man sako, kad neturėčiau veltui gaišti laiko, pykstu ir liepiu jai nuo manęs atstoti.

Jaučiu, jog viską stebinu todėl, kad man svarbu negalvoti, neprisiminti kepyklos, motinos su tėvu ir Normos. Daugiau nebenoriu prisiminti praeities.

Šiandien mane ištiko baisus šokas. Paėmiau straipsnį, kurį panaudojau savo tyrime — Krugerio „Uber Psychische Ganzheit” — gal padės suprasti savo parašytą straipsnį ir kaip jį paruošiau. Iš pradžių pamaniau, kad kažkas nutiko mano akims, paskui suvokiau, kad nebemoku skaityti vokiškai. Patikrinau kitų kalbų žinias. Nė vienos nebemoku.

Spalio 21 d. — Alisa išėjo. Pabandysiu prisiminti. Viskas prasidėjo tada, kai ji pasakė, kad negalime šitaip gyventi: po visas grindis išmėtytos suplėšytos knygos ir popieriai, sudaužytos plokštelės, o visame bute tokia netvarka.

— Palik viską, kaip yra, — įspėjau ją.

— Kodėl nori taip gyventi?

— Noriu, kad viskas būtų ten, kur padėjau. Noriu viską matyti. Nežinai, ką jauti, kai tavyje vyksta kažkas, ko nematai ir negali valdyti, ir žinai, kad viskas sprūsta tau iš rankų.

— Ui teisus. Niekada nesakiau, kad suprantu, kas su tavimi darosi. Nei tada, kai tapai man per daug protingas, nei dabar. Bet štai ką tau pasakysiu. Prieš operaciją toks nebuvai. Nesimėgavai savo nešvara ir gailesčiu sau, neteršei savo proto kiaurą parą Murksodamas priešais televizorių, nešaukei ir nekriokei ant žmonių. Turėjai kažką, dėl ko mes tave gerbėme — taip, net tokį, koks buvai. Turėjai kažką, ko niekada nebuvau mačiusi turint protiškai atsilikusį žmogų.

— Aš nesigailiu eksperimento.

— Aš irgi, bet tu netekai kai ko, ką turėjai iki jo. Tada mokėjai šypsotis…

— Tuščiai, kvailai.

— Ne — šiltai, nuoširdžiai, nes norėjai patikti žmonėms.

— O jie krėsdavo man pokštus ir iš manęs juokdavosi.

— Taip, bet nors nesuprasdavai, ko jie juokiasi, nujausdavai: jeigu jie galės iš tavęs juoktis, jiems patiksi. O tu norėjai jiems patikti. Tu elgeisi kaip vaikas ir net juokdavaisi iš savęs kartu su jais.

— Atleisk, bet dabar aš nenusiteikęs juoktis iš savęs.

Ji tvardėsi, kad nepravirktų. Man regis, norėjau ją pravirkdyti.

— Gal todėl man buvo taip svarbu šviestis. Maniau, kad tada žmonėms patiksiu. Maniau, kad turėsiu draugų. Iš to juk reikia juoktis, ar ne?

— Aukšto IK tam nepakanka.

Jos žodžiai mane supykdė. Gal todėl, kad iš tikrųjų nesupratau, kur ji suka. Pastarosiomis dienomis ji vis rečiau tiesiai sakydavo, ką turi galvoje. Tik užsimindavo. Arba kalbėdavo užuolankomis ir tikėdavosi, kad suprasiu, ką ji galvoja. O aš klausydavausi apsimesdamas suprantąs, bet viduje bijodavau, kad ji pamatys, jog ničnieko nesupratau.

— Manau, tau metas išeiti.

Ji išraudo.

— Dar ne, Čarli. Dar anksti. Neišvaryk manęs.

— Per tave man tik sunkiau. Tu nuolat apsimetinėji, neva aš sugebu daryti ir suprasti tai, kas jau toli gražu ne mano jėgoms. Tu spiri mane. Visai kaip mano motina…

— Netiesa!

— Visi tavo veiksmai tai rodo. Tu padedi į vietą mano numestus daiktus, tvarkai viską man iš paskos, padedi knygų, nes manai, kad jos mane sudomins ir aš vėl imsiu skaityti, apie naujienas kalbi taip, kad aš imčiau mąstyti. Sakai, kad visa tai nesvarbu, bet visi tavo veiksmai, rodo, kaip tai svarbu. Buvai ir esi mokytoja. Aš nenoriu eiti į koncertus, muziejus ir užsienietiškus filmus ar daryti ką nors, dėl ko turėčiau stengtis galvoti apie gyvenimą ar save.

— Čarli…

— Atstok nuo manęs! Aš nebesu aš. Aš baigiu palūžti ir nenoriu, kad čia būtum.

Ji apsiverkė. Šiandien po pietų ji susikrovė daiktus ir išėjo. Dabar bute tylu ir tuščia.

Spalio 25 d. — Mano būklė eina vis blogyn. Mašinėle neberašau. Koordinacija per daug prasta. Nuo šiol turėsiu daryti tuos įrašus ranka.

Daug galvojau apie tai, ką sakė Alisa, ir staiga supratau: jei toliau skaitysiu ir sužinosiu naujų dalykų, net jeigu užmiršiu senus, man pavyks išsaugoti kažkiek intelekto. Dabar aš važiuoju eskalatoriumi žemyn. Jeigu stovėsiu vietoje, nuvažiuosiu iki pat apačios, bet jeigu pradėsiu bėgti į viršų, gal man pavyks bent jau išsilaikyti toje pačioje vietoje. Svarbiausia judėti į viršų, kad ir kas nutiktų.

Taigi nuėjau į biblioteką ir pasiėmiau skaityti daug knygų. Dabar daug skaitau. Daugelis knygų man per sunkios, bet man nė motais. Kol nenustosiu skaitęs, sužinosiu naujų dalykų ir neužmiršiu, kaip skaityti. Tai svarbiausia. Jeigu nenustosiu skaitęs, gal man pavyks išlaikyti esamą padėtį.

Kitą dieną po to, kai išėjo Alisa, užsuko daktaras Strausas, taigi spėju, kad jinai papasakojo apie mane. Jis apsimetė tenorįs pokyčių dienyno, bet atsakiau jam, kad jį atsiųsiu. Nenoriu, kad jis čia ateitų. Pasakiau jam, kad nėra ko dėl manęs nerimauti: kai nuspręsiu, kad nebegaliu savimi pasirūpinti, sėsiu į traukinį ir nuvažiuosiu į Voreną.

Dar sakiau, kad mieliau važiuosiu vienas, kai ateis laikas.

Mėginau kalbėtis su Fėja, bet matau, kad ji manęs bijo. Tikriausiai mano, kad išsikrausčiau iš proto. Vakar vakare atėjo su kažkokiu vyru — jis man pasirodė labai jaunas.

Šį rytą buto savininkė — ponia Muni — atėjo su lėkšte karštos vištienos sriubos ir gabalu vištienos. Girdi, ji nusprendusi aplankyti mane ir pasižiūrėti, ar viskas gerai. Pasakiau jai, kad maisto turiu iki valios, bet ji vis tiek paliko ką atnešė, ir buvo skanu. Ji apsimetė, kad daro tai savo noru, bet aš dar ne toks kvailas. Tikriausiai Alisa arba Strausas paprašė jos mane aplankyti ir pasižiūrėti, ar viskas gerai. Nieko baisaus. Ji — maloni senutė, kalbanti su airišku akcentu. Jai patinka pasakoti apie namo gyventojus. Pamačiusi netvarką ant mano buto grindų, nieko nesakė. Sakyčiau, visai nebloga moteris.

Lapkričio 1 d. — Praėjo savaitė kol išdrįsau rašyti vėl. Nežinau kur dingsta laikas. Šiandien sekmadienis žinau nes pro langą matau žmones einančius į bažnyčia kitapus gatvės. Manau gulėjau lovoje visą savaitę bet prisimenu kad ponia Muni kelis kartus atnešė man valgyti ir klausė ar nesergu.

Ką man veikti? Negaliu vienui vienas tūnoti čia visą dieną ir spoksoti pro langą. Turiu suimti save į rankas. Be perstojo kartoju sau kad turiu ko nors imtis bet paskui užmirštu o gal tik lengveu nedaryti to ką sakau daryses.

Vis dar turiu daug knygų iš bibliotekos bet dauguma jų man per sunkios. Dabar skaitau daug detektyvų ir knygų apie senų laikų karalius ir karalienes. Skaičeu knygą apie vieną vyrą kuris manė esąs riteris ir jojo ant seno arklio su savo draugu. Bet kad ir ką jis darydavo jį visada galiausei primušdavo ir užgaudavo. Pavyzdžiui kai jis manė kad vėjo malūnai yra slibinai. Iš pradžių pamaneu kad knyga kvaila nes jeigu jis nebūtų pamišęs būtų matęs kad vėjo malūnai ne slibinai ir kad nėra jokių burtininkų ir užburtų pilių bet paskui prisimineu kad visa tai turi reikšti kažką kitą — kažką kas pasakojime neparašyta bet tik užsiminta. Matyt yra dar kitų reikšmių. Bet aš nežinau kokių. Tai mane supykdė nes man atrodo kad tai žinojau. Bet aš toleu skaitau ir kas dieną sužinau naujų dalykų ir žinau kad tai man padės.

Žinau kad turėjau padaryti keletą įrašų pokyčių dienyne kad jie žinotu kas su manim darosi. Bet rašyti darosi sunkeu. Net paprastus žodžius turiu žiūrėti žodyne ir todėl pykstu ant savęs.

Lapkričio 2 d. — Vakarykščiame įraše užmiršau papasakoti apie moterį iš namo priešais vienu aukštu žemeu. Praėjusią savaitę mačeu ją pro savo virtuvės langą. Nežinau jos vardo ar kaip atrodo jos veidas bet kas vakarą maždaug vienuoliktą valandą ji eina į vonią maudytis. Ji niekada neužtraukia užuolaidėlės todėl užgesinęs šviesą pro savo langą matau ją nuo kaklo iki kojų kai ji išeina iš vonios šluostytis.

Moteris mane sujaudina bet kai ji užgesina šviesą jaučiuosi apviltas ir vienišas. Kartais gailiuosi kad nematau jos veido graži ji ar ne. Žinau kad negerai stebėti moterį kai ji tokia bet ąegaliu susilaikyti. Šiaip ar taip koks jai skirtumas jaigu ji nežino kad ją stebiu.

Jau beveik vienuolikta valanda. Laikas jai maudytis. Taigi verčeu eisiu pažiūrėti…

Lapkr 5 — Ponia Muni labai dėl manęs nerimauja. Ji sako kad keurą dieną gulinėdamas ir nieko neveikdamas primenu jai sūnų prieš tai kai išmetė jį iš namų. Ji pasakė kad nemėgsta dikaduonių. Jaigu aš sergu tai viena bet jaigu esu dikaduonis tai kita ir tokiu atveju ji mane niekina. Atsakeu jai manau kad sergu.

Stengiuosi šiek tiek skaityti kas dieną daugeusia pasakojimų bet kartais tenka skaityti tą patį dar ir dar kartą nes nesuprantu kas rašoma. Be to sunku rašyti. Žinau kad reikėtų visus žodžius pasižiūrėti žodyne bet visą laiką esu labai pavargęs.

Tada man šovė mintis vartoti tik lengvus žodžius vietoj ilgų ir sunkių. Taip sutaupysiu laiko. Lauke jau vėsu bet aš vis dar dedu gėlių ant Aldžernono kapo. Ponia Muni mano kad aš kvailas kad dedu gėles ant Aldžernono kapo bet aš jai atsakeu kad Aldžernonas buvo nepaprasta pelė.

Nuėjau aplankyti Fėjos. Bet ji liepė man eiti šalin ir daugiau negryšti. Ji įsidėjo į duris naują spyną.

Lapkr 9 — Vėl sekmadienis. Neturiu ką veikti nes televizorius sugedo ir aš vis užmirštu jį sutaisyti. Atrodo pamečeu praėjusio mėnesio čekį iš koledžo. Neprisimenu.

Baisei skauda galvą ir asperinas nelabai padeda. Ponia Muni dabar tiki kad aš tikrai sergu ir labai mane užjaučia. Kai kas nors suserga ji būna labai gera. Lauke dabar taip šalta kad aš rengiuosi du megztinius.

Moteris name priešais dabar užtraukia užuolaidą tad stebėti nebegaliu. Man velniškai nesiseka.

Lapkr 10 — Ponia Muni iškvietė man nepažystamą gydytoją. Ji išsigando kad aš mirsiu. Pasakeu gydytojui kad sergu nesunkei tik kartais ką nors užmirštu. Jis paklausė ar turiu kokių draugų ar giminių atsakiau kad nieko neturiu. Pasakeu jam kad kažkada turėjau draugą vardu Aldžernonas bet jis buvo peliukas ir mes kartu lenktiniaudavome. Jis kažkaip keistai į mane pažiūrėjo gal pamanė kad aš beprotis.

Jis nusišypsojo kai pasakeu jam kad buvau genijus. Jis kalbėjo su manim kaip su kūdikiu ir merkė akį ponei Muni. Aš įsiutau nes jis šaipėsi iš manės ir juokėsi ir išvijau jį ir užrakinau duris.

Ko gero žinau kodėl man nesiseka. Todėl kad pamečeu savo triušio koją ir pasagą. Turiu greitai gauti naują triušio koją.

Lapkr 11 — Šiandien atėjo dr Strausas taip pat Alisa bet jų nejsileidau. Pasakeu kad nenoriu kad kas nors mane matytų. Noriu kad paliktų mane ramybėje. Paskui atėjo ponia Muni atnešė valgyti ir pasakė man kad jie sumokėjo už buto nuomą ir paliko jai pinigų nupirkti maisto ir visko ko man reikės. Pasakeu jai kad nebenoriu daugeu imti iš jų pinigus. Ji atsakė pinigai yra pinigai ir kažkas turi mokėti kitaip turėsiu išmesti tave į gatvę. Paskui paklausė kodėl nesusirandu kokio darbo užuot dikinėjęs.

Nežinau jokio kito darbo be to kurį dirbau kepykloje. Nenoriu ten gryšti nes jie visi pažinojo mane kai buvau protingas ir galbūt dabar iš manęs juoksis. Bet nežinau kaip dar užsidirbti pinigų. Ir noriu už viską mokėti pats. Aš esu stiprus ir galiu dirpti. Jei negalėsiu savimi pasirūpinti važiuosiu į Voreną. Labdaros iš nieko neimsiu.

Lapkr 15 — Žiūrėjau kai kuriuos senus pokyčių dienyno yrašus. Labai keista bet neperskaitau ką parašeu. Perskaitau kai kuriuos žodžius bet jie neturi jokios prasmės. Manau kad pats juos parašeu bet nelabai gerai prisimenu. Labai greit pavargstu kai bandau skaityti kai kurias knygas nusipirktas vaistinėje. Išskirus tas su gražių mergaičių paviaiksliukais. Man patinka į jas žiūrėti bet paskui sapnuoju keistus sapnus su jomis. Tai negražu. Daugeu jų nepirksiu. Vienoje iš tų knygelių perskaičeu kad yra stebuklingų miltelių kurie gali padaryti tave stiprų protingą ir duoti daug kitokios naudos. Manau gal užsisakysiu jų paštu.

Lapkr 16 — Alisa vėl atėjo prie durų bet aš pasakeu eik šalin nenoriu tavęs matyti. Ji baisei verkė bet jos nejsileidau nes nenorėjau kad iš manęs juoktusi. Pasakeu jai kad ji man nebe patinka ir kad nebe noriu būti protingas. Tai ne tiesa bet. Aš vis dar ją myliu ir vis dar noriu būti protingas bet turėjau taip pasakyti kad ji nueitu. Pone Muni pasakė man kad Alisa atnešė dar pinigų mano priežiūrai ir už buto nuomą. Man to nereike. Iliriu rasti darbą.

Prašau… labai prašau… neleiskit man užmiršti kaip skaititi ir rašiti…

Lapkr 18 — Ponas Doneris labai malonei su manim kalbėjo kai grįžau ir paparašeu senojo darbo kepykloje. Iš pradžių žiūrėjo labai įtarei bet papasakojau jam kas man nutiko tada jis labai nusiminė uždėjo ranką man ant pečio ir pasakė Čarli tu labai drąsus.

Visi į mane žiūrėjo kai nulipau į apačią ir pradėjau valyti tualetą kaip kadaisia. Pasakeu sau Čarli jaigu jie iš tavęs šaipysis nepyk atmink kad jie ne tokie protingi kaip tu kadaise manei. Be to jie kažkada buvo tavo draugai o jaigu iš tavęs juokėsi tai nieko nereiške nes jiems patikai.

Vienas iš naujų žmonių pradėjusiu ten dirbti kai aš išėjau jo pavardė Mejeris Klausas padarė man negerą dalyką. Jis priėjo prie manės kai kroveu miltų maišus ir tarė sveikas Čarli girdėjau esi labai protingas vaikinas — tikras vunderkindas. Pasakyk ką nors protingą. Man buvo nesmagu nes iš jo kalbos supratau kad iš manės šaiposi. Taigi dirbau toleu. Tada jis priėjo labai stiprei sugriebė už rankos ir užriko ant manės. Kai kalbuosi su tavim vaikine verčeu manės klausyk. Nes galiu sulaužiti tau ranką. Jis pasuko man ranką taip kad suskaudo ir aš išsigandau kad sulaužis ją kaip ir sakė. Jis juokdamasis ją suko ir aš nežinojau ką daryti. Labai išsigandau ir pamaneu kad apsiverksiu bet neapsiverkeu. Bet tada mane baisei prispyrė į tualeta. Skrandi ėmė taip sukti kad pamaneu kad sprogsiu jei tuoj pat neisiu… nes nebegalėjau susilaikyti…

Pasakeu jam būk geras paleisk manę nes man reike į tualetą bet jis tik juokėsi iš manės ir aš nežinojau ką daryti. Tada pradėjau šaukti. Paleisk manę. Paleisk manę. Tada aš pridareu. Viskas nubėgo man į kelnes pasklido baisi smarvė ir aš apsiverkeu. Tada jis manę paleido nutaisė pasišlikštėjusia mina ir atrodė išsigandęs. Jis pasakė dėl dievo meilės aš nenorėjau nieko blogo Čarli.

Bet tada atėjo Džo Karpas ir griebė Klausą už marškinių ir pasakė jam atstok nuo jo šunsnuki nelaimingas nes nusuksiu tau sprandą. Čarlis geras vaikinas ir kiekvienas kuris jį užkabins gaus už tai atsakyti. Man pasidarė gėda ir išbėgau į tualeta nusimazgoti ir persirenkti.

Kai gryžau ten buvo Frankas ir Džo jam pasakojo apie tai paskui atėjo Kabalda ir jie papasakojo jam viską ir jis pasakė kad jie atsikratys Klauso. Jie norėjo pasakyti ponui Doneriui kad jį išmestu. Pasakeu jiems nemanau kad jį reikia išmesti juk jam reikės ieškoti kito darbo o jis turi žmoną ir vaiką. Be to jis sakė kad gailisi to ką man padarė. Ir aš prisimenu kaip man buvo liūdna kai manę atleido iš kepyklos ir turėjau išeiti. Pasakeu Klausui reikia suteikti dar vieną galimybe nes dabar jis nieko blogo man daugeu nedarys.

Paskeu Kabalda prišlubavo prie manės vilkdamas ta savo nesveika koja ir tarė Čarli jei kas nors prie tavęs lys ar bandys išnaudoti pašauk manę ar Džo ar Franką ir mes jį pamokysim. Mes visi norim kad prisimintum kad turi če draugu ir niekados to nepamiršk. Atsakeu ačiū Kabalda. Tada gerai pasijutau.

Gera turėti draugų…

lapkr 21 — Šendien iškrėčeu kvailyste pamiršau kad nebesimokau paneles Kinian klasėje suaugusiu centre kaip anksčeu. Atėjau ir atsisėdau savo senoj vietoj klasės gale ji keistai į manę pažiurėjo ir paklausė Čarli kur tu buvai. Taigi aš atsakeu labas panele Kinian aš šendien pasiruošęs pamokai tik pamečeu knyga kuria skaitėme.

Ji pradėjo verkti ir išbėgo iš klasės ir visi sužiuro į manę ir aš pamačeu kad daug iš jų ne tie patys žmones kurie anksčeu buvo mano klasėje.

Tada staiga prisimineu kai ką apie oęiracija ir kaip tapau protyngas ir pasakeu po šimts pypkių šį karta tu tikrai iškirtai Čarlio Gordono pokštą. Išėjau kol ji negryžo į klase.

Štai kodėl išvyksiu iš če visam laikui į Voreno prieglauda. Nenoriu dar kada nors padaryti ka panašaus. Nenoriu kad panele Kinian manės gailėtųsi. Žinau kad kepikloje visi manės gailisi bet nenoriu ir to. Taigi išvyksiu ten kur yra daug žmonių tokiu kaip aš ir kur niekam nerūpi kad Čarlis Gordonas kadaise buvo genijus o dabar net nemoka gerai skaititi ar rašiti.

Pasimsiu pora knygų ir nors negaliu ju perskaititi labai stenksiuos ir gal net pasidarysiu truputi protyngesnis negu buvau prieš opiracija be opiracijos. Turiu nauja triušio koja ir laime nešanti centą ir net truputi tų stebuklingu milteliu ir gal jie man padės.

Jaigu kada nors tai skaitisite panele Kinian nesigailėkite manės. Džeugiuosi kad gavau kaip jus sakydavote antra galimybe gyvenime tapti protyngas nes sužinojau kad pasaulije yra daug daliku apie kuriuos nė nenumaneu ir esu dėkingas kad visa tai pamačeu nors ir labai trumpai. Ir džeugiuosi kad sužinojau apie savo šeima ir save. Atrodė kad niekada neturėjau artimųjų kol juos pamačeu ir dabar žinau kad turėjau šeima ir buvau žmogus toks pat kaip visi.

Nežinau kodėl vėl esu mulkis ar ka blogo padareu. Gal per mažai stengeusi o gal kažkas manę nužiurėjo. Bet jaigu labai stenksiuos gal pasidarysiu truputi protyngesnis ir žinosiu ką reiške visi žodžei. Šiek tiek prisimenu koki malonu jausma patyreu kai skaičeu tą mėlyna knyga nuplėštu viršeliu. Ir kai užmerkiu akis galvoju apie ta žmogų kuris suplėšė knyga ir jis panašus į mane tik žiūri kitaip ir kalba kitaip bet aš nemanau kad tai aš nes atrodo kad matau jį pro langa.

Šeip ar taip aš stenksiuosi būti protyngas kad vėl patyrčeu tą jausma. Gera dauk žinoti ir būti protyngam ir aš norėčeu žinoti viską visame pasaulije. Norėčeu jau dabar būti protyngas. Jei galėčeu atsisėsčeu ir visa laika skaidčeu.

Galva guldau esu primas pasaulije kvailys kuris sužinojo kažka svarbaus mokslui. Aš kažka nuveikeu tik neatsimenu ka. Manau padareu tai dėl visu kvailu žmonių tokiu kaip aš Vorene ir visame pasaulije.

Sudiev panele Kinian daktare Strausai ir visi…

BS. prašom pasakyti prof Nemurui kad nebūtu toks banbeklis kai žmones iš jo juokėsi tada turės daugeu draugu. Lengva turėti draugu kai leidi žmonėms iš savęs juoktis. Ten kur vykstu turėsiu daug draugu.

RS. jaigu turėsite galimibe prašau padėti gėlių ant Aldžernono kapo kėme už namo.

Keyes, Daniel

Ke43 Gėlės Aldžernonui/Daniel Keyes; Iš anglų kalbos vertė Vytautas Petrukaitis. — Kaunas: „Trigrama”, 2009. — 360 p.

ISBN 978-9955-477-13-6

„Gėlės Aldžernonui” — labiausiai išpopuliarėjęs JAV rašytojo, diplomuoto psichologo Danielo Kyzo kūrinys. Už to paties pavadinimo apsakymą 1959 m. autorius gavo „Hugo” apdovanojimą, o 1966 m., išplėtojus apsakymo siužetą, parašytas romanas pelnė „Nebulą”. Nuo to laiko romanas vien JAV pakartotinai išleistas 58 kartus, taip pat išverstas į 21 kalbą.

UDK 820 (73)-3

Daniel Keyes

GĖLĖS ALDŽERNONUI

Romanas

Iš anglų kalbos vertė Vytautas Petrukaitis Redagavo Robertas Kudirka Viršelį kūrė Indrė Ancevičiūtė

Table of Contents

pokičiu dieninas yrašas Nr 1 kovo treče d

pokičiu dieninas yrašas Nr 2 — kovo kiatvirta d

pokičiu dieninas 3-as yrašas

pokičiu dieninas yrašas Nr 4

pokičiu dieninas yrašas Nr 5 k 7 d

pokičiu dieninas yrašas 6-tas kovo 8 d

pokičiu dieninas yrašas 7-tas kovo 11 d

POKYČIŲ DIENYNAS ĮRAŠAS Nr 8

POKYČIŲ DIENYNAS. ĮRAŠAS Nr 9

POKYČIŲ DIENYNAS. ĮRAŠAS Nr. 10

POKYČIŲ DIENYNAS. ĮRAŠAS Nr. 11

POKYČIŲ DIENYNAS. ĮRAŠAS Nr. 12

POKYČIŲ DIENYNAS. ĮRAŠAS Nr. 13

POKYČIŲ DIENYNAS. ĮRAŠAS Nr. 14

POKYČIŲ DIENYNAS. ĮRAŠAS Nr. 15

POKYČIŲ DIENYNAS. ĮRAŠAS Nr. 16

Rugpjūčio 26 d. — LAIŠKAS PROFESORIUI NEMURUI (KOPUA)

POKYČIŲ DIENYNAS. ĮRAŠAS Nr. 17

Content

Киз Дэниел Gėlės Aldžernonui