Kenny Jannette

Ryžtingasis Rafaelis

Jannette Kenny

Ryžtingasis Rafaelis

Galingieji Vulfai. 6 knyga

Vilnius, 2013

Versta iš Jannette Kenny,

The Trophy Wife, 2011

© Jannette Kenny, 2011

Šis leidinys publikuojamas pagal sutartį su

„Harlequin Enterprises II B.V. / s. à. r. l.“

Visos teisės į šį kūrinį saugomos, įskaitant teisę atkurti visą arba iš dalies bet kokia forma.

Visi šios knygos personažai yra išgalvoti. Bet koks panašumas į tikrus asmenis, gyvus ar mirusius, yra visiškai atsitiktinis.

© Dovilė Vaišvilaitė-Akdere, vertimas

iš anglų kalbos, 2013

© Živilė Adomaitytė, dizainas, 2012

© Shutterstock.com, viršelio nuotrauka

© Fotolia.com, viršelio nuotrauka

© Svajonių knygos, 2013

ISBN 978-609-406-566-8

Pirmas skyrius

Triukšmingas gražių žmonių susibūrimas šiame mažame Prancūzijos pakrantės miestelyje buvo tikra puota juslėms, tačiau Rafaelio da Souzos dėmesį traukė tik viena gražuolė. Tik ji buvo jam svarbi nuo pat pirmo jųdviejų susitikimo Londone.

Per penkerius santuokos metus jo geismas žmonai nė kiek neatslūgo. Ir to niekas niekada nepakeis.

Rafaelis galėjo tiksliai prisiminti tą akimirką, kai į patalpą įėjo nenusakomai graži pasaulinio garso manekenė Leila Santjago. Iš naujo susijungti su savo žmona jis buvo pasirengęs tiek kūnu, tiek siela!

Dar prieš susituokdami jie abipusiu susitarimu buvo nusprendę iš karto nepulti kurti šeimos. Abiem buvo svarbu pirmiausia susitelkti į karjerą. Atsidžiaugti gyvenimu ir ypač vienas kitu.

Viskas vyko pagal planą.

Na, beveik...

Rafaelis permąstė penkerius jų santuokos metus ir suraukė antakius. Pastaraisiais metais kartus, kuriuos jie praleido drauge, galima buvo suskaičiuoti ant vienos rankos pirštų. Jie abu milžiniškais šuoliais kilo karjeros laiptais, daug sparčiau, nei bet kuris jųdviejų būtų galėjęs įsivaizduoti, tačiau sėkmės kaina buvo siaubinga– abu nutolo priešingomis kryptimis.

Leila buvo ką tik grįžusi iš dviejų per pasaulį praūžusių turnė, ir dabar jos gražus veidas puikavosi ant blizgių žurnalų viršelių visame pasaulyje. O Rafaelis asistavo techniniais klausimais statant kino filmą ir tuo pat metu tobulino moderniausią mobilųjį telefoną, kuris dabartines technologijas lenkė šviesmečiais.

Drauge su Leila jiems pavyko praleisti tik vieną trumpą savaitgalį Aruboje, kai baigėsi jos fotosesija. Akimirkos, kai jie likdavo vienudu, kai jų niekas netrukdydavo verslo klausimais, porai buvo be galo brangios, ir nors Rafaelis mėgino pasikalbėti su žmona apie savo troškimą pradėti šeimą, dienos pralėkė pernelyg greitai.

– Apie tai pasikalbėsime per filmų festivalį Prancūzijoje,– karštai jį bučiuodama į kietus pilvo raumenis pažadėjo Leila. Paskui aistringomis glamonėmis ir ilgais tingiais bučiniais, kurių jis buvo taip išsiilgęs, privertė pamiršti bet kokias svajones apie šeimą.

Jų pokalbis baigėsi lovoje, geidulingai pinantis liežuviams, kūnams trinantis aistringiausio, kokį jam kada nors buvo tekę patirti, kūniško suartėjimo įkarštyje.

Paniręs į jos kūną, glausdamas ją prie širdies, Rafaelis jautėsi užpildytas, ir tokiame užsimiršime prabėgo visa naktis. Paskui jų idilė baigėsi. Jis išvyko dar saulei tekant, kai Leila pareiškė neketinanti nukelti būsimos fotosesijos, kad palydėtų jį į brolio Natanielio vestuves. Rafaelis įsižeidė ir supyko.

– Puiku, susitiksime Prancūzijoje,– tepasakė ir išėjo.

Dabar Rafaelis ketino padaryti kai ką daugiau, nei vien pasikalbėti su žmona apie šeimos pradėjimą. Prancūzijoje jie praleis ištisą savaitę. Nors dienomis reikės rūpintis reklama ir panašiais dalykais, naktis jie skirs vienas kitam.

Nuo minties, kad su Leila galėtų susilaukti vaikų, kad galėtų sukurti namų židinį, jam krūtinę užliejo šiluma.

Nieko panašaus gyvenime jis dar nebuvo turėjęs. Taip, jo motina jį mylėjo, bet tam, kad jį išlaikytų, dirbo du darbus ir namo grįždavo vėlai. Būdamas vaikas, Rafaelis jos beveik nematydavo.

Ir, taip, Vulfstoune buvo mažas butukas, kuriame Rafaelis užaugo, bet su juo siejo pernelyg daug skausmingų, slegiančių prisiminimų. Tik palikęs gniuždančią namų atmosferą, jis pasijuto iš tikrųjų laisvas. Iš pradžių Rafaelis apsigyveno moderniame bute Londone, o vedęs Leilą, nusipirko prabangią dviejų aukštų mansardą Rio de Žaneire, kuo toliau nuo savo tamsios praeities.

Nors tie namai priklausė jiems abiem, ten trūko mylinčios šeimos gyvybingumo ir energijos, o būtent šito Rafaelis visą gyvenimą ir troško.

Jis norėjo tikrų casa – namų su žeme ir sodu, kur galėtų lakstyti ir žaisti jo vaikai, kur užgimtų visą gyvenimą jį šildysią prisiminimai. Vietos, kurią galima būtų pavadinti namais, kurioje jie visi jaustųsi saugūs. Mylimi. Kurioje gimtų visa tai, ko jam nedavė jo aristokratiškos kilmės tėvas.

Leila žinojo, kiek daug jam tai reiškia, ir drauge puoselėjo tą pačią svajonę.

Jeigu jiems pasiseks, toji svajonė greitai išsipildys.

Dabar, stebėdamas Leilą, einančią jo link, jis akimis godžiai ją rijo. Taip būdavo visada, jiems susitikus: jį pasiglemždavo visa apimanti aistra.

O kalbant apie širdį...

Jo širdį šildė nenusakomai stiprūs jausmai. Rafaelis bijodavo net nusukti akis į šalį, bijodavo sumirksėti, kad viskas neišsisklaidytų kaip dūmas.

Leila buvo tiesiog nenusakomai graži.

Ji buvo jo žmona. Jo.

Blykčiojant fotoaparatų blykstėms Leila, šypsodamasi milijono verta šypsena, ėjo La Croisette gatve. Rafaelis žinojo, kad ji nežiūri konkrečiai į jokį žmogų ar daiktą, kad ši kvapą gniaužianti šypsena skirta minioms ją garbinančių aistruolių.

Ji mokėjo flirtuoti su kamera, ir objektyvai ją mylėjo. O kodėl turėjo būti kitaip?

Leila Santjago buvo įsikūnijusi fantazija. Moteris, su kuria pasimylėti svajojo visi pasaulio vyrai, kuria būti geidė visos pasaulio moterys.

Tobulybė. Gundanti tobulybė.

Auksiniai jos plaukai netvarkinga garbanų kupeta krito ant pečių ir dailiai rėmino gražų veidą, kuris puošė beveik visų garsiausių pasaulio žurnalų viršelius. Berniokiška mergaitė– tokia, būdama trylikos, ji pradėjo savo karjerą,– dabar virto seksualia moterimi, kuri stengėsi visais įmanomais būdais savo tobulą kūną paversti geidžiamu ne vien dėl patrauklių iškilumų.

Pučiant šiltam jūros kvapų prisodrintam vėjeliui, jos tamsiai raudonos spalvos suknelė švelniai pleveno apie kiek suspaustas krūtis ir dailius klubų linkius. Rafaelis žinojo, kad kiekvienas Leilos judesys kruopščiai atidirbtas ir apgalvotas, įskaitant ir aukštakulniais bateliais apautomis lanksčiomis ilgomis kojomis žengiamus žingsnius. Tomis tvirtomis tobulomis kojomis, kurios aistros įkarštyje apsivydavo jo nuogas šlaunis.

Jų susitikimas kovo mėnesį Rafaeliui priminė, kaip karštai jis visus šiuos darbuose paskendusius metus jos ilgėjosi. Toji naktis privertė suvokti, kad šilkinės žmonos odos pojūtį, erotišką kvapą ir gašlius geismo proveržius, jį iš proto varančius tiek lovoje, tiek visur kitur, jis visada priimdavo kaip savaime suprantamą dalyką.

Kai Leila prie jo priartėjo, jos akyse blykstelėjo vos pastebima dvejonė, bet paskui ji delnus tvirtai įrėmė jam į krūtinę. Nuo jos prisilietimo Rafaelis suvirpėjo, jo atmintyje iškilo geriausios drauge išgyventos akimirkos. Aistra, džiaugsmas, palaima, užplūstantys jį kaskart atsiribojus nuo pasaulio ir paskendus žmonos glėbyje.

Leila lėtai pakėlė į savo vyrą akis, ir jis nusišypsojo jai. Paskui savininkiškai apkabino per liemenį. Jų lūpos susitiko įprastiniam pasisveikinimo bučiniui, bet, Rafaeliui net nespėjus pasimėgauti akimirka, bučinys nutrūko.

Tačiau kvapas– provokuojantis, jusles erzinantis kvepalų aromatas– liko. Aromatas, kuris žadėjo gerokai daugiau. Tai buvo nauji kvepalai, kurių reklamuoti į naujo filmo Nuogos sielos premjerą ji čia ir atvyko.

Šis pavadinimas jų santykiams buvo visiška priešingybė!

Nes, kad ir koks fizinis artumas juos siejo, savo demonus abu laikė saugiai užrakintus nuo pat pirmosios susitikimo dienos. Rafaelis Leilai nepasakojo, kaip jį sužalojo Viljamo Vulfo pavainikio vaidmuo. O Leila niekada iki galo neatskleidė, kaip ją paauglystėje kone sunaikino anoreksija. Rafaelis nujautė, kad tas gyvenimo epizodas žmoną vis dar kamuoja, ir nuogąstavo, kad ji gali būti iki galo nepasveikusi.

Didelės šviesiai rudos Leilos akys, dar kai ji buvo trylikametė, pavergusios viso pasaulio širdis, dabar įsmigo į jo, ir išsklaidė menkiausius nerimo šešėlius. Širdies tvinksnį Rafaeliui net buvo sunku kvėpuoti. Sunku mąstyti.

Bet jau kitą akimirką šį žvilgsnį pakeitė kitas– moteriškai gundantis akių blizgėjimas. Žvilgsnis, dėl kurio seiles varvino viso pasaulio vyrai.

Šiam žvilgsniui nebuvo atsparus ir Rafaelis! Jo kūnas atsiliepė į tarp jų ėmusią tvinkti seksualinę energiją, ranka instinktyviai išsitiesė ir suėmė Leilos smakrą– tai kaipmat sukėlė aplinkinių šnabždesį.

Tačiau jiems pasaulis tarsi išnyko, teliko jis ir ji.

Tokia jųdviejų reakcija vienas į kitą, vienas kitam siunčiami žvilgsniai nuolat skatino paparacus minti ant kulnų ir nepaliaujamai žarstyti gausybę klausimų, ypač apie santuokos stabilumą pastaraisiais metais.

– Kaip praėjo Natanielio vestuvės?– paklausė Leila.

– Visi klausinėjo apie tave,– atsakė Rafaelis. Jam vis dar buvo skaudu, kad ji nepakeitė savo planų.– Skambinau tau...

– Žinau,– burbtelėjo Leila nervingai pasukdama delnus; akys tarsi maldavo suprasti.– Negalėjau ištrūkti.

Rafaelis priimdamas jos atsiprašymą linktelėjo galva– akimirka nebuvo tinkama tęsti pokalbį. Be to, Leilos balsas išdavė įtampą, ir jam kilo įtarimų, kad galbūt ji patiria kokių nors problemų darbe, problemų, apie kurias jis nieko nežinojo.

Net jeigu jo broliams ir seseriai pasirodė keista, kad žymiausia dešimtmečio manekenė negali išsireikalauti laisvadienio sudalyvauti šeimos nario vestuvėse, nė vienas apie tai neužsiminė nė žodžiu. Kita vertus, jo šeima ir taip buvo gerokai pakrikusi.

Jie visi buvo išmokę nieko per daug nesitikėti ir saugojosi stipriai nepamilti. Šiaip ar taip, Rafaelį meilė aplankė. Ir dar tokia karšta bei aistringa, jog pačiam varė siaubą,– jis puikiai žinojo, koks trapus šis jausmas. Koks neįkainojamas.

Vėl būdamas su Leila, žinodamas, kad ji priklausys jam visą filmų festivalio savaitę, Rafaelis jautė, kaip nuo laukimo įsitempia jo oda. Kaip širdis ima plakti vis smarkiau. Kaip tvinksta aistra. Geismas.

Kūniškus pojūčius supo kur kas gilesni jausmai. Prieš prasidedant chaotiškiems metams, jų santuoka kasdien tik tvirtėjo.

Dabar Rafaelis buvo kuo rimčiausiai nusiteikęs prisivyti prarastą laiką.

– Mūsų apartamentai paruošti,– pasakė jis.

– Puiku. Nekantrauju atsidurti kur nors nuošaliai.

Imdamas žmoną už rankos Rafaelis į ją žvilgtelėjo. Jos veidu vėl nuslinko netikrumo šešėlis. Net po pudra buvo matyti, kad ji išbalusi. Gal negaluoja?

Jie drauge įėjo į viešbutį, ir Rafaelis pasijuto dėkingas, kad aksominės užtvaros sulaiko aistruolius ir paparacus už nugaros. Jis niekada taip ir nepriprato gyventi su į jį nukreiptu objektyvu, nors, būdamas Vulfų pavainikis, žurnalistus masino dar vaikystėje.

Dabar jo jau niekas nebepajuokdavo, bet Rafaelis ligi šiol negalėjo pakęsti asmeninį gyvenimą trikdančio dėmesio.

Jausdamasis dėkingas, kad pakeliui jų niekas nekalbina ir neprašo autografų, Rafaelis nusivedė žmoną per skoningą priimamąjį. Nors lifte jų taip pat niekas neužlaikė, jis lengviau atsipūtė tik sau už nugaros uždaręs apartamentų duris.

Pro langus atsivėrė nuostabus vaizdas į jūrą, o balkonas priklausė jiems vieniems.

– Vaizdas gniaužia kvapą,– išlaisvindama ranką tarė Leila ir priėjo prie didžiulių langų; tačiau prieš Leilos grožį Rafaeliui nublankdavo net įstabiausi vaizdai.– Kada atvykai?

– Vakar. Atskridau tiesiai iš Londono.

Leila atsisuko į jį– apšviesta iš nugaros, ji pasirodė jam dar trapesnė, dar labiau išbalusi.

– Ar pavyko praleisti nors kiek laiko su šeima?

– Atskridau vestuvių dieną, bet jau kitą rytą vėl teko išvykti,– atsakė Rafaelis, tačiau pamatęs, kad Leila suraukia kaktą, gūžtelėjo pečiais.– Mano grafikas, kaip ir tavasis, nepaprastai suspaustas.

Leila linktelėjo galvą ir nusuko akis į šalį. Ironiška: nors pats nuo jos vis dar slėpė dalį savo praeities, negalėjo pakęsti, kai svarstyklės pakrypdavo ir į priešingą pusę. Pasakoti apie tai, kaip niekingai su juo elgėsi tėvas, kiek daug jis sielvartavo, o jo broliai ir sesuo dar kentė ir fizinį smurtą, jis tiesiog nematė prasmės.

Kai kuriuos dalykus vertėjo palikti už nugaros. Kam iš po žemių kasti tamsias praeities paslaptis?

Didelė dalis jo sėkmės versle priklausė nuo nuojautos, kada palankiausia sudaryti sandorį. Ta pati nuojauta jį vedė ir per asmeninį gyvenimą.

– Turėtume pradėti derinti darbo grafikus,– sklandžiai nukreipdamas pokalbį nuo šeimos ir tamsios praeities pasakė Rafaelis.– Mano reklamos agentas pabrėžė, kad mums svarbu per festivalį demonstruoti paramą vienas kitam ir vienas kito projektams, nors aš net neįsivaizduoju, kaip galėčiau pasielgti kitaip.

– Žinoma. Tik pasiimsiu mobilųjį.

Ar jis iš tikrųjų jos balse išgirdo nervingą virptelėjimą?

Rafaelis pasuko galvą: Leila rausėsi po savo naujutėlaitę firminę rankinę ir atrodė gerokai sutrikusi. Jam žmona buvo gražiausia kada nors regėta moteris, tačiau jos gyvenimas buvo ne ką mažiau sujauktas.

Jie abu buvo aistros blyksnio nušviestos kylančios žvaigždės. Leila jau seniai mėgavosi pasaulinio lygio manekenės titulu, ir dabar karjera jai diktavo gyvenimo

būdą.

Leila buvo milijonierė, jos vardas atstojo firminį ženklą, kuris buvo kopijuojamas ir mėgdžiojamas. Ją lydėjo šlovė. Tačiau gyvenimas taip pat buvo kupinas įsipareigojimų ir gerokai nutolęs nuo Rafaelio.

O Rafaelis pastaraisiais metais iš milijonieriaus virto milijardieriumi; sparčiai tobulėjant kompiuterių technologijoms, jis paprasčiausiai privalėjo žengti sparčiau už kitus. Kopdamas į viršūnę jis išsiugdė tobulą intuiciją, ir dabar klausė savęs, ar pokyčiai, kuriuos matė Leiloje, pasireiškė ką tik, ar įvyko jau seniai. Ar jis, pernelyg patenkintas savo santuoka, nepražiopsojo akimirkos, kai jo žmona pasikeitė.

Leila neabejotinai atrodė labiau savimi pasitikinti, tačiau joje buvo justi ir pažeidžiamumas, kuris tarsi nervingas nektaro ieškantis kolibris menkino Rafaelio pasitikėjimą. Kažkas buvo negerai, bet jam niekaip nesisekė perprasti priežasties.

Jie abu pasiekė užsibrėžtų tikslų, tik kažin kiek už tai sumokėjo asmeniniais gyvenimais? Ar jų santuoka tebėra tokia stipri, kokia buvo iš pradžių?

Šitai jis ketino išsiaiškinti per artimiausią savaitę, nes jau buvo tvirtai nusprendęs didesnę laiko dalį praleisti su žmona. Jis nenusakomai jos išsiilgo, ir to ilgesio negalėjo išreikšti jokie žodžiai, o saldžialiežuvauti jis ir taip niekada nemokėjo.

Rafaeliui kur kas lengviau sekėsi rodyti meilę veiksmais ir dovanomis. Netrukus jis kaip tik ir ketino Leilai įteikti savo naujausią išmanųjį telefoną.

Jis nykščiu perbraukė per glotnų moderniausio technologijų šedevro paviršių. Tai buvo jo kūdikis. Belaidis ateities įrenginys, panaudotas filme Bastionas 9, kurio premjera turėjo įvykti kaip tik šį vakarą.

Telefonų, kuriuos jis buvo skyręs elitiniams festivalio dovanų krepšeliams, gaubtai buvo sidabro ir juodos spalvos, kaip ir tų, kurie jau rytoj turėjo pasirodyti prekyboje visame pasaulyje; šis vienintelis buvo su rausvai raudonu, išvedžiotu juodų linijų verpetais, gaubtu.

Tai buvo Leilos spalva.

Jo paties mobilusis buvo priderintas prie žmonos aparato priešingų spalvų deriniu. Jo ir jos telefonai. Šis dizainas turėjo tapti asmeninės Leilos linijos emblema– linijos, kurią ji dar tik turėjo pristatyti.

– Radau,– iškeldama savo seną mobilųjį ir prisimerkusi žvelgdama į ekraną pasakė Leila.

Rafaelis ištiesė ranką.

– Perdėti kortelę užtruksiu tik sekundę.

Leilai žengė jo link, o jos akyse blykstelėjo susijaudinimas.

– Ar dėl jo dabar visi eina iš proto?

Rafaelis linktelėjo galva.

– Nežinojau, kad jie bus spalvoti.

– Nebus, bent jau ne artimiausiu metu, ir net paskui niekada nebus leidžiami tokie.

Ji ištiesė ranką ir apėmė Rafaelio plaštaką.

– Ar ir šis dizainas– tavo kūrinys?

– Taip,– atsakė jis, o į kūną nuo Leilos prisilietimo, nuo nuostaba sušvitusių jos akių vėl plūstelėjo gyvybė.

Ji vos pastebimai suraukė antakius ir ėmė įdėmiai apžiūrinėti painius verpetus. Rafaelis tiksliai žinojo, kada Leila suprato, jog tos linijos ir raityti pagražinimai yra daugiau nei vien įmantrus ornamentas, kada ji suprato, jog tai portugališkas rankraštinis šriftas.

– Mano vienintelei meilei,– perskaitė Leila ir prispaudė du pirštus sau prie lūpų.– Tobula.

Taip manė ir Rafaelis. Jis buvo įsitikinęs, kad Leila yra ir bus vienintelė jo gyvenimo meilė.

Nors mados elitui ji buvo stulbinamas atradimas, į pasaulį vis dar žvelgė sielos akimis.

Kai Rafaelis Leilą sutiko pirmą kartą, ją akylai prižiūrėjo valdinga motina. Tuo metu jis tebuvo paprastas darbuotojas didžiulėje Londono programinės įrangos įmonėje, kitaip sakant,– niekas. Niekas, išskyrus jam nuolat lipinamą nepageidaujamą Viljamo Vulfo pavainikio etiketę, kurią jis beviltiškai stengdavosi nuslėpti, nes motinai ji nuolat keldavo gėdą.

O Leila Santjago tada jau buvo žvaigždė, visų geidžiama manekenė, pasamdyta reklamuoti tuo metu moderniausią jo sukurtą muzikinį grotuvą.

Tą pirmąjį kartą jis stovėjo filmavimo aikštelės šešėliuose ir stebėjo ją, kaip prieš daugybę metų iš tolo stebėjo sode žaidžiančius savo brolius ir seserį. Kuo ilgiau Rafaelis ją stebėjo, tuo aiškiau suprato, kad Leila šoka pagal savo valdingos motušės dūdelę.

Jam bestebint, nuostabiosios Leilos akys sutiko jo žvilgsnį. Akimirką jis išvydo merginą smaugiantį skausmą ir netikrumą. Vienatvę, atspindėjusią jo vienišumą.

Tas vienintelis žvilgsnis pataikė į tamsiausią jo širdies kertelę. Nuogos sielos.

Ji, tarsi beglobė, savo išgelbėtojo laukianti mergaitė, ir jis, nepageidautas berniukas, visą gyvenimą ieškojęs savo antrosios pusės, kuri padėtų jam pasijusti harmoningam. Pasijusti garbingam.

Po filmavimo visa komanda ketino atsipalaiduoti bare, ir Rafaelis nekantravo susipažinti su Leila artimiau, tačiau jos motina pareiškė, kad dukrai reikia mankštintis.

Leila atrodė sumišusi, bet savo motinos nurodymams neprieštaravo, tarsi būtų pratusi paklusti bet kokiems jos reikalavimams.

Tačiau Rafaeliui, regis, kaip tik tokio paskatinimo– ką jau kalbėti apie nemenką dozę braziliško išdidumo!– ir užteko. Jis priėjo prie kerinčios manekenės ir ją užkalbino.

– Gal norėtum drauge pasivaišinti bare?– kai Leila liko viena, paklausė jis.

Ji nervingai nusišypsojo.

– Mama šiam vakarui man jau pakvietė trenerį.

Rafaelis metė į apkūnią mamaitę niekinamą žvilgsnį– jeigu kam ir reikėjo trenerio, tai tikrai ne Leilai.

– Gal leisk trenerio paslaugomis pasinaudoti mamai, o pati šį vakarą pailsėk?

– Su tavimi?

– Žinoma.

– Aš tavęs nė nepažįstu,– užprotestavo Leila.

Rafaelis prisistatė aplipdydamas savo vardą aukštesniais, nei iš tiesų galėjo pasigirti, titulais. Bet jau tada puoselėjo dideles svajones. Jau tada slapta kūrė novatoriškus kompiuterinius projektus.

Paskui jis merginą nežymiai palietė. Ir tas paprasčiausias prisilietimas jį sudrebino iki sielos gelmių. Stiprią seksualinę trauką užgožė keistas suvokimas, kad jie yra dvi giminingos sielos.

– Eime su manimi, Leila,– pakvietė jis.

Metusi į motiną paskutinį žvilgsnį, ji prikando lūpą ir išėjo su Rafaeliu. Vieną nuostabią naktį ir dieną jie praleido kaip atostogaujantys įsimylėjėliai.

Tada Leila jam ir papasakojo, kaip prieš metus susmuko ant podiumo, kaip kelis ilgus mėnesius praleido privačioje klinikoje, kurioje buvo gydoma nuo žalingų anoreksijos padarinių. Kaip tada ir atidavė savo gyvenimą motinai į rankas, kaip pamažu vėl mėgina atgauti pasitikėjimą savimi, kad galėtų nuo jos išsivaduoti.

Rafaelis suprato buvęs teisus, suprato, kad ji yra tokia pat vieniša kaip ir jis.

Tas pirmas impulsyvus pasimatymas įžiebė tarp jųdviejų tokią meilę, kuri sudrebino visą madų pasaulį ir pavertė Leilos motiną didžiausiu jo priešu. Leilą jis pamilo beprotiškai– taip karštai, kaip tik galėjo tuo įtemptu savo gyvenimo laikotarpiu.

Rafaelis buvo tikras, kad nori su ja išgyventi ne vien romaną. Jis norėjo, kad ji taptų jo žmona. Norėjo su Leila sukurti šeimą.

Kai jis pasipiršo, Leila nedvejodama sutiko. Tačiau iš karto pasakė, kad tapti motina nėra pasirengusi.

Ir jam dar nebuvo laikas susilaukti vaikų. Juodu susitarė, kad šeimą pradės po kelerių metų, kai abu pasaulyje paliks savo žymes. Kai atsidžiaugs jaunos meilės laisve.

Tada Rafaelis žinojo, kad vieną dieną turės viską. Namus. Nuostabią žmoną. Žaidžiančius ir besijuokiančius vaikus, kurie išvaikys jo vienišos vaikystės prisiminimus. Kurie taps jo taip geidžiama šeima, šeima, kurios jis niekada neturėjo.

Tačiau laukimas išsitęsė nuo trejų iki ketverių metų, tikrų namų su Leila jis vis dar neturėjo. O pastaraisiais metais jautėsi taip, tarsi neturėtų ir žmonos.

Ilgiau šitai tęstis negalėjo! Svajonės išsipildymą jie atidėliojo pernelyg ilgai.

Rafaelis perdėjo į naująjį telefoną atminties kortelę ir patikrino, ar aparatas veikia.

– Savivaliaudamas įdiegiau keletą taikomųjų programų, bet asmeniniams poreikiams jį turėsi prisitaikyti pati.

Leilos pirštai slystelėjo per jo ir ji krūptelėjo, pajutusi tą patį geismo dūrį, kuris šiek tiek anksčiau buvo persmelkęs ir jį, kuris vis dar teberuseno giliai jo paslėpsniuose.

– Atrodo ganėtinai sudėtingas,– pasakė Leila.– Turėsi parodyti, kaip naudotis.

– Tam turėsime užtektinai laiko vėliau.

Kai numalšins geismą. Kai vėl grįš savitvarda, ir galės paprasčiausiai džiaugtis vienas kito draugija.

Rafaelis nuėjo prie padėklo, kuris jau anksčiau buvo pristatytas į jų apartamentus, ir įsipylė šaltos kavos su ledukais bei cachaça^1 likeriu.

– Gal norėtum ko nors atsigerti?

– Vandens su citrina,– atsakė Leila.– Oro uoste gėriau apelsinų sulčių.

Jos žodžiai nuskambėjo kone kaip atsiprašymas, ir Rafaelis susiraukė. Ji retai kada gerdavo ką nors kita, išskyrus mineralinį vandenį be kalorijų. Būtų galėjęs ant vienos rankos pirštų suskaičiuoti, kiek kartų matė ją valgančią sočią vakarienę ir tikrai nė karto– persivalgančią.

Tačiau jis ir pats buvo nuosaikus. Nes nenorėjo sekti savo alkoholiko tėvo pėdomis.

Kai Rafaelis atsisuko paduoti Lelai gėrimo, spėjo pamatyti, kad ji nuėjo į miegamąjį. Svetainėje tyliai nuaidėjo uždaromų durų bilstelėjimas.

Paskui jis išgirdo, kad Leila garsiai vemia. Jeigu Leilos vietoje būtų buvęs kas nors kitas, Rafaelis būtų pamanęs, kad žmogus paprasčiausiai negaluoja.

Tačiau Leilos praeitis davė pagrindo nerimauti.

Paėmęs lagaminus Rafaelis patraukė į miegamąjį svarstydamas, ar tik jai nebus prasidėję bulimijos priepuoliai.

Išgirdęs nuleidžiamo vandens garsą, jis skubiai nužingsniavo į vonios kambarį. Leila stovėjo priešais kriauklę ir skalavosi burną, jos veidas atrodė netgi dar baltesnis nei anksčiau.

– Leila, kas yra?

Ji papurtė galvą, akys atrodė tarsi stiklinės.

– Sergu. Kažkoks vis nepraeinantis žarnyno negalavimas.

– Ar buvau pas gydytoją?

– Taip, pas tą, kuris atsakingas už filmavimo komandos sveikatą, bet jis manęs neperspėjo, kad jeigu infekcija– virusinė, vaistai nepadės,– atsakė ji.– Pasveiksiu.

Rafaelis nepatikliai ir kritiškai ją nužvelgė. Per visus tuos atskirai praleistus mėnesius ji sulyso. Tapo nervinga. Uždara. Tarsi kažką nuo jo slėptų.

– Gal mėginai kuo greičiau numesti svorio?

Leila skubiai atsisuko į vyrą.

– Ne! Nebesu bulimijos ar anoreksijos auka. Man tiesiog kažkas negerai su žarnynu. Bet jeigu manai, kad meluoju, gali eiti ir pasiteirauti mano agento arba gydytojo!

Inferno! Jis tikrai nesitikėjo, kad ji taip piktai sureaguos; kita vertus, savo abejojimu, matyt, bus to vertas.

– Atleisk, kad taip pagalvojau,– atsiprašė Rafaelis ir ištiesė į Leilą ranką, bet žmona nusisuko ir išėjo iš vonios kambario. O jis, jausdamasis kaip kvailys, liko stovėti vienas.

– Leila, man neramu.

Ji sustojo kaip įbesta, pečiai nusviro.

– Žinau.– Ji nekantriai perbraukė sau per plaukus.– Man taip pat dėl tavęs neramu, bet šiais metais...

Ji sumosavo ranka, ir šį kartą Rafaelis ją nutvėrė. Paskui prisitraukė Leilą sau prie krūtinės, ir nudžiugo, kad ji nesipriešina.

– Nuo šiol viskas bus kitaip,– pasakė jis, ir Leila jam atsakė netvirtu galvos linktelėjimu.

Pastarieji metai tikrai buvo sunkūs. Trumpas jųdviejų savaitgalis Aruboje buvo įspraustas tarp paskutinės Leilos fotosesijos ir jo kelionės į Los Andželą konsultuoti filmo statytojų. Kai jie tąkart išsiskyrė, jis kaip niekada piktinosi žmonos karjera, kad ši ją nuo jo atskyrė. Leilos statusas buvo pranašesnis už jų santuoką. Už jų planus sukurti šeimą.

Mažai trūko, kad tada būtų pareikalavęs padaryti pertrauką. Ir su tokia pat aistra, su kuria atliko savo darbą, pasinerti į žmonos pareigas.

Jį sulaikė tik suvokimas, kad kaip tik taip būtų pasielgęs jo tironas tėvas.

Rafaelio ir Leilos santuoka buvo saugi. Jie mylėjo vienas kitą. Juodu tiesiog buvo pernelyg apleidę savo asmeninį gyvenimą.

Bet daugiau šitai nesitęs.

Netrukus jis pasės joje sėklą. Jų santuoka vėl grįš į vėžes. Iš jų meilės gims kūdikis.

– Gal galiu paklausti, kas sukėlė tokią arogantišką šypseną?– paklausė Leila.

Rafaelis lėtai nužvelgė jos veidą, krūtis, klubus, paskui vėl įsistebeilijo į išraiškingas žmonos akis.

– Mąsčiau, kaip gražiai atrodytum nėščia.

1 Cachaça (Kačasa) – cukrašvendrių degtinė, nacionalinis brazilų gėrimas (čia ir toliau – vert. pastabos).

Antras skyrius

Mintis apie nėštumą perliejo Leilą tarsi šaltas dušas. Dar kartą tam ryžtis ji neketino– bent jau ne taip drąsiai.

Kaip ir Rafaelis, ji ilgėjosi šeimos. Troško kūdikio, kuriam galėtų dovanoti savo meilę, kurį galėtų glausti sau prie krūtinės. Norėjo iš meilės gimusio savo ir Rafaelio vaiko.

Tačiau pirmas bandymas baigėsi nesėkmingai.

Praėjusiais metais ji jau buvo pastojusi. Bet rugsėjį, dvyliktą nėštumo savaitę, įvyko nelaimė.

Kūdikis mirė. Leila smarkiai nukraujavo. Neteko svorio. Jai iš skausmo plyšo širdis.

O gydytojo perspėjimas dėl tolesnių nėštumų draskyte draskė sielą. Nors ji jau buvo pasveikusi, dėl anoreksijos ir jos padarytos žalos kūnui tikimybė, kad vėl persileis, visada bus didelė.

Išgyventi dar vienos kūdikio netekties Leila negalėjo. Kad ir kaip norėjo padovanoti Rafaeliui taip geidžiamą šeimą, bijojo net mėginti. Jos rankos ir širdis tebesiilgėjo prarasto vaiko. Mylimo vyro kūdikio.

Baimė patirti dar vieną persileidimą ją kaustė paralyžiuojančiu siaubu. Ypač po to, kai jos draugė manekenė, kuri ankstyvajame karjeros laikotarpyje taip pat buvo nukentėjusi nuo anoreksijos, mirė gimdydama. O ta moterimi Leila be galo žavėjosi.

Kai nėštumo metu kūnas pradėjo keistis, jos draugė vėl grįžo prie žalingų įpročių. Leila stebėjo, kaip mergina kiek įmanydama stengėsi su savimi kovoti, bet galiausiai pasidavė ligai, nusinešusiai ir jos, ir kūdikio gyvybę.

Tada ir prasidėjo Leilos košmarai. Ji niekaip negalėjo pamiršti artimo žmogaus patirtos tragedijos. Prarado tikėjimą, kad už savo ligą bus stipresnė.

Galiausiai vidinė sumaištis virto tikru pragaru: ji vis dar troško auginti savyje Rafaelio kūdikį, bet ryžtis pastoti, kad ir vėl persileistų, negalėjo ir neketino. Išgyventa nelaimė ją pakeitė. Tik kaip šitai pakels beviltiškai šeimos geidžiantis Rafaelis?

Kaltė dėl to, jog slepia nuo vyro baimę ir nėštumą bei persileidimą, Leilą slėgė taip ilgai, kad galiausiai virto drakonu, su kuriuo ji nebemokėjo kovoti.

Kaip Rafaelis reaguos sužinojęs, kiek daug ji nuo jo nuslėpė?

Ne kažin kaip.

Kai įvyko persileidimas, jis dalyvavo kažkokioje iškyloje Brazilijoje, o ji nenorėjo tokio dalyko pranešti telefonu. Galėjo jam apie tai papasakoti, kai grįžo, per trumpą atokvėpį savo beprotiškame gyvenime, tačiau vis dar jautėsi tokia sugniužusi ir šokiruota, jog nerado tinkamų žodžių. O dabar,– regis, taip greitai,– praėjo per daug laiko.

Leila net nenutuokė, kaip turėtų pradėti apie tai kalbėti. Akimirka ir vėl buvo netinkama.

Ištrūkusi Rafaeliui iš glėbio, Leila puolė į miegamąjį. Ji dar nebuvo tam pasiruošusi, emocijos po skrydžio vis dar buvo susijaukusios. Visų labiausiai jai norėjosi pabūti su Rafaeliu vienudu ir tik paskui papasakoti tiesą, kuri, ji žinojo, gali jį dar labiau atitolinti.

Leila negalėjo pakęsti jų pastarųjų metų atšalimo. Bet kartu bijojo vėl su juo suartėti. Prarasti savo kūno kontrolę.

Kita vertus, būtent taip dabar ją veikė baimė: ji valdė jos gyvenimą ir planus, naikino svajones.

Bet kaip ji galėjo rizikuoti pakartoti praėjusių metų pragarą? Nežinomybė draskyte draskė.

Kiek įmanydama stengdamasi atgauti savitvardą ir numalšinti nevaldomai siaučiančias emocijas, Leila paklaikusiomis akimis apsidairė po kambarį. Jos dėmesį patraukė spinta su sukamąja drabužių pakaba.

– Querida, ar kas nors atsitiko?– paklausė Rafaelis, ir ji akimirkai sustingo.

Pasakyk jam. Tiesiog imk ir pasakyk!

Jai be galo norėjosi atsisukti į Rafaelį ir delnais perbraukti per raumeningą krūtinę. Apsivyti jį rankomis ir tvirtai prie jo priglusti. Maldauti atleidimo už nuslėptą tiesą.

Leila beviltiškai troško įsikibti į vienintelį kada nors mylėtą vyrą ir niekada jo nepaleisti, mėgautis akimirka– pastaraisiais metais tik jas ir turėjo. Akimirkas.

Ir ne tik tai. Ji norėjo, kad vėl grįžtų ankstyvieji santuokos metai. Norėjo pamiršti savo persileidimo tragediją. Norėjo tikėti galinti išnešioti jo vaiką be stingdančios baimės, tikėti esanti stipresnė už savo ligą, kuri paauglystėje vos nekainavo jai gyvybės. Kuri pražudė jos draugę.

Bet negalėjo. Dar ne dabar. Ji pasakys tiesą po filmo, kuriam jis atidavė tiek laiko ir energijos, premjeros. Nes tiesa gali juos išskirti.

– Privalau patikrinti, ar yra viskas, ko reikia.– Vydama šalin tamsias mintis Leila žengė link kabyklos.

– Tuomet leisiu tau susiruošti, o pats pasirūpinsiu keletu savų reikalų. Premjera prasideda už poros valandų, lygiai aštuntą.

– Kaip tik turiu laiko pasiruošti.

Be Rafaelio. Nes kai jis taip arti, jai norėjosi tik vieno– prisitraukti jį artyn, apkabinti ir pabučiuoti.

Savo persileidimo amžinai laikyti paslaptyje Leila neketino, bet dabar baimė buvo suleidusi joje gilias šaknis. Jos vienintelis išsigelbėjimas buvo karjera. Darbas tapo inkaru. Leila išsiugdė nepataisomą poreikį ir ritualą kaskart atvykus apžiūrėti savo drabužius ir iš anksto su fotografu aptarti būsimą fotosesiją.

Ji pasiekė tokį karjeros laipsnį, kad dirbo tik su keletu žymių fotografų, suprantančių jos reikmes ir pabrėžiančių geriausias jos savybes.

Visgi pasaulinis pripažinimas ir aukšti reikalavimai jai atsiėjo brangiai– ne tokie patyrę fotografai jai priklijavo liguistos kontroliuotojos etiketę.

Dabar apie tai galvodama Leila suraukė kaktą, tačiau turėjo pripažinti, kad iš dalies jie teisūs.

Užsimiršusi besimatuodama drabužius, ji kaipmat atgavo pusiausvyrą ir maždaug po valandos jau buvo pasiruošusi.

Būti geriausiai nebuvo lengva. Laiko sėdėti ant laurų ir mėgautis užimama padėtimi niekada nebuvo, nes naujas manekenių derlius tik ir laukė, kada galės nustumti ją nuo pjedestalo.

Žinoma, laikas šituo ir pats pasirūpins, nes senstančioms manekenėms madų pasaulis negailestingas, o artėjančios prie ketvirtosios dešimties merginos jau laikomos perkopusios šlovės viršūnę.

Šiuo gyvenimo periodu Leila tiesiog privalėjo susitelkti į karjerą, jai buvo gyvybiškai svarbu, kad dabartinė kampanija sulauktų sėkmės. Labdaros fondas, kurį ji ketino įsteigti vien iš būsimos fotosesijos, turėjo surinkti papildomų lėšų jos klinikai, skirtai merginoms, patiriančioms anoreksijos ir bulimijos problemų. Ligi šiol kliniką išlaikė vien aukos ir tikėjimas. Remdama savo gydymo įstaigą Leila išeikvojo savo pačios lėšas ir suvokė, kad toliau šitaip tęstis negali– ji privalėjo sugalvoti ką nors veiksmingesnio.

Todėl per šį filmų festivalį ji privalėjo niekam neleisti sutrukdyti jos planų užtikrinti klinikos gyvavimą. Tačiau kad ir kaip stengėsi atsiriboti nuo įvairių trikdžių, jos mintis nuolat buvo užvaldęs Rafaelis. Ji negalėjo sulaukti, kada liks su juo vienudu, kada galės pasimylėti, nes jo glėbyje išsisklaidydavo visas nerimas, išnykdavo pasaulis.

Norėdama susikabinti drabužius Leila priėjo prie spintos ir ją atidarė. Pažvelgusi į vidų, iš nuostabos sumirksėjo. Ji jau neatminė, kada jos ir Rafaelio drabužiai kabojo šalia. Pastaruoju metu jie kartu praleisdavo daugių daugiausia vos vieną kitą

naktį.

Ant sukamosios kabyklos jau kabojo keli vyriški kostiumai. Ant grindų, priešais didžiulį lagaminą su ratukais, gulėjo puikių odinių batų pora.

Leila šypsodama ištiesė ranką paglostyti vilnonės garsaus dizainerio švarko rankovės. Kai jie susitiko, Rafaelis vos išgalėdavo įsigyti kostiumą iš gatavų drabužių parduotuvės. O dabar dėvėjo vien siūtus, kad gražiai glustų prie ilgų jo kojų, lieknų klubų ir plačių pečių.

– Ar atitinka tavo standartus?– iš už nugaros pasigirdo Rafaelio balsas, saldžiu dūzgesiu suvirpinęs ją nuo galvos iki kojų pirštų galiukų.

Leila atsisuko. Jos širdis buvo kupina meilės. Ir pasididžiavimo– kad jis vien sunkiai dirbdamas iš nieko virto vienu turtingiausių žmonių pasaulyje.

– Taip, medžiagos kokybė ir sukirpimas įspūdingi. Bet mano širdį užkariavai jau prieš daugybę metų, mūvėdamas vien nutrintus džinsus ir džersio marškinėlius, kurie gražiai gludo tau prie kūno...– Ji nutilo ir virpančiomis kojomis priėjo prie Rafaelio.– Tą patį dabar norėčiau padaryti aš.

Leila delnais perbraukė per tvirtą Rafaelio krūtinę, ir jis patenkintas suurzgė.

– Šie atskirai praleisti metai mane kone pribaigė.

– Mane taip pat,– pritarė Leila jausdama, kaip kaltės jausmas ir vėl grasina pasiglemžti džiaugsmą, kurį jai visada teikdavo Rafaelio artumas.

Jis buvo be galo gražus vyras. Ir toks stiprus dvasia. Toks dosnus ir supratingas. Toks geras.

Tačiau Leila žinojo, kad plieninė jo širdis gali būti nepalenkiama. Ji gerai žinojo, koks jis išdidus, kaip ilgai aplinkiniai stengiasi įgyti jo pasitikėjimą. O dabar ji tą pasitikėjimą išdavė. Ar jis atleis jai, išgirdęs visus melus?

– Kodėl tokia liūdna, querida?

Leila įkvėpė ir pagalvojo, ar neiškloti jam visko dabar. Gal greitai išpyškinti tiesą ir paskui tylomis kęsti jo pyktį per visą šio vakaro premjerą. Ne, šitai sugadintų Rafaeliui šventę, o juk jis taip sunkiai dirbo, kad atsidurtų ten, kur yra šiandien.

Tai būtų savanaudiška, ji taip nepasielgs. Iš to, kad pasakys dabar, nebus jokios naudos.

Jeigu sugebėjo išlaukti iki dabar, palauks ir dar vieną kitą dieną, kol pasitaikys tinkama proga. Kol ji be ginčų ar nuoskaudų atsidžiaugs buvimu su Rafaeliu.

– Tegalvojau apie tai, kaip būtų gera, jeigu šią savaitę neturėtume tiek daug įsipareigojimų,– atsakė Leila.

Rafaelis gūžtelėjo pečiais.

– Tark žodį, ir išvyksime. Į kokią nors nuošalią vietelę. Kurioje būsime mudu.

– Be galo viliojantis pasiūlymas, bet puikiai žinai, kad to padaryti negaliu. Mes negalime.

– Kada gi mūsų karjeros tapo svarbesnės už santuoką?– paklausė Rafaelis.

– Jos niekada nebuvo svarbesnės,– užprotestavo Leila.

Jis kilstelėjo vieną tamsų antakį.

– Iš tikrųjų? Per pastaruosius metus mudu vos kartą pabuvome dviese– ir tai be galo trumpai.

– Žinau, bet šiuo metu abu esame lemiamame karjeros taške,– paaiškino Leila.– Pamynę savo įsipareigojimus ir atsakomybę, patirtume nepageidaujamų pasekmių, nuo kurių galbūt ir visai neatsigautume.

Ypač ji, nes yra manekenė. Šiuo metu jai buvo be galo svarbu aktyviai rodytis mados pasaulyje. Išlikti viršūnėje, nes tai nešė didelius pinigus, leidusius jai padėti kitiems. Kurie įprasmino veiklą, teikė pasididžiavimo savo pasiekimais. Darbas padėjo tikėti, jog ji laiko gyvenimą savo rankose.

Kita vertus, po persileidimo Leila vengė bet kokio suartėjimo su savo vyru. Nors jautė, kad Rafaelio atžvilgiu tai neteisinga, tik taip galėjo apsisaugoti. Net jeigu turėjo elgtis savanaudiškai.

Kuo dar, jeigu ne baime, būtų galėjusi paaiškinti, kodėl šitaip pasielgė su vieninteliu patikimu žmogumi? Kūdikio netektis jai buvo pirmoji tragedija po atsigavimo nuo anoreksijos, ir tai Leilą kone pribaigė.

Kartą gyvenime patirta pamoka buvo skausminga. Nors savo vyrą ji dievino, giliai širdyje vis dar puoselėjo baimę, jog, vėl atidavusi savo gyvenimą į kito žmogaus rankas, gali prarasti sveiką nuovoką. Ji privalėjo akylai saugotis, nes žinojo, kaip lengvai vienas neįveikiamas potraukis virsta kitu. O vėl grįžti į tuos pragaištingus paauglystės metus nebūtų sunku.

– Man regis, tave kamuoja kažkas daugiau nei nuovargis,– sugrąžindamas ją į tikrovę tarė Rafaelis.

Šis vyras tikrai išmanė, kaip vienu ilgu deginančiu žvilgsniu perverti sielą.

Leila nusuko akis į šalį nutraukdama tarp jųdviejų tvyrančią trauką.

– Paskutinis pusmetis man buvo labai sunkus. O poilsis– sunkiai prieinama prabanga.

Tarsi mėgindamas pasverti jos žodžius, Rafaelis prisimerkė.

– Tuomet primygtinai reikalauju, kad šiąnakt gerai išsimiegotum.

Tarsi ji galėtų užmigti žinodama, jog vos ištiesusi ranką gali jį paliesti! Jog gali apsivyti rankomis tą vyrišką tobulybę ir pareikšti į ją savo teises. Jog jai užtenka sušnabždėti: Noriu tavęs, ir abu paskęstų karščiausiose, visa naikinančiose aistros liepsnose.

– Neprieštarauju,– pritarė Leila, bet abejojo, ar galės sudėti bent bluostą.

***

Išsimaudžiusi, susišukavusi ir kruopščiai pasidažiusi, Leila pasipuošė žalsvai mėlyna garsaus madų kūrėjo suknele, kuri jai buvo parinkta specialiai filmo Nuogos sielos premjerai. Apatinė dalis buvo tiesaus kirpimo, su skeltuku šone, kad netrukdytų eiti.

Viršutinė– be petnešėlių– viliojamai gludo apie liemenį ir, tarsi gėlės žiedlapiai išplatėdama į viršų, dengė krūtis. Lengvas dirbtinis įdegis pagyvino natūraliai auksinę jos odos spalvą, kuri, vilkint žalsvai mėlyną suknelę, regis, švytėte švytėjo.

Ausyse blykčiojo įveriami mėlynos spalvos deimantiniai auskarai, o kaklą netrukus turėjo papuošti ant plonytės auksinės grandinėlės užvertas didelis prie auskarų priderintas mėlynas deimantas. Ant dešinės rankos jau puikavosi tokio pat dizaino deimantinis žiedas– visa tai buvo Rafaelio dovanos, kuriomis jis nuolat stebindavo žmoną.

Tačiau ant kairiosios rankos Leila tebemūvėjo savo kuklų sužadėtuvių žiedelį su mažyčiu kvadratiniu deimančiuku ir vestuvinį žiedą su keletu smulkių akmenėlių, kurie jai pritariamai blykčiojo. Jau ne vienus metus Rafaelis primygtinai siūlė žmonai pakeisti abu žiedus prabangesniais, tačiau Leila tiesiai šviesiai pareiškė nė už ką to nedarysianti.

Pirmieji Rafaelio padovanoti papuošalai jai buvo neįkainojami. Šiuos žiedus jis pats jai užmovė ant piršto: soliterą, pasipiršdamas priklaupęs ant kelio, ir plonytį vestuvinį žiedelį, prisiekdamas amžiną meilę, jiems stovint prie altoriaus.

Kad vidinėje žiedo pusėje išgraviruota: meu coração^2, Leila sužinojo tik motinai paprašius jį apžiūrėti, ko Leila nenorėjo daryti, nes tikėjo, jog jaunavedžiams tai bloga lemiantis ženklas. Tada motina nusišaipė ir iš pigaus dirbinio, ir iš graviruoto įrašo.

Tačiau Leilos širdis, pamačius, kad Rafaelis pasirūpino ir tokiu meiliu įrašu, prisipildė begalinės šilumos, nes, nors jis buvo aistringas vyras, saldžialiežuvauti nemokėjo. Ji netgi galėjo suskaičiuoti kartus, kai pasakė ją mylįs.

Bet Leilai to pakako, ji tikėjo, kad jų santuoka tvirta ir pagrįsta meile. Juos siejo paprastos svajonės apie namus ir šeimą.

Visgi nė vieno jųdviejų gyvenimo negalėjai pavadinti vidutinišku. Grįžus ant podiumo, Leilai ir vėl buvo pavyko pasiekti karjeros aukštumų. O naujus įsipareigojimus ir galimybes lydėjo dosnus atlygis.

Kalbant apie Rafaelį...

Berniukas, kuriam buvo atsakyta prigimtinė teisė, sugebėjo pasiekti tokios sėkmės, kuri gerokai pranoko josios. Rafaelio šlovės akivaizdoje jos pasiekimai nublankdavo.

Trumpai tariant, verslo pasaulyje Rafaelis da Souza buvo tokia jėga, su kuria reikėjo skaitytis. Ypač dabar.

Šiais metais jis pasikeitė. Spinduliavo tokį kategoriškumą, kokį anksčiau jame galėjai tik nujausti. Nuožmumą, kurio Leila net nemokėjo apibūdinti.

Ar pavyks atkurti tai, kas juodu siejo ankstyvaisiais santuokos metais? O gal jis jau nebenori? Ar ir toliau jos geis, sužinojęs tiesą?

Pirmą kartą per visą santuokinį gyvenimą Leila staiga pasijuto nebesanti tikra dėl savo vietos Rafaelio gyvenime. Jeigu jis nuspręstų jos atsisakyti, ar ji pajėgtų toliau eiti užsibrėžtu keliu? Kita vertus, jau kartą išgyveno blogiausia. Tiesa?

Pasigirdo beldimas į duris. Vis dar kovodama su senu skausmu ir kalte, su be galo žmogišku noru tiesiog pradingti, Leila atsisuko ir sustingo. Jai nespėjus išsivaduoti iš stingdančios baimės, durys atsivėrė.

Tarpduryje stovėjo Rafaelis; prie plačių jo pečių, raumeningo kūno ir ilgų tvirtų kojų tobulai gludo smokingas, kaklą puošė peteliškė. Jis buvo vyriškos charizmos ir seksualinio žavesio įsikūnijimas.

Anksčiau tą dieną jis jau buvo išgąsdinęs Leilą– kai ji išėjo iš dušo ir rado jį laukiantį,– o dabar jo pasirodymas ją perliejo tarsi botago kirtis. Kodėl jis tada prie manęs neprisidėjo duše? Aš nebūčiau prieštaravusi! Dievas matė, jis taip pasielgė ne kartą.

Kodėl tuomet to nepadarė dabar? Kodėl neįsitraukė jos į dušo kabiną ir su ja nepasimylėjo?

Pamačiusi tvirtą vyro kūną, įdegusią odą ir sustandėjusią varpą, Leila įsitvėrė praustuvo, nes ją perliejusi geismo banga buvo tokia stipri, jog ji net susverdėjo. Rafaelis buvo toks gražus.

Tačiau išėjęs iš kabinos ir nuogas atšlepsėjęs į miegamąjį, jis į ją nė nepažvelgė. O jai norėjosi prie jo prieiti, rankomis perbraukti per kūną, jį pabučiuoti ir išragauti. Norėjosi patenkinti jųdviejų geismą, nes tik jo glėbyje Leila jautėsi pilnavertė. Saugi. Mylima.

– Tegul Dievas padeda mums abiem,– sau po nosimi sumurmėjo Leila ir vėl ėmėsi makiažo bei šukuosenos. Kai įžengė į miegamąjį, Rafaelio ten nebebuvo.

Bet dabar jis vėl grįžo. Aukštas. Rimtas. Velniškai seksualus.

Rafaelis tamsiomis akimis lėtai ir tiriamai ją nužvelgė; tai buvo tarsi nuotolinė glamonė, nuo kurios Leila vėl ėmė virpėti geismu. Galiausiai magnetinės jo akys vėl įsmigo į josios.

Jo žvilgsnyje atsispindėjo dėkingumas ir dar kažkoks jausmas, kurio ji nesuprato. Taip žiūrinčio vyro Leila dar nė karto nebuvo mačiusi, bet tas žvilgsnis truko vos akimirką. Ir pasėjo dar daugiau netikrumo sėklų. Tai buvo naujas barjeras, nauja kliūtis, kurios nei norėjosi, nei reikėjo.

– Po penkių minučių privalome eiti,– kuo ramiausiu balsu pasakė Rafaelis.

Nurijusi gerklėje įstrigusį gumulą, Leila linktelėjo galva ir suvokė rankoje tebelaikanti mėlyną deimantinį pakabuką.

– Beliko apsiauti batelius ir užsisegti šį užsispyrusį pakabuką. Užsegimas manęs visai neklauso.

Akimirkai Rafaelio antakiai susimetė į raukšlę, bet netrukus veidas vėl buvo giedras.

– Gal galiu padėti?

Jis priėjo artyn. Vyriškai elegantiškai statydamas ilgas kojas, Rafaelis jai priminė paskui grobį sėlinantį plėšrūną.

Ir Leila iš tiesų jautėsi patekusi į spąstus, nes kaltės jausmas pūtėsi tarsi balionas.

Kai Rafaelis paėmė iš jos rankų pakabuką ir ėmė įdėmiai tyrinėti užsegimą, Leilą nukrėtė šiurpas. Tačiau jį stebėdama žinojo, kad tas aštrus protas jau kuria geresnį, vartotojui patogesnį užsegimą, ir lūpose sušvito šypsena.

Rafaelis stebėtinai mikliai užsegė grandinėlę, ir Leilos širdį dar glaudžiau apraizgė keistas sunkumas. Ak, kad taip pat lengvai jis galėtų išspręsti jos sveikatos problemas. Bet Leila jau lankėsi pas specialistą, ir jis negalėjo jai suteikti jokių garantijų dėl tolesnių nėštumų.

Mėlynasis deimantinis pakabukas dabar pakibo tarp krūtų kaip sunkus ir šaltas svarmuo. Visiškas kontrastas karštiems Rafaelio delnams, kurie trumpai, bet savininkiškai perbraukė per nuogus žmonos pečius.

– Atrodai stulbinamai,– pasakė jis.

– Ačiū. Tu taip pat,– švelniai atsitraukdama, kad neatrodytų, jog vengia jo, atsakė Leila.– Net neabejoju, kad šį vakarą trauksi visų moterų žvilgsnius.

Rafaelis nusijuokė, ir jo juokas nuskambėjo be galo sodriai– taip jo besijuokiant Leila nebuvo girdėjusi jau seniai. Net šitai ją veikė keistai.

Jeigu šalia Rafaelio jausis tokia nervinga, nepajėgs nuryti nė kąsnelio.

Apsiavusi atvirus sidabro spalvos aukštakulnius, Leila kaipmat tapo pora colių aukštesnė. Dabar jos ir Rafaelio akys buvo tame pat lygyje. Kaip ir lūpos, kurias jai taip magėjo pabučiuoti.

Velniava! Kodėl jai seksas staiga tapo toks svarbus?

– Pasirengęs?– paklausė ji.

– Jeigu tik tu pasirengusi,– tokiu pat sodriu balsu, virpinusiu visus jos pojūčius, atsakė Rafaelis.

Leila žengė durų link. Jeigu jie kuo skubiau neišeis iš šių apartamentų, netrukus puls vienas kitam į glėbį. Ir atsidurs lovoje. Įkalinti aistros.

O gal dvikovos?

Taip, nes ilgiau slėpti savo paslapties ji nebepajėgs. Ir buvo tikra, kad Rafaelis, sužinojęs tiesą, supyks.

Šį vakarą Leila nenorėjo su juo ginčytis. Ši diena jam buvo svarbi. Svarbi jiems abiem.

– Tikiuosi, kad eilės nebus ilgos,– nukreipdama mintis pasakė Leila.

– Netrukus pamatysime.

Rafaelis uždarė duris, ir jie leidosi ilgu koridoriumi. Nors vyras jos nelietė, buvo taip arti, kad ji, regis, skendėjo jo auroje. Ir šitai padėjo Leilai nusiraminti.

Jis visada buvo jos globėjas. Jos patikėtinis.

Tačiau kaip tik tada, kai įvyko svarbiausias gyvenimo įvykis, aš nepajėgiau juo pasitikėti.

Jiems žengus į rampos šviesą, kaltės jausmas nuslopo. Fotografuojama ir nuolat stebima, Leila visada jausdavosi kaip retas narve uždarytas paukštis. Sukiojimasis minioje buvo visai kas kita nei individualios fotosesijos, kai likdavo tik ji ir objektyvas. Kai situaciją diktuodavo ji.

Masinio karjeros aspekto Leilai taip ir nepavyko pamėgti. Žvaigždžių garbstymas jai visada atrodė paviršutiniškas ir apsimestinis.

Dar jiems nepasiekus lifto, Leila pamatė vestibiulyje stoviniuojančius žmones. Ją perliejo seniai pažįstama panika, ji akimirksniu sulėtino žingsnį ir ėmė akimis ieškoti kito kelio.

Rafaelio ranka nusileido jai ant juosmens.

– Giliai kvėpuok, meu amor.

Leila taip ir padarė– du kartus giliai įkvėpė.

– Nė vienas iš tų žmonių man nėra pažįstamas, bent jau ne asmeniškai.

Puošniai išsipusčiusios prie lifto laukė įvairaus plauko įžymybės. Nors prieš kamerą Leila visuomet jausdavosi kaip žuvis vandenyje, akis į akį varžytis su savo kolegėmis nemėgo.

Leilai visuomet atrodydavo, kad jai kažko trūksta. Ji nuolat prisimindavo, kaip ją, dar apkūnią paauglę, mama išmokė atsikratyti svorio. Ir tą pavojingą pamoką, kuri jai kone kainavo gyvybę.

– Štai čia,– vesdamas ją link paskutinio lifto kairėje, prie kurio laukė trys vyrai ir elegantiška moteris, pasakė Rafaelis.

Nors tų žmonių Leila nepažinojo, iš malonių jų veidų išraiškų buvo aišku, kad jie gerai pažįsta Rafaelį. Leilai tai nutiko pirmą kartą– kažkas pirmiau pažino jį, o ne ją,– ir tas jausmas merginą išgąsdino. Kažkuria prasme jis tarsi ją išlaisvino.

– Kaip gera tave matyti, Rafaeli,– tiesdamas ranką ištarė vyriausias vyriškis.– Naujieji telefonai dovanų maišeliuose atrodo fantastiškai. Dar festivaliui nepasibaigus, visi stengsis juos gauti.

Spausdamas vyriškiui ranką Rafaelis nusišypsojo.

– Nuoširdžiai tikiuosi, kad taip ir bus. Leiskite jums pristatyti savo žmoną– Leilą Santjago. Leila, tai filmo Bastionas 9 prodiuseris.

Netrukus jai buvo pristatyti ir kiti įtakingi asmenys: prodiuserio žmona, rašytojas, ką tik laimėjęs apdovanojimą už originaliausią scenarijų, ir filmo aktorius.

– Mūsų dukra jus dievina,– ištarė moteris, be galo nustebindama Leilą.– Vieną dieną ji ketina tapti į jus panašia manekene, nuolat jus kopijuoja.

– Linkiu jai didelės sėkmės,– tepasakė Leila. Ir jokio sielvarto.

Ji iš visos širdies vylėsi, kad toji mergina gamtos apdovanota liaunu kūnu. Kad ji apeis kliūtis, kurios Leilai kone kainavo gyvybę. Kad net jeigu ji suklups, greitai ras pagalbą panašioje į Leilos klinikoje, kuri jau išgelbėjo ne vienos jaunos merginos gyvybę ir sveikatą.

Lifto durys atsivėrė, ir jie žengė į vidų. Iš paskos nespėjus įsigrūsti daugiau žmonių, Rafaelis spustelėjo mygtuką, ir durys užsivėrė.

Leila dėkinga nusišypsojo, o Rafaelis jai atsakė galvos linktelėjimu ir mirktelėjimu, kurie ir vėl ją keistai paveikė– nuramino taip, kaip nenuramindavo jokia savitaiga. Ak, kad jis taip pat lengvai galėtų priversti išnykti pasaulį!

– Per savo vakarėlį esame parengę tau staigmeną,– tarė prodiuseris.– Pasistenk sudalyvauti.

– Būtinai,– Leilai nespėjus įsiterpti, tarė Rafaelis.– Nė neketinome jo praleisti.

O ji būtų praleidusi. Mieliau būtų visai nakčiai likusi tik su savo vyru. Nes ilgiau tylėti nepajėgė. Visgi, regis, reikės dar palaukti.

Lifto durys atsivėrė, ir Leila, trokšdama kuo greičiau atsiskirti nuo svetimų žmonių, pirma prasibrovė laukan. Ji norėjo įkvėpti oro, kuris nebūtų persunktas tik Rafaeliui būdingo prieskonių aromato.

Tačiau vos spėjo žengti tris žingsnius, ir Rafaelis vėl atsidūrė jai prie šono.

– Ar gerai jautiesi?

– Juk žinai, kad man nepatinka uždaros erdvės,– atsakė Leila.

– Kaip ir man nepatinka visur mus sekiojančios kameros.– Rafaelis išpūtė orą, ir ji pajuto nuvilnijantį jo susierzinimą.

Taip, tai jos pasaulis. Ir ji mielai ves per jį Rafaelį, jeigu tik jis nesitrauks nuo jos nė per žingsnį.

– Tas raudonasis kilimas, kuriuo turėsime eiti iki Palais du Cinéma, man irgi tikras pragaras,– prisipažino Leila.

– Tu rimtai?

– Kuo rimčiausiai. Kai viena esu priešais kamerą, viskas kitaip. Tuomet situaciją valdau aš. Bet čia jie...– Leila linktelėjo galva į minią,– jie diktuoja kadrus.

– Tik jeigu jiems leidi, Leila.

Žinoma, Rafaelis buvo teisus. Ir ji jautėsi dėkinga, kad jis priminė, kaip išgyventi šią dieną.

– Paprasčiausiai šypsokis. Apsimesk, kad už kameros matai seną draugą.

– Ar taip visada elgiesi?– paklausė jis.

– Kartais.– Bet dažniausiai minioje ji ieškodavo Rafaelio, nors ir žinodavo, kad jo ten nėra.

Jis įkvėpė, linktelėjo galva ir pirštais vėl prisilietė jai prie juosmens.

– Ką, gi, tuomet pirmyn. Kuo greičiau pasibaigs ši kankynė, tuo greičiau galėsime susirasti savo vietas kino salėje.

O paskui prasidės vakarėlių maratonas, viename kurių Rafaelis jai pažadėjo dalyvauti. Ir Leila jo pasirinkimui neprieštaraus, nes visi jie bus vienodi. Nuošalumas čia– prabanga.

Kai juodu pagaliau susmego į prabangius kino salės krėslus, Leila leido sau atsipūsti. Prieš užtemstant šviesoms, savo vietas užėmė įžymybės, magnatai ir kino pramonės profesionalai.

Vėliau, bėgant titrams, Leila nustebo pamačiusi, koks milžiniškas Rafaelio indėlis– ir ne vien technine prasme. Kaip ir minėjo prodiuseris, kiekviename privalomame dovanų krepšelyje gulėjo po naują Rafaelio mobilųjį. Kaip tik dabar auditorijoje aktyvinami jo aparatai buvo tokia pat svarbi vakaro pokalbių tema, kaip ir pats filmas.

– Tai bent dosnumas,– nustebo Leila.

Rafaelis nerūpestingai gūžtelėjo pečiais.

– Tai tebuvo privaloma kasmėnesinė paslauga.

Tokio jo gesto kaina ją pribloškė; nors Leila žinojo, kad per pastaruosius metus Rafaelis susikrovė nemenką kapitalą, niekada nė neįtarė, kad jis gali sau leisti taip išlaidauti! Ar ji tikrai pažįsta šalia sėdintį vyrą?

Rafaelio pasirinkto vakarėlio po premjeros vieta– filmo tema įrengta jachta– buvo tarsi futuristinis šou, kuriame net padavėjų uniformos buvo pasiūtos pagal filmo herojų aprangą. Maistas buvo dieviškas. Gėrimai liejosi per kraštus. Mėlyname danguje žėrėjo žvaigždės.

Ankstyvaisiais santuokos metais Leila dievino naktinį gyvenimą ir su Rafaeliu galėdavo linksmintis iki pat ryto. Bet pastaraisiais metais jos mėgavimasis turtuolių linksmybėmis priblėso.

Dabar net aukščiausios klasės prancūziškas šampanas jai buvo kartus. O vyras, už kurio buvo ištekėjusi, atrodė kaip įtakingas nepažįstamasis.

Jis traukė aplinkinių dėmesį. Jo vardą žinojo svarbūs visuomenės žmonės.

Jauno, nerūpestingo kūrėjo, kuris stebino pasaulį stulbinamais technologiniais stebuklais, nebuvo likę nė ženklo. Savo pasaulyje Rafaelis buvo žvaigždė– lygiai kaip ir ji savajame.

Tik Leila buvo vėl į sostą grįžusi karalienė. Nors pasveikus vėl stoti priešais kamerą nebuvo lengva, ryžtas padėjo užkopti iki pat viršaus.

O Rafaelis tapo jos išgelbėtoju. Jis saugojo ją nuo madų pasaulio beprotybės ir spaudimo. Tapo barjeru, kurio jos kontroliuojanti motina taip ir nepajėgė įveikti.

Rafaelis leido Leilai pačiai priimti su karjera susijusius sprendimus, ir jo dėka ji tapo stipri. Savo vyrui mergina buvo skolinga viską– net tiesą, kuri dabar degino jai sielą.

– Rafaelis da Souza neabejotinai yra gražiausias pobūvio vyras,– tarp brangakmeniais apmaustytų pirštų laikydama taurę šampano pasakė žavinga naujai kylanti kino žvaigždė; geismo perpildytas mėlynas jos žvilgsnis spitrėjo į Rafaelį.

– Sutinku,– iškošė Leila jausdama, kaip jos braziliškas kraujas ima kunkuliuoti iš pavydo dėl to, jog ši jauna moteris atvirai, jos akivaizdoje demonstruoja savo geismą Rafaeliui!– Visada maniau, kad jis yra gražiausias mano pažįstamas vyras.

– Jūs pažįstate jį?– dabar jau pažvelgusi į Leilą, paklausė mergina.

Leila prisivertė nusišypsoti ir kuo puikiausiai matė, kada jaunoji aktorė ją atpažino.

– Aš– jo žmona.

Tai pasakiusi, ji patraukė tiesiai pas Rafaelį.

Pamačiusi, kad jis sukasi pasikalbėti su gražia moterimi, kuri buvo ką tik prie jo priėjusi, Leila čiupo nuo padėklo taurę šampano.

Pamatęs tą moterį, jis, regis, dar ir nudžiugo!

Leila taip greitai išmaukė šampaną, kad jai apsvaigo galva. Ji nuvijo šalin mintį, kad moterys turėtų dažnai pulti Rafaeliui ant kaklo, nes gražiems jo veido bruožams ir skvarbioms tamsioms akims atsispirti tikrai nebuvo lengva. Tačiau jis– jos vyras!

Ir Leilos pavydas buvo ne be pagrindo. Tiesa?

Šį vakarą ji nesėdės nuošalyje stebėdama, kaip kitos su juo flirtuoja! Neduok Dieve, jeigu jų dėmesys jam pasirodys malonus, kaip akivaizdžiai buvo su ta žaliaake gražuole.

– Štai kur tu,– rankomis apsivydama savo Poną Raumeningąjį sumurkė Leila.– Pasiilgau tavęs.

Jis suraukė kaktą.

– Taip greitai?

– Pamaniau, gal galėtum man aprodyti jachtą.

– Vėliau,– pasakė jis ir metė į žaliaakę atsiprašomą žvilgsnį.

Leilai nespėjus užprotestuoti, šalia Rafaelio stovinti moteris kreipėsi tiesiai į ją.

– Jau seniai žaviuosi jūsų darbais. Į juos žiūrint atrodo, kad manekenės darbas be galo lengvas, tačiau puikiai žinau, kiek kainuoja pastangų.

Pamaloninta moters žodžių, Leila nusišypsojo savo darbine šypsena. Nuo dviejų tuščiu skrandžiu išgertų taurių šampano jai vis dar gerokai svaigo galva.

– Ar jūs– manekenė?– paklausė Leila pašnekovės, kuri buvo tokio pat ūgio, kaip ir ji, pavydėtinai grakščios figūros ir natūraliai graži; švelniomis rudomis garbanomis ir kerinčiomis nefrito spalvos akimis.

– Keitė yra kostiumų kūrėja,– jai už nugaros pasigirdo sodrus balsas– balsas, kuriame aiškiai girdėti angliškas akcentas.– Ir, turėčiau pridurti, be galo talentinga.

Leila skubiai atsisuko ir įsistebeilijo į nemandagųjį pokalbį pertraukusį vyriškį. Pamačiusi į ją nukreiptas karališko mėlynumo akis, ji kone išsižiojo iš nuostabos.

– Natanieli,– pagaliau atpažinusi aukštąjį plačiapetį, suvebleno Leila. Abu broliai panėšėjo vienas į kitą ne vien stotu ir ūgiu, bet ir kerinčiais veido bruožais.

Meilės kupini žvilgsniai, kuriais apsikeitė Natanielis su Keite, ją be galo nustebino. Garsusis aktorius Natanielis Vulfas dabar tikrai nevaidino– jo meilė buvo kuo tikriausia.

– Su Keite be galo apgailestavome, kad negalėjai atvykti į vestuves,– pasakė Natanielis ir, priėjęs prie žmonos, ranka apglėbė jos pečius.

– Aš taip pat,– tarė Leila, apgailestaujamai nusišypsodama pirma jam, paskui Rafaeliui.

Kaltinantis Rafaelio žvilgsnis pervėrė ją tarsi įkaitintas virbas. Nors jis balsu nepasakė, kad jei būtų dalyvavusi Natanielio vestuvėse, žinotų, kas tokia yra Keitė, jo akys bylojo aiškiau už bet kokius žodžius.

Netikėtai jachta pasviro, o drauge su ja– ir Leilos skrandis. Išsigandusi, kad gali visų akivaizdoje atpilti išgertą šampaną, ji atsiprašė ir nulėkė į apatiniame aukšte esantį tualetą.

Kai vėl pasirodė koridoriuje, Rafaelis jos jau laukė.

– Negaluoji?– paklausė jis.

Ji papurtė galvą, nes kaip galėjo paaiškinti, kad šleikštulys kyla dėl dvasinės būsenos?

– Ne,– atsakė ji.– Tuščiu skrandžiu išgėriau pernelyg daug šampano. Nuo jachtos siūbavimo man apsvaigo galva. Jūroje visada taip jaučiuosi.

Rafaelis suraukęs antakius svarstė jos žodžius.

– Patogus atsakymas.

– Bet tai tiesa. Tokie pobūviai mane dusina. Gal tiesiog pastaruoju metu per daug dirbau... Nebemoku mėgautis besilinksminančių žmonių spūstimis, atiduočiau viską, kad tik galėčiau pabūti tyloje ir ramybėje.

Rafaelis trumpai linktelėjo galva.

– Tuomet eime iš čia.

Leila prispaudė delną prie jo raumeningos krūtinės ir suvirpėjo nuo skleidžiamos kaitros bei jėgos.

– Lik ir mėgaukis savo vakaru.

Rafaelis uždėjo delną ant josios, tačiau juodos jo akys neišdavė jokių jausmų.

– Net nedrįsčiau apie tai svajoti. Jeigu jau pirmąjį vakarą išsiskirsime, paparacams peno spekuliuoti bus į valias.

Viskas dėl akių.

Niekas geriau už Leilą nesuprato, kokia svarbi gera reklama. Ji rems Rafaelį, o jis atsilygins jai tuo pačiu filmo Nuogos sielos premjeroje. Ji niekada ir nemanė, kad vyras galėtų ją palikti likimo valioje.

Tačiau ar jis tebebus ištikimas, kai sužinos, ką ji nuo jo slepianti?

– Be to,– tęsė Rafaelis,– visą laiką svajojau apie tai, kaip liksime dviese.

– Puiku, tuomet plukdyk mane iš čia.

***

Jiems kateriu plaukiant į krantą, Rafaelis visą laiką tylėjo. Net tada, kai Leila tvirtai suspaudė jam ranką.

Jos kūną virpinantis drebulys išdavė viską, ką jis turėjo žinoti. Jo žmonai tikrai kažkas negerai. Nors Leila stengėsi atrodyti drąsi,– o apsimestinę drąsą pavojaus akivaizdoje jis išmanė puikiai, jos buvo išmokęs dar vaikystėje,– Rafaelis suprato, kad mylimosios širdį kažkas slėgė.

Paauglystėje, palaidojęs skausmą dėl Viljamo Vulfo nenoro jį pripažinti savo vaiku, Rafaelis kibo į kompiuterių mokslą; jis įniko aiškintis, kaip jie veikia ir ką galima padaryti, kad veiktų geriau.

Dabar vyras nujautė, kad panašiu principu savo gyvenime vadovavosi ir Leila. Kad podiumas jai tėra pabėgimas, triumfas ir pergalė prieš anoreksiją.

Rafaelis pakėlė akis į šurmuliuojančią aistruolių, paparacų ir įžymybių minią pakrantėje. Į prietemoje skendinčias palapines.

Kadaise naktinis gyvenimas jiems patiko. Bet dabar jis norėjo, kad Leilos dėmesys būtų skirtas tik jam. Tereikėjo išsiaiškinti, ar ir ji vis dar nori būti su juo.

– Gal prieš grįždama norėtum apžiūrėti miestą?

Pažvelgusi į sujudimą krante, Leila virptelėjo.

– Ne. Manęs visai netraukia perspektyva įsilieti į tūkstantinę kokio nors naktinio klubo minią.

Rafaelis iš palengvėjimo atsiduso.

– O ką pasakytum apie nuošalų paplūdimį? Tik tu ir aš– kaip kadaise, vaikštinėjantys susikibę už rankų?

Ore sklandė muzikos garsai, ir Rafaelis pajuto, kad žmonos įtampa slūgsta.

– Mielai, kad tik toliau nuo tų varginančių šviesų.

Jis ir pats nebūtų galėjęs labiau pritarti. Anksčiau tokių pokyčių Leiloje jis nebuvo pastebėjęs ir nežinojo, kaip į juos reaguoti. Ji atrodė atitolusi. Užsivėrusi. Kas gi pastaraisiais metais, kol juodu rūpinosi kiekvienas savo karjera, galėjo pagimdyti tose gyvybingose akyse tamsius šešėlius?

Kai jie liks vieni, Rafaelis būtinai šitai išsiaiškins. Nuplukdęs laivelį toliau nuo barjerų, skirtų sulaikyti smalsuolius, Rafaelis pasuko į nuošalų paplūdimį. Nors pakrantė nebuvo nei graži, nei plati, ten bent jau buvo ramu.

– Stebuklingai išvengei paparacų ir sargų,– nusiaudama aukštakulnius pagyrė vyrą Leila; išlipę iš laivelio, juodu leidosi šilta smėlėta pakrante.

– Paprasčiausiai pasisekė.– Kaip sekdavosi dar vaikystėje, kai jis, nepaklusęs tėvo draudimui, įsmukdavo į Vulfų dvarą, kad galėtų pažaisti su savo broliais ir seserimi.

Nuvijęs šalin senus, skausmingus prisiminimus, Rafaelis susitelkė į tai, kas jo gyvenime buvo įvykę gražaus. Metams bėgant, ryšys su kitais šeimos nariais tvirtėjo, nors šiuo metu susisiekdavo ne su visais. Kita vertus, jo šeima buvo pasklidusi po pasaulį, visi iki vieno Vulfų vaikai tebesinešiojo tėvo jiems paliktus emocinius ar fizinius randus.

Rafaelis visą gyvenimą baiminosi, kad niekada nieko nepamils– iki tos dienos, kai sutiko Leilą. Net pirmaisiais santuokos metais vis abejojo, ar tai, ką jaučia, yra tikra. Ar vieną dieną nepabus ir nesupras, jog viskas tebuvo sapnas.

Jis pažvelgė į savo žmoną– dabar jos veidas atrodė giedresnis, bruožai labiau atsipalaidavę. Jis ir pats nejučia ėmė šypsotis.

– Jautiesi geriau?– sunerdamas pirštus su jos paklausė Rafaelis.

– Kur kas geriau. Oras toks gaivus.

Rafaelis negalėjo su ja nesutikti, nors su kiekvienu įkvėpimu kaskart vis giliau į sielą įtraukdavo ir saldaus jos aromato. Įtampa, kurią kėlė nuolatinis ir įkyrus aplinkinių dėmesys, pradėjo slūgti, tačiau jis jautė, kad Leila dar iki galo neatsipalaidavo.

– Ak, kaip šito ilgėjausi,– pagaliau ištarė Leila.

– Paplūdimio?

– Tylos ir ramybės drauge su tavimi.

Visiškos savo gyvenimo priešingybės. Šią akimirką jų pasauliai vienas nuo kito buvo nutolę per šviesmečius. Ir jeigu jie nepadės taško šiais metais išgyventai beprotybei, nukentės jų santuoka. Gal netgi jau nukentėjo.

– Kodėl vis dar save verti taip sunkiai dirbti?

– Jeigu liausiuosi kovoti, kad išlikčiau viršūnėje, nepraėjus nė metams, galiu atsidurti pačioje apačioje.

Netikėtai Rafaelis pajuto, kaip jį užvaldo įtampa. Juk šitai anksčiau ar vėliau turėjo nutikti– jiems pradėjus kurti šeimą, dėl kurios jau buvo susitarę. O gal jos planai pasikeitė?

– Skamba taip, lyg ketintum dirbti ir toliau.

– Taip ir yra,– nė nedvejodama atsakė Leila.

Nejaugi ji kalba rimtai?

Rafaelis ilgėjosi žmonos, norėjo niekada neturėtos, išsiilgtos šeimos. Namų.

Vyras troško, kad Leila vėl taptų jo gyvenimo dalimi, o ne taip ir liktų kažkuriame egzotiniame pasaulio kampelyje fotografuojama manekene su užkulisiuose laukiančiais vaikais. Kur jam nebūtų vietos. Ir jis liktų vienišas. Užmirštas. Atstumtas.

– O kaip vaikai, Leila? Man atrodė, kad buvome susitarę: kai sukursime šeimą, atsidėsi vien vaikams. Mūsų vaikai tau taps svarbesni už viską, ypač už karjerą. Ar nori pasakyti, kad šitai pasikeitė?

2 Mano širdis (Port.)

Trečias skyrius

Tarp jų įsivyravo gūdi tyla, užgožusi net raminamą bangų mūšos ošimą, net šiltame nakties ore pulsuojantį smagų muzikos ritmą.

Jis uždavė paprasčiausią klausimą, dėl kurio jie buvo susitarę dar prieš susituokdami. Atsakyti ji privalėjo akimirksniu– taip, kaip jie ir buvo vienas kitam pasižadėję.

– Rafaeli, ne viena vaikus auginanti mama dirba,– atsakė Leila, ir tai buvo savotiška įžanga į prisipažinimą, kad ji apsigalvojusi.

Rafaelis nurijo kylantį keiksmą ir susikišo rankas į kišenes, nors net mažiausia jo ląstelė reikalaute reikalavo smarkiai ją papurtyti ir priversti atsikvošėti. Dabar visų svarbiausia buvo neprarasti savitvardos. Jis privalėjo išlikti ramus. Išlaikyti šaltakraujiškumą. Bent jau tiek, kiek tai buvo įmanoma, iš rankų slystant svajonėms.

– Dauguma vaikus auginančių moterų dirba todėl, kad neturi kito pasirinkimo. O tau dirbti nereikia.

– Nesutinku su tavimi,– atšovė Leila.– Dauguma moterų dirba todėl, kad darbas įprasmina jų gyvenimą.

– Nejaugi manai, kad motinystė pati savaime nėra prasminga?

Aksominė naktis buvo pridengusi detales, ir Rafaelis apgailestavo negalįs matyti žmonos veido. Tačiau nuo jos sklindanti įtampa buvo iškalbingesnė už vaizdą.

– Rafaeli, tikrai nemanau, kad pasaulyje yra labiau sielą praturtinantis dalykas už vaiko auginimą,– nuo jaudulio trūksmingu balsu pagaliau ištarė Leila.– Tačiau tai nereiškia, kad negalėčiau ir šiek tiek dirbti. Man patinka mano darbas. Per jį sugebėjau padėti kitoms merginoms, kenčiančioms nuo valgymo sutrikimų. Pakeičiau jų gyvenimą.

Rafaelis gerai žinojo, kad Rio de Žaneire Leila įsteigė kliniką, jis didžiavosi visais jos pasiekimais. Taip pat žinojo, kad dėl tos įstaigos ji patyrė didelių finansinių nuostolių. Nuostolių, kuriuos jis lengvai būtų galėjęs kompensuoti. Tačiau kai jis kovo mėnesį žmonai pasiūlė priglausti kliniką po savo įmonės sparnu, ji padėkojusi pagalbos atsisakė.

Daugiau šia tema jie nesikalbėjo, bet dabar Rafaelis privalėjo žinoti situaciją.

– O tavo verslo vadybininkas? Nejaugi ne jis už viską atsakingas?

– Taip, bet paskutinis žodis visada mano. Ypač dėl klinikos. Man svarbu akylai stebėti jos darbą.

Leilai, kaip ir jam, nestigo išdidumo. Ji siekė kontroliuoti tiek savo karjerą, tiek labdaringą veiklą.

Ir Rafaelis tai suprato, nes buvo lygiai toks pat. Visgi pastaruoju metu jam ėmė rodytis, kad žmonos poreikis priiminėti lemiamus gyvenimo sprendimus tapo nebevaldomas. Ji norėjo kontroliuoti ne vien mažmožius. Leila mikrodalelių tikslumu siekė valdyti viską.

Nejaugi ir jų santuoką bei būsimą šeimą?

Ji negalėjo atsisakyti karjeros, niekam nenorėjo atiduoti klinikos. Primygtinai siekė valdyti savo darbą ir tuo pat metu būti motina,– o pastarąjį žingsnį, matyt, ir vėl ketina atidėti.

Rafaelis du kartus giliai įkvėpė, tačiau jo nervai vis dar balansavo ant sprogimo ribos. Jis puikiai žinojo, kaip dalinis darbas galiausiai apima ir kitas gyvenimo sferas. Jis taip pat žinojo, kokia atsidėjusi karjerai yra Leila.

Todėl mintis, kad ji bus dirbanti motina, kėlė nemenką nerimą. Juk kai darbuojiesi fotografavimo aikštelėje, kūdikį lengva pastumti į šalį, perduoti į svetimų žmonių rankas.

Būtent taip vaikystėje nutiko Rafaeliui. Kol jo mama už apgailėtiną užmokestį tvarkydavo svetimų žmonių namus, jis būdavo paliekamas tai pas vienus, tai pas kitus kaimynus. O vėliau, kai motina nebeišgalėdavo sumokėti už jo priežiūrą, jiems priklausančiame mažame butuke likdavo vienas.

Rafaelis iš susierzinimo sugriežė dantimis– jis jau nuo vaikystės buvo sau prisiekęs, kad nė vienas jo vaikas tokio gyvenimo negyvens. Kad jo vaikai turės ir namus, ir abu tėvus, kurie po darbo grįš namo. Jie jausis mylimi. Geidžiami. Branginami.

Rafaelis paėmė Leilą už rankos ir, pakėlęs pirštus sau prie lūpų, švelniai pabučiavo. Jos kūnu atvilnijo virpulys, bylojantis, kad bent jau fiziškai ji nėra jam abejinga.

– Leila, pavargau nuo gyvenimo atskirai ir laukimo, kada pradėsime šeimą,– pasakė jis.– Noriu vėl turėti žmoną ir gyventi su ja po vienu stogu. Noriu turėti namus, vaikų.

Leila atsikrenkštė, ją suvirpino dar viena drebulio banga.

– Dievas mato, aš tavęs ilgiuosi. Bet tai, ko dabar prašai, yra nelogiška.

– Kalbu iš patirties,– švelniai paprieštaravo Rafaelis.– Gyvenau su motina, kuri visą gyvenimą dirbo– ne vieną, o du darbus. Žinau, ką reiškia būti vienam, ir neketinu leisti savo vaikams išgyventi to paties.

Leilai nespėjus nieko pasakyti, pasigirdo moters juokas ir kandus vyro komentaras. Rafaelis pasuko galvą ir susierzinęs pastebėjo, kad jų link eina dvi poros; visi atrodė gerokai įkaušę.

– Grįžkime į apartamentus,– tempdamas Leilą į šalį nuo besiartinančios draugijos pasiūlė jis.

– Su malonumu.

Kai jie, niūrioje tyloje prasiyrę pro minią, pagaliau atsidūrė viešbutyje, Rafaelio nervai buvo kone pertempti. Esant tokios būsenos, bet koks pokalbis apie vaikus baigsis ginču. Tačiau kaip jis pajėgs atsipalaiduoti nesužinojęs, kas privertė Leilą apsigalvoti?

Po galais, šitai jie suplanavo jau seniai. Nejaugi jis tik įsivaizdavo, kad jų santuoka ir meilė stipri?

– Man aišku tik viena: tau reikia apsispręsti, ko nori,– lediniu balsu pareiškė Rafaelis.– Šeimos su manimi. Ar karjeros.

– Galbūt likimas jau nusprendė už mane.

Leilos balsas padvelkė stingdančiu šalčiu. Akyse tvyrantys šešėliai paskleidė širdį kaustančią tamsą.

Daugiau netarusi nė žodžio, ji smuko į miegamąjį. Užuot nusekęs jai iš paskos, Rafaelis liko stovėti vienas, nuogąstaudamas, kad jos pranašiškuose žodžiuose slypi kai kas daugiau, nei jam norėtųsi.

***

Leila pabudo nuo tylaus žadintuvo skambėjimo. Jį nutildžiusi, išsitiesė lovoje ir įsistebeilijo į lubas.

Dėl miego stygiaus jai vis dar buvo sunku susiorientuoti. Tačiau netrukus grįžo skausmingi praeito vakaro prisiminimai.

Pasukusi galvą, ji įsistebeilijo į tuščią vietą šalia. Patalai buvo sugulėti, pagalvėje likęs Rafaelio galvos įspaudas.

Vakar jis visgi miegojo vienoje lovoje su ja, bet prie jos neprisilietė. Nesuteikė jai savo raminamo glėbio šilumos.

Ne, tai netiesa. Tai Leila emociškai neprisileido Rafaelio.

Atsidususi ji išlipo iš lovos. Jie pirmą kartą gyvenime miegojo vienoje lovoje ir nepasimylėjo. Pirmą kartą nuėjo miegoti išsiskyrę piktuoju.

Rafaelis jai pateikė ultimatumą, bet ji bijojo priimti bet kurį iš jai pateiktų sprendimų; jeigu atsisakytų karjeros, kad sukurtų šeimą, gali ir vėl netekti kūdikio. Spaudimas, kurį teko išgyventi kopiant į karjeros viršūnę, būtų niekis, palyginti su kūdikio netektimi. Tačiau ji žinojo, kad Rafaelis neatlyš. Kad privers ją tapti žmona ir motina, kuria ji kadaise žadėjo tapti ir vylėsi būsianti.

O kad viskas būtų taip paprasta.

– Gerai miegojai?– pasigirdo Rafaelio balsas.

Leila pasuko galvą į minkštą kėdę prie lango. Jis kaip koks saulėje besišildantis katinas sėdėjo patogiai joje įsitaisęs.

Leilai išdžiūvo burna. Platūs Rafaelio pečiai ir raumeningas torsas atrodė įspūdingai. Oda įdegusi. Ji žinojo, kad juodi plaukeliai ant krūtinės yra švelnūs.

– Bent jau pailsėjau,– atsakė ji ir pakėlusi žvilgsnį į vyrą pamatė, kad jo akyse nebebuvo vakarykščio pykčio. Tačiau ji nesileido apkvailinama.– Kada atsigulei?

Rafaelis kilstelėjo vieną petį.

– Beveik ketvirtą.

Taip mažai miegojęs, jis vis viena atrodė be galo gražus. Susitelkęs. Ramus.

O Leila savitvarda toli gražu negalėjo pasigirti. Jos akys buvo lyg smėlio pripiltos. Skrandis– it nervų kamuolys. Sielvartas ir kaltė, kuriuos buvo patyrusi pastaraisiais metais, pernakt, regis, išaugo dukart.

Rafaelis privalėjo žinoti, kad ji jau kartą mėgino tapti motina ir jai nepavyko. Kad ir kitas mėginimas gali pasibaigti nesėkme.

Aplaižiusi sukepusias lūpas, Leila pamėgino parinkti teisingus žodžius, kurie turėjo atverti jam tiesą apie persileidimą. Išreikšti baimę pastoti, nors ir kaip trokštų glausti prie krūtinės kūdikį. Jo kūdikį.

– Rafaeli...

– Pagal grafiką tau po valandos fotosesija,– žiūrėdamas į savo mobilųjį pasakė jis; Rafaelis buvo nežymiai suraukęs kaktą.

Leilai neliko abejonių, kad jis vis dar pyksta, o ir kas galėjo jį dėl to kaltinti? Vargu ar dabar būtų tinkamas metas pasakyti tiesą ir iš karto pulti ruoštis fotografuotis. Rafaelis vertas kur kas daugiau jos dėmesio.

– Ar tau dar reikės vonios kambario?– paklausė Leila jausdamasi dėkinga, kad jos balsas neišduoda viduje vykstančios kovos.

– Ne. Gali naudotis kiek tinkama.

Ji nieko nelaukdama nėrė į vonios kambarį ir palindo po dušu. Išsimaudžiusi pasijuto šiek tiek energingesnė.

Tačiau stovėdama priešais veidrodį aiškiai matė veide įsirėžusias naujas raukšleles. Užmerkusi akis pamėgino sutelkti mintis į reikiamą atlikti darbą ir iš minčių išstumti Rafaelį. Jeigu ką ir išmanė, tai makiažo subtilybes, kurios padėdavo atrodyti natūraliai, paslėpdavo amžiaus raukšles ir sielvartą.

O kad taip lengvai galėtų panaikinti savo kūno problemas, kurių nė nebūtų kilę, jeigu ji nebūtų patyrusi valgymo sutrikimų. Tačiau žala buvo padaryta, o kaltė dėl to nė minutei neleido jai ramiai gyventi.

Vydama šalin širdį draskančius jausmus Leila prisivertė įsijausti į pasaulinio garso manekenės vaidmenį. Išsidžiovinusi ir iki žvilgesio išsitiesinusi plaukus, ji apsivilko suknelę be petnešėlių ir žengė į miegamąjį. Savo nuostabai pamatė, kad Rafaelis jau apsivilkęs baltutėlaičius marškinius ir apsiavęs rudus batus.

Jis galėtų būti puikiausias modelis.

Ši mintis Leilai į galvą šovė jau ne pirmą kartą. Rafaelio figūra buvo ideali. Pasitikėjimas savimi begalinis.

Ir šią akimirką gerokai lenkė josios. Leila negalėjo pakęsti savo nesugebėjimo apsispręsti. Karjeros pradžioje būtent tas nesugebėjimas kovoti už save ir už savo darbą leido motinai ir jos agentei visiškai užvaldyti jos gyvenimą. Priimti už ją sprendimus, kurie kone kainavo gyvybę. Kurie padarė jai amžiną žalą, dėl kurios ji galbūt niekada nesusilauks vaikų.

Jeigu, žinoma, apskritai pajėgs įveikti nėštumo baimę.

Bet net įveikusi nesugebėtų pamiršti iš meilės užsimezgusios ir prarastos gyvybės. To gražaus stebuklo, kuris iš jos buvo atimtas pernelyg anksti.

Mėgindama nuvyti akis užliejusias ašaras Leila sumirksėjo ir pažvelgė į rankinę. Viduje gulėjo naujas mobilusis, kurį jai sukūrė jos vyras– pora jo nuosavam unikaliam mobiliajam.

Leilai prireikė visos turimos stiprybės, kad paslėptų sielvartą ir kaltę tolimiausiame sielos kampe. Paskui jai teko gerokai pasirausti atmintyje, kad prisimintų, kaip atidaromas kalendorius.

Pagaliau radusi fotosesijos vietos adresą, ji sumurmėjo jį sau po nosimi sąmoningai vengdama Rafaelio žvilgsnio.

– Iki pietų turėčiau baigti.

– Puiku. Galėsime kartu papietauti.

– Puikus sumanymas. Paskambinsiu, kai tik atsilaisvinsiu.– Ji apsiavė firminius batelius ir ryžtingai žengė durų link vildamasi, kad plačių jos žingsnių Rafaelis nepalaikys beviltišku poreikiu sprukti nuo slegiančios praeities.

– Neprireiks. Ketinu vykti drauge.

Leila sustojo kaip įbesta ir atsisuko į Rafaelį.

– Ką? Kodėl? Mirtinai užsinuobodžiausi mane stebėdamas,– fotografavimas gali trukti visą amžinybę.

Rafaelis nusišypsojo.

– Querida, man niekada nenusibos tave stebėti.

Leilą perliejo jaudulio banga, bet ji iš karto sau priminė, koks yra giliausias Rafaelio troškimas– įtikinti ją atsisakyti karjeros ir pradėti šeimą,– todėl ji privalo būti stipri.

Bet kai jo tamsių akių žvilgsnis nuslydo jos kūnu, jai ir vėl pakirto kojas. Jai pašiurpo oda, speneliai, ilgėdamiesi jo prisilietimo, sustandėjo, o nuo deginančio jo žvilgsnio ryžtas ėmė tirpti.

Pavojus. Jis buvo pavojingiausias jos sutiktas vyras. Grobuonis, žinantis, kaip, radus silpną aukos vietą, užspeisti ją į kampą.

Tačiau net tai suvokdama Leila nerado jėgų nuo jo atsitraukti. Ji buvo kaip į liepsną skrendantis drugys.

Jie neabejotinai sudegs drauge.

Skvarbiu žvilgsniu žiūrėdamas į žmoną, tarsi mesdamas iššūkį, Rafaelis žengė jos link.

– Juk neprieštarauji, tiesa?

Ji prieštaravo, ir dar kaip. Priežasčių tam buvo apsčiai, įskaitant kaltę ir melą vyrui, kurį neapsakomai mylėjo. Tačiau dabar imti vardyti priežastis nebuvo prasmės– tik ne dabar. Tik ne jam žiūrint į ją su tokiu gašlumu, jog prireikė surakinti kelius, kad link jo nepasvirtų. Tik ne taip beviltiškai jo geidžiant. Čia ir dabar. Šį vakarą. Ir visados.

Tik ne dabar, kai ją žudė kaltė dėl neatskleistos tiesos.

– Žinoma, kad neprieštarauju. Pirma sesija vyks senoje pilyje,– paaiškino ji užsidėdama manekenės kaukę ir žengdama iš apartamentų, nes kai virsdavo primadona, pasaulis priklausydavo jai vienai.– Manęs jau turėtų laukti limuzinas...– Leila nusišypsojo jam per petį.– Mūsų laukti.

– Skamba puikiai,– uždarydamas duris tarė Rafaelis ir nusekė paskui Leilą koridoriumi.

Kai juodu leidosi į priimamąjį, lifte tvyrojo įtampa. Einant prie registracijos stalelio, savininkiškai jai prie juosmens prigludęs Rafaelio delnas buvo tarsi žibalo šliūkštelėjimas į jos kaltės ugnį. Paslaptys– pavojingas žaidimas, jo žaisti Leila niekada neketino.

Apie prarastą kūdikį pasakys iš karto po fotosesijos, kai jie liks vieni. Ji apnuogins savo sielą, ir beliks tikėtis, kad Rafaelis ją supras.

O jeigu nesupras?

Leila susigūžė iš baimės. Tepadeda jiems Dievas.

Fotografavimo aikštelėje jos jau laukė prodiuseris su įtampą išduodančia šypsena veide. Leila nujautė, kas bando Siobano kantrybę,– tas mažas žmogelis, atstovaujantis Coltere Fragrance.

Šis klientas filmavimo ir fotografavimo aikštelėse buvo pagarsėjęs rūpesčių kėlėjas. Leila tegalėjo viltis, kad Siobanas sugebės taktiškai parodyti, kur jo vieta.

Vos spėjo šitaip pagalvoti, žmogelis piktai paklausė:

– Kas jis toks?

– Mano vyras,– atsakė Leila suvokdama, kad vienintelis būdas su juo dirbti– nebijoti jam paprieštarauti.– Juk netrukdys, tiesa?

– Svečiai visada blaško,– atsakė klientas.

Tokiam faktui prieštarauti ji negalėjo. Ypač kai buvo kalbama apie aukštą gražų vyrą, kuris traukė į save visų dėmesį! Tačiau Rafaelis dalyvavo ir ankstesnėse jos fotosesijose nesukeldamas jai jokių sunkumų. Jų neturėtų kilti ir dabar. Tiesa?

Leila susitelks tik į darbą. Galų gale, ji– profesionalė. O to mažo žmogelio abejonės jai– tikras įžeidimas.

– Šiame versle sukuosi seniai, moku susitelkti į darbą,– atkirto Leila.

– Žinoma, kad moki. O dabar pradėkime,– padėdamas tašką tolesniems ginčams pasakė Siobanas.

***

Stengdamasis laikytis kaip galima atokiau nuo valdingojo kliento Rafaelis vaikščiojo pirmyn atgal po platų koridorių užpakalinėje pilies dalyje. Tik įsitikinęs, kad klientas nurimo, jis atsitraukė ir leido Leilai nevaržomai dirbti savo darbą.

Matydamas, kaip jo žmona tvarko verslo reikalus, Rafaelis be galo ja didžiavosi. Ji buvo tarsi geležinis karys angelo drabužiais. Fotografavimo aikštelėje ji prižiūrėjo kiekvieną detalę ir nedvejodama reiškė savo nuomonę.

Aplinkiniai Leilą Santjago gerbė, nes ji buvo to verta. Rafaelis suprato, kodėl jo žmona nenori atsisakyti karjeros, tačiau neįsivaizdavo, kaip tuo pat metu galima ir dirbti tokį darbą, ir būti motina. Kodėl jai negali užtekti būti žmona ir mano vaikų motina, kaip kadaise pati svajojo?

Tyliai nusikeikęs, Rafaelis toliau mynė koridoriaus grindis. Plačios pilies erdvės jį varė iš proto, nes be galo priminė Vulfų dvarą su įspūdingu fasadu ir vešliais

sodais.

Skirtingai nuo jo brolių ir sesers vaikystės namų, šis pastatas buvo puikios būklės, pradedant prabangiais iš graikinio riešutmedžio pagamintais Y formos laiptais ir baigiant senoviniais baldais, bylote bylojusiais apie prabangą.

Visgi, nepaisant didybės, Rafaelį ši aplinka slėgė. Kaip ir tada, kai stovėdavo už Vulfų dvaro tvoros ir žvelgdavo į didingus sodus, kur žaisdavo jo šeimos nariai.

Jis visuomet trokšdavo būti pakviestas į vidų. Tapti visaverčiu šeimos nariu. Tačiau tėvas šią teisę atėmė. Viljamas Vulfas net neslėpė, kad Rafaeliui tarp jo vaikų ne vieta.

Nors vyresnieji broliai jį noriai priimdavo ir netgi kviesdavo į savo ratą dar gerokai prieš Viljamo Vulfo mirtį, faktas, jog jis yra nepageidaujamas vaikas, degino sielą. Rafaelis visą laiką jautėsi esąs pašalietis, kuriam vėlai vakare tekdavo grįžti į savo vargingus namus. Jis niekada nepajėgs pamiršti ryšio, kuris siejo brolius, nes jie gyveno po vienu stogu, net jeigu jiems tekdavo kęsti tikrų tikriausią pragarą. Jis visada jausdavosi kaip priedas, kurį iš geros valios į savo namus įsileisdavo Džeikobas ir Natanielis. Jie mielai jį priimdavo, tačiau jis niekada nebuvo toks savas, kokie vieni kitiems buvo kiti broliai.

Liūdna, tačiau dabar tą svetimumo jausmą Rafaeliui kėlė ir Leila.

Jis stebėjo ją iš tolimiausio salės galo ir vėl troško tapti neatsiejama jos gyvenimo dalimi. Drauge su ja kurti bendrą ateitį, kartu pasenti, stebėti, kaip auga jų vaikai.

Jis troško jaustis ramus ir patenkintas šalia jos.

Tačiau praėję metai pakeitė juos abu. Leila labai pasikeitė. Labiausiai nerimą kėlė jos atšalimas. Šešėlis akyse, kuris tarsi maldavo atleidimo. Bet už ką?

Rafaeliui sutraukė skrandį, vien pagalvojus apie visas įmanomas galimybes. Nejaugi dėl poreikio siekti aukštumų, įrodyti, kad jo vyriausiojo brolio Džeikobo pinigai nebuvo iššvaistyti veltui, jis leido sau iš rankų išslysti tam, kas jo gyvenime buvo gražiausia? Gal dabar Leilai karjera tapo svarbesnė už jį? O gal atsirado kitas vyras?

Ne, Rafaelis nenorėjo tikėti, kad Leila galėtų būti jam neištikima. Ji paprasčiausiai dar nebuvo pasiruošusi atsisakyti savo karjeros, o tai reiškė, kad jis privalės žmoną įtikinti, jog svajonės, kurias drauge audė dar prieš susituokdami, tebėra gyvos. Tebėra įgyvendinamos.

Susitelkęs į šį tikslą, Rafaelis vėl atsisuko į fotografavimo aikštelę, kur fotografo padėjėjai tikrino apšvietimą. Visą šį sujudimą staiga nustelbė Leilos pasirodymas– ji išniro iš persirengimo palapinės, kurią išmaniai slėpė senovinė širma, ir Rafaelis, apakintas jos grožio, vos nepatyrė širdies smūgio.

Jos krūtis dengė dvi klostuotos priekyje sukryžiuotos aukso spalvos juostos, kurių galai buvo surišti už jos grakštaus kaklo. Nuo pakeltų krūtų suknelė lengvai krito žemyn iki šlaunų vidurio, o nuo menkiausio judesio švelniai pleveno.

Komandos nariai nuščiuvo, visų akys nukrypo į Leilą. Užuot žengusi į fotografavimo aikštelę, ji pasuko link Rafaelio.

Jo širdis ėmė daužytis kaip pašėlusi, ji daužėsi taip stipriai, kad, regis, tuoj plyš. Leila jam nusišypsojo taip, lyg būtų jo mėnesių mėnesius nemačiusi ir sielvartavusi dėl kiekvienos atskirai praleistos akimirkos. Tas žvilgsnis aiškiau už žodžius bylojo, jog žmona jį myli visa širdimi. Geidžia dabar pat įsitempti į lovą.

Lovoje Leila, kaip ir jis, visuomet būdavo reikli. Bet dar niekada viešumoje nebuvo jo pervėrusi tokiu atviru žvilgsniu Paimk mane.

Rafaelis abejojo, ar būtų sugebėjęs sustabdyti savo kūno reakciją, net jeigu būtų tokiai akimirkai pasirengęs. Jo pulsas patankėjo, varpa skausmingai sustandėjo.

Jo rankos tik ir tiesėsi nuplėšti nuo jos tą plonytę aukso spalvos suknelę ir čia pat su ja pasimylėti– karštai, su pirmykšte aistra. Niekam nepalikti jokių abejonių, kad ši moteris priklauso jam– dabar ir visados.

– Keturios minutės, ponia Santjago,– pranešė fotografas, kurio balsas Rafaelį gerokai suerzino.

– Kai tik būsite pasirengę,– atsiliepė Leila, bet jos akys ir toliau skvarbiai žvelgė į Rafaelį.

Sustojusi priešais savo vyrą, ji delnais perbraukė jam per krūtinę, pečius, ir jo kūne užgimė kuo tikriausias geismų cunamis. Jis net nepajėgė suvaldyti iš gerklų išsiveržusio urzgesio, nuo kurio Leilos akys žybtelėjo pragariška ugnimi.

Tikra ragana! Bet vis dar priklausanti jam. Tik jis vienas gali ją štai taip apkabinti!

Leilos rankos, nagais braukdamos per jo marškinius, skeldamos gyslose karščiausias kibirkštis, lėtai nuslydo žemyn iki juosmens.

– Iš pradžių nerimavau, kad mane stebėsi, bet dabar džiaugiuosi. Per kiekvieną fotografavimą esi mano įkvėpimas.

– Querida, esu dalyvavęs vos vienoje fotosesijoje.– Ir jos Rafaeliui užteko, kad visam gyvenimui sužadintų nenusakomą pavydą ir ilgesį.

Leila pakėlė ranką ir nagučiu perbraukė Rafaeliui per žandikaulį. Jo kūną kaipmat pasiglemžė karštos liepsnos, visas pasiryžimas virto pelenais.

– Taip, bet visuomet esi mano mintyse,– meilę spinduliuojančiomis akimis žvelgdama į savo vyrą, tyliai, kone kuždėdama atitarė Leila, ir jis suabejojo, ar teisingai ją išgirdo.

– Ponia Santjago, noriu jums priminti, kad mūsų grafikas įtemptas. Laikas– pinigai,– piktai įsiterpė susierzinęs klientas.

Atmetusi atgal savo šilkinių plaukų užuolaidą, Leila grįžo į fotografavimo aikštelę prie didžiulio židinio. Jame ir ant grindų degė daugybė žvakių, nuo kurių pilkas marmuras šiltai sušvito.

Tačiau Rafaelis matė vien Leilą. Tik dėl jos jam užvirė kraujas. Tik ją artimiausiu metu jis svajojo pamylėti.

Fotografas suplojo rankomis, ir komandos nariai puolė vykdyti nurodymų.

– Ponia Santjago, gal galėtumėte įsitaisyti ant tos sofos,– paprašė jis, ir Leila kaipmat pakluso.

Šitai Rafaeliui prilygo sunkiausiam išmėginimui, nes, vos ji išsitiesė, jam kilo noras atsigulti šalia. Virš jos išsiskleidė aukso spalvos suknelė, o į ją nukreiptas fenas ėmė plazdenti apatinį kraštą.

Kita valanda prabėgo befotografuojant ant sofos gulinčią Leilą. Ji pozavo įvairiomis provokuojančiomis, nekaltomis, kviečiančiomis bei pasitikėjimo savimi kupinomis pozomis.

Skambant muzikai, Rafaelis tegalvojo apie tai, jog dar niekada nėra šitaip geidęs jokios moters.

Kaip meilužiai, jie derėjo puikiai. Leila buvo neprilygstama.

Rafaeliui taip bemąstant, ji užvertė galvą ir, vos vos pasukusi grakštų kaklą, kad ant jo kristų šviesa, nukreipė į Rafaelį kviečiantį žvilgsnį. Tada iš šešėlių išniro vyriška kvepalų buteliuką laikanti ranka.

Rafaeliui net burna išdžiūvo stebint, kaip žemyn keliaujantis buteliukas palieka ant kaklo plonytę drėgną juostelę. Beveik akimirksniu orą pripildė gundomai svaigus aromatas.

Bet labiausiai Rafaelį sujaudino netgi ne tai. Jį paveikė grakščiai išsilenkusi jos nugara ir iš lūpų išsprūdusi dejonė. Dabar jos akys buvo palaimingai užmerktos. Apie ką ji galvojo?

Visada esi mano mintyse.

Ar jis tuo patikės?

Ketvirtas skyrius

– Nepakartojama sesija,– prie įėjimo į persirengimo palapinę pagyrė Leilą Siobanas.

Leila, padedama pagalbininkės, kaip tik nėrėsi iš ką tik vilkėtos suknelės.

– Aš irgi taip manau,– šypsodama pritarė ji.

Nors valdingasis klientas taip pat norėjo įsiveržti į vidų, fotografas jo įnoriams nepakluso, ir Siobanas skubiai išprašė žmogelį iš fotografavimo aikštelės. Per visą sąmyšį Leilai pavyko išsaugoti savo šaltakraujiškumą tik akimis sekiojant Rafaelį– stebint, ar jis vis dar čia.

Rafaelis šnekėjosi telefonu– veikiausiai tvarkė verslo reikalus. Bet visų svarbiausia Leilai buvo tai, jog jis atlydėjo ją; jai atrodė, kad galėtų lengvai priprasti matyti vyrą kasdien.

– Geros popietės,– nutraukdamas jos mintis palinkėjo Siobanas.– Antroji sesija vyks penktą vakaro paplūdimyje– maudymosi kostiumėliai be galo seksualūs. Tik nepersivalgyk per pietus!

Tarsi jai tai kada nors grėstų.

– Prisižiūrėsiu.

Leila išėjo iš persirengimo palapinės ir kone kaktomuša susidūrė su Rafaeliu. Šis atrodė susimąstęs.

– Ką norėtum šią popietę nuveikti?

Ji pažvelgė pro langą į apačioje, prie pilies, susibūrusius paparacus ir susigūžė– šie tikrai nepaliks jųdviejų ramybėje.

– Bet ką, kad tik kur nors ramesnėje vietelėje, kur mūsų niekas nerastų.

– O aš, štai, galvojau, kad be objektyvo negali gyventi.

– Fotoaparatų blykstės man patinka tik tada, kai dirbu,– prisipažino Leila.– Puikiai žinai, kaip vertinu privatumą.

– Kaip ir aš.– Rafaelis nutvėrė Leilą už rankos, ir ji, pajutusi iš jo kūno į ją atvilnijantį energijos pliūpsnį, suvirpėjo.– Žinau puikią vietelę atsipalaiduoti.

Netrukus jie pro šonines duris pateko į portiku dengtą galeriją. Šalia žvilgančio sportinio raudonos spalvos automobilio stovėjo uniformą vilkintis vyras.

– Merci,– gaudydamas mestelėtus raktelius padėkojo Rafaelis, ir vyriškis nuėjo link niekuo neišsiskiriančio automobilio, už kurio vairo jo laukė kitas vyras.

– Kaip tau pavyko taip greitai gauti automobilį?– Rafaeliui atidarius dureles, paklausė Leila.

– Turiu ryšių.

Šitai ji puikiai žinojo.

– Buvai toks tikras, kad su tavimi važiuosiu?– Nuodėmingai gražios jo lūpos išsirietė į šypseną, nuo kurios ėmė dilgsėti visas Leilos kūnas.

– Moku įtikinėti.

Šitai ji irgi žinojo!

Prasiyrę pro perpildytas gatves, jie išvažiavo į kelią, vedantį į prieplauką. Atsilošusi sėdynėje, Leila mėgavosi priešais atsivėrusiu vaizdu: įvairiausio dydžio laiveliais nusėta skaidriai mėlyna jūra ir tarsi spalvotais brangakmeniais skėčiais nubarstyta  pakrante.

Buvimu vienudu su savo vyru. Galbūt, kai jie sustos, ji ras tinkamus žodžius papasakoti apie jųdviejų netektį. Galbūt tada Rafaelis supras jos baimes ir riziką.

Ji stebėjo smėlėtoje pakrantėje poilsiaujančius žmones būdama beveik tikra, kad jeigu žiūrės akylai, pamatys bent vieną garsenybę. Galiausiai jos dėmesį kaip visada patraukė Rafaelis, nes jis buvo žavingiausias kada nors jos matytas vyras.

Šį galingą automobilį jis valdė lengvai ir užtikrintai, kaip ir viską savo gyvenime; Leila visada žavėjosi arogantišku jo laisvumu ir ramia savitvarda. Tą pačią aurą jis skleidė jau tada, kai sutiko jį pirmą kartą, nors tąkart jis elgėsi nerūpestingai. Beveik nutrūktgalviškai.

Rafaelis da Souza buvo įsitikinęs, kad versle jam tiesiog negali nepasisekti. Kaip ir meilėje.

– Tu už manęs ištekėsi,– pasakė jis Leilai jau tą dieną, kai, pagrobęs ją iš chaotiško jos pasaulio beprotybės, išsivežė į iškylą po kalnus.

– Kodėl turėčiau?– paklausė ji, nors mintis, kad galėtų už jo ištekėti, kėlė malonų virpulį.

– Nes tu mane myli, o aš myliu tave,– jis atsakė taip užtikrintai, kad Leila tą pačią akimirką jį pamilo dar karščiau.– Querida, mes skirti vienas kitam.

– Nebūk toks tikras!– atkirto ji, nors širdyje jam pritarė.

Jis buvo antroji jos pusė. Vienintelis žmogus, kuriam ji būtų galėjusi patikėti savo gyvenimą ir ateitį. Savo paslaptis.

Leila iš karto suprato, kad Rafaelis yra tas, už kurio visą laiką svajojo ištekėti. Ryžtingas. Žavus. Linksmas. Ir be galo seksualus.

Jis buvo idealus meilužis. Tik būdama su juo, ji pirmą kartą gyvenime pasijuto seksuali, o tai jau buvo didžiulis žingsnis į priekį, nes ligi tol žiūrėdama į veidrodį ji nesijausdavo nei graži, nei negraži. Ji jausdavosi kaip moteris, kuriai trūksta išskirtinumo. Pasimetusi, kokia visuomet ir atrodydavo nuotraukose.

Tačiau Rafaelis niekada neprimesdavo jai savo valios, niekada nenurodinėdavo. Jis paprasčiausiai leido jai daryti tai, ko mama neleido vaikystėje,– žaisti. Fantazuoti.

Praėjus dviem mėnesiams nuo pirmo susitikimo, Leila už jo ištekėjo. Santuokos ceremonija vyko Rio de Žaneire ir buvo uždara. Motina negalėjo jam dovanoti negavusi progos pasipuikuoti spaudos atstovų perpildytomis vestuvėmis.

Prisiminusi, kaip juodu su Rafaeliu išlėkė iš mažos bažnytėlės ir skubiai sėdo į jų laukiantį automobilį, Leila nusišypsojo.

Kaip ir dabar, taip ir tada ji nežinojo, kur Rafaelis ją vežasi. Bet jai ir nerūpėjo. Ji buvo su mylimu žmogumi, ką tik pradėjusi visą gyvenimą truksiančią kelionę. Iš jų santuokos turėjo gimti nuostabi meilė ir ypatingi vaikai.

Kokia ji buvo naivi nė nesusimąstydama, jog kelyje gali pasitaikyti kliūčių. Leilos jaunystėje išgyventos anoreksijos pasekmės, galinčios pasiglemžti gražias svajones.

– Tapai neįtikėtinai tyli,– pirmas prabilo Rafaelis.

– Galvojau apie mudviejų vestuvių dieną ir medaus mėnesį.

Rafaelis ilgokai neištarė nė žodžio, bet Leilai pro akis neprasprūdo, kaip jis tvirčiau sugniaužia vairą. Kaip stipriau sukanda žandikaulį.

– Gailiuosi, kad tada buvau neturtingas ir negalėjau tavęs pavėžinti poniškiau,– pasakė jis, savo prisipažinimu ją be galo nustebindamas.

Nejaugi jis kalba rimtai? Nejaugi tikrai mano, kad ji troško gyventi prabangiai?

– O aš visai dėl to nesigailiu,– atitarė Leila. Rafaelis metė į žmoną abejonių kupiną žvilgsnį, paskui vėl sutelkė dėmesį į vingiuotą kelią.– Rafaeili, išgarsėjau labai anksti; kaip žinai, kurį laiką gyvenau prispausta savo valdingos motinos. Kai tapau pilnametė, jau buvau atsiragavusi prabangos.

– Querida, malonu tai iš tavęs girdėti.

– Bet tai tiesa.

Jų medaus mėnuo buvo paprastas. Juodu automobiliu keliavo per Europą ir vengdami turistinių vietų aistringai tyrinėjo vienas kitą stulbinamoje gausybėje įvairiausių vietų: vilose, pilyse, butuose, jachtose.

Jeigu ką nors per tą kelionę ir matė, tai probėgšmais. Leilai tai buvo pirmas kartas, kai ji iš tiesų atsipalaidavo. Kai ji buvo savimi, o ne visų geidžiama manekene.

Tačiau, vos pasibaigus medaus mėnesiui, juos vėl užgriuvo tikrovė. Bėgant laikui, jos ir Rafaelio karjera pasiglemždavo vis daugiau ir daugiau laiko.

O dabar štai jie susitiko po siaubingų atskirai praleistų metų: ji– persekiojama kaltės, o jis– besiviliantis, kad ji mielai ryšis tam, ko iš tiesų siaubingai baiminosi.

Pastatęs automobilį stovėjimo aikštelėje, Rafaelis išėmė iš bagažinės nedidelę pintinę su dangčiu, kurios Leila anksčiau nebuvo pastebėjusi.

– Pasiruošusi?

– Iškylauti? Žinoma.

– Puiku. Jeigu paskubėsime, dar spėsime į keltą, plaukiantį į Šv. Margаritos salą.

Leila sumirksėjo ir nukreipė žvilgsnį į tolumoje, jūroje, išnirusį salų archipelagą.

– Ar tai ne ta pati sala, kurioje buvome apsistoję per medaus mėnesį?

– Ta pati. Norėjai tylos ir ramybės, todėl pirmiausia ir pagalvojau apie šią salą.

Kokia romantiška staigmena! Leila prispaudė delną prie besidaužančios širdies– ji jautėsi tokia sujaudinta, kad akis užliejo ašaros.

– Tobulas sumanymas.

– Džiaugiuosi, kad tau patinka,– pasakė Rafaelis, ir jie prieplauka nuskubėjo į keltą.

Po penkiolikos minučių jau stovėjo ant abiem brangios salos žemės.

– Ar nori šiek tiek paiškylauti?

Istorija, regis, kartojosi.

– Žinoma.

Leila įspraudė ranką Rafaeliui į delną ir leidosi jo vedama egzotiniais augalais nusėtu pakrantės takeliu. Gėrėdamiesi nuostabiais vaizdais ir juokdamiesi iš paukščių giesmių, jie maždaug valandą ėjo takeliu. Ore sklandė levandų, eukaliptų ir įvairių nematytų gėlių skleidžiamas aromatas, o saloje tvyranti ramybė buvo tikras balzamas jos

sielai.

Tarp kartkartėmis praretėjančių miško medžių Leila vis išvysdavo Karališkąjį fortą, tačiau, kad ir koks stulbinamas buvo gamtovaizdis, jos akį kur kas labiau traukė Rafaelis. Šio artumo ji ilgėjosi labiausiai. Akimirka buvo ideali papasakoti tiesą, tačiau ji žinojo, kad taip sunaikintų idilę.

Dabar paprasčiausiai norėjosi pasimėgauti diena su Rafaeliu. Prisiminti kartu praleistus gerus laikus ir nesileisti gniuždomai kaltės. Todėl ji ir vėl nuvijo juodas mintis šalin.

Juodu apžiūrėjo seno kalėjimo griuvėsius, ir kai Rafaelis pagrasino ją ten užrakinti bei priversti paklusti jo valiai, Leila nusijuokė.

Kai jie susikibę rankomis vaikštinėjo malonioje tyloje, ji jautėsi be galo jam artima. Netgi būtų lengvai pasidavusi pagundai patikėti, kad tarp jųdviejų viskas gerai.

Takelis baigėsi nuošalioje įlankoje, kur į krantą švelniomis bangelėmis teškeno mirguliuojanti žydra jūra.

– Kaip gražu.

– Iš tiesų. Ideali vieta iškylai.

Kada jie paskutinį kartą iškylavo? Prieš daugybę metų, nes pastaruoju metu visai neturėjo vienas kitam laiko.

Kol Rafaelis tiesė paklotą, Leila nusispyrė batelius ir panėrė pėdas į šiltą smėlį.

– Nežinojau, ko norėsi valgyti, todėl paprašiau, kad viešbutis suruoštų lengvų užkandžių. Jie siūlė įdėti ir butelį rožinio vyno, bet prisiminiau, kad kai buvome čia, tau patiko putojantis prancūziškas limonadas.

– Jis tikrai buvo gardus,– sujaudinta Rafaelio rūpestingumo pasakė Leila.

Ir jos pačios atmintyje prisiminimai išliko be galo ryškūs. Ji aiškiai atminė, su kokiu apetitu per jų medaus mėnesio iškylą Rafaelis kibo į maistą, kaip ji iš jo juokėsi, kaip vėjas kedeno jo vešlius garbanotus plaukus.

Kaip jie, gulėdami ant smėlio, aistringai bučiavosi ir taip įkaito, kad tekinom lėkė į viešbutį.

– Turime šaltos pakepintos vištienos ir Provanso salotų,– traukdamas iš krepšio dėžutes su maistu, pasakė Rafaelis.– O desertui– šviežių vaisių pyragėlių ir vynuogių.

Pačios Leilos nustebimui, jos skrandis urgzte urzgė. Pastaruoju metu ji visai neturėdavo apetito, bet šiandien, regis, būtų galėjusi suryti net dramblį.

– Ponaitis mano, kad damai žūtbūtinai reikia pavalgyti,– pajuokavo Rafaelis ir pridėjo žmonai prie lūpų gabalėlį vištienos.

– Mm,– atsikąsdama sudejavo Leila ir aplaižė Rafaeliui pirštą; paskui įtraukė jį į burną ir švelniai krimstelėjo.

Tamsios jo akys kaipmat prisipildė geismo, jam iš krūtinės išsiveržė erotiškas urzgesys.

– Leila...

– Pats mane išmokei gundymo meno.

Vienas tamsus jo antakis papeikiamai išsilenkė, tačiau šypsnys išdavė, kad priekaištas apsimestinis.

– Tikrai, querida?

Leila nusijuokė, ir seksualinė įtampa išsisklaidė. Paėmusi butelį, ji ėmė pilti į aukštas taures limonadą, o Rafaelis išsitiesė ant nugaros, tačiau jo žvilgsnis vis dar buvo nukreiptas į ją, jis kerinčiai šypsojosi.

– Na, gal keletą dalykų ir pati sugalvojau.

– Eksperimentuodama?

Leila pabandė gūžtelėti pečiais kaip Rafaelis.

– Gal nori pabūti bandomuoju triušiu?

Rafaelis pasirėmė ant alkūnės, ir jo lūpos atsidūrė beveik prie pat josios.

– Su tavimi ryžčiausi bet kokiems bandymams.

Leilai nespėjus susigaudyti, ar Rafaelis kalba rimtai, ar ne, jis pabučiavo ją. Vieną kartą. Antrą. Tai tebuvo lengvas pasierzinimas, nieko daugiau, tačiau jai užvirė kraujas, ir Leila palinko prie Rafaelio trokšdama  dar.

– Mirštu iš alkio,– atsitraukdamas pareiškė jis, nors Leila daug mieliau būtų toliau su juo bučiavusis, užuot valgiusi.

Tačiau netrukus ir valgymas tapo erotiška pojūčių fiesta. Sėdėdami vienas priešais kitą jie mėgavosi priešpiečiais ir kartkartėmis vienas kitam vis įdėdavo į burną gardų kąsnelį.

– Gaila, kad bėgant metams šito nedarydavome dažniau,– braukdamas pirštu jai per antakį, paskui keliaudamas per ausį iki kaklo pasakė Rafaelis.– Tačiau nemanau, kad galėčiau stebėti dar vieną tavo fotosesiją.

Leilai pašiurpo oda.

– Buvo taip nuobodu?

Jis šiurkščiai nusijuokė.

– Buvo tikra agonija stebėti tave besirangančią ant sofos ir tiesiančią rankas į įsivaizduojamą meilužį,– kimiu balsu, kuris tarsi erotiška glamonė nusirito per jos kūną, atsakė Rafaelis.

Kaip jis galėjo taip sakyti, kai jo paties ranka dabar jai kėlė didžiausią agoniją? Kai ji per visą fotosesiją buvo taip susitelkusi į jį, jog kūnu kone išdavė savo aistrą?

– Apgailestauju, kad tau nepatiko.

– Priešingai, querida. Be galo geidžiau tave paliesti, pridengti tave savo kūnu.– Rafaelis pabučiavo jai kaklą, paskui erzindamas dantimis gnybtelėjo odos, ir Leila ilgiau nebegalėjo suturėti aimanos.– Nuvilkti tą auksinę suknelę ir su tavimi pasimylėti.

Ji sumurkė kaip katė, ir Rafaelis jai atsakydamas dar kartą suurzgė. Kad išgautų tą kviečiantį žvilgsnį, Leila treniravosi ilgai. Pavyko tik tada, kai vienas išmintingas fotografas patarė jai įsivaizduoti iš užkulisių ją stebintį meilužį.

Kai išvysi jį priešais save, pradėk mylėtis su objektyvu.

Taip ji visada ir darydavo.

Tačiau pasitenkinimo jausmas niekada neprilygo tikram fiziniam artumui su Rafaeliu.

Jo akys dabar buvo virtusios dviem tamsiais geismo sklidinais šuliniais– ieškančiais, klausiančiais. Gražios lūpos nutolusios nuo josios vos kelių colių atstumu. Taip arti, kad ji, regis, netgi galėjo jo paragauti.

– Meu amor,– ištarė Rafaelis ir godžiai bei reikliai įsisiurbė jai į lūpas.

Leila iš malonumo atsiduso ir nebegalėdama jam atsispirti bei atsakyti to, ko abu taip beviltiškai geidė, apsivijo rankomis jo tvirtą kaklą.

Rafaelis atsigulė ant nugaros ir užsivertė Leilą ant savęs. Jis šnabždėjo jai į lūpas, kaklą ir besikilnojančias krūtis erotiškus meilės žodžius.

Kai jo bučinys tapo reiklesnis, Leila, trokšdama, kad jis paliestų ją ir apkabintų, prigludo prie jo tvirčiau.

Leila tarsi pro miglą girdėjo medžiuose čiulbančius paukščius. Jautė odą glostantį švelnų, jūros kvapo prisodrintą vėjelį. Paskui pasigirdo kažkoks svetimas garsas. Triukšmingas. Rėžiantis ausį. Perplėšiantis idilišką šydą.

– Po galais,– traukdamas iš kišenės telefoną nusikeikė Rafaelis ir piktai pažvelgė į ekraną. Jam dar nespėjus nieko pasakyti, Leila jau žinojo, ką išgirs. Žinojo, kad į jų gyvenimą vėl įsiterpė jos karjera. Ir jai tai nepatiko.– Tavo fotosesija prasideda po valandos. Verčiau paskubėkime į keltą, jeigu nenorime pavėluoti.

***

Kai po dviejų valandų prasidėjo fotosesija, Leila dirbo varoma vien adrenalino ir valios jėgos. Kad išgautų norimą efektą, fotografas ilgai stengėsi atrasti tobulą saulės šviesos ir vėjo derinį, o tai išeikvojo daug laiko. Vis iš naujo ir iš naujo fiksuojant tuos pačius monotoniškus kadrus, Leila jautėsi lėtai sunkiama; nepaisant storo sluoksnio apsauginio kremo, jos oda degte degė.

Net Rafaelis su juodais akiniais nuo saulės ir vis labiau kylančio vėjo plaikstomais baltais marškiniais atrodė pavargęs. Jis visą laiką nepratarė nė žodžio, bet jo kūno kalba– tvirta stovėsena ir sukryžiuotos rankos– aiškiai bylojo aroganciją ir budrumą.

Tokia Rafaelio nuotaika kėlė Leilai ir nerimą, ir džiugesį, nes, nors ir vertino jo paramą, jai nepatiko, kad jis elgiasi kaip sargybinis. Kai kurie komandos nariai jo net vengė.

– Šiandien pakaks,– pagaliau pranešė fotografas,– nebeturime reikiamo apšvietimo.

O ji nebeturėjo jėgų.

Nuo vėjo ir saulės Leila jautėsi kaip keptas viščiukas. Nuo nuolatinio stovėjimo vienoje pozoje jai drebėjo kojos, linko keliai. O nuo kelias valandas trukusių pastangų nutaisyti geidulingą išraišką gėlė visą veidą.

Nors Leilą gerokai suerzino tai, kad į asmeninį jos ir Rafaelio gyvenimą vėl įsiterpė darbas, vos atvykusi į fotografavimo aikštelę, kaipmat nukreipė energiją į turimą atlikti užduotį. Su šiuo fotografu ji mėgo dirbti, nes emocijos, kurias jis išgaudavo, visada būdavo ypatingos.

Šį kartą dėl vis dar gyvo susijaudinimo po iškylos su Rafaeliu emocijų net nereikėjo vaidinti.

Leila nekantravo grįžti į apartamentus ir užbaigti tai, ką juodu pradėjo nuošaliojoje įlankėlėje. Laiko ir vėl nebus marios. Filmo Nuogos sielos premjera turėjo įvykti šį vakarą, o po jos laukė kliento organizuojamas vakarėlis kitoje jachtoje.

Kadangi kvepalus reklamavo būtent Leila, nedalyvavimas buvo tiesiog nesvarstytinas. Ji privalės pasirodyti ir apsimesti, kad karjera ir santuoka einasi kuo sklandžiausiai.

– Nepakartojama sesija, Leila. Su tavimi visada malonu dirbti,– pagyrė Siobanas.– Baltas bikinis ir sijonėlis, kuriuos vilki,– dizainerio dovana tau.

– Padėkok jam nuo manęs,– paprašė Leila.

Ji greitai apsivilko padėjėjos jai paduotą gėlėtą suknelę. Kaip ir daugumą dovanotų drabužių, šiuos ji ketino atiduoti į labdaros aukcioną, per kurį surenkami pinigai skiriami pagelbėti jaunoms iš neturtingų šeimų kilusioms brazilėms siekti išsilavinimo.

– Rytoj fotografuosime prie Nicos esančiuose vynuogynuose,– pasakė Siobanas.– Tavęs paimti atvažiuos limuzinas.

Leila linktelėjo galva ir sumurmėjo padėką. Jeigu ji dalyvaus vakarėlyje, ryte nepavilks kojų. Nors ką kalbėti apie rytą– jau dabar jaučiasi pervargusi.

Apsilaižiusi sukepusias lūpas ji svaigstančia galva nuėjo link persirengimo kabinos. Nors šiuo metų laiku oras buvo nuostabus, per fotosesiją saulė ją gerokai nualino.

Leilai virpėjo kojos, ji ėjo tarsi sulėtintame filme.

Rafaelis, atvirkščiai, prie jos atsidūrė žaibo greitumu.

– Leila, kas yra?

Ji sumirksėjo, bet akyse vis dar šoko geltoni ir juodi taškeliai.

– Nežinau.

– Maldição! Prakeikimas!– Tvirtos rankos pakėlė ją nuo žemės ir nunešė į palaimingą persirengimo kabinos pavėsį.

Leila jautė, kaip tos rankos nuleidžia ją ant minkštų pliušinių pagalvių, ir odą paglosto švelnus vėjelis.

Pajutusi, kaip prie kaktos ir gerklės prisispaudžiama kažkas vėsaus, ji dėkinga suaimanavo. Prisivertusi atmerkti akis, greitai sumirksėjo, o susiliejusios spalvos pamažu ėmė įgauti formas.

Prieš susigaudant, kas įvyko, ją apėmė netikrumo jausmas. Ji nualpo. O juk niekada nealpdavo.

Nualpimas Leilą iš karto nukėlė į paauglystės krizę, kai jos organizmas atsisakė tęsti savižudišką nevalgymo maratoną.

Galiausiai jos žvilgsnis susitelkė į Rafaelį, kurio veido bruožus iškreipęs rūpestis išgąsdino ją labiau nei nuoalpis.

– Man viskas gerai,– pasakė Leila ir pamėgino atsisėsti.

Bet Rafaelis prispaudė ją prie gulto.

– Querida, tau ne viskas gerai.

Jis buvo teisus. Ji jautėsi pavargusi. Išsekusi. O festivalis dar tik pradeda įsibėgėti.

– Atsiprašau,– braudamasis pro ratu juodu apstojusius komandos narius pratarė kresnas vyras.– Aš– gydytojas Diubua. Kaip jaučiatės?

– Pavargusi,– gydytojui atidarant savo juodą lagaminėlį, atsakė Leila.

– Hm.– Jis priglaudė stetoskopą jai prie krūtinės ir ėmė klausytis.– Ar gėrėte užtektinai vandens?

– Taip,– atsakė ji,– bet ši sesija buvo ilgesnė nei įprastai, o saulė plieskė tikrai negailestingai.

Gydytojas dar kurį laiką ją apžiūrinėjo.

– Privalote atsipalaiduoti ir gerti daugiau skysčių. Jeigu galvos svaigimas nepraeis, iš karto kreipkitės į gydytoją. Oui?

– Būtinai kreipsimės,– užtikrino Rafaelis.

– Man viskas bus gerai,– dar po dvidešimties minučių, kai juodu jau buvo grįžę į apartamentus, pasakė Leila– daugiau sau nei jam.

– Žinau, nes pats pasirūpinsiu, kad gertum, valgytum ir prižiūrėtum savo sveikatą,– kaip tipiškai arogantiškas ir reiklus vyriškis pareiškė Rafaelis.

Nė neketindama leisti kam nors valdyti jos gyvenimo, ypač kai kalbama apie maistą, Leila maištingai kilstelėjo smakrą.

– Ketini tapti kai kuo daugiau nei vien nebyliu mano šešėliu?

– Jeigu prireiks.

Kokia arogancija!

Ji nusispyrė batelius ir išsitiesė ant sofos vildamasi spinduliuojanti elegantiško atsipalaidavimo, o ne išsekimo aurą.

– Man tereikia sulėtinti tempą, ir viskas bus gerai.

Rafaelis įdėmiai ją nužvelgė– ankstesnės įsimylėjėlio nuotaikos jo veide nebuvo likę nė ženklo.

– Tau reikėtų bent dieną pailsėti, geriau kelias.

– Juk atvykome ne atostogauti,– priminė jam Leila.

– Atostogos dabar tau nepamaišytų.

Ji staigiai pakėlė galvą, jos širdis suspurdėjo. Atostogos? Kartu? Kaip ta iškyla saloje?

Pagunda atsipalaiduoti ir praleisti laiką vien mylintis ir mėgaujantis vienas kitu, kaip pirmaisiais jų santuokos metais, buvo didžiulė. Bet kartu varė siaubą, nes begalinė meilė savo vyrui teikė jam pranašumo. O Rafaelis, jei ką sugalvodavo, mokėdavo ir įtikinti.

– Kurgi norėtume per šias atostogas nuvykti?– nesusilaikiusi paklausė Leila.

– Kur nors, kur nėra mobiliojo telefono ryšio, minių ir trikdžių.– Jo žvilgsnis nuslydo Leilos kūnu ir lėtai, tarsi glamonėdamas, vėl pakilo aukštyn.– Kur nors, kur galėtume pabūti vieni ir daryti ką įsigeidę.

Leilai užgniaužė kvapą– pastaruoju metu tokia mintis dažnai užvaldydavo ir ją. Nors puikiai suvokė, jog, Rafaeliui esant šalia, ji nė kiek nepailsėtų, tokio pabėgimo jai mirtinai reikėjo! Vien galvodama apie šiandieninę iškylą, Leila aiškiai įsivaizdavo, kaip juodu tas atostogas praleistų.

Ir argi tai nebūtų tikriausias svajonės išsipildymas: leisti laiką su savo vyru – be nerimo apie darbą, be idilę trikdančių planų?

– Mirtum iš nuobodulio be savo prietaisų,– nutaisydama kaip galima nerūpestingesnį balsą atšovė Leila.

– Tik ne tuo atveju, jeigu būtum su manimi,– atkirto Rafaelis.– Noriu, kad mano žmona visam laikui grįžtų į mano gyvenimą.

Mintis atrodė be galio viliojanti. Leila svajojo vėl tapti Rafaelio žmona ir mylimąja. Kasnakt užmigti jo glėbyje. Kas rytą prabusti šalia jo.

Tačiau jis aiškiai pasakė norįs daugiau.

– Tu nori vaiko. Nori, kad dėl motinystės atsisakyčiau savo karjeros.

Rafaelis skvarbiai pažvelgė žmonai į akis.

– Buvo laikai, kai abu troškome to paties. Ar tai tebuvo melas, skirtas mane nuraminti?

– Ne, tikrai ne.– Leila prispaudė sau prie smilkinių pirštus, jos akyse ėmė tvenktis ašaros, širdis plyšo nuo išgyvento netekties skausmo. Ir nuo galimų naujų netekčių.

Pasakyk jam! Pasitikėk juo, jis supras!

– O Dieve, Rafaeli, labiau už viską trokštu susilaukti tavo vaiko,– nuo jaudulio lūžtančiu balsu pasakė Leila.– Bet bijau. Bijau patirti dar vieną persileidimą, bijau, kad bus dar blogiau.

Mėgindamas suvokti tai, ką išgirdo, Rafaelis sustingo. Leila jau kartą buvo nėščia? Ji neteko jųdviejų kūdikio? Ką turėjo galvoje sakydama bus dar blogiau? Kas gali būti blogiau už kūdikio netektį?

– Leila, tu jau kartą buvai nėščia?– sugriebdamas ją už žastų paklausė Rafaelis ir krūptelėjo, kai ji kone suglebo jam ant krūtinės.

Tada jis apkabino ją ir gėrė į save kūnu besiritančias drebulio bangas. Leilą kėlė jam baimę, toks elgesys jai nebuvo būdingas. Tai nebuvo jo susitvardančioji Leila.

– Rafaeli, aš... aš nežinojau,– kūkčiodama ir ašaromis laistydama jam marškinius bei degindama odą kalbėjo ji.– Aš la-abai apgailestauju.

Rafaelis stipriai užmerkė akis ir tvirtai ją apkabino apstulbęs, kad kartą jos įsčiose jau buvo užsimezgusi jų atžala. Kad kūdikis, kurio jis taip geidė, kartą buvo pradėtas ir prarastas. Ne, tai jie prarado tą brangią gyvybę, nes buvo akivaizdu, kad Leila sielvartauja ne mažiau nei jis.

Jo galvoje sukosi daugybė klausimų, tačiau perdžiūvusia gerkle pavyko išspausti tik vieną. Atsakymą į kurį jis ir taip žinojo, nes pastaraisiais metais, išskyrus jų trumpą pasimatymą kovą, prie jos nė neprisilietė.

– Kada tai nutiko?

Ilgą laiką Leila nieko nesakė, tik kūkčiojo. Kai širdį draskanti rauda nuslopo, ji vis dar virpėdama atsakė:

– Rugsėjį.

Prieš aštuonis mėnesius! Negalėdamas patikėti, kad ji šitaip ilgai nuo jo tai slėpė, Rafaelis šaižiai įkvėpė. Ji tai sako tik dabar!

Jį užliejo pyktis. Kaip žinodama, jog jis beprotiškai geidžia šeimos, Leila galėjo šitai nuo jo slėpti?

– Kodėl nepapasakojai, kai tai nutiko?

Leila išskleidė jam ant krūtinės pirštus, bet jos prisilietimas nenuramino: nuo šoko ir sielvarto jo širdis buvo sustingusi į ledą.

– Kai persileidau, buvai Brazilijoje, sunkiai dirbai, o kai grįžai, buvau išvykusi fotografuotis. Iki kovo taip ir nesusitikome.

Žinodamas, kad ji neperdeda, Rafaelis nusikeikė. Pastarieji metai jiems abiem pralėkė nuolat skubant. Tiek jam, tiek Leilai jie buvo lemtingi, pastūmėję juodu į viršūnę.

– Ketinau papasakoti kovą,– tarė ji,– bet iki tol jau buvo praėję daug laiko. O mes turėjome tiek mažai galimybių vienas kitu pasidžiaugti. Nenorėjau sugadinti akimirkos prisipažinimu. Prašau, atleisk man.

Rafaelis jautėsi įsiutęs, kad tai įvyko. Pyko ant savęs, kad buvo išvykęs, kad netektį Leilai teko kęsti vienai.

Kad ji turėjo liūdėti vienatvėje.

Jis privalėjo būti šalia. Laikyti ją už rankos. Liūdėti drauge. Tačiau, užuot taip pasielgęs, su filmavimo komanda rūpinosi filmo kūrimu– kažkur pasaulio pakraštyje, džiunglėse. Jo telefono ryšys buvo beveik lygus nuliui.

Užvertęs galvą, Rafaelis leido iš savęs tarsi dūmui iš baigusio degti laužo išeiti pykčiui. Pyktį pakeitė sielvartas, kuris tarsi erškėčiai apraizgė visą kūną. Velniškai gėlė.

Jo rankos lėtai ir švelniai pakilo Leilos nugara. Jis privalėjo būti šalia, niekada sau neatleis už tai, kad taip ilgai buvo atskirai.

Ji vis dar stovėjo įsikniaubusi jam į krūtinę, tačiau kūkčiojimas buvo apmalšęs, kvėpavimas kiek aprimęs. Nepaisant sielvarto, Rafaelis jautė jos tvirtybę, jautė nepalenkiamą, nepalaužiamą valią, kuria visada žavėjosi. Tą vidinę jėgą, kuri leisdavo Leilai pasinerti į darbą ir pasiekti aukštumų.

– Ar buvai pas gydytoją?– paklausė jis norėdamas žinoti, kodėl jų pirmas bandymas pagausinti šeimą baigėsi nesėkmingai.

– Taip, pas ginekologę,– ištarė Leila, bet taip tyliai, kad, norėdamas per savo besidaužančią širdį išgirsti, ką ji sako, Rafaelis privalėjo palenkti galvą.– Buvo atlikta begalė testų. Tyrimų.– Ji papurtė galvą, akys vėl pritvinko ašarų.– Viskas nutiko dėl mano kaltės, Rafaeli.

Kaltė. Jis tą puikiai suprato. Jautė ir į save smingančias atgailos iltis. Rafaelis mintyse ėmė piešti priežastis, dėl kurių Leila galėtų jaustis kalta, bet kaipmat jas nuvijo šalin. Leila sąmoningai niekada nepakenktų savo kūdikiui. Vargu ar gydytojas būtų taip įdėmiai ieškojęs priežasties, jeigu ji būtų buvusi akivaizdi.

Jis pamėgino prisiminti viską, ką per gyvenimą buvo skaitęs apie pastojimą ir persileidimą.

– Tokie dalykai retai kada priklauso nuo moters.

Leila atsitraukė ir ėmė smarkiai purtyti galvą– tokios nelaimingos jis dar niekada nebuvo jos matęs.

– Ne, tai mano kaltė. Gydytoja man viską paaiškino. Persileidimas labiau tikėtinas, jei moteris yra sirgusi anoreksija. Ji sakė, kad nors esu pasveikusi, mano svoris vis dar per mažas.

Balsas, kuriuo ji ištarė pastaruosius žodžius, išdavė pasibjaurėjimą. Bet ar tai reiškė, kad ji negali pakęsti minties apie padidėjusį svorį? Ar baiminasi, kaip papildomi kilogramai paveiks jos karjerą?

Rafaelis visuomet priimdavo kaip faktą tai, jog Leila dėl savo darbo specifikos yra lieknesnė nei dauguma moterų. Visos manekenės yra lieknos it nendrės.

Leilos gležnumas jam atrodė normalus. Bet gydytoja sakė, kad mažas jos kūno svoris turėjo įtakos persileidimui.

– Padėk man suprasti, Leila,– paprašė jis.– Jeigu kito persileidimo tikimybė sumažėtų, tau priaugus svorio, kodėl tuomet baiminiesi?

Leila ėmė sielvartingai grąžyti rankas.

– Bijau, nes galiu nesugebėti susidoroti su per nėštumą priaugtu svoriu. Nes galiu atkristi. Nes galiu sunaikinti ir save, ir kūdikį.

– Neleisiu šitam nutikti!– karštai patikino Rafaelis ir vėl apkabino žmoną, o ji tam nesipriešino.

– Tą patį sakiau ir savo draugei, su kuria kartu sveikome nuo anoreksijos padarinių,– karčiai nusijuokusi pasakė Leila.– Su ja kartu tapome manekenėmis. Ji pastojo keliais mėnesiais anksčiau už mane.

Sugniaužusi Rafaelio marškinius, Leila pakėlė į jį ašarų sklidinas akis.

– Ji irgi nerimavo galinti priaugti svorio, bet aš ją drąsinau, sakiau, kad viskas bus gerai. Kad būsiu šalia. Kad mūsų kūdikiai augs drauge, o užaugę taps draugais. Bet tą mėnesį, kai sveikau po persileidimo, ji atkrito. Pernelyg greitai neteko daug svorio, ir jai tiesiog sustojo širdis.

Pagaliau aiškiai pajutęs Leilos baimę ir neviltį, Rafaelis sunkiai nurijo seiles.

– Užjaučiu tave dėl baimės, Leila, bet esi už ją stipresnė. Mes drauge esame stipresni.

– Žinau, kad tuo tiki. Aš pati be galo noriu vaiko. Tavo vaiko. Bet dabar...– Ji mostelėjo ranka.– Prašau tavęs palaukti. Man reikia laiko.

Palaukti. Jie jau laukė kelerius metus. Kiek dar teks laukti, kol Leila pažabos savo baimes? Kol patikės, kad Rafaelis gali ją apsaugoti?

Ak, kaip jis troško šitai žinoti.

– Žinoma. Tau reikia laiko pasveikti.

Fiziškai ir emociškai, – mintyse pridūrė Rafaelis, – nes ji iš tiesų atrodo gležna ir pažeidžiama.

– Gydytoja rekomendavo palaukti metus. Ir patarė prieš pastojant priaugti svorio,– vėl su pasišlykštėjimu pasakė Leila.

– Ir kaip dėl to jautiesi?– atsargiai rinkdamas žodžius, paklausė Rafaelis.

– Nervinuosi. Per pastaruosius kelis mėnesius priaugau penkis kilogramus.– Ji apsivijo save rankomis, ir Rafaelis pastebėjo, kad ji nežymiai suraukė kaktą– vadinasi, net šis lengvas svorio padidėjimas jai kelia nerimą.– Man nebuvo lengva susitaikyti su svorio pakitimu, bet nuoširdžiai stengiuosi. Prieš mėgindama priaugti daugiau, pirmiausia, manau, turėčiau apsiprasti su jau esamu svoriu.

Meu Deus! Tai nebuvo paprasčiausias manekenės, besirūpinančios pakitusia figūra, rūpestis. Jos prisipažinimas išdavė giliai įsišaknijusias baimes.

Pirmą kartą gyvenime Rafaelis įžvelgė tikrąją Leilos problemą. Užslėptą rūpestį, kurį ji ilgai nuo jo– ir savęs– slėpė.

Taip, ji turėjo visas teises baimintis išgyventi dar vieną persileidimą. Šis nerimas nebuvo svetimas nė vienai besilaukiančiai porai, ypač toms, kurios jau buvo netekusios vieno kūdikio. Tačiau jis niekada nemanė, kad Leila galėtų atkristi.

Rafaeliui atrodė tiesiog neįmanoma, kad tokia stipri moteris kaip Leila galėtų vėl tapti jau kartą įveiktos ligos auka. Bet jeigu ji nesugeba susitaikyti su tuo menku jau priaugtu svoriu, ką, po galais, darys, kai jos pilvas išsipūs kaip balionas?

– Gal tau vėl būtų ne pro šalį psichologo pagalba?– pasiūlė Rafaelis.

Kai jie tik susitiko, Leila jam papasakojo, jog prieš vėl išmokdama normaliai valgyti, kelis mėnesius lankėsi pas psichoterapeutą.

– Po persileidimo savaičių savaites vaikščiojau pas psichiatrą,– pasakė Leila, ir Rafaelis iš jos tono suprato, kad daugiau to pakartoti ji nelinkusi.

Tačiau kaltę ji ir toliau vertė sau. Gerai buvo bent tai, kad su juo ji kalbėjosi. Tai bent jau buvo pradžia, nors toli gražu ne tokia, kokios norėjo!

Pasitrynęs ranka smakrą, Rafaelis ėmė vaikščioti pirmyn atgal po svetainę.

Ant kortos buvo pastatyti kertiniai jų gyvenimo dalykai. Jis, žinoma, negalėjo manyti, kad viskas bus gerai vien todėl, jog jis taip nori. Juk pagaliau niekas negalėjo garantuoti, kad Leilos nėštumas bus lengvas.

Leila... Dabar visų svarbiausia buvo ji. Jis privalo rasti būdą, kaip jai padėti įveikti kaltę ir baimę. Priversti ją pamilti save tokią, kokia yra, priversti suvokti, kad nuo tų kelių papildomų kilogramų jos moteriška figūra tiek jam, tiek visam pasauliui atrodys tik dar patrauklesnė.

– Mūsų santuokoje daugiau nebus ilgų išsiskyrimų,– pareiškė Rafaelis, galvoje jau dėliodamas planus, kur su žmona galėtų praleisti didesnę dalį savo laiko. Buvo akivaizdu, kad Leilai jis reikalingas ne mažiau, nei ji– jam,– gal net daugiau. Jis troško ją matyti kiekvieną dieną.

Ypač tada, kai lauksis.

– Sutinku,– nusišypsojusi, virpančiomis lūpomis pasakė Leila.– Be galo tavęs ilgėjausi.

Tas paprastas prisipažinimas sujaudino Rafaelį kur kas labiau, nei būtų sujaudinę skambūs žodžiai. Jis išsklaidė norus ir baimes ir paliko tik tai, ką juodu visada turėjo. Vienas kitą.

Rafaelis priėjo prie žmonos ir virpančiais delnais suėmė jos veidą.

– Prieš akis turime gražų tikslą, querida,– rydamas ją akimis pasakė Rafaelis.– Priešais mus driekiasi graži ateitis. Vieną dieną turėsime vaiką. Normalią šeimą. Patikėk manimi.

Penktas skyrius

Patikėti juo? Nejaugi jis negirdėjo nė žodžio iš to, ką pasakė Leila? Nejaugi nesuprato, kokia rizika kiltų jai ir jų negimusiam vaikui? Nejau nesuprato, kad to ji labiausiai baiminasi?

Žinoma, nesuprato. Jai prireikė ne vienų metų suvokti, kad kova su valgymo sutrikimais yra tolygi alkoholiko pastangoms vengti stipriųjų gėrimų. Pagundų grįžti į pragaištingą anoreksijos ratą buvo be galo daug.

Leila išliko stipri ir sveika vien dėl karjeros. Todėl, kad jos kūno svoris, norint išlikti madų pasaulio viršūnėje, buvo kaip tik toks, kokio reikėjo. Ji kiek įmanoma kontroliavo kiekvieną savo gyvenimo aspektą. O nėštumas būtų visiška priešingybė, nes savo kūno pokyčių ji nebegalėtų valdyti.

Jeigu jai nepavyktų, jeigu dėl jos kaltės vėl įvyktų persileidimas, paprasčiausiai išprotėtų.

O kalbant apie normalią šeimą...

– Ar bent vienas mūsų atpažintų normalią šeimą, joje atsidūręs?– atžariai paklausė Leila, šį kartą nė nesivargindama nuslėpti gėdos dėl savo pačios vaikystės.

– Bent tikrai žinau, kas nėra normali šeima,– kuo rimčiausiai atsakė Rafaelis– taip jis kalbėdavo visada, kai būdavo pradedama šeimos tema.– Nors taviškė nebuvo turtinga, didesnę savo vaikystės dalį bent jau turėjai namus, brolį ir abiejų tėvų meilę.

Išgirdusi tokius jo žodžius, Leila karčiai nusijuokė.

– Liaukis, Rafaeli. Puikiai pažinojai mano motiną. Ji toli gražu nebuvo meilę spinduliuojantis žmogus.

Jos motina buvo savanaudiška ir reikli. Bet tikrai ne mylinti.

Rafaelis linktelėjo galva, jis suraukė antakius– matyt, galvojo apie nuolatinius su ja vykusius vaidus. Leilos motinai jis visada atrodė per prastas.

– O tavo tėvas? Brolis?– paklausė Rafaelis.– Apie juos nesi beveik nieko pasakojusi. Bet jie juk turėjo vaidinti kažkokį vaidmenį tavo gyvenime.

Ką galima pasakyti apie žmones, kurių beveik nepažįsti? Apie vietą, kuri egzistavo vien motinos fantazijose?

– Mūsų namai buvo vargana lūšna vienoje Rio de Žaneiro favelų. Be elektros. Be vandens. Po tėvo mirties buvome priverstos persikelti iš dviejų kambarių namo į vieno kambario būstą.

Leila pakėlė akis į Rafaelį ir jo veide išvydo nuostabą. Jos atvirumas jį šokiravo, nes juk uošvė jam buvo prikūrusi pasakų, neva jie turi namelį kalnų papėdėje.

Iš nuovargio atsidususi, Leila susmuko ant sofos– ji priekaištavo sau, kad neatsivėrė gerokai anksčiau. Jos mama buvo surezgusi įmantrią, švelnią ir tragišką istoriją apie tai, kaip ji, jauna našlė, turėjusi viena auginti Leilą ir tapusi jai gyvenimo kelrodžiu. Kam viso to reikėjo?

Kitaip nei motina, Leila niekada nesiekė kitų žmonių, ypač Rafaelio, užuojautos. O dabar? Jo supratimo jai nereikėjo ir dabar; ji savo jėgomis sugebėjo ištrūkti iš aplinkos, kurioje gimė. Tačiau Rafaelis norėjo žinoti tiesą, o ilgiau meluoti ji nebepajėgė.

– Savo tėvo neprisimenu. Atmenu tik tai, kad jis buvo griežtas žmogus ir nuolat dirbo, namie jo beveik nematydavau,– pirštais maigydama sijoną ir mėgindama prisiminti ką nors gražaus, tęsė Leila.– Brolis buvo gerokai už mane vyresnis, todėl beveik visą laiką ignoruodavo. Jis dirbo fabrike su tėvu, abu žuvo per ten įvykusį gaisrą. Po nelaimingo atsitikimo mano mama ieškodama paramos išgręžė visus, ką tik galėjo.

Rafaelio kaktoje įsirėžė gili raukšlė, o dailios lūpos virto plona ir griežta linija.

– Kodėl man šito nepapasakojai anksčiau?

– O kokia prasmė?– žvelgdama jam tiesiai į akis paklausė Leila.– Tu niekada neklausei, be to, dėl to aš nepasikeisčiau. Pataisyk mane, jeigu klystu, bet apie savo šeimą ir vaikystę Anglijoje taip pat beveik nieko nesi pasakojęs.

Rafaelis skubiai pasuko galvą į šalį, jo veidas apsiniaukė, bet tik akimirkai.

– Esi teisi. Nė vienas mudviejų nesame turėję normalios šeimos.

Leila laukė, kad jis tęstų. Vylėsi, kad jis papasakos daugiau, bet veltui.

Gal taip ir buvo geriau. Bet kuriai santuokai vienos melų porcijos per dieną– daugiau nei per akis.

Leilai praeitis buvo likusi už nugaros. Ji niekada nesvarstydavo, kas būtų nutikę jai ir jos motinai, jeigu talentų ieškotojas nebūtų atradęs paauglės Leilos Rio de Žaneire. Kaip ironiška, kad tądien jos mama buvo išėjusi į prekybos centrą kaulyti pinigų iš tetos, turinčios darbą ir gerą širdį.

Žinoma, toji tiesa niekada nepateko į laikraščius. Būdavo pasakojama, kad jauna gražuolė tą dieną prekybos centre paprasčiausiai apsipirkinėjo su mama.

Tačiau Leilai tai niekada neturėjo reikšmės. Manekenės darbas jai tebuvo geresnio gyvenimo galimybė, ir mergina ja pasinaudojo.

Nuo tos dienos ji tapo šeimos maitintoja– jauna alkana manekenė benamio šuns akimis, dėl kurios iš proto ėjo visas pasaulis. Ji žaibišku greičiu ėmė kopti į karjeros aukštumas.

Rio de Žaneire tiesos apie jos praeitį nežinojo niekas. Niekas, išskyrus motiną.

Leila užgniaužė įsisenėjusią gėdą bei pyktį ir šiaip taip išdrįso pakelti akis į Rafaelį. Jis atrodė pernelyg susimąstęs, ir tai jai kėlė nerimą.

– Tu ant manęs pyksti,– pasakė ji.

– Taip,– piktai tarė jis, ir Leila susigūžė.– Prieš susituokdami prisiekėme, kad neturėsime vienas nuo kito paslapčių. Kad niekada vienas kito neapgaudinėsime.

Leila nusuko žvilgsnį į šalį ir, mėgindama sulaikyti akis užliejusias ašaras, sumirksėjo– kad apsigintų, ji daugiau nieko negalėjo pasakyti. Ji melavo Rafaeliui. Apgavo jį.

– Kas padaryta, padaryta. Iš naujo prisiekime, kad būsime vienas su kitu sąžiningi, ir judėkime į priekį.– Tvirti vyriški pirštai suėmė Leilos smakrą ir atsuko į save; jų akys susitiko.– Neketinu išsižadėti nei mūsų, nei mudviejų tikslo, querida.

Leila sunkiai nurijo seiles, jos akys vėl paplūdo ašaromis. Rafaeilis buvo teisus. Ir šią akimirką ji baiminosi prabilti apie jų kaip tėvų ateitį.

– Gal visgi turėtum.

Kambaryje įsivyravo kapų tyla, nuo kurios jai pašiurpo oda, o nervai, regis, susisuko į pulsuojančius, degančius ir dilgčiojančius mazgus.

– Ką šitai turėtų reikšti?

– Rafaeli, nesu tikra, ar man pavyks tau suteiki taip trokštamą šeimą! Net jeigu mano kūnas galėtų išnešioti kūdikį, nežinau, ar tai padaryti leis mano baimės.

– Neleisiu, kad tai, kas nutiko tavo draugei, nutiktų tau!

– Suprantu, kad tuo tiki...

– Nes tai tiesa,– Rafaelis tai pasakė su tokiu karštu įsitikinimu, kad Leila beveik patikėjo. Beveik.– Leila, mūsų meilė stipri. Mes stiprūs. Pasirūpinsiu, kad tave prižiūrėtų geriausi gydytojai. Kad būtum lepinama, kad apie tave būtų šokinėjama ir kad kasdien girdėtum žodžius, kaip nuostabiai atrodai.

Leila nusijuokė, ir Rafaelį kausčiusi įtampa šiek tiek atlėgo.

– Abejoju, ar mano agentė, klientai ir fotografavimo komanda apsidžiaugs, išvydę mane tokiame vaidmenyje.

– Visai nesvarbu, ką jie galvos, nes, vos pradėjusi lauktis, atsisakysi karjeros.

Rafaeliui neprasprūdo pro akis, kaip įsitempia grakšti žmonos nugara, ir jis suprato vėl užgavęs jautrią stygą.

– Kas tave verčia šitaip galvoti?

Jis taip pat įsitempė.

– O argi tai ne akivaizdu? Tau svarbus sveikas nėštumas. Nerimauji, kad gali atkristi. Dirbdama labai rizikuotum.

– Vienas su kitu visai nesusiję,– pasakė Leila ir pamėgino nuo Rafaelio atsitraukti, bet jis tvirtai suspaudė ją glėbyje ir neleido nusisukti nei nuo jo, nei nuo šios temos, nes aiškiai suvokė, kad jeigu jie neišsiaiškins visko iki galo dabar, ateityje jų santykiai dar labiau komplikuosis.

– Tikrai? Esame neišmatuojamai turtingi. Neprivalai tapti dirbančia motina ir skirti laiko karjerai, užuot skyrusi šeimai.

– Rafaeli,– kilstelėjusi smakrą paprieštaravo Leila,– egzistuoja dar toks dalykas kaip išdidumas. Tu nenori, kad aš dirbčiau, nes tavo motina, siekdama tave išlaikyti, dirbo du darbus.

– Iš dalies taip.

– Na, o aš nenoriu būti kaip mano mama, kuri per gyvenimą nedirbo nė vienos dienos, net kai buvome atsidūrusios ant bado ribos. Ji be galo džiaugėsi, galėdama leisti savo vyrui dirbti du darbus ir žiūrėti, kaip jo pėdomis į fabriką išeina sūnus, kuris tam buvo gerokai per jaunas.

Tvirtai prispaudęs Leilą prie krūtinės Rafaelis jautė, kaip smarkiai trankosi jos širdis. O venomis pulsuoja pyktis.

– Tu į ją visai nepanaši,– užginčijo jis.– Nebūtum į ją panaši, net jeigu visą laiką skirtum vien šeimai...

Jam nespėjus pabaigti sakinio, Leila papurtė galvą.

– Rafaeli, aš dirbsiu. Gal ne visą darbo dieną. Gal tik retkarčiais. Bet tikrai neketinu atsisakyti to, kuo tapau ir dėl ko taip sunkiai dirbau.

– Leila, kaip gaila, kad negali savęs matyti mano akimis. Galbūt tada nesijaustum privalanti dirbti, kad įrodytum savo vertę.

– Rafaeli,– kilstelėjusi smakrą vėl ėmė prieštarauti Leila,– ar tikrai mane matai? Ar iš tiesų supranti, ko trokštu? Kas man gyvybiškai reikalinga? Dirbdama galiu remti kliniką, o man tai be galo svarbu. To neatsisakysiu.

– Ir neprivalai,– mostelėdamas ranka pasakė Rafaelis.– Jau anksčiau tau sakiau, kad galiu remti šį ar bet kurį kitą iš tavo pageidaujamų projektų.

– Taip, bet tai tebūtų dar vienas tavo, o ne mano, indėlis,– atkirto Leila pridėjusi prie krūtinės kumštuką. Pavargęs, praradęs viltį perkalbėti žmoną, Rafaelis perbraukė ranka sau per plaukus ir nuėjo prie lango. Apačioje, paplūdimyje, apšviesti vėlyvos popietės saulės, juokėsi ir kvailiojo poilsiautojai. Nemažai porų susikibusios rankomis vaikštinėjo pakrante, kaip dar šįryt, prieš atverdami vienas kitam senas žaizdas, darė ir jis su žmona.

– Jau vėlu,– galiausiai prabilo Leila.– Privalau ruoštis.– Ir lėtai nuėjo į miegamąjį.

Kambario tyloje nuaidėjęs tylus užrakto trakštelėjimas suvirpino Rafaelį iki pirštų galų. Po valandos jie jau stovės šventės sūkuryje. Šypsosis ir apsimes, kad viskas puiku. Kad jų nekamuoja šeiminės problemos.

Rafaelis nusikeikė ir, jausdamasis piktas, apimtas nevilties, kad leido tarp jųdviejų įsiterpti baimei, smogė į sieną. Jis siuto, kad Leila nuo jo tiek daug slėpė.

Nuo šiol jis darys viską, kad savo žmoną įtikintų, jog jų santuoka yra visų svarbiausia. Jis privalo išvaikyti jos baimes.

***

Leila stovėjo po dušu tol, kol kone pabrinko oda. Maloniai šiltą vandenį pakeitusi šaltu, vylėsi bent kiek sumažinti vokų paburkimą nuo ašarų.

Emocijos keitėsi it kaleidoskopas. Rafaelį ji karštai mylėjo. Bet jautė poreikį jo šalintis, nes vyro reikalavimai atrodė nelogiški. Kas nutiko tam nerūpestingam vyriškiui, su kuriuo ji šiandien iškylavo?

Išėjusi iš dušo kabinos, Leila apstulbo pamačiusi Rafaelį laukiantį savo eilės su ištiestu rankšluosčiu rankoje. Jis buvo nuogut nuogutėlis ir smarkiai susijaudinęs, gražus jo veidas išdavė geismą.

Rafaeilis alkio kupinomis akimis nužvelgė žmoną nuo galvos iki kojų, ir nuo to žvilgsnio jai užgniaužė kvapą; jo akys degino, ir Leila pasijuto taip, tarsi vandens lašeliai jai ant odos nuo karščio imtų šnypšdami garuoti. Bet jau kitą akimirką Rafaelis prisimerkė, ir jo žvilgsnis tapo įtarus– tarsi jis abejotų, ar ji nepasilikusi dar kokių nors paslapčių.

Vyro nepasitikėjimas pervėrė ją tarsi ledinė ietis ir akimirksniu sustingdė naujai įsižiebusį geismą.

Netarusi nė žodžio, Leila stvėrė rankšluostį ir puolė iš vonios kambario. Tačiau virpėti liovėsi tik išgirdusi bėgantį vandenį. O širdies tvinksėjimas aprimo, kai susmukusi ant lovos, Leila įkvėpė į plaučius oro.

Nuotaikos linksmintis nebuvo, bet likdama apartamentuose ji suteiktų Rafaeliui galimybę vėl pradėti ją atakuoti klausimais apie ateitį, o tam ji nebuvo pasirengusi.

Todėl nenorom pradėjo ruoštis vakarui. Išsidžiovino plaukus. Apsivilko raudoną sparčiai garsėjančio madų kūrėjo suknią be petnešėlių; tačiau, kad ir kaip stengėsi, išmesti iš galvos nuogo Rafaelio kūno nesisekė.

Nesisekė pamiršti ir kandžių žodžių, kuriais juodu apsikeitė. Tiesų, kurias vienas kitam atskleidė. Iššūkių, kuriuos vienas kitam metė.

Kodėl, po galais, ji pasakė Rafaeliui, jog galbūt be jos ir jų svajonės jam būtų geriau? Kas nutiks, jeigu jis nuspręs, kad ji teisi? Jeigu jis dings iš jos gyvenimo?

Kai vonios kambaryje tapo tylu, Leila jau darėsi makiažą, bet toli gražu nebuvo aprimusi. O ir kaip galėjo jaustis rami, kai už sienos jos žavusis vyras– nuogas arba pusnuogis– ruošėsi vakaro iškilmėms.

Ji nenurims tol, kol virš jų galvų kabo karo kirvis.

Leila nebebuvo toji naivi paauglė. Fortūna jos nebelepino dosniomis dovanomis; didesnė jos santaupų dalis buvo panaudota, siekiant paremti nemokamą kliniką merginoms, kamuojamoms valgymo sutrikimų. Vargšėms merginoms, praradusioms net menkiausią viltį pasveikti. Tokia kadaise buvo ir ji. Merginoms, kurios badavo ir vylėsi, kad vieną dieną bus priimtos į išskirtinių moterų būrį.

Baigusi dažytis– šitai Leila išmanė taip puikiai, jog atrodydavo, kad yra visiškai nepasidažiusi,– ji pasikvepino reklamuojamais kvepalais: patepė jų sau tarp krūtų, ant sprando odos ir apie riešus. Svaigus ir stiprus, pavadinimą gerokai lenkiantis aromatas kaipmat sušildė odą.

– Ar kada nors sakiau, kaip nekenčiu smokingo?– žengdamas į miegamąjį paklausė Rafaelis.

– Taip, sakai tai kas kartą, kai turime dalyvauti iškilmingame renginyje.

Leila nusišypsojo ir paėmė deimantinį Y formos vėrinį, kurį Rafaelis jai buvo padovanojęs Kalėdų proga; dovana jai buvo pristatyta per pasiuntinių tarnybą per Kalėdinę fotosesiją Italijoje. Toks išlaidumas Leilą šokiravo ir be galo sujaudino, kaip ir prie dovanos pridėtas raštelis.

Ji iš karto paskambino Rafaeliui padėkoti ir labai apsidžiaugė išgirdusi, jog jam patikęs jos išsiųstas laikrodis. Per tą trumpą pokalbį jai netikėtai pasidarė be galo liūdna ir vieniša, nes net Kalėdas teko švęsti be mylimo žmogaus.

Nuvijusi šalin slogų prisiminimą, Leila sutelkė mintis į vėrinio užsegimą ir į platinos bei deimantų prisilietimą prie krūtinės. Šį papuošalą ji segės pirmą kartą, jo svoris ir dydis jai tobulai tiko, o mėlyni ir balti deimantai, juose lūžtant šviesai, net akino.

Įsisegusi deimantinius auskarus, kurie siūbavo beveik per visą kaklo ilgį, Leila pasisuko ieškoti batelių. Ir kone patyrė širdies smūgį.

Priešais ją stovėjo gryniausias vyriškumo įsikūnijimas. Rafaelis nė per plauką nenusileido pasaulinio garso modeliams; jo išvaizda gniaužė kvapą, figūra buvo tiesiog dieviška, o ori ir lėta eisena, nuo kurios jos gyslomis vėl plūstelėjo geismas, priminė elegantišką plėšrūną.

Tamsūs banguoti plaukai sušukuoti atgal, todėl aiškiai matyti klasikinis, ryžtingas profilis. Jeigu tik pasikeistų toji pikta veido išraiška...

Leila nuleido akis į kaklaraištį mėginančias užrišti Rafaelio rankas. Vietoje dailaus mazgo pūpsojo kuo tikriausia raizgalynė, ir Leila prisiminė senus laikus, kai šį darbą atlikdavo ji.

Akivaizdu, kad Rafaelis iki šiol taip ir neišmoko užsirišti kaklaraiščio. Tai sumažino ją kausčiusią įtampą.

Apsiavusi aukštakulnius, Leila priėjo prie savo vyro ir patraukė jo rankas.

– Leisk tau padėti, kol neužsismaugei.

Rafaelis nusvarino rankas, o jo veidas išdavė kuo tikriausią pasidygėjimą savimi.

– Kad ir kas išrado kaklaraištį, turėtų būti nubaustas mirtimi.

Leila stengėsi nenusišypsoti, bet jos lūpos vis tiek sutrūkčiojo, nes jai dar nė karto nebuvo tekę matyti savo stipraus ir galingo vyro, šitaip praradusio savitvardą dėl tokio menkniekio. Ji greitai atnarpliojo mazgus ir pradėjo viską nuo pradžių. Netrukus buvo sumegztas tobuliausias mazgas.

– Na, štai,– patapšnojo ji per raumeningą Rafaelio krūtinę.

Leilai tik valios pastangomis pavyko žengti žingsnį atgal, nes vienas prisilietimas reikalavo antro. O antras– lėtos glamonės.

Rafaelis nusisuko į veidrodį, bet jis vis tiek buvo paniuręs.

– Žiūrint, kaip tai darai tu, viskas atrodo be galo paprasta.

– Tai ne taip ir sudėtinga. Seniai per vieną fotosesiją turėjau nurišti ir vėl užrišti vyriškiui kaklaraištį,– paaiškino ji.– Kadangi prireikė ne vienos sesijos, kol darbą atlikau nepriekaištingai, pamoką išmokau puikiai.

– Nurenginėjai vyriškį?

– Tik nurišau jam kaklaraištį,– atsakė Leila nustebusi, kad Rafaelis vis dar jos pavyduliauja.

– Kaip sugebėjau pro akis praleisti tą reklamą?

Leila ne iš karto suprato, kad jis nejuokauja. Ir tai ją galutinai sutrikdė, nes reiškė, kad jis akylai stebėjo jos darbus. Kad jis domėjosi jos karjera.

Rišti kaklaraištį ji išmoko dar savo karjeros pradžioje. Kai dar sirgo anoreksija ir, beviltiškai stengdamasi sustabdyti savo krūtinės augimą bei klubų platėjimą, beveik nieko nevalgė.

Jeigu nebūtų buvusi tokia naivi, veikiausiai būtų supratusi, kad visos jos pastangos nueis perniek. Kad vienintelis rezultatas tebus sveikatos sutrikimai.

Per ilgą sveikimo laikotarpį ji daug ką apgalvojo, daug ko išmoko apie save ir savo valdingą motiną. Sveikimo procesas buvo ilgas ir sunkus, per jį Leilą nepaliaujamai kamavo abejonės, ar sugebės sėkmingai sugrįžti į darbą ir normalų gyvenimą.

Tačiau jai pavyko. Atleidusi agentę, klausiusią motinos, o ne jos, ji ėmė ignoruoti savo mamos reikalavimus.

Atsigavusi ir tapusi ryžtingesnė, Leila nusprendė tapti nauja pasaulinio garso manekene, kurią mėgdžiotų moterys, o vyrai geistų pasiguldyti į lovą. Kad pasiekė savo tikslą, ji suvokė tik sutikusi Rafaelį.

Leila iš po tankių blakstienų pašnairavo į savo vyrą. Tikras gražuolis. Ir toks ryžtingas.

Ji pasijuto graži jau nuo pirmosios jų susitikimo akimirkos. Tai Rafaelis ją pavertė geidulinga moterimi.

Ar jam pavyks paversti ją ir motina? Ar ji išdrįs patikėti galinti įveikti ją smaugiančią baimę?

Parodys laikas. Belieka viltis, kad, kai ji pagaliau atras savyje vidinės jėgos, nebus per vėlu.

***

Kitos penkios dienos praėjo lankant elegantiškas premjeras ir varginančius vakarėlius, dalijant interviu žiniasklaidos atstovams ir fotografuojantis. Rafaelis niekada nesišalindavo populiarumo ar galimybės pareklamuoti savo sukurtas naujoves, tačiau daryti vis tą patį buvo be galo nuobodu.

Dienos slinko neįtikėtinai lėtai. O naktys atrodė skausmingai trumpos ir sunkiai pakeliamos.

Dvigulėje lovoje vietos buvo apsčiai, bet kai jam po ilgų vartymųsi pagaliau pavykdavo užmigti, jo miegą netikėtai išvaikydavo prie jo prigludusi Leila. Bet kurią tų naktų jis būtų galėjęs ją įaudrinti aistringais bučiniais ir dar aistringesnėmis glamonėmis, kol ji imtų maldaute maldauti, kad Rafaelis ją pamylėtų.

Tačiau jis troško jos budrios, o ne mieguistos. Troško, kad Leila pati jo geistų. Trokštų jo ne mažiau, nei jis– jos. Ligi šiol taip nenutiko. Ligi šiol jie vos kelis kartus pasibučiavo, karštai pasiglamonėjo ir apsikeitė deginančiais žvilgsniais.

Įtemptas Leilos grafikas ją sekino. Rafaelis tai matė iš jos akių, iš sunkios eisenos, kai juodu likdavo vieni. Žinojo, kad jai reikia pertraukos nuo vienas kitą vejančių fotosesijų, pokalbių su žurnalistais ir nuolatinių kvepalų gamintojo lūkesčių, kad ji reklamuos jų aromatą kartu su filmu. Jis taip pat suvokė, kad Leila pati niekada nesustos.

Todėl pradėjo vogti laiką nuo savos dienotvarkės, kad kartkartėmis galėtų pabūti su ja vienudu. Žinoma, tie pabuvimai apsiribodavo vos keliomis valandomis– kartu apsiperkant, apžiūrinėjant apylinkes, kartkartėmis pasimėgaujant gardžiu desertu vienoje iš daugybės kavinių.

Kadangi šiandien vykusi paskutinė Leilos fotosesija buvo baigta, Rafaelis nusivežė ją į Nicą ir palepino tikra Provanso vakariene: jūros ešeriu su druskos plutele ir violetinio artišoko salotomis.

Desertui jis užsakė vieną tiramisu porciją abiem– kaip tais laikais, kai jie dar buvo šviežutėliai įsimylėjėliai. Tada jis ir teišgalėjo dalytis, ir tai tik vargais negalais.

– Darai man blogą įtaką,– sumurmėjo Leila atgnybdama dar šaukštelį plunksnų lengvumo deserto; apžiojusi sidabrinį šaukštelį ir apimta ekstazės, ji užsimerkė.

– Darau tau puikią įtaką, nes leidžiu būti savimi, querida,– paprieštaravo Rafaelis, ir jie abu žinojo, kad jis teisus, nesvarbu, ar ji ketino tai pripažinti, ar ne.

Leila nusišypsojo ir nusuko žvilgsnį į šalį, tačiau Rafaelis spėjo pamatyti jos šviesiai rudomis akimis nuslenkantį liūdesio šešėlį. Net prieš jai prabylant, jis nujautė, kad gražus jų laikas vėl artėja prie pabaigos.

– Per paskutinę fotosesiją mano agentė pranešė, jog gavau pasiūlymą pasirašyti sutartį su vienu garsiausiu madų kūrėju, pageidaujančiu, kad demonstruočiau jų pavasario kolekciją. Tai nuostabi galimybė, kurios baiminausi galinti nesulaukti.

Rafaelis laukė, kada Leila pasakys, jog apgailestauja, nes pasiūlymą atmetė, bet netikėtai suprato kai ką, kas ir taip buvo akivaizdu.

– Tu tą pasiūlymą priėmei.

– Taip. Prieš pasirašydama, žinoma, turėsiu su savo agente peržvelgti sutarties detales,– susijaudinusi pasakojo ji,– bet fotografavimą planuojame pradėti maždaug po mėnesio.

Po galais! Jis juk baiminosi, kad nutiks kažkas panašaus, kad koks nors modeliuotojas ar firma pames jai masalą, ir ji vėl išsprūs jam iš rankų.

Kiek Rafaelis atminė, Leila jau buvo pasirašiusi vieną sutartį, kuri turėjo įsigalioti iš karto po festivalio, todėl kaip tik tai jai dabar ir priminė.

– Taip, bet toji sutartis pasirašyta su vietiniu madų kūrėju ir truks vos porą dienų,– kruopščiai lankstydama servetėlę paaiškino Leila.– O šis pasiūlymas pranoksta viską, ko pastaruoju metu esu sulaukusi. Žadamas atlygis padės man įkurti kliniką remsiantį fondą.

Klinika! Rafaeliui tapo aišku, kad kaip tik ji žmonai yra svarbiausia.

Leila stvėrė šią galimybę veikiausiai ne dėl užmokesčio, o dėl galimybės pasprukti.

Miglotas šeimos paveikslas, vėl pamažu pradėjęs ryškėti jo mintyse, virto pilka išsklidusia dėme. Nuo vaikystės jį kamavęs gilaus vienišumo jausmas dabar virto buku skausmu. Nejaugi visą gyvenimą teks nugyventi be šeimos? Be tikrų namų? Be meilės?

Stengdamasis neišduoti pykčio ir nuoskaudos, Rafaelis apsivilko švarką.

– Sveikinu.

– Ačiū.

Jis godžiai nužvelgė savo nepakartojamai gražią žmoną, ir jam užkaito kraujas. Jis laukė pernelyg ilgai. Net jeigu juodu netrukus neketina pradėti šeimos, jis trokšta su ja pasimylėti. Ir šį vakarą taip ir padarys.

***

Filmo premjera, sprendžiant iš auditorijos juoko, praėjo puikiai. Tačiau Rafaelis tegalėjo sutelkti mintis į greta sėdinčią moterį.

Jau kovo mėnesį skrisdamas pas ją į Arubą jis vylėsi pradėti kūdikį. Iš kur galėjo žinoti, kad ji prieš šešis mėnesius patyrė persileidimą, kad pradėti naują gyvybę ji nepasiruošusi nei fiziškai, nei psichologiškai?

– Ar tik apie tai ir galvoji?– tąkart, kai jie pasisotinę vienas kitu gulėjo lovoje, paklausė ji.

Šeimos pagausinimo klausimas Rafaelio galvoje sukosi jau seniai, tokio primygtinumo jis ir pats negalėjo paaiškinti. Jam paprasčiausiai be galo norėjosi artumo su kitu žmogumi– artumo, kurio vaikystėje taip ir neturėjo.

Praėję metai jam tebuvo chaotiškas ir vienišas darbas. Tada jis ir suprato, kaip karštai myli Leilą, kaip beprotiškai jos ilgisi. Kaip nori, kad jų santuoka žengtų į naują lygmenį. Į šeimos lygmenį.

– Leila, pavargau taip gyventi,– galiausiai ištarė jis.– Net Kalėdas praleidome atskirai.

– Dalyvavau fotosesijoje,– pasakė ji.– Galėjai prisidėti.

Gal ir galėjo, tačiau apie žmonos planus sužinojo paskutinę minutę. O jau buvo pažadėjęs mamai padėti nugabenti į San Paulą maisto davinius kalnuose gyvenantiems vargšams. Ir negalėjo jos nuvilti, kaip ir jų laukusių vaikučių, nes pats puikiai atminė, ką reiškia gauti labdarą.

– Mudviejų tvarkaraščiai vienodai suspausti. Vienas kito gyvenimuose mums abiem beveik nebėra vietos,– suirzęs, kad ir per jo karjerą nebelieka laiko pabūti su mylima žmona, pasakė Rafaelis.

Paėmęs Leilą už rankos, jis sunėrė pirštus su jos, mėgavosi jaudulio banga, kuri jį užliedavo kaskart, kai jie susiliesdavo.

– Savaitę praleisime Prancūzijoje, ir, nors dienomis bus daug darbo, naktys priklausys tik mums.

– Taip,– nuleidusi akis sušnabždėjo jam į kaklą Leila. Tačiau faktas, kad jis aštuonis ilgus mėnesius praleido nematydamas savo žmonos, niekur nedingo. Aštuonis mėnesius jis jos nelietė. Nebučiavo. Su ja nesimylėjo.

Tą naktį Aruboje jie mylėjosi tol, kol išvargę užmigo. Tačiau Rafaelio pakili nuotaika, kurią jautė garbindamas ją rankomis, lūpomis ir kūnu, dingo, vos Leila pareiškė, kad dėl fotografavimo negalės su juo vykti į brolio vestuves. Gal tai ir buvo tiesa, bet ji net nepasistengė nieko pakeisti. Karjera jai buvo svarbesnė už Rafaelį ir jo šeimą.

Jis sumirksėjo išvydęs, kad ekrane jau bėga titrai. Negalėjo patikėti, kad filmas baigėsi. Kaip negalėjo patikėti ir tuo, kad ši savaitė su Leila artėja prie pabaigos.

– Į kurį vakarėlį norėtum nueiti?– jiems išėjus iš kino salės paklausė Rafaelis; raudonuoju kilimu su daugybe kitų įžymybių jie judėjo be galo lėtai, nes beveik visi buvo stabdomi fotografuotis.

– Tiesą sakant, mieliau grįžčiau į apartamentus. Buvo ilga diena.

– Tuomet kaip tik šitai ir padarysime.

– Neprivalai dėl manęs atsisakyti linksmybių,– pasakė Leila.

Nors Rafaelis tikėjosi išgirsti ne tokį atsakymą, negalėjo sulaikyti kūną užliejusios naujos geismo bangos.

– Querida, vakarėliai jau seniai ne man. Daug mieliau naktis leisčiau su tavimi.

Leila prispaudė ranką jam prie krūtinės ir pakėlė į jį savo dideles akis. Jose atsispindėjo netikrumas, nuovargis ir dar kažkas, ko jis nesugebėjo įskaityti.

– Esi tikras, kad nesigailėsi?

– Kuo tikriausias.

Vakarėlių visada bus. O laikas su Leila seko. Pernelyg sparčiai.

Rafaelis ketino su kaupu išnaudoti jiems likusią naktį. Ir nenorėjo, kad ją kartintų ginčai. Tetroško, kad ji būtų kupina meilės, kad atmintin įsirėžtų kiekviena sekundė.

– Leila, noriu tavęs.

– Tuomet nešdinkimės iš čia.

Šeštas skyrius

Kai Rafaelis, sunėręs su Leila pirštus, yrėsi per minią, jo kūnas jau skendėjo karščiausiose liepsnose. Apartamentuose jie atsidūrė greičiau nei per dešimt minučių, nors net tas trumpas laikas pasirodė kaip amžinybė.

Širdžiai smarkiai daužantis krūtinėje, jis įsitempė žmoną į vidų ir užrakino duris. Jos kvepalų aromatas buvo toks erotiškas ir taip nepakartojamai persipynęs su jos kvapu, kad Rafaelis nuo geismo ėjo iš proto.

Vos jie liko vieni, Rafaelis iš karto įsisiurbė Leilai į lūpas. Šiurkščiai. Reikliai. Tarsi pirmykščio poreikio vedamas urvinis.

Rankomis apsivijusi apie kaklą, Leila prigludo jam prie krūtinės ir atsakė pažado bei aistros pritvinkusiu bučiniu. Ji kvepėjo medumi ir citrina.

Rafaelis patenkintas suurzgė. Atsitraukęs nuo Leilos lūpų, jis bučiuodamas ėmė leistis jos kaklu– laižydamas, žnaibydamas, mėgaudamasis jos skleidžiamais gašliais aikčiojimais.

Paskui šiek tiek atsitraukęs jis delnais suėmė žmonos krūtis ir taip smarkiai kilstelėjo aukštyn, kad jos kone iššoko per suknios kraštą. Leilos apvalumai atrodė didesni, stangresni, ir Rafaelis staiga pasijuto be galo dėkingas tiems penkiems per prievartą priaugtiems kilogramams.

Nosimi trindamasis jai į krūtinę, Rafaelis nusmaukė suknią iki juosmens ir apžiojo vieną šilkinį spenelį. Jį aplaižęs, ėmė energingai žįsti.

– O taip,– nagais braukdama jam nugarą, išsilenkusi taip, kad dar labiau įspraustų krūtį jam į burną, sudejavo Leila.

Širdis krūtinėje ėmė beprotiškai daužytis. Rafaelis toliau energingai čiulpė, žnaibė ir laižė jos sustandėjusį spenelį. Atrodė, kad nuo paskutinio pasimylėjimo kovo mėnesį buvo praėjusi visa amžinybė, per kurią jis apie Leilą svajojo, jos geidė, troško ją laikyti savo glėbyje. Todėl šią akimirką ketino išnaudoti su kaupu, glamonėti Leilos krūtis tol, kol jos imtų tvinkčioti, kol speneliai taptų rausvi ir kieti kaip akmenukai.

Kol ji pradėtų virpėti jo glėbyje, o jo varpa skausmingai sustandėtų.

– Daugiau nebegaliu,– sušvokštė Leila, ir, suėmusi Rafaelį už kaklaraiščio, įsitempė į miegamąjį.

Rafaelis suvirpėjo. Kone apakęs iš geismo, jis apgraibomis nutraukė raudoną Leilos suknią iki žemės ir atsitraukęs rijo ją, stovinčią vienomis raudonomis kelnaitėmis, akimis. Ji tokia tobula. Jos krūtys buvo aukštos ir standžios, liemuo liaunas, klubai apvalūs tik tiek, kad atrodytų moteriški.

– Maldauju,– trindamasi į jį sudejavo Leila ir ėmė karštligiškai segioti marškinių sąsagas.

– Mielai.

Rafaelis pakėlė ją ant rankų ir, nunešęs prie lovos, numetė ant minkšto čiužinio; tada, užkišęs nykščius už kelnaičių krašto, taip staigiai trūktelėjo žemyn, kad Leila net klyktelėjo.

– Esi nepakartojama.

– O tu per daug prisirengęs,– atkirto ji, savo šypsena jį ir kviesdama, ir erzindama, ir išduodama aistrą.

– Klastūnė.

Rafaelis skubiai nusiplėšė drabužius ir ją užgulė visu kūnu. Jųdviejų lūpos pasitiko vienos kitas pusiaukelėje, liežuviai ėmė kautis vikriais ir stipriais dūriais, o Rafaelio varpa skausmingai sustandėjo; norėdamas priversti Leilą žiopčioti ir murkti, jis pradėjo ją erotiškai kandžioti.

Jo rankos glamonėjo visą žmonos kūną, stengdamosi įsiminti krūtų iškilumus, spenelių standumą.

Leilos delnai nuslydo Rafaelio nugara, ji suleido nagučius į jo sėdmenis; prispaudusi jį prie savęs, ėmė dubeniu trintis jam į varpą. Ar galėjo būti, kad ir ji geidžia įsileisti jį vidų taip pat beviltiškai, kaip ir jis trokšta įeiti į ją?

Rafaelis įspraudęs tarp jųdviejų ranką susirado nuo geismo paburkusias ir sudrėkusias jos klostes. Jo varpa dar labiau sustandėjo, ir jis tik valios pastangomis susilaikė neįsibrovęs. Nepaėmęs jos čia ir dabar, nenumalšinęs šio beprotiško geismo. Nepasimylėjęs su ja dar ir dar kartą, kol abu tiek išsektų, jog nebegalėtų pajudėti.

Geiduliui karštais tvinksniais pulsuojant venomis, Rafaelis prispaudė lūpas žmonai prie pilvo; paskui nusileido žemiau ir paniro į drėgnas karamelės spalvos garbanas. Ak, kaip jis šito ilgėjosi.

– Rafaeli,– gniauždama jam plaukus tyliu, gerkliniu balsu sušnabždėjo Leila.

Delnais perbraukęs vidinę jos šlaunų pusę, Rafaelis praskėtė Leilos kojas ir ją prisitraukė. Kovą seksas tarp jųdviejų buvo skubus. Karštligiškas. Antras kartas taip pat buvo be galo primygtinis.

Tačiau šį kartą jis mėgausis ja, suteiks jiems abiem tai, ko abu labiausiai troško. Įsitaisęs tarp jos kreminės spalvos šlaunų, delnais laikydamas už užpakaliuko, Rafaelis prispaudė lūpas prie švelnios žmonos odos.

Rankomis įsikirtusi jam į plaukus, Leila iš malonumo išsirietė ir suriko. Rafaelis tyliai suurzgė ir, liežuviu paniręs į pačią šerdį, ėmė jos ragauti, ieškoti saldžiojo taško, varančio ją iš proto.

Subtilumo nebebuvo likę nė lašo; Rafaelis it pirmykštis žmogus nuožmiai čiulpė ir kankino jos paburkusį pumpurą. Liežuviui imituojant tai, ką nekantravo padaryti varpa, jo širdis daužėsi kaip pašėlusi. Jis jautė, kad Leila artėja prie orgazmo, jautė jos virpulį, jautė, kad ir pats yra pakeliui į palaimą.

Tačiau dabar visų svarbiausia patenkinti žmoną. Rafaelis norėjo, kad po šios savaitės ji prisimintų kiekvieną erotišką slystelėjimą, kiekvieną godų bučinį, kiekvieną liežuvio, pirštų ir varpos stumtelėjimą.

Jis norėjo, kad prabudusi viduryje nakties Leila ilgėtųsi jo, o ne fotosesijų aikštelės. Kad ji galvotų ne apie karjerą, o apie jį ir šeimą, kurią buvo pats laikas pagausinti.

Panėręs pirštus į šilkinę žmonos šerdį, Rafaelis pradėjo judėti vis greičiau ir greičiau, mėgaudamasis rausvėjančiais mylimosios skruostais, gilėjančia aistra. Pagaliau jo pirštus sugniaužė vidiniai Leilos raumenukai, kūnas ėmė trūkčioti.

Leila užvertė galvą, užsimerkė, dejavo, užvaldyta ekstazės. Rafaelio kaktą ir nugarą nusėjo prakaito lašeliai.

Nuo pastangų susivaldyti Rafaelis juto maudulį. Tačiau Leilos malonumas jam buvo kur kas svarbesnis; ją stebėdamas, jis ir pats jautėsi skęstas pasitenkinimo liepsnose.

Surikusi iš malonumo, Leila prispaudė galvą prie čiužinio ir sustingo, lūpomis, tarsi mantrą, kartodama jo vardą.

Niekas negalėjo prilygti šiam vaizdui. Šios moters juslingumui. Pasitikėjimui juo.

Ak, kad tik ji galėtų visa tai perkelti į kasdienį gyvenimą, peržengti miegamojo ribas...

Suurzgęs Rafaelis pakilo virš Leilos ir vienu staigiu judesiu į ją įsibrovė; jos spazmai, regis, įtraukė jį dar giliau– taip giliai, kad jautė degančią jos odą, jį iš vidaus svilino jos aistra.

Jau kitą akimirką išsiliejo ir pats; pasaulis nušvito ryškiausiomis spalvomis, kurios lengvai galėjo varžytis su fejerverkais naktiniame paplūdimio danguje.

Rafaelis sušuko jos vardą. Tai buvo tobula. Tikriausia nirvana.

Po tokio sprogimui prilygstančio susijungimo jie išsekę ir pasisotinę išsikėtojo ant čiužinio. Paskui nusnūdo. Prabudę vėl ėmė lėtai vienas kitą tyrinėti, erzindami tol, kol ilgiau laukti nebegalėjo. Ir tik paryčiais užmigo vienas kito glėbyje.

***

Leila lėtai pramerkė akis; jos sąmonė dar buvo pusiaukelėje tarp geidulingų sapnų apie Rafaelį ir sutrikimo stengiantis prisiminti, kur esanti ir kuri dabar diena. Jos oda ir patalai tebedvelkė Rafaelio kvapu, o tai buvo įrodymas, kad juodu tikrai mylėjosi.

Pasirąžiusi Leila atsisuko į vyro lovos pusę. Šypsena kaipmat išblėso, nes patalas buvo tuščias.

Ją akimirksniu užplūdo kovo mėnesio prisiminimai; tada jis išvyko nė neatsisveikinęs. Nepalikęs net sumauto raštelio.

Leila ranka perbraukė per pagalvę ir paklodę, ant kurios miegojo Rafaelis. Patalai buvo atvėsę. Apartamentuose karaliavo ramybė ir tamsa.

Jis negalėjo išvykti. Negalėjo manęs dar kartą šitaip palikti. O gal galėjo?

Paskui Leila kažką išgirdo. Svetainėje girgžtelėjo kėdė. Ji išlipo iš lovos ir apsijuosė užklotu. Jos širdį tarsi kas replėmis gniaužė. Kvėpuoti sekėsi tik valios pastangomis.

Išėjusi iš miegamojo, Leila apžvelgė svetainę. Iš palengvėjimo kone nualpusi atsirėmė į durų staktą.

Rafaelis sėdėjo už darbo stalo, o jo pirštai be garso judėjo naujausio jo kūrinio– nešiojamojo kompiuterio– jutikliniu kilimėliu. Jis mūvėjo tik rusvai žalsvus šortus. Plaukai buvo susišiaušę. Platūs įdegę pečiai nuo susitelkimo net įsitempę.

– Kada atsikėlei?– paklausė Leila.

Jis staigiai atsisuko, tarsi persigandęs ją čia išvydęs.

– Maždaug prieš valandą. Gavau skubią žinutę dėl įdiegtos grafikos naujajame telefone.

Dar iš ankstyvųjų santuokos metų Leila atminė, kiek laiko iš Rafaelio atima tokių problemų sprendimas. Ir kad jis nenurimsta tol, kol randa tinkamiausią išeitį.

– Vadinasi, dirbsi visą dieną,– nusiminusi, kad paskutinė jųdviejų diena Prancūzijoje sugadinta, pasakė ji.

– Ne. Problemą jau pašalinau– viskas išsiųsta mano vadybininkui.

– Nuostabu.

Rafaelis tik linktelėjo galva. Tarp jų įsivyravo nejauki tyla. Leila ėmė spėlioti, apie ką jis galvoja, ir staiga pajuto nerimo dūrį.

– Ar kas nors nutiko?

Jo kaktoje išryškėjo raukšlės, akys nuslydo Leilos kūnu. Kai jų žvilgsniai susitiko, tamsiose vyro akių gelmėse ji nieko negalėjo perskaityti.

– Gal norėtum, kad ko nors užsakyčiau į kambarį?

– O taip, esu išbadėjusi.

Rafaelis pakilo ir gracingais žingsniais priėjo prie savo žmonos. Šį kartą jo dailias lūpas išlenkė šypsena.

– Ar šiai popietei turi planų?

Jausdama tvinkstantį jau kitokį alkį, Leila papurtė galvą.

– Ne. O ką tu norėtum nuveikti?

Rafaelis palinko virš savo žmonos ir pirštu perbraukė jai per skruostą ir lūpas. Kai jo nykščio pagalvėlė ėmė slysti kaklu žemyn, Leila atlošė galvą.

– Noriu su tavimi pasimylėti,– traukdamas nuo jos užklotą pasakė Rafaelis.

Medžiagai dar nespėjus nusileisti ant žemės, ji jau buvo jo glėbyje.

Ten ir praleido visą popietę. Lovoje. Ant sofos. Duše.

Jie valgė lengvus pusryčius, nuolat vienas kitą maitino. Ir iki pat vakaro žaidė, juokavo, mylėjosi. Kai saulė ėmė ristis link horizonto, Leila nusiminė, kad jųdviejų savaitė baigiasi.

Ji nuogąstavo, kad išsiskyrimas neatneš nieko gero.

***

Leila žingsniavo koridoriumi link apartamentų, apimta svaigaus jaudulio. Festivalis šį vakarą baigėsi apdovanojimų ceremonija, ir ji žinojo, kad Rafaelis nepaprastai didžiuojasi savo broliu Natanieliu, kuriam buvo suteiktas geriausio režisieriaus titulas už filmą Karnavalas.

Filmas gerokai skyrėsi nuo tų, kuriuose Natanieliui ligi tol buvo tekę vaidinti. Tai buvo realistiškas miesto trileris, pirmas jo ir Rafaelio įkurtos kino bendrovės kūrinys.

Pasakojimas apie greitą praturtėjimą Leilą be galo sukrėtė ir nustebino, nes ir ji pati pradėjo nuo nieko, nes ir pati pabėgo nuo skurdo lūšnynuose.

Filmas įrodė, kad juos su Rafaeliu sieja daug bendra: tik žmogus, suvokiantis sunkią visiškų Brazilijos vargšų, gyvenančių smurto persunktuose lūšnynuose, būklę, gali su širdį veriančiu smulkmeniškumu atvaizduoti realias ten tvyrančias emocijas ir nerimą. Šis kūrinys dar labiau sustiprino Leilos meilę savo vyrui.

Ji be galo troško paklausinėti jo apie detales, bet kantriai laukė, kol jie liks vieni.

– Prisidėjau tik finansiškai,– pasveikintas už apdovanojimą pasakė Rafaelis.– Visi nuopelnai už darbą tenka Natanieliui.

Tai jau buvo kuo tikriausias kuklumas. Rafaelis taip pat atsisakė dalyvauti vakarėliuose, per kuriuos turėjo būti giedami ditirambai filmui, todėl Leila, galiausiai pamaniusi, kad jis nenori apie tai kalbėtis, nieko neklausinėjo.

Kadangi ir Natanielis su žmona vengė bet kokio pagerbimo, netgi mandagiai atsisakė kartu su jais pavakarieniauti, Leila buvo tikra, kad filmas abiem broliams turi kur kas gilesnę, asmeniškesnę prasmę. Vien šitai jai kėlė nerimą, vertė spėlioti, kokia gi iš tiesų buvo jų vaikystė.

Apie praeitį Rafaelis beveik nieko nepasakodavo– net paklaustas. Neketino jo spausti ir dabar, nes po filmo vyras atrodė be galo keistai nusiteikęs.

Tiesą sakant, Leila džiaugėsi, kad šį vakarą Rafaelis nusprendė niekur nedalyvauti. Ji troško kaip galima greičiau grįžti į apartamentus ir praleisti paskutinę naktį taip, kaip ankstesniąją. Dar ji baiminosi, kad jis pradės ją atakuoti klausimais apie šeimą, ir kad tai galėtų tapti jų skyrybų priežastimi. Šiuo metu ji tiesiog negalėtų to pakelti.

Leila metė žvilgsnį į savo vyrą, ir jai užgniaužė kvapą. Griežtos jo veido linijos išdavė įtampą, patamsėjusios akys buvo kupinos susirūpinimo. Ar ir jis mąsto, kad jų idilė artėja prie pabaigos?

Dievas matė, toms neįkainojamoms akimirkoms Rafaelio glėbyje negalėjo prilygti niekas. Ir šiame festivalyje jų buvo gerokai per mažai. O dabar jis jau baigėsi, ir Leila negalėjo nusikratyti nuojautos, kad Rafaelis nuo jos tolsta.

– Kokie tavo planai po festivalio?– traukdama sau nuo kaklo ilgą šilkinį šalį paklausė Leila.

– Turiu reikalų Brazilijoje,– uždarydamas paskui save duris ir paskutinei nakčiai atkirsdamas juodu nuo pasaulio atsakė Rafaelis.

Leila iš akių matė, kad per filmą jį kausčiusi įtampa dar neatslūgusi ir dabar stovi tarp jų kaip nematoma siena.

– Verslo nesklandumai?

– Ne, šituo jau pasirūpinta.– Nusivilkęs švarką, Rafaelis užmetė jį ant kėdės; jo veidas spinduliavo tokią įtampą, kad, regis, oras kambaryje net virpėjo.– Pastaruoju metu apleidau fazendą.

Rafaelis turi fermą? Ankstyvaisiais santuokos metais jis tik ir kalbėdavo apie savo svajonę pastatyti jiems užmiestyje namą. Kur juodu galėtų atsikvėpti nuo sunkaus darbo. Kur galėtų ramiai auginti vaikus.

Šią svajonę puoselėjo ir Leila– iki tos dienos, kai neteko vaikelio. Kai suprato, kad viltis turėti tikrą šeimą gali niekada neišsipildyti.

– Nusipirkai namą?– stengdamasi, kad jos balsas skambėtų kaip galima nerūpestingiau, nors jautė didelę nuoskaudą dėl to, jog Rafaelis jai nepasakė, kad dalį jų svajonės jau įgyvendino, pasakė Leila.– Papasakok daugiau.

Priėjęs prie išėjimo į balkoną, Rafaelis atvėrė stiklines duris ir giliai įkvėpė jūra dvelkiančio oro.

– Ten puiki žemė, gausus derlius, nors darbuotojų nedaug, jiems lygių nėra. Esu tikras, kad tau patiktų.

– Tuo net neabejoju,– pasakė Leila ir pagalvojo, jog vargu ar artimiausiu metu turės galimybę ten nuvykti.

Rafaelis atsisuko– nors jo žvilgsnis vis dar atrodė mąslus, lūpose žaidė lengva šypsena.

– Tai tipiškas užmiesčio namas su erdviais kambariais viduryje laukų. Jame atsirastų vietos ir tavo biurui. Savąjį jau įsirengiau.

– Su visomis moderniausiomis technologijomis?

– Toks jau mano darbas.

O Leilos išdidumas buvo pamintas: nors Rafaelis net iš dalies neketino atsisakyti savo karjeros, iš Leilos tikėjosi visiško atsidėjimo motinystei.

Ji laukė, kad jis tęstų, kad daugiau papasakotų apie jų svajonių namą. Apie jų bendrą miegamąjį, apie kūdikio kambarį, kuriame taip troško girdėti krykštavimą.

Tačiau Rafaelis, abiem rankomis įsikibęs į balkono durų rėmą, vėl nusisuko į jūrą; balti jo marškiniai tampriai gludo apie raumeningą nugarą, ir Leila matė, kad jo pečiai įsitempę. Gal taip ir geriau,– galvojo Leila, nes šią akimirką jai visai nesinorėjo vėl įsitraukti į pokalbį apie šeimą.

Sumišusi, nežinodama, ką sakyti, ji perbraukė šaliu sau per delną, paskui dar kartą ir dar.

– Kelintą valandą tavo skrydis?

– Septintą ryto.

Jos lėktuvas turėjo pakilti tik vienuoliktą. Iš pradžių ji ketino į oro uostą vykti drauge, bet tarpas tarp jų skrydžių buvo pernelyg didelis.

– Tuomet verčiau pailsėk,– pasakė ji, iš tiesų tenorėdama išsakyti jam savo poreikius.

– Querida, pamiegoti galėsiu ir lėktuve.– Rafaelis atsisuko, jo veidas spinduliavo geismą, kuris dar labiau pakurstė jos aistrą, ir moters kūnu plūstelėjo malonaus jaudulio banga.

Baimindamasi, kad ši lengva atmosfera išsisklaidys, Leila papurtė galvą.

– Gerai, nes šiąnakt man tavęs reikia.

– O man reikia tavęs, Leila,– liūdnai šypsodamas atsakė Rafaelis.– Tikiuosi, vieną dieną suprasi, kaip stipriai.

Leila žengė prie jo; jai pro akis neprasprūdo, kaip Rafaelis sulaiko kvėpavimą, kaip prasiplečia jo šnervės, kaip parausvėja skruostai. Užmetusi jam ant sprando šalį, Leila truktelėjo jį į save, ir tose tamsiose akyse išvydo plykstelinčią geismo ugnį.

– Parodyk man,– pasakė ji, dar smarkiau patraukusi į save Rafaelį.

Septintas skyrius

Rafaelis sukando dantis. Jos akys degė tokia liepsna, kad buvo tiesiog neįmanoma atsispirti. O ir kodėl turėjo bent stengtis tai padaryti? Juk tai paskutinė jųdviejų naktis.

Erotiškai suurzgęs, jis įsisiurbė žmonai į lūpas. Bučinys juos pasiglemžė tarsi viską naikinanti ugnis, tačiau Leilai ta kaitra patiko, nes leido ragauti vyro aistros, jausti jo varpoje tvinksintį geismą, traukti į save jo švelnius atodūsius.

Perbraukusi nagais jam per nugarą, Leila, priremta prie sienos, tvirtai apkabino jo pečius. Sušnypštęs tarsi laukinis, Rafaelis ėmė klubais trintis jai į dubenį. Jo liežuvis tai panirdavo į jos burną, tai vėl atsitraukdavo.

– Nenoriu, kad baigtųsi ši savaitė,– pasakė Leila traukdama iš kelnių jo pasididžiavimą, negalėdama sulaukti, kada Rafaelis atsidurs joje ir beviltiškai trokšdama laikytis jo įsikibus visais įmanomais būdais, nes kažkas jų santykiuose pakito, kažkas, kas grasino jį nuo jos atplėšti.

– Ji neprivalo baigtis,– šiurkščiu, bet viltingu balsu sušvokštė Rafaelis.

Gal jam visgi pavyko suvirpinti jos sielą?

Vien nuo minties, kad vienam teks grįžti į mansardą arba casa, Rafaeliui darėsi bloga. Jis jautėsi velniškai pavargęs nuo vienatvės. Ir egoistiškai troško savo žmonos– tiek glėbyje, tiek gyvenime.

Leila tvirtino jaučianti tą patį, bet, sprendžiant iš visų jos išsisukinėjimų, karjera jai buvo svarbesnė.

Jos delnai nuslydo Rafaelio krūtine, ir bet kokie apmąstymai virto pelenais; jis nebūtų nustebęs, net jei kambaryje būtų pažirusios žiežirbos. Kūnas degte degė, liepsnote liepsnojo aistra.

Viena ranka nutraukęs Leilai iki juosmens suknelę, kita Rafaelis šiurkščiai timptelėjo žemyn kelnaites. Kad būtų greičiau, Leila jas nusitraukė nuo kojų ir nuspyrė šalin.

Pritariamai suurzgęs, Rafaelis suėmė ją už liemens, kilstelėjo ir, trumpam atrėmęs į sieną, užkėlė ant savo pritvinkusios varpos. Leilos kūnu plūstelėjo aistra.

Ji suriko ir kojomis apsivijo jo siaurus klubus; paskui tvirtai prispaudė prie savęs ir, pajutusi kūnu nusiritančią pirmą malonumo bangą, panėrė veidą į jo kaklo linkį. Leilai svaigo galva vien nuo Rafaelio artumo, vien nuo suvokimo, kad jie– it vienas kūnas.

Jos širdis mušė greitu ritmu, jai norėjosi, kad toji akimirka niekada nesibaigtų.

Rafaelis šaižiai iškvėpė, suvirpėjo ir sustingo, tarsi nuo šio galingo jųdviejų susijungimo ir pats tuoj nualps; mėgavosi kiekvienu jų kūnų virptelėjimu, kiekvienu glotniu slystelėjimu. Regis, bijojo net krustelėti, kad visa tai nesudužtų į šipulius.

Leila tvirtai įsikibo, susitelkė į nuo susijaudinimo paspartėjusį jo širdies plakimą, į kurį jos pačios širdis atliepė dainuodama. Jos vidiniai raumenukai, prisitaikydami prie Rafaelio dydžio, prasiplėtė, paskui instinktyviai susitraukė, tarsi ketintų išspausti viską iki paskutinio lašelio. Tarsi ketintų nepaleisti ir šią akimirką ištęsti iki amžinybės. Niekada jo neprarasti.

– Meu amor,– sudejavo Rafaelis ir, beveik visiškai atsitraukęs, vėl su galinga jėga įsiveržė į vidų– ten, kur ir turėjo būti. Jo lūpos, atliepdamos tą patį liepsningą geismą, godžiai įsisiurbė į josios.

Leilos pirštai paniro jam į plaukus, lūpos atsakė aistringu bučiniu; klubais trindamasi jam į dubenį, ji pasitiko kiekvieną aistringą vyro stumtelėjimą. Ir bučiavo jį su tokiu įkarščiu, kad jam neliktų net abejonės, ką jis reiškia jos gyvenime. Rafaelis buvo vienintelis jos meilužis. Vienintelė jos meilė.

Jie žiopčiodami atsitraukė vienas nuo kito ir ėmė godžiai traukti į degančius plaučius orą. Leilos oda liepsnojo karštai ir nenumalšinamai, ji buvo įsitikinusi, kad šį kartą jie sudegs gyvi.

Rafaelis užvertė galvą; jo veido raumenys atrodė atsipalaidavę ir jis dabar buvo panašus į žemėn nužengusią dievybę. Atsispindėjo visi jausmai: aistra, skausmas, savininkiškumas.

Dabar Rafaelis buvo akimirkos šeimininkas. Besivaldanis geležinės valios pastangomis, verčiantis Leilą gaudyti orą, geisti dar, nes ji buvo jo malonėje.

Leilos orgazmas buvo visai čia pat. Atvira aistra ir palaima plūdo į ją tarsi galinga potvynio banga.

Oda buvo įelektrinta iki beprotybės, ypač speneliai, iki pat širdies, plakančios vienu ritmu su Rafaelio,– stipriai, greitai. Ji troško daugiau. Geidė visko, ką Rafaelis galėjo suteikti. Ir troško, kad ši akimirka niekada nesibaigtų.

Leila pakėlė galvą ir pažvelgė į juodomis aistros liepsnomis degančias Rafaelio akis, spinduliuojančias tokį karštį, kad ji net sudrebėjo jausdama, kaip venas lyžteli ugnies liežuviai. Viduje ji degte degė, jautėsi amžiams pažymėta Rafaelio aistros ženklu; oda buvo taip įaudrinta, kad menkiausias jo pirštų brūkštelėjimas buvo tarsi saldi kankynė.

Per penkerius metus jie mylėjosi visais įmanomais būdais, bet dar niekada su tokia sprogia aistra. Niekada taip intensyviai, su tokia liepsna. Taip smarkiai, kad atrodytų, jog jei tuo metu mirs, jausis laimingiausia nei kada nors iki tol.

Leila virpančiomis rankomis perbraukė per raumeningą Rafaelio nugarą, kuri, atsiliepdama į jos glamonę, sudrebėjo. Stengdamasi įsiminti šį nuostabų susijungimą, ji stipriai užsimerkė– žinoma, troško, kad ši akimirka tęstųsi amžinai, kad jis visam laikui liktų jos glėbyje ir kūne.

Kai jie susipindavo meilės įkarštyje, pasaulis, regis, išnykdavo. Leila susitelkdavo vien į Rafaelio judėjimą. Jie tapdavo vienu, jų kvėpavimas susiliedavo, širdys imdavo plakti vienu tik jiems girdimu ritmu.

Spaudimas buvo nebepakeliamas, grasino nuskraidinti ją į begalybę. Leila žioptelėjo ir krito į tą išsiilgtą, gryniausią pilnatvės spindesį, kuriame neliko jokių minčių, tik jutimai. Į nirvaną, kurioje paprasčiausiai gulima pasisotinus dieviškuoju maistu.

Su Rafaeliu.

Pasiryžusi pasiimti vyrą drauge su savimi į palaimos viršūnę, Leila tvirčiau jį apkabino. Tačiau nepavyko, nes po akimirkos ji skilo į daugybę dalelių, kurios pasklido tarsi sprogusios žvaigždės skeveldros.

Surikusi Rafaelio vardą, Leila sunėrė su juo pirštus. Bet net ir šis prisilietimas pradingo šėlstančioje pojūčių audroje, išdeginusioje žymę jos sieloje.

Leila tarsi pro miglą jautė savyje Rafaelio judėjimą, prie nugaros prigludusią vėsią kambario sieną. Paskutinį jo stumtelėjimą, jam pasiekus palaimą, gargždų riksmą, kuris sukėlė jai šypseną,– nes ji atidavė jam viską, ką galėjo.

Tikrovė sugrįžo gerokai vėliau, kai į šią nepakartojamą akimirką įsiterpė paplūdimio ir naktinių klubų garsai. Įkalinta tarp kietos ir šaltos sienos bei karšto ir tvirto Rafaelio kūno, ji gulėjo ant jo visiškai suglebusi.

Leilos rankos nukaro prie šonų. Vienintelis juos siejantis fizinis ryšys buvo giliai joje tebetvinksinti jo varpa. Tačiau Rafaeliui iš jos lėtai išėjus nutrūko ir jis.

– Neįtikėtina,– bučiuodama savo vyrą į drėgną krūtinę pasakė Leila ir nusišypsojo pamačiusi, kad nuo jos bučinio jam pašiurpo oda.

– Tai tu esi neįtikėtina,– atitarė Rafaelis, delnais tvirčiau suimdamas jos užpakaliuką ir priglausdamas ją dar stipriau.

Leila pakėlė galvą nuo jo krūtinės ir, delnais braukdama per drėgną odą iki pat sudrėkusių pečių, įsistebeilijo jam į veidą.

– Jeigu tokia ir esu, tai tik tavo dėka, mano meile.

– Kažkada viskas baigiasi,– apgailestaudamas pasakė Rafaelis.– Bet visada galima sukurti naujus prisiminimus.

Leila iš palengvėjimo atsiduso ir, prispaudusi savo lūpas prie jojo, ėmė gundydama jas kandžioti.

– Tuomet šį vakarą sukurkime naujus prisiminimus.

Akimirkai jo didžiulis kūnas įsitempė, ir Leila išsigando, kad jis atsisakys. Ką ji darys tada?

– Leila, puikiai žinai, ko noriu.

Ji įkvėpė. Paskui dar kartą. Tačiau meluoti negalėjo.

– Žinau, Rafaeli, bet bijau, kad galiu niekada tau to nesuteikti.

***

Rafaelis tyliai nusikeikė. Buvo liūdna sužinoti, kad niekas nepasikeitė. Sužinoti, kad Leila netiki jo galia padėti įveikti baimes. Jis tik kankinosi su ja mylėdamasis, žinodamas, kad išaušus rytui ji išeis, vienintelė savo gyvenimo šeimininkė.

Kamuojamas tokių minčių, Rafaelis pabučiavo ją į lūpas– ne šiurkščiai ir aistringai, ne gašliai, o švelniausiai, kaip tik galėjo, nuo bučinio dainavo jo siela, nors širdis dėl yrančios santuokos plyšo iš skausmo. Jam nepavyko savo gražiajai žmonai parodyti to, ką jie dar galėjo kartu sukurti, jeigu tik ji sau leistų juo pasitikėti.

Rafaelis egoistiškai troško susikurti kuo daugiau prisiminimų– kurie tęstųsi ilgiau nei vieną dieną, net jeigu būtų skaudžiausia kankynė sielai. Jis norėjo su ja visos šios nakties. Norėjo visko, ką ji galėjo jam suteikti, kad ir kiek pajėgtų.

Atgaila ir kaltė tekankina jį rytoj. Ši naktis priklauso jiems.

Kai Rafaelis atplėšė nuo žmonos lūpas, ji protestuodama sudejavo ir, įsisiurbusi jam į kaklą, ėmė kandžioti, laižyti ir čiulpti jo odą.

Geismas perliejo Rafaelį tarsi žaibo blyksnis. Varpa sustandėjo ir šoktelėjo aukštyn.

– Tu tokia nepasotinama,– kimiai sumurmėjo Rafaelis ir spustelėjo Leilos užpakaliuką, kad ji vėl stipriai priglustų jam prie krūtinės.

Tobula kankynė!

– Tačiau kaip tik tokia tau ir patinku,– seksualiai sumurkė ji.

Ir tai buvo tiesa. Rafaeliui patiko, kad mylintis Leilai neegzistuodavo jokie tabu. Kad ji žinojo, kas jį jaudina, kas padeda jiems patirti intensyvesnį, įsimintinesnį malonumą.

O kad tik jis galėtų apmalšinti jos baimes dėl motinystės! Kaip ironiška, kad ankstyvaisiais santuokos metais jis ir pats abejojo savo sugebėjimu būti tėvu. Labiausiai Rafaelis baiminosi to, kad jame ilgainiui gali prabusti tėvo blogis, kad galiausiai ir jis taps monstru, atsuksiančiu nugarą savo kūnui ir kraujui. Kelsiančiu skausmą. Tada jam atrodė, kad gyvenime yra svarbesnių dalykų už vaikus.

Tai Rafaelis pačioje savo karjeros pradžioje, būdamas tikras neturįs užtektinai kantrybės tapti tėvu, pasiūlė atidėti šeimos kūrimą.

Tačiau vos po dvejų santuokos metų pajuto, kad vienatvė jo širdyje ima plėstis. Suvokė, kad tik Leila gali padėti užpildyti tą tuštumą. Padėti jam tvirtai atsistoti ant žemės. Kad tik su ja gali pasijusti harmoningas. Noras būti kartu ir pradėti šeimą tapo varomąja jo gyvenimo jėga.

Su broliais Rafaelis nepalaikė nuolatinių ryšių. O mama, jam finansiškai prisidedant, buvo visa galva pasinėrusi į pagalbą neturtingiems vietiniams brazilams.

Kad ir kaip buvo sunku, Rafaelis prisiekė savo svajones iki trečiųjų santuokos metinių pasilaikyti sau. Jo ir Leilos karjeros pasiekė lemtingą tašką, į šitai nebuvo galima neatsižvelgti. Tačiau po kiekvienos sunkios darbo dienos, į kurią jis sudėdavo visą savo širdį, jį pasitikdavo šalti ir tušti namai.

Rafaelis jautėsi nelaimingas. Jis be galo ilgėjosi savo žmonos, svajojo, kaip ji lauksis jo vaikų. Troško su ja leisti kiekvieną dieną ir naktį, ir tas troškimas jį graužė iš vidaus.

Tačiau Leila tam nebuvo pasirengusi. Gal nebus niekada. Rafaelis privalėjo suteikti jai erdvės ir gal net amžinai ją paleisti.

– Atskirsk pas mane į Malibu,– nagu braukdama jam per smakrą pakvietė Leila.

– Kitą mėnesį iš Brazilijos niekaip nepajėgsiu ištrūkti.

– Gal tuomet vėliau galėtume susitikti Rio de Žaneire?

– Gerai, kitus mėnesius galėsime praleisti namuose.

– Šauni mintis.

Pernelyg apakintas naujos aistros bangos, kad pajėgtų mąstyti logiškai, Rafaelis tvirčiau sugniaužė Leilą glėbyje ir nusivedė į miegamąjį.

Jam ir vėl norėjosi šalia jos atsigulti, užgulti ją savo kūnu. Garbinti ją rankomis, lūpomis ir liežuviu tol, kol nė vienas nebepajėgs judėti. Kol abu pasotins tiek kūną, tiek dvasią.

– Ryte būsi išsekusi,– guldamasis šalia pažadėjo žmonai Rafaelis.

– Ne daugiau nei tu.

Jis nusišypsojo– Leila buvo teisi. Tačiau atsispirti tam maloniam nuovargiui buvo tiesiog neįmanoma. Išvykdamas jis norėjo būti tikras, kad suteikė jai visą įmanomą malonumą. Rafaelis troško, kad pabudusi viduryje nakties žmona jo ilgėtųsi.

– Ir šitą pažadą ištesėsiu, querida.

– Neprieštarauju– jeigu tik visą naktį laikysi mane glėbyje.

Rafaelis ketino padaryti kur kas daugiau. Daug, daug daugiau.

Jis uždėjo delną Leilai ant pilvo ir nusišypsojo pajutęs, kaip jos šilkinė šilta ir lygi oda suvirpa.

– Pasimylėk su manimi,– tiesdama į jį ranką sukuždėjo ji.

– Su malonumu.

Rafaelis panėrė pirštus į jos tobulą trikampiuką tarp šlaunų; nebyliai kviesdama užeiti Leila kilstelėjo klubus. Jų lūpos susiliejo reikliame ir aistringame bučinyje. Pirštais nepaliaujamai žaisdamas jos paburkusiomis klostėmis, Rafaelis krimstelėjo putlią apatinę lūpą.

– Maldauju,– suleisdama jam į šonus nagus, glausdama jį dar arčiau savęs, savo aistra net degindama jį, suinkštė Leila.– Paskubėk.

Tačiau Rafaelis neketino to daryti. Jis tenkins ją lėtai, atidžiai. Mėgausis kiekviena jam likusia akimirka, nes galbūt praeis ne vienas mėnuo, kol vėl ją pamatys.

– Tu tokia graži,– bučiuodamas Leilai kaklą, švelniai kandžiodamas odą, keldamas jai virpulį, jausdamas, kaip į varpą plūsteli nauja kraujo banga, sušnabždėjo Rafaelis.– Esi sukurta meilei. Esi sukurta man.

Tai taręs, Rafaelis vieną pirštą įkišo į jos karštą, paburkusią šerdį ir sudejavo, nes viduje ji tebebuvo tokia pat standi, kaip skaisti mergaitė. Jo kaktą ir nugarą nusėjo prakaito lašeliai. Ausyse ėmė tvinkčioti pulsas.

Nykščiu susiradęs Leilos malonumų pumpurą, Rafaelis įkišo ir antrą pirštą. Tada pradėjo smarkiai ir greitai nykščiu sukti ratukus.

Leila raitėsi ir šaukė, jos maldavimai įsispaudė jam į sielą tarsi įkaitinta geležis.

Ši paskutinė naktis jiems abiem bus ypatinga.

Rafaelio pirštai ėmė judėti greičiau, intensyviau, lūpos susirado sustandėjusi spenelį ir ėmė stipriai jį žįsti. Paskui aplaižė kitą, kol abu sustandėjo tarsi akmenėliai. Kai Leila pasiekė orgazmą, Rafaelis atsilošė ir ją stebėjo. Jo širdis nuo geismo trankėsi taip smarkiai, kad buvo sunku net kvėpuoti,– nieko nuostabesnio už aistros liepsnose skendinčią Leilą jis nebuvo matęs ir nesitikėjo pamatyti.

Dabar ji buvo laisva. Veidas atsipalaidavęs. Natūralus. Aistringesnis nei profesionalo užfiksuotame kadre.

Ji priklausė jam.

Nespėjus nurimti paskutiniams Leilos kūno virpesiams, Rafaelis įsitaisė jai tarp šlaunų ir, kimiai surikęs, įsiveržė į vis dar pulsuojančią šerdį. Ji rankomis ir vidiniais raumenukais stipriai jį suspaudė; Leilos akys tviskėjo kaip du grynuoliai gintarai.

Kad ir kaip Rafaelį viliojo saldus užsimiršimas, jis sąmoningai judėjo lėtai, stengdamasis kaip galima ilgiau ištęsti akimirką, kad ji kiek įmanoma giliau įsirėžtų atmintin. Nugarą raižantys Leilos nagai vagojo jo odoje ugnies upes. Jo klubus apsivijusios ilgos ir liaunos kojos laikė jį tvirtai prie savęs prispaudusios, tarsi reikalaudamos jo viso.

Rafaelis sugriežė dantimis ir, žiūrėdamas žmonai į akis, sunėręs su ja pirštus, ėmė greitai ir ritmingai stumtis gilyn.

– Prisimink šitai,– paliepė jis.

– Visada,– šnabždesiu atsakė jam Leila. Ir, apimta dar vieno orgazmo virpulio, krito prarajon. Rafaelis, paskendęs mirguliuojančiose aistros karnavalo šviesose, stačia galva puolė jai iš paskos.

Labiausiai jis nelaukė išauštančios naujos dienos. Tačiau saulė vis tiek patekėjo.

Tyliai, kad nepažadintų Leilos, išsiritęs iš lovos, jis palindo po dušu, tačiau net vanduo neišsklaidė kūną kaustančios įtampos. Praėjusi naktis per giliai įsirėžė į atmintį.

Dabar ji buvo tik prisiminimas.

Rafaelis apsirengė ir atsistojęs prie lovos kurį laiką stebėjo miegančią Leilą. Nors žadėjo prieš išvykdamas ją pažadinti, dabar nenorėjo atimti iš jos taip reikalingo miego.

– Ilgėsiuosi tavęs, querida, – sušnabždėjo jis.

Ir apsunkusia širdimi išėjo.

Aštuntas skyrius

Nuo jų išsiskyrimo Prancūzijoje praėjo beveik dvi savaitės, tačiau Leila iki šiol rytais vis dar sunkiai keldavosi iš lovos. Šį kartą nepadėjo net aukštai Malibu kalnuose tvyranti ramybė.

Pirmą kartą gyvenime negelbėjo ir raminamas bangų mūšos ošimas. Didžiausias ramybės drumstėjas neabejotinai buvo Rafaelis ir išsiskyrimo su juo sielvartas.

Net jeigu jai ir pavykdavo nuvogti lašelį miego, jis būdavo neramus; Leilą nuolat persekiojo sapnai apie Rafaelį; jos grįžtančios laukiančias išskėstas jo rankas; klausimus, ką ji rinktųsi,– karjerą ar šeimą.

Po galais, ji norėjo ir vieno, ir kito. Tačiau šeimos pagausėjimo baimė stūmė ją į kitą kraštutinumą.

Turbūt dėl to ir vėl sapnavo po persileidimo kamavusius košmarus.

Jeigu Leila nebūtų gavusi iš klinikos tokių teigiamų atsiliepimų apie kritinės būklės jauną merginą anoreksikę, vargu ar būtų radusi jėgų apskritai atsikelti iš lovos. Tačiau merginos gydymui išleisti pinigai atsipirko, vadinasi, buvo verti aukos. Tuo Leila bent jau mėgino save įtikinti.

– Pastarąjį mėnesį pernelyg daug dirbai,– pasakė agentė, kai Leila jai prisipažino ėmusi nerimauti dėl savo ištvermės.– Nuogąstauju, kad gali būti pervargusi. Nuovargis matyti net tavo veide, o tai negerai.

Šitai Leila matė ir pati. Taip išvargusi nesugebės susidoroti su būsimoje sutartyje numatytu darbo krūviu.

– Ar buvai pas gydytoją?– paklausė agentė.

– Ne. Kada turėtume pasirašyti dokumentus?

– Dabar jau bet kurią dieną,– atsakė moteris nepatenkinta, kad Leila pakeitė temą.– Kai juos pasirašysi, privalėsi rimtai kibti į darbus. Jeigu grafikas tau pasirodys pernelyg intensyvus ir dirbti nepajėgsi, karjeros gali ir neišgelbėti. Kaip ir kas dieną rodydamasi aikštelėje tokia pavargusi, kokia esi dabar.

Manekenei tai buvo juodžiausias košmaras. Jos amžiuje atrodyti jaunatviškai buvo gyvybiškai svarbu. Leila privalėjo ką nors daryti, ir jeigu tai reiškė, kad vėl turės gerti vaistus nuo depresijos, tą ir darys.

– Labai gerai,– pasakė Leila.– Šiandien pat paskambinsiu savo gydytojui.

Nors gydytojas buvo užsiėmęs, dėl Leilos užimamos padėties sutiko ją priimti po darbo valandų.

– Sveikinu gavus galimybę atstovauti Nuogoms sieloms,– pasisveikindamas pasakė jis įrodydamas, kad net tokiam tiesiam ir sąžiningam specialistui Leilos pasiekimai daro įspūdį.– Sprendžiant iš reportažų, festivalis praėjo puikiai.

– Festivalį prisiminsiu visą gyvenimą,– jausdama, kaip krūtinę užlieja šiluma, pasakė Leila.– Deja, ten pasigavau kažkokį virusą, kurio niekaip negaliu nusikratyti.

Gydytojas kaipmat tapo oficialus ir dalykiškas.

– Papasakokite, kas nutiko.

– Jaučiuosi pavargusi, mane nuolat pykina.

– Šitai prasidėjo Prancūzijoje?

– Tiesą sakant,– Leila suraukė kaktą,– į Prancūziją jau atvykau negaluodama. Tuo metu maniau, kad neišsigydžiau skrandžio viruso.

Gydytojas kantriai klausė Leilos pasakojimo apie tai, kaip ją pykina net nuo maisto kvapo. Kaip vieną akimirką ji jaučiasi puikiai, o kitą jai jau vėl bloga.

– Tai truko vos kelias dienas, paskui vėl jaučiausi gerai. Išskyrus nuovargį,– gydytojui ėmus ją apžiūrinėti, prisipažino Leila.

– Privalau užduoti vieną klausimą, nes, turint galvoje jūsų sveikatos istoriją, negaliu į tai numoti ranka,– pasakė gydytojas.– Ar, pasveikusi nuo anoreksijos, buvote bent kartą atkritusi?

Šio klausimo Leila tikėjosi.

– Ne. Laikiausi sveikos dietos ir nė karto nejaučiau potraukio liautis valgiusi. Tiesą sakant, net priaugau svorio.

– Puiku,– ją pasvėręs pasakė gydytojas ir pranešė, kad ji priaugo penkis kilogramus po paskutinio jos vizito.

Nors Leila pastebėjo, kad drabužiai prie kūno glunda tampriau, šitiek svorio dar niekada gyvenime nebuvo priaugusi. Ji stengėsi priaugti šiek tiek svorio, šitai buvo pažadėjusi ir Rafaeliui, bet netikėjo, kad iš tiesų pavyks. Leila baiminosi, kad, priaugusi išsvajotus dešimt kilogramų, gali iš karto pajusti impulsą imtis griežtos dietos. Tačiau prieaugio beveik net nepastebėjo. Ar bent jau jis netrukdė.

Visgi pirma mintis buvo svorio nusikratyti, o jeigu prireiktų– net badauti, tačiau impulsas toli gražu nepasireiškė taip stipriai, kaip ji tikėjosi. Gal visgi išsvajotoji jos ir Rafaelio ateitis dar neprarasta?

Atslūgus džiaugsmui, Leila save supeikė. Jos reakcija į žinią dėl priaugto svorio, kad ir kokia silpna, visgi buvo neigiama. O prisimenant dar ir sielvartą dėl persileidimo, baimė pastoti ir nerimas, kad nepakęs kūno pokyčių, dar labiau sustiprėjo. Kas bus, jeigu ji ryšis pastoti ir jai vėl nepasiseks? Kas tada nutiks jos ir Rafaelio santuokai?

– Leila?– jos mintis nutraukė besišypsančio gydytojo balsas; Leila sutrikusi pakėlė į jį akis.– Pagalvokime, kas galėjo sukelti šį negalavimą. Kalbant apie nuovargį– kaip suprantu, darbo krūvis buvo didelis.

– Labai.

O aistringos naktys su vyru neleido prideramai išsimiegoti. Tačiau tokių brangių asmeniškumų ji negalėjo atskleisti svetimam žmogui.

Gydytojas, suraukęs kaktą, kažką pasižymėjo užrašuose.

– Jaučiatės pavargusi, net praėjus dviem savaitėms po festivalio?

– Taip. Kad ir kiek miegočiau, nesijaučiu energinga,– atsakė Leila.

– Ar sunku užmigti?

– Taip,– prisipažino ji ir žinodama, kad gydytojas to vis tiek paklaus, pridūrė:– Mane kamuoja kai kurios asmeninės problemos, todėl užmigti nelengva.

– O nuotaika? Ar jaučiatės prislėgta?

– Ne,– atsakė Leila, nors Rafaelio be galo ilgėjosi.– Tačiau mane vėl kamuoja košmarai apie persileidimą.

Gydytojas susiraukė.

– Prieš išrašydamas antidepresantus, norėčiau atlikti kai kuriuos kraujo tyrimus. Gali būti, kad organizme yra infekcija. Jeigu taip, tinkami vaistai problemą turėtų išspręsti.

– Tikiuosi. Dabar negaliu sau leisti susirgti.

Po pusvalandžio Leila jau buvo atidavusi kraujo ir šlapimo mėginius ir dabar, sėdėdama tuščiame laukiamajame, laukė preliminarių rezultatų. Matydama savo veidą ant tokios gausos žurnalų viršelių, ji jautėsi šokiruota.

Kiekviename jų atsispindėjo ta pati veido išraiška– begalinis pasitikėjimas savimi.

Kokia apgaulė.

Gydytojas įėjo į laukiamąjį. Jo veide atsispindėjo ir smalsumas, ir susirūpinimas.

– Leila, ar vis dar vartojate kontraceptines tabletes?

– Kiekvieną dieną,– stodamasi pasakė ji.

– Esate tikra, kad nė karto nepraleidote?

Leila papurtė galvą jausdama, kaip tariama ramybė ima garuoti.

– Nė karto.

Kažką svarstydamas gydytojas pasitrynė smakrą. Leilai atrodė, kad jos pertempti nervai tuoj plyš.

– Kada paskutinį kartą vartojote antibiotikus?

– Kovą,– atsakė Leila.– Tuo metu fotografavausi Aruboje, komandos gydytojas išrašė man antibiotikų nuo šlapimo pūslės uždegimo.

Jis linktelėjo galva, bet toliau apie kažką galvojo.

– Ar tuo metu santykiavote?

Leila nuraudo, nes tas savaitgalis buvo vienas įsimintiniausių jos gyvenime.

– Taip. Buvo atvykęs mano vyras.

– Tuomet viskas aišku.

Kraujas Leilos venose sustingo, iki pat kaulų smegenų ją nusmelkė šaltis.

– Kas aišku?

– Antibiotikai gali sumažinti kontraceptikų efektyvumą. Ar apsaugai naudojote prezervatyvą?

Galvodama apie galimas pasekmes Leila jautė, kaip užsiliepsnoja jos skruostai. Ji bijojo... O vargeli, ji ir pati jau ėmė nujausti tikrąją savo negalavimų priežastį.

Vartoju tabletes, – tą naktį pačiame įkarštyje pasakė ji Rafaeliui. O jam tik tokio paskatinimo ir reikėjo.

– Kas nutiko?– apimta didžiausios baimės paklausė ji gydytojo.

– Jūs laukiatės.

Nuo tų dviejų žodžių Leila susmuko atgal į kėdę.

– Tai neįmanoma!

– Įmanoma. Kraujo tyrimai bus geriausias to įrodymas, bet jau dabar spėju, kad jums trečias nėštumo mėnuo.

Gydytojo žodžiai prilygo botago kirčiui. Leila iš siaubo užsimerkė, bet, negalėdama pakelti prieš akis kylančių prisiminimų apie persileidimą, iš karto vėl atvėrė akis. Ji nepajėgs to išgyventi dar kartą.

– O Dieve, tai negali būti tiesa!– daugiau sau nei gydytojui pasakė Leila, intuityviai uždėdama rankas ant pilvo.

Koks keistas likimo pokštas. Kol ji, būdama Prancūzijoje, karštai įrodinėjo Rafaeliui nesanti pasiruošusi pradėti šeimą, jos įsčiose jau augo gyvybė.

Rafaelis bus devintame danguje. Nuo minties apie savo vyrą ir džiaugsmą, kurį jam sukels ši žinia, Leilos širdis prisipildė šilumos. Kūdikis. Rafaelio kūdikis! Ak, kad jos baimės netrukdytų ir jai jausti tokio pakilumo. Kad tik ji galėtų pasitikėti savo kūno galia saugiai išnešioti kūdikį. Netikėtai ją pervėrė kitokio pobūdžio nerimas.

– Ar kontraceptinių tablečių vartojimas galėjo pakenkti kūdikiui?

– Ne, bet tol, kol gausime tyrimų rezultatus, geriau būtų nuo jų susilaikyti,– pasakė gydytojas.– Leila, turėti kūdikį jums nėra neįmanoma, tačiau dėl persirgtos anoreksijos turėsite papildomai labiau saugotis. Primygtinai reikalauju, kad susitartumėte dėl susitikimo su geriausiu akušeriu, kuris gerai išmano itin rizikingus atvejus.

– Žinoma. Be galo nerimauju dėl dar vieno persileidimo tikimybės. Ar, dar blogiau,– kad vėl atkrisiu ir šį kartą sunaikinsiu ir save, ir kūdikį.

Supratingai šypsodamas gydytojas uždėjo Leilai ant peties ranką.

– Leila, nusiraminkite. Palauksime kraujo tyrimų, preliminarus testas gali pasirodyti klaidingas.

– Gerai.

Per kitas dvylika valandų Leila išgyveno tikrą pragarą, tačiau viską– baimes, viltį, nerimą– laikė savyje. Ji nepuolė skambinti Rafaeliui, nes nenorėjo jam sužadinti vilties, kuri galėjo pasirodyti tuščia.

Kitą rytą pas ją užsuko agentė ir atnešė reikiamus pasirašyti dokumentus.

Leilai neliko nieko kito, kaip tik iškloti tiesą.

– Nėštumas gali padėti tašką tavo karjerai,– pasakė moteris. Nors abi žinojo, kad pasekmės gali būti kur kas skaudesnės, nė viena apie tai neužsiminė.

– Žinau,– pasakė Leila.– Bet jeigu iš tiesų laukiuosi, matytis pradės tik po mėnesio. Prieš pasitraukdama, dar galėčiau padirbėti.

Jeigu ji iš tiesų nėščia, išsaugoti karjerą privalo vien dėl kūdikio. Jai bus reikalingas režimas ir griežta priežiūra– ir taip svarbūs dalykai manekenės gyvenime,– kad galėtų laisviau priimti savo kūno pokyčius. Ir dar jai reikės Rafaelio.

Leilos agentė tamsiai violetinės spalvos nagu pabarbeno į ką tik atneštą sutartį.

– Galbūt galėčiau juos paraginti imtis darbo tuojau pat, kad pirma kampanijos dalis būtų baigta, prieš tau išeinant motinystės atostogų.

– Tikrai mielai kibčiau į darbus jau dabar,– netikėtai įsileisdama į širdį viltį, kad dar ne viskas prarasta, pasakė Leila. O kad tik šį kartą pavyktų išnešioti kūdikį!

– Gerai.– Agentė padėjo ant stalo sutartį ir ėmė kažką rašyti ant popieriaus lapelio. Nei jos balsas, nei veidas nedvelkė viltimi. Kiti moters žodžiai Leilą pribloškė:– Jeigu paaiškės, kad esi nėščia, visada gali apsispręsti pasidaryti abortą. Akivaizdu, kad kūdikis nei lauktas, nei planuotas. Štai geros klinikos pavadinimas. Kelios mano klientės jau pasinaudojo jų paslaugomis. Leila, dėl tavęs padarysiu viską, bet karjera tavo, ir apsispręsti gali tik tu viena.

Leila kurį laiką nieko nematančiomis akimis stebeilijo į raštelį, paskui įsidėjo jį į rankinę. Jos motina abortui būtų neabejotinai pritarusi– juk sugebėjo ją įtikinti tapti anoreksike.

Tačiau vien nuo minties apie abortą Leilai sutraukė skrandį. Ją vis dar persekiojo košmarai apie persileidimą. Gal šis kūdikis ir neplanuotas, bet tikrai nėra nelauktas. Rafaelis troško vaiko, o ji buvo tikra, kad jis bus puikus tėvas. Kai Leila pirmą kartą sužinojo besilaukianti, mintis, jog taps mama ir rankose laikys mažą gyvybę, pakylėjo ją iki debesų. O kai organizmas kūdikį atmetė, ji pasijuto be galo vieniša ir apleista. Apie sąmoningą kūdikio atsikratymą Leila negalėjo net pagalvoti, nors ir suvokė, kad ryždamasi nėštumui rizikuoja atkrisi, o šitai kūdikiui reikštų tą patį– mirtį.

– Paskambink, kai žinosi rezultatus,– paprašė agentė.– Turiu kaip galima greičiau žinoti tavo planus.

Likusią dienos dalį Leilos jausmai– viltis, baimė, jaudulys– keitė vienas kitą.

– Jūs neabejotinai laukiatės,– patvirtino gydytojas.

Leila pro ašarų šydą žvelgė į Kalifornijos krantą skalaujančias bangas. Dar niekada gyvenime ji nesijautė tokia išsigandusi, dar niekada jai taip nereikėjo Rafaelio.

Pirmas nėštumas buvo nesėkmingas. Ji nuvylė ir savo vyrą, ir vaiką. Šį kartą žinojo, kad, nors mirtinai bijo, padarys viską, kas jos galioje, kad tik kūdikį apsaugotų.

– Primygtinai reikalauju, kad susitiktumėte su akušeriu,– pasakė gydytojas.– Gal pageidaujate, kad suorganizuočiau susitikimą?

Leila įkvėpė ir lėtai iškvėpė.

– Prašyčiau.

***

Perskrodęs skaidraus vandens paviršių, Rafaelis išlipo iš terasoje įrengto baseino. Po varginančios dienos su informacinių technologijų specialistais Rio de Žaneire jis grįžo į savo mansardą ir iš karto patraukė į sporto salę.

Tačiau nusikratyti įtampos, kausčiusios nuo pat išsiskyrimo su Leila, jam nepadėjo net alinančios treniruotės. Leilos nenoras stoti akis į akį su savo baimėmis ir pagausinti šeimą kėlė baisų pyktį, kurio nepajėgė nuslopinti nė ilgas plaukiojimas pirmyn atgal baseinu.

Rafaelis iš dalies pyko ir ant savęs, kaltino save, kad leido įvykti šiai tragedijai. Leilos nerimą ir baimę jis suprato geriau nei kas nors kitas. Tačiau pasąmonėje vis tiek jautė seną kaip pasaulis atstūmimo jausmą, kuris kamavo jį nuo pat gimimo.

Jo tėvas atsisakė jį pripažinti. Nors santykiai su broliais dabar buvo ganėtinai tvirti, šeimoje jis visada jausdavosi pašalietis. Pavainikis.

Ir motina visą brangų laiką, kurį būtų galėjusi praleisti drauge su sūnumi, skyrė darbui svetimose šeimose. Jis kaip dabar atminė Kalėdų dieną, kai jinai nusitempė jį su savimi padėti paruošti vakarienę kitai šeimai.

– Tau išeis į naudą, galėsi bent jau skaniai pavalgyti,– jam nusiskundus, pasakė mama.

Nors maisto likučiai buvo puikūs, tąkart Rafaelis kone sudegė iš pavydo stebėdamas šeimininkų vaikus valgančius vakarienę su savo tėvais. Jis pavydėjo dovanų, juoko ir be galo troško, kad tokios akimirkos aplankytų ir juodu su mama.

Tačiau taip nutikdavo labai retai.

Rafaelis baiminosi, kad visą gyvenimą taip ir neras sau vietos, nesusiras namų. Kad tik iš šalies stebės kitų žmonių gyvenimą.

Bet paskui sutiko Leilą, ir su aistra bei meile užgimė viltys. Gražūs ateities planai. Bet kai trokštama šeima tapo pasiekiama ranka, Leila pabūgo.

Jai trūko pasitikėjimo savo vyru, tikėjimo, kad jis bus šalia, kad drauge jie nuvers kalnus. Kad jis padarys viską, kad tik padėtų jai saugiai išnešioti kūdikį.

Nors Leila vis dar sakė jį mylinti, norinti būti mama, galiausiai pasirinko ne jį, o savo stulbinamą karjerą. Užuot atsirėmusi į jį ir žengusi į nuostabią, ranka pasiekiamą ateitį, ji laikėsi įsikibusi savo baimių.

Po galais! Su turimais pinigais jis galėjo nupirkti viską. Nuskraidinti juodu bet kur, kur jie panorėtų. Labdara palengvinti tūkstančių kančias. Tačiau jokie turtai negalėjo nupirkti artumo, kuriuo kadaise įsivaizdavo mėgausiąsis su Leila. Negalėjo nupirkti jos pasitikėjimo. Negalėjo užtikrinti, kad jos nėštumas bus sklandus.

Leila. Ji nuolat buvo jo mintyse. Tarsi kraujyje siaučianti karštinė. Kažin kodėl ji šiandien skambino? Kodėl nepaliko žinutės?

Šis klausimas Rafaeliui nedavė ramybės, nes kai jis gerokai vėliau atskambino, ji nekėlė ragelio. Ar Leilai viskas gerai?

Apsivyniojęs apie klubus rankšluostį, Rafaelis nušlepsėjo baltomis terasos grindimis, plūdo save, vadino kvailiu, kad taip nerimauja. Veikiausiai pasikeitė Leilos planai dėl būsimo fotografavimo. O gal ji gavo naują pasiūlymą, kuris atplėš ją nuo jo dar vienoms atostogoms,– karčiai svarstė Rafaelis.

Velniai griebtų, ilgiau gyventi be savo žmonos jis nenorėjo. Jis nenorėjo gyventi vienas, vėl atidėjęs savo svajonę, kol ji kovotų su savo baimėmis ir vis daugiau laiko skirtų karjerai.

Jeigu Leila negalėtų– ar nenorėtų– suteikti jiems galimybės pagausinti šeimą, šiame santuokiniame kalėjime jam gali tekti laukti ne vienus metus.

Tokia perspektyva Rafaeliui sunkiai prislėgė krūtinę. Jis išsitraukė iš šaldytuvo šaltutėlaitį butelį alaus, kuris kaipmat pasidengė šerkšnu– bent vienas malonumas gyvenime buvo tobulas!

Atkimšęs butelį, ji ėmė godžiai gerti, mėgaudamasis šalto gėrimo poveikiu savo sudirgusiam kūnui. Tačiau buteliui ištuštėjus namuose tebetvyrojo slegianti tyla.

Rafaelis sodriai nusikeikė. Reikia nešdintis iš namų, kol vienatvė neišvarė jo iš proto. Gal šį vakarą aplankys vieną kitą klubą Ipanemos paplūdimyje, pamėgins susitikti su draugais. Grįžti į gyvenimą.

Jam nespėjus pasiekti miegamojo, skimbtelėjo asmeninis liftas. Rafaelis suirzo ir suraukė antakius. Kas išdrįso atvykti, nepranešęs iš anksto? Šiuo metu draugijos jam tikrai nereikėjo.

Rafaelis liguistai nemėgo netikėtų svečių, bet dabar pas jį kažkas tikrai kilo liftu.

Beliko viltis, kad tai Natanielis su žmona, kuriems prireikė pasislėpti nuo paparacų. Jeigu tai jie, galės čia pasilikti kiek tinkami.

Būdamas beveik tikras, kad atvažiuoja brolis, Rafaelis sustojo priešais lifto duris nutaisęs dirbtinę šypseną ir ėmė laukti. Tačiau prasivėrus durims jis pamatė žmogų, kurio visai nesitikėjo išvysti; į jį didelėmis šviesiai rudomis akimis žvelgė moteris, kurios nuostabus atvaizdas atspindėjo daugybėje veidrodžių.

– Leila? Ką čia veiki?

– Privalome pasikalbėti,– žengdama iš lifto ir tempdama paskui save mažą lagaminą pasakė ji.

Rafaelį perliejo pyktis ir geismas– abiejų jausmų kova– puikiausias įrodymas, kad Leilai jis toli gražu nebuvo abejingas.

– Turėjai atsakyti į mano skambučius.

– Galvojau apie tai, bet šį reikalą turime aptarti akis į akį.

Rafaeliui nepatiko nei rimtas Leilos tonas, nei jos veide įsirėžusi įtampa. Gal ir ji jau priėmė sprendimą dėl bendros jųdviejų ateities?

– Tuomet kalbėk,– stengdamasis šnekėti kaip galima ramiau ištarė Rafaelis, tačiau jo žodžiai vis tiek nuskambėjo atžariai. Griežtai. Šaltai.

Leila virpančiomis lūpomis įkvėpė. Po kiek laiko dar kartą.

Vis labiau nerimstančia širdimi Rafaelis instinktyviai žengė prie jos. Ji atrodė išblyškusi. Pavargusi. Apimta siaubo.

Kažkas tikrai buvo ne taip.

– Aš laukiuosi,– galiausiai ištarė ji.

Devintas skyrius

Paprastai Rafaelis didžiuodavosi savo sugebėjimu tvardytis, bet nuo šio prisipažinimo jam kone sulinko keliai. Jis nužvelgė Leilą nuo galvos iki kojų, tačiau laisvi jos drabužiai neleido įžiūrėti jokių pokyčių.

Ji laukėsi.

Juk jis apie tai svajojo. Beprotiškai šito troško. Bet dabar suvokimas, kad ji nešioja jo vaiką, kad jie taps tėvais, pribloškė.

– Esi tuo tikra?

– Kuo tikriausia. Mano gydytojas padarė kraujo tyrimus.– Jos akys nuo išgąsčio atrodė išsiplėtusios.– Pasak jo, pastojau kovą. Kai susitikome Aru...

– Prisimenu, querida.

Rafaelis atminė kiekvieną saldžią tos nakties akimirką.

Rikiuodamas mintis jis ranka persibraukė per lūpas. Tą kartą jis su žmona susitiko po ilgų aštuonių mėnesių ir buvo jos velniškai išalkęs. Jie vienas kitą ryte rijo.

Rafaelio kūnu nuvilnijo drebulys, jis nervingai nusijuokė. Tai buvo neįtikėtina. Tai buvo svajonės išsipildymas.

– Tai tu... nėščia tris mėnesius?– paklausė Rafaelis jausdamas, kaip nuo minties, jog po šešių mėnesių taps tėvu, po truputį apsvaigsta.

Leila linktelėjo galva.

– Pastojau, nes vartojau antibiotikus, o jie mažina kontraceptikų veiksmingumą.– Leila užsimerkė.– Man tai– didžiulis šokas. Iki šiol negaliu suvokti.

– Aš tau padėsiu įveikti viską, juolab kad rinktis– turėti vaiką ar ne– jau nebegali.

Išgirdusi tokius žodžius, Leila smerkiamai dėbtelėjo į Rafaelį. Tebūnie tai stebuklas. Likimo pirštas. Dabar viskas, ko jis geidė, atsidūrė jo rankose. Ir jis neketino rizikuoti nei savo žmonos, nei vaiko sveikata.

O tai reiškė, kad privalės pakeisti savo gyvenimą. Reikės priimti keletą skubių sprendimų.

Kūdikis keitė viską– jų abiejų gyvenimuose. Rafaelis vylėsi, kad ir Leila tai netrukus supras.

Jis žengė link savo žmonos ir stipriai ją apkabino; klubus juosęs rankšluostis nukrito ant žemės. Širdis giedojo džiaugsmo giesmes, jam norėjosi skelbti šią žinią visam pasauliui, tačiau Leila vis dar jautėsi šokiruota, ir iš pagarbos jai Rafaelis privalėjo valdytis.

Ji atrodė neįprastai įsitempusi, kūnu vis nusirisdavo virpulio banga. Šioje situacijoje jam derėjo būti be galo atsargiam.

– Galbūt viskas ir yra taip, kaip sakei Prancūzijoje,– bučiuodamas ją į smilkinį pasakė Rafaelis.– Galbūt tokiomis neįprastomis aplinkybėmis užsimezgusi gyvybė yra likimo pirštas.

Leila virpėdama įkvėpė, plieninės jos tvirtybės neliko nė ženklo.

– Kad ir kaip tai nutiko, kūdikis buvo neplanuotas. Priimti tai ir stoti akis į akį su baimėmis man vis dar sunku.

– Viską įveiksime kartu.

Rafaelis girdėjo, kaip ji nuryja seiles, pajuto, kaip ir per jo kūną nuvilnija įtampa.

– Rafaeli, tai dar ne viskas.

Jis dar niekada nebuvo matęs Leilos tokios rimtos. Tokios susirūpinusios. Tokios apimtos siaubo.

Dieve, neleisk, kad būtų kas nors negerai su mūsų kūdikiu. Su Leila. Suteik mums šią galimybę.

– Aš tavęs klausau,– sulaikydamas kvapą švelniai paragino ją Rafaelis.

Leila dar kartą nedrąsiai įkvėpė ir žengė žingsnį nuo savo vyro, nors ištrūkti iš jo glėbio nepavyko. Tada pakėlė į jį susirūpinusį žvilgsnį.

– Ultragarso tyrimas rodo, kad manyje auga du kūdikiai.

Rafaeliui prireikė laiko, kad suprastų, ką Leila ką tik pasakė.

– Dvynukai?

Leila sustingusi linktelėjo galva; atrodė, kad ją tuoj supykins. Meu Deus! Jau galvodama apie vieną kūdikį, ji išgyveno pragarą. Tad kaip susitvarkys su mintimi apie dviejų išnešiojimą?

Rafaelis pirmą kartą ir pats pajuto nugara perbėgančius šaltus baimės pirštus. Visos komplikacijos, apie kurias buvo skaitęs, dabar kėlė Leilai dukart didesnę riziką.

– Viskas bus gerai,– tikėdamasis, kad iš tiesų taip ir bus, stengėsi ją nuraminti Rafaelis.

– Rafaeli, aš mirtinai bijau,– akimis išduodama paniką, Leila žengė dar vieną žingsnį atgal.– Atvykau čia, nes...– Ji sumirksėjo, bet ašarų sulaikyti nepavyko.– Nežinau, ką daryti. Taip bijau, kad ir vėl galiu mus visus nuvilti.

Rafaelis žengė prie žmonos ir drebančiomis rankomis ją apkabino.

– Nekalbėk taip. Net negalvok apie tai. Nepamiršk, kad drauge mums nėra jokių kliūčių.

Šį kartą Leila virpėdama prigludo prie Rafaelio, ir jo širdį kausčiusi baimė ėmė slūgti.

– Taip arogantiškai savimi pasitiki, kad net noriu tavimi tikėti.

– Querida, niekada neabejok, kad galiu tave apsaugoti.

Po paskutinio išsiskyrimo su Leila Rafaelis išsamiai domėjosi rizika, kurią per nėštumą patiria anoreksija sirgusios moterys, todėl dabar aiškiau suvokė ir žmoną persekiojančias baimes. Jis jau buvo tvirtai pasiryžęs, kad, jeigu tik Leila suteiks jiems galimybę, jis pasirūpins, kad nė viena diena nepraeitų be jo patikinimų, kaip ji nuolat gražėja. Kaip tampa jam vis brangesnė. Mylimesnė.

– Nusamdysiu geriausius gydytojus. Tau viskas bus gerai,– beviltiškai norėdamas tuo tikėti tvirtai pasakė jis.

Nuvijęs abejones į šalį, Rafaelis sutelkė mintis į jam prie krūtinės prigludusią moterį. Jis užsimerkė ir nurijo seiles.

Leila– jo žmona. O netrukus turi tapti ir jo vaikų motina.

Jis taps tėvu. Ir Leila vėl grįš į jo gyvenimą. Pagaliau jis turės šeimą. Turės viską.

– Persikelsime į mūsų fazendą, – pasakė Rafaelis jau planuodamas, kaip paskambins namo prižiūrėtojui ir lieps viską parengti jų atvykimui.

– Pirmiausia turiu grįžti į Kaliforniją.

Dar Leilai nebaigus sakinio, Rafaelis purtė galvą.

– To visai nereikia. Tavo daiktus galima atgabenti.

– Šito ir baiminausi.

Išsisukusi iš jo glėbio, Leila žengė žingsnį atgal– dabar, norėdamas ją pasiekti, Rafaelis turėtų žengti žingsnį į priekį.

Jis išskėtė rankas.

– Darau tik tai, ką pažadėjau,– rūpinuosi tavimi ir vaikais.

– Kol kas. Bet aš tave gerai pažįstu.– Ji pakėlė ranką, sudėjo nykštį nuo smiliaus milimetro atstumu.– Iki virsmo tironu tau trūksta štai tiek.

Ši šmaikšti pastaba Rafaeliui pernelyg priminė visą gyvenimą išgyventą siaubą. Kaip tik toks buvo jo tėvas– brutalus autokratas, dėl besaikio alkoholio ir narkotikų vartojimo praradęs dar ir protinį stabilumą.

Nors Rafaelis su savo tėvu nė karto net nesikalbėjo, visą laiką gyveno baimindamasis, kad tie tamsūs bruožai vieną dieną pasireikš ir jame. Nerūpestinga Leilos pastaba jį skaudžiai sužeidė.

Nusprendęs nepasiduoti juodoms mintims, Rafaelis du kartus giliai įkvėpė.

– O ko tau skristi į Kaliforniją?

– Negaliu praleisti susitikimo su gydytoju.

– San Paule taip pat yra kvalifikuotų akušerių,– paprieštaravo Rafaelis.– Kadangi nuo šiol gyvensime čia, argi nebūtų protinga susirasti naują specialistą?

Leila suraukė kaktą ir skubiai apžvelgė kambarį. Ji atrodė sutrikusi. O gal susirūpinusi?

Tada prikando lūpą, garsiai iškvėpė ir pažiūrėjo Rafaeliui į akis.

– Be to, kitą savaitę prasideda mano fotografavimas. Paskutinė sutarties sesija.

Gal ji visai pamišusi?

– Kadangi esi nėščia, draudžiu dirbti!

– Tu draudi man? Rafaeli, šitai ne tau spręsti!– iš gintarinių akių svaidydamasi žaibais pasakė Leila.

– Dar ir kaip man! Nešioji mano vaikus, esi mano žmona!– Jis pirštais perbraukė sau per plaukus ir nusikeikė.– Dieve švenčiausias! Ką tik atvykai verkdama, jaudindamasi, jog gali pakenkti mūsų vaikams. Bet vis tiek ketini laikytis įsikibusi darbo?

Leila prispaudė prie smilkinių delnus ir iš nevilties suriko.

– Liaukis! Su gydytoju jau aptariau visus galimus pavojus, kurie kiltų, jeigu dar savaitę dirbčiau, bet jis mane užtikrino, kad jeigu gersiu daug skysčių, jeigu tarp fotografavimų ilsėsiuos ir aikštelėje saugosiuos, viskas bus gerai.

– Leila, man tai nepatinka.

– Žinau, bet prašau, išklausyk mane.– Žiūrėdama Rafaeliui į akis Leila ėmė lėtai eiti jo link. Jos akys išdavė baimę, susirūpinimą ir meilę. Priėjusi prie savo vyro, ji apsivijo jo liemenį.– Mano agentei pavyko įtikinti dizainerius paankstinti kampanijos datas. Rafaeli, fotografavimas truks tik savaitę, gal net trumpiau. Šalia manęs visą laiką bus gydytojas.

Rafeliui tai visai nepatiko, tačiau, kad ir kiek jie ginčytųsi, Leilos niekas neprivers apsigalvoti. Jis sulaikytų ją tik užrakinęs kambaryje.

– Na, gerai. Kada išskrendi atgal į Los Andželą?

– Rytoj ryte.

– Puiku,– piktai burbtelėjo jis ir, pagriebęs savo mobilųjį, suspaudė mygtukus. Atsiribodamas nuo Leilos tiek fiziškai, tiek emociškai.– Vykstu su tavimi.

– Tai nebūtina...

Rafaelis mostelėjo ranka, užbėgdamas už akių bet kokiems žmonos prieštaravimams.

– Daugiau niekada neišsiskirsime– net dienai. Nestovėsiu nuošalyje stebėdamas, kaip mano šeima gyvena savo gyvenimą! Mano vaikai mane pažinos.

– Bijai, kad ketinu ten likti be tavęs?– suraukusi antakius paklausė Leila.– Kad galiu tave atskirti nuo vaikų?

Rafaelis stipriai sukando dantis, nuo jaunystės prisiminimų jo skruostai degte degė. Smulkmenų apie praeitį jis Leilai taip ir nepapasakojo. Ji negalėjo net įsivaizduoti, kokį pragarą ir gėdą jam teko iškęsti.

– Rafaeli, kas yra? Ką nori man pasakyti?

Jis tik gūžtelėjo pečiais, nes ir pats gėdijosi tiesos.

– Nieko.

– Matau, kad nori man kažką pasakyti. Papasakok, kas tave kamuoja,– švelniai palietusi jo nugarą, padrąsino Leila.– Esu tavo žmona. Nėra nieko, ko negalėtum man pasakyti. Nieko.

Stipriai užmerkęs akis, Rafaelis nunarino galvą. Leila teisi, tačiau net tai nepalengvino jo išpažinties.

– Net neįsivaizduoji, kaip tai sunku,– bijodamas prabilti apie savo baimes pasakė Rafaelis.

– Tuomet papasakok, aš noriu suprasti.– Leila apsivijo jį rankomis, ir į kūną plūstelėjo šiluma, tirpdanti įkaite jo praeitį laikančią ledo sieną.

– Jau žinai, kad mano tėvas manęs išsižadėjo,– pradėjo pasakoti Rafaelis, pirštais taip stipriai suimdamas lango rėmą, kad šie net nutirpo.– Kad uždraudė net rodytis Vulfų dvare.

– Taip, šitai esi pasakojęs,– raminamai jį glostydama pasakė Leila.– Tačiau tavo vyriausiasis brolis jam nepakluso ir įtraukė tave į savo šeimos ratą.

Rafaelis linktelėjo galva; Džeikobui jis visą gyvenimą bus už tai dėkingas, ir ne tik už tai. Brolis jį ne tik įtraukė į brolių būrį. Kai Rafaeliui suėjo aštuoniolika, jis atidavė jam savąją palikimo dalį.

Rafaelis tuos pinigus panaudojo išmintingai. Ir be galo troško asmeniškai padėkoti Džeikobui, tačiau po Viljamo Vulfo mirties jo vyriausiasis brolis, niekam nieko nepasakęs, dingo iš Vulfų dvaro. Rafaelis jį sutiko tik po daugybės metų kompiuterių ir technologijų parodoje Rio de Žaneire.

Nors tą vakarą su broliu pasikalbėti taip ir nepavyko, Rafaelis jį vis tiek galiausiai susekė. Iš pradžių abu elgėsi nenatūraliai, buvo įsitempę. Tačiau, Rafaeliui papasakojus apie brolių ir sesers sėkmę, apie besiplečiančią savo paties įmonę, Džeikobas vėl atšilo. Tačiau apie savo gyvenimą taip nieko ir nepapasakojo.

Rafaelio nusiminimui, brolis atsisakė priimti kadaise atiduotą savo palikimo dalį.

– Skirk ją labdarai,– pasakė jis ir, paprašė perduoti linkėjimus motinai, dingo.

Tačiau už dosnumą Rafaelis jam vieną dieną tikrai atsilygins. Vieną dieną...

Nusikratęs šio prisiminimo, jis vėl sutelkė mintis į Leilą.

– Dėl Viljamo Vulfo nenoro mane pripažinti savo sūnumi ar net suteikti finansinę paramą, mano mama buvo priversta dirbti du darbus,– toliau pasakojo Rafaelis, nors Leila visa tai jau žinojo.– Namie jos beveik nebūdavo. Norėdama, kad nedykinėčiau ir neįsitraukčiau į kokią nors gaują, ji man pritempdavo senų kompiuterių, kad turėčiau ką veikti.

Kaip tik tada Rafaelis ir atrado didžiausią savo pomėgį. Savo talentą. Jo netrikdė net tai, kad tie kompiuteriai buvę pasenęs jo brolių laužas. Berniukui jie buvo auksinė galimybė mokytis bei lavinti savo vaizduotę.

– Akivaizdu, kad jai pavyko,– tarė Leila.

Sunkiai atsidusęs, Rafaelis atsisuko į žmoną.

– Leila, ji darė viską, ką galėjo. Per vienas Kalėdas padovanojo man net dvidešimt per vargus sutaupytų svarų; o didžiausia staigmena buvo visa diena Londone, kai galėjau kiek širdis geidžia žavėtis Kalėdinėmis grožybėmis ir pirkti kokius tik norėjau skanėstus.

– Koks gražus prisiminimas.

– Tikrai būtų buvęs gražus,– jausdamas, kaip į širdį vėl grįžta atstūmimo skausmas, tęsė Rafaelis.– Jeigu nebūtume ėję pro Hartington’s ir vitrinoje pamatę gražios Kalėdinės kompozicijos, kurioje mano broliai ir sesuo žaidė naujausiais žaisliukais.

– Tai buvo tavo tėvo parduotuvė.

Rafaelis linktelėjo galva ir prisiminė viską, lyg tai būtų įvykę vakar. Šaltį. Blizgantį sniegą.

Šeimą, kurios dalimi troško būti. Išsiilgtą laimę.

Jį ir vėl pervėrė įsisenėjęs atstūmimo skausmas bei neapykanta, atsivėrė tebekraujuojanti žaizda.

– Ten buvo ir mano tėvas: jis stebėjo minioms susirinkusiųjų vaidinančius savo vaikus.– Rafaelis nurijo seiles, tačiau burnoje tebeliko prisiminimo kartėlis; liūdesys ir siaubingas atskirumo jausmas, kurį pakelti net dabar sekėsi sunkiai.– Kai jis pamatė mudu su motina stovinčius šaltyje ir sniege, jo akys sublykčiojo neapykanta, o lūpas iškreipė žiauri šypsena.

Leila iš nevilties aiktelėjo.

– Kaip gali tėvas taip negailestingai elgtis su savo vaiku?

Šį klausimą Rafaelis sau buvo uždavęs tūkstančius kartų, bet atsakymo taip ir nerado. Vėliau jis sužinojo, kad Viljamas Vulfas buvo didelių nuotaikų svyravimų, kuriuos skatino alkoholizmas, o vėliau ir narkotikai, auka. Tuomet jis ir liovėsi pavydėti savo broliams ir seseriai, kuriems kas dieną tekdavo kęsti tėvo pykčio priepuolius.

Kai Džeikobas jam perleido savo palikimą, mama parnešė į namus moderniausią kompiuterį.

Per du mėnesius Rafaeliui pavyko praeities nuoskaudas ir gėdą paversti nežaboto kūrybiškumo srautu; perprogramavęs savo senąjį kompiuterį, pavertė jį gerokai modernesniu darbo įrankiu.

Nuo to laiko kelyje į svajonę jo niekas nepajėgė sulaikyti.

Ir nepajėgs.

Rafaelis suėmė Leilą už siaurų petukų ir pažvelgė į rūpesčio kupiną veidą– ją sutikęs, jis jautėsi laimingiausias žmogus pasaulyje.

– Štai kodėl atsisakau būti savo vaikams tėvu, kurio jie niekada neturės, ar leisti mudviem gyventi atskirai.

– Ak, Rafaeli! Nejaugi nematai, kad esi visai nepanašus į tą žmogų?

– Kol kas. Bet jeigu man kada nors pasireikštų šie siaubingi bruožai, Leila, noriu kad pasiimtum mūsų vaikus ir lėktum kaip galima toliau. Neatsigręždama.

Leila perblyško.

– Negaliu...

– Pažadėk man!

Jos skruostu nusirito ašara, paskui kita.

– Pažadu. Bet žinau, kad to niekada neprireiks.

Trokšdamas tuo tikėti bent per aguonos grūdelį, Rafaelis karčiai nusišypsojo.

Dešimtas skyrius

Kol Leila lėktuve miegojo, Rafaelis tvarkė reikalus. Paprastai darbų jis nepavesdavo niekam, o jeigu ir prisieidavo, tą darydavo labai nenoriai, bet šį kartą tiesiog neturėjo kitos išeities.

Nors buvo suplanavęs labai svarbų susitikimą, šią savaitę nusprendė praleisti su Leila. Dabar šeima jam buvo visų svarbiausia.

Atsakingą už susitikimą jis paskyrė savo pavaduotoją. Ir kitas kelias valandas siuntė jam įvairius dokumentus, prie kurių pridėjo ir ilgą laišką su savo nuomone dėl būsimo reikšmingo įmonės žingsnio.

Tokio reikšmingo sprendimo koordinavimo jis dar niekada nebuvo perleidęs kitam savo darbuotojui. Ir dabar dėl to toli gražu nesijautė gerai.

Tačiau šią akimirką reikėjo atsižvelgti į didesnę riziką.

Į savo žmoną. Savo vaikus. Šeimą!

Jis nepamiršo, kad Leila jau kartą laukėsi. Kad tai išgyveno viena. Kad ir kaip Rafaelis stengėsi, pamiršti jos akyse matyto sielvarto, kai ji kalbėjo apie pirmojo jųdviejų kūdikio netektį ir savo baimes, negalėjo. Ji atvėrė savo širdies žaizdas ir parodė jam savo apnuogintą sielą.

Rafaelis negalėjo jos apvilti. Negalėjo apvilti jų.

Pakėlęs akis nuo delninio kompiuterio, sunkiai atsiduso.

Jam net nekilo abejonių, kad Leila nemeluoja. Kad ji nuo jo daugiau nieko neslepia. Kad jos daugiau nepersekioja jokie demonai.

Tačiau ar apie save galėjo pasakyti tą patį?

Tiesos apie jo gimimą Leila nežinojo ligi šiol. Trapiame amžiuje, kai jam buvo aštuoneri, žiaurūs kaimiečiai atskleidė berniukui tamsią jo motinos paslaptį – kad Viljamas Vulfas sumokėjo jo motinai už pasimylėjimą.

Tada jis dar nelabai suprato, ką tai reiškia. Kai paklausė motinos, ši nuraudo ir paliepė jam viską pamiršti, bet jam nepavyko.

Laikui bėgant jis sužinojo, kad reiškia pirkti moterį. Tai buvo skausmingai demoralizuojanti pamoka, kurios Rafaelis niekada nepamirš. Paskui beveik metus jis nekentė savo motinos. Nekentė beveik taip pat stipriai, kaip nekentė ir savo žvėriškai žiauraus tėvo Viljamo Vulfo!

Tačiau galiausiai visgi išmokau pasitikėti savo motina, perpratau jos mąstymą. Išmokau ja didžiuotis už tai, ką ji padarė, nes žinojau, kad šitai ją pažymėjo visam gyvenimui.

O Leila? Išdavė jį, nes nuslėpė persileidimą. Tačiau jo sąžinė netruko priminti, kad ir pats buvo kaltas – kam paliko ją vieną?

Rafaelis lėtai iškvėpė jį kausčiusią įtampą. Miego trūkumas ir stresas šaipėsi iš jo logikos.

Jis pažvelgė į šalia snaudžiančią žmoną, ir širdis kaipmat prisipildė šilumos, o skrandis iš nerimo skausmingai susitraukė. Jeigu jis netektų jos ir vaikų, niekada sau už tai nedovanotų.

Tylą pertraukė populiaraus keltų dainininko atliekama Leilos mobiliojo melodija. Nors muzika skambėjo be galo švelniai, Rafaelis suirzo, kad skambutis atims iš žmonos taip reikalingą miegą.

Tyliai keikdamasis jis pažvelgė į telefoną ir pamatė, kad jis ganėtinai matomoje vietoje – prie kėdės stovinčioje pravertoje jos rankinėje. Rafaelis skubiai ištiesė ranką ir telefoną išjungė. Tačiau stverdamas aparatą netyčia ištraukė ir kažkokį raštelį.

Padėjęs telefoną, jis pakėlė ant žemės nusklendusį popierėlį. Ant jo buvo užrašytas Kanados klinikos pavadinimas ir adresas.

Nors apie tokią kliniką jis niekada nebuvo girdėjęs, jam vis tiek pasišiaušė sprando plaukeliai.

Juk Leila turėjo gydytoją Kalifornijoje. Kam jai dar vienas Kanadoje? Gal ten suplanuota nauja fotosesija, apie kurią ji nė nepasivargino pranešti?

Rafaelis suvedė klinikos pavadinimą į paieškų sistemą. Netikėtai besileidžiantis lėktuvas pataikė į oro duobę ir smarkiai smuktelėjo žemyn. Leila riktelėjusi prabudo. Tą pat akimirką delninio kompiuterio naršyklės lange atsidarė klinikos nuotrauka, ir Rafaelio akis užkliuvo už žodžio abortas.

Jis persiuto.

Nejaugi paralyžiuojanti Leilos baimė ir sielvartas privertė ją patikėti, kad šitai esanti tinkamiausia išeitis? Nejaugi ji ketina atsikratyti jųdviejų vaikų?

– Tikiuosi, jau nebetoli, – nepastebėjusi Rafaelio veido išraiškos, ištarė Leila.

Jis nukreipė į žmoną skvarbų žvilgsnį ir nudžiugo pamatęs, kaip ji susigūžia.

– Kodėl tavo rankinėje raštelis su abortus darančios klinikos pavadinimu? Nejaugi ketinai imtis šio niekingo žygdarbio?

Leila mėgino kažką pasakyti, bet galiausiai tik nerišliai kažką sumurmėjo ir sudejavo virpančiu balsu.

– Šią kliniką man nurodė agentė, jeigu nuspręsčiau pasirinkti tokią galimybę. Visai pamiršau, kad tas raštelis vis dar mano rankinėje.

Rafaelis pajuto nuoskaudą, kad Leila pirmiausia patarimo kreipėsi į savo agentę, nors turėjo kaip akis išdegusi lėkti pas jį! Galų gale ji vis tik pas jį atvyko. Bet kas būtų, jeigu viskas pasisuktų kitaip? Jeigu dėl karjeros aplinkiniai ją būtų prispyrę ryžtis nedovanotinam dalykui?

Jis aiškiai atminė, ką Leila jam pasakojo apie savo ankstyvą šlovę. Sakė, kad, kai bręstant paaugliškas jos įvaizdis ėmęs keistis, motina ir agentė ją išmokė, kaip kontroliuoti savo mitybą. Kaip ji puldavo valgyti, nes jausdavusis alkana, bet paskui iš karto gerdavo laisvinamuosius ir kelias dienas prie maisto net neprisiliesdavo. Kaip anos dvi jos vos nenuvarė į kapus.

– Ar šią galimybę apskritai svarstei? – paklausė jis.

Leila loštelėjo, tarsi Rafaelis būtų pliaukštelėjęs jai per veidą.

– Šis klausimas yra aiškiausias įrodymas, kad manęs visai nepažįsti.

Jis įsitempė ir norėjo ginčytis, bet jau kitą akimirką išvydo iškreiptą savo atvaizdą – svyruojančio ir persiutusio, it bepročio. Kaip jo tėvas?

Palyginimas buvo tarsi šaltas dušas. Tarsi ledinis durklas. Ir Rafaelis susigėdo.

– Kur kas svarbesnis klausimas – kodėl šis raštelis tavo rankose? – pasakė Leila. – Naršei po mano rankinę? Nejaugi manimi taip nepasitiki, kad tikrini mano daiktus, lyg būčiau maištaujanti paauglė?

– Raštelis iškrito, kai bandžiau ištraukti tavo telefoną, kad galėčiau jį nutildyti.

Tarsi laukdama tolesnio paaiškinimo, Leila žiūrėjo jam į akis.

Rafaelis nusikeikė – pats kaltas.

– Atleisk, querida.

– Kaip galėjai po visko, ką tau papasakojau apie persileidimą, pagalvoti, kad ryžčiausi tokiam žingsniui?

Tai jau buvo tikroji – plieninė – Leila. Tvirta jauna moteris, pasprukusi nuo savo skurždių šaknų, mačiusi daugiau, nei jai derėjo. Sužalota ne mažiau nei jis.

O Rafaelis, užvaldytas arogancijos ir šoko, nesusilaikė jos neužsipuolęs. Nesugebėjo įveikti savo senų baimių ir abejonių. Tačiau daugiau nesileis jų užvaldomas.

Rafaelis ištiesė ranką ir uždėjo delną ant šilkinio Leilos skruosto. Ji neatsitraukė, ir jis lengviau atsiduso.

– Tenorėjau, kad pailsėtum, querida.

– Keistai rodai savo rūpestį.

Akimirką Rafaeliui pasirodė, kad Leila ketina dar kažką sakyti, bet ji tik papurtė galvą ir užsimerkė, atkirsdama jį nuo savęs taip pat efektyviai, kaip užtrenkdama priešais nosį duris. Jo veidas liepsnojo, sąžinė – taip pat.

Rafaelio rankose dabar buvo viskas, ko jis iki šiol geidė. O kaip jis elgėsi? Kaip valdingas, arogantiškas šunsnukis, kamantinėjantis žmoną apie rankinėje rastą raštelį. Įtarinėjantis ją blogiausiais dalykais, užuot pasitikėjęs.

– Privalėjau žinoti tiesą, – pasakė Rafaelis.

Leila vis dar tylėjo. Net nepažvelgė į jį.

Nelaukdamas, kol lėktuvas nusileis, Rafaelis skubiai atsisegė diržą ir priklaupė šalia Leilos. Kai jis delnais apėmė jos sustingusias rankas, ji suvirpėjo, ir jo skrandis susitraukė.

– Querida, neužsisklęsk nuo manęs.

Leila papurtė galvą, ir Rafaeliui pro akis neprasprūdo viską išduodanti virptelėjusi jos apatinė lūpa.

– Rafaeli, aš ir pati nenoriu nuo tavęs atsiriboti, bet kai taip valdingai su manimi elgiesi, instinktyviai maištauju. Negali manęs kontroliuoti.

Jis nulenkė galvą ir atsiduso – regis, Leilos nėštumas pažadina blogiausias jo savybes. Ir dėl šito jam buvo gėda. Rafaelis siuto ant savęs dėl savo elgesio su žmona.

– Tenoriu apsaugoti tave ir mūsų vaikus. Akivaizdu, kad kartą jau tave nuvyliau. – Rafaeliui dabar visų svarbiausia buvo nuslopinti jos širdyje kylančią audrą. – Tačiau daugiau taip nenutiks. Rytoj eisi į savo fotografavimo aikštelę, o aš tave lydėsiu, būsiu tylus kaip šešėlis. Jokio spaudimo.

Leila metė į jį nepatiklų žvilgsnį.

– Gerai.

Gerai. Tai buvo pradžia.

Po kelių minučių jie sėdo į taksi ir išvyko į Leilos namus.

Netrukus Rafaelį pribloškė dar viena naujiena – Leila nebegyveno Brentvude.

Kai jie susipažino, tą didžiulį namą ji buvo neseniai įsigijusi. Rafaelis jį matė tik kartą, ir jis jam pasirodė pernelyg rėžiantis akį, tačiau Leilos mamai be galo patiko.

– Kada persikraustei? – jiems pravažiavus pro saugos vartus, paklausė jis.

– Prieš septynis mėnesius, – automobiliui sustojus prie šalia miško tankmės stūksančio žemo namo durų, atsakė Leila.

Rafaelis susiraukė. Vadinasi, prieš pat persileidimą.

– Kodėl nepasakei, kad persikraustei? – paklausė jis.

– Tikriausiai dėl tos pačios priežasties, dėl kurios ir tu nepasakei įsigijęs ūkį San Paule, – atsakė ji ir gūžtelėjo pečiais. – Tada buvai išvykęs, o kai grįžai... – Ji papurtė galvą ir nusisuko į langą.

Tada ji jau buvo netekusi kūdikio. Pasveikusi. Ir visa galva pasinėrusi į darbą.

Naujasis Leilos namas buvo ispaniškos ir amerikietiškos architektūros sintezės pavyzdys ir Rafaeliui akimirksniu priminė nuosavą casa. Fazenda jai patiks, – eidamas į vidų paskui Leilą galvojo jis. Ji pavers ją namais.

Svetainėje vyravo ryškios spalvos ir sunkaus juodo metalo kaliniai, atspindintys labiau kalifornietišką nei ispanišką skonį. Aplink stūksojo tankiais miškais apaugę kalnai su kur ne kur įsiterpiančiais slėniais.

Iš pradžių Rafaelį nudiegęs nerimo jausmas dabar dar labiau sustiprėjo. Nors pro plačius langus atsivėrė nuostabus vandenyno vaizdas, namas stovėjo ganėtinai atokiai, kalnuose matyti vos vieno kito namo stogas.

– Ar turi apsaugos darbuotojų?

Leila nusijuokė, tarsi pati mintis jai atrodytų absurdiška.

– Tik elektroninius. Ir name, ir visoje teritorijoje įdiegta moderniausia apsaugos sistema. Ji iš karto užfiksuotų, jeigu kas nors peržengtų ribą.

Ne visada. Sumanus programišius pralaužtų net įmantriausią sistemą.

– Gyvenimas bendruomenėje būtų saugesnis.

Leila dėbtelėjo į vyrą abejodama.

– Nes visi galime būti tikri, kad mūsų kaimynas – patikimas žmogus? – Rafaeliui nespėjus nieko atsakyti, ji prunkštelėjo ir tęsė: – Taip gyventi nenoriu. Niekada nemėgau. Artumas su kaimynais man primena lūšnynus. Ten nebuvo jokio asmeniškumo. Jokio saugumo. Visi apie visus žinojo viską.

Rafaelis supratingai linktelėjo galva, nes, nors užaugo mažame bute, kaime paslaptys neegzistavo. Štai kodėl jam labiau patiko drėgnoje atogrąžų girioje pastatyta hazienda. Aptvertoje jos teritorijoje dirbanti jo paties surinkta komanda žinojo, ką reiškia susilieti su aplinka.

Ten jis jautėsi laisvas.

O kai drauge atsikraustys ir Leila, kai gims jų vaikai, jis nebesijaus toks vienišas ir niekam šiame pasaulyje nepriklausantis.

– Ar nori valgyti? – numesdama rankinę ant mozaika dekoruotų grindų paklausė Leila ir, kaukšėdama aukštakulniais, kurie atkartojo jo širdies plakimą, patraukė į virtuvę.

– Kaip vilkas, – žiūrėdamas į jos siūbuojančius klubus atsakė Rafaelis jausdamas, kaip paslėpsniuose įsiplieskia ugnis.

Negailestingai užgniaužęs aistrą, Rafaelis žengė į erdvią bei šviesią virtuvę. Perskaitęs kalnus informacijos apie tai, kokie pavojai gali grėsti Leilai, jis buvo apsisprendęs su ja nesimylėti tol, iki kol pasitars su gydytoju. Bet net gavęs sutikimą nebūtų tikras, ar norėtų rizikuoti vien tam, kad patenkintų savo poreikį.

– Kur norėtum pavalgyti? – priekaištaudamas sau už tai, kad, prieš jiems parvažiuojant namo, nesugalvojo pasiūlyti jai pavalgyti restorane, paklausė Rafaelis. Kita vertus, juk jis nežinojo, kad Leila išsikraustė į kalnus. Net nenutuokė, kad jos namuose nėra nei prižiūrėtojo, nei virėjos.

– Čia.

Leila, gaminanti valgį? Pamatęs didžiulius šviežių daržovių salotų su įvairiais sūriais ir vietinėmis alyvuogėmis dubenis, Rafaelis maloniai nustebo. Jam skirtame dubenyje dar buvo ir garuose gamintos vištienos, o prie maisto jis gavo išgerti ir kalifornietiško Chardonnay.

Stebėdamasis, kad Leila tokia puiki šeimininkė, Rafaelis išnešė maistą į vidinį kiemelį, kuris atvėrė aukštų uolų panoramą. Vakarienė buvo lengva, vėjelis gaivus, o į jūrą besileidžiančios oranžinės saulės vaizdas gniaužė kvapą.

Tačiau jam kur kas labiau patiko stebėti žmoną. Leisti laiką su ja ir kartu mėgautis ramybe.

Buvo išties ramu. Ir toli nuo civilizacijos. Kiek laiko užtruktų iki čia atvykti greitosios pagalbos automobiliui? Kas Leilai padėtų, jeigu jai prireiktų pagalbos?

– Norėčiau susitikti su tavo gydytoju, – pagaliau pasakė jis.

Leila nežymiai suraukė antakius, ir Rafaelis akimirką beveik patikėjo, kad ji puls ginčytis.

– Rytoj po fotografavimo man paskirtas susitikimas. Galėsi vykti drauge, – pasakė ji, ir Rafaelis be galo nudžiugo.

– Kiek laiko nuo čia iki ligoninės? – paklausė Rafaelis.

– Jeigu nėra spūsčių, užtrunku apie keturiasdešimt penkias minutes.

– Per ilgai. – Jis net nenorėjo svarstyti, kiek brangaus laiko būtų iššvaistyta, gabenant ją į ligoninę. – Nuo fazendos San Paule iki geriausio visoje Brazilijoje akušerio kabineto bei ligoninės užtruktume mažiau nei dvidešimt minučių.

– Viską apgalvojai, tiesa?

Rafaelis trumpai linktelėjo galva: suvokęs visus Leilai gresiančius pavojus, jis negalėjo liautis galvojęs, kaip kiekvienam jų būtų galima užbėgti už akių.

– Noriu, kad ir tu, ir mūsų kūdikiai gautų tai, kas geriausia.

– Tu nori, kad būčiau Brazilijoje ir galėtum mane kontroliuoti.

– Noriu, kad būtum saugi, – paprieštaravo Rafaelis; tą pat akimirką suskambėjo Leilos telefonas.

Rafaelis nebūtų supykęs, jeigu Leila būtų ignoravusi skambutį, tačiau ji nustūmė savo dubenį į šalį ir atsiliepė.

– Taip, žinau tą vietą. Ar ten vyks ir antroji sesija?

Antroji sesija? Kas čia dabar?

– Gerai, – pasakė ji. – Jeigu įmanoma, geriausia būtų viską atlikti per vieną dieną. Ačiū, kad pranešei.

– Kaip suprantu, skambino agentė, – atsilošdamas kėdėje ir mėgaudamasis vynu tarė Rafaelis.

– Taip, ji man visada paskambina prieš fotosesiją, ypač jeigu įvyksta koks nors pasikeitimas. – Leila pamėgino susivaldyti nenusižiovavusi, bet nepavyko. – Fotografas nori abi sesijas padaryti rytoj, nes į Los Andželą grįš tik po šešių savaičių. Iki to laiko jau matysis mano pilvas.

O Rafaelis vylėsi, kad iki to laiko jie jau bus įsikūrę San Paule. Tačiau dabar apie tai užsiminti vengė.

Leila pakilo nuo stalo ir vėl nusižiovavo.

– Du skrydžiai iš eilės mane nuvargino. Atleisk, bet jau eisiu gultis.

Rafaelis į jos atsiprašymą tik numojo ranka; jam kur kas didesnį nerimą kėlė jos nuovargis. Ar tai normalu? Gal vertėtų paskambinti gydytojui?

Rafaelio kišenėje suvibravo mobilusis; suirzęs, kad kažkas pasirinko tokią netinkamą akimirką jį sutrukdyti, jis suraukė antakius. Pamatęs, kas skambina, nusikeikė. Jeigu reikalas nebūtų svarbus, vadybininkas jam neskambintų.

– Atleisk, bet privalau atsiliepti, – pakeldamas į Leilą apgailestaujamą žvilgsnį, pasakė Rafaelis. Tačiau ji jau buvo namo viduje.

Likusioji vakaro dalis prabėgo tvarkant verslo reikalus, ilgai kalbantis telefonu ir dar ilgiau – kuriant naujas idėjas. Kai Rafaelis pagaliau baigė darbą, buvo po vidurnakčio. Jam maudė nugarą, galvoje mirgėjo skaičiai ir kodai, nė vienas kurių jam nebeturėjo prasmės.

Namuose karaliavo tamsa. Ir ramybė.

Suradęs miegamąjį Rafaelis nusirengė, susirangė lovoje šalia Leilos ir, uždėjęs delną ant jos plokščio pilvo, prisitraukė ją.

Pro miegus sudejavusi, Leila prigludo prie jo dar labiau. Rafaelio širdis prisipildė meilės, lūpas nušvietė šypsena, bet po akimirkos krūtinę nudiegė nerimas.

Jo žmona. Jo kūdikiai. Jis niekada sau nedovanos, jeigu nesugebės jų apsaugoti.

Tą patį jis kartojo sau ir kitą rytą, veždamas Leilą į fotografavimo vietą, vingiuotu pakrantės greitkeliu puikiai manevruodamas galingą automobilį. Fotosesijos vieta, nusidriekusi palei dantytas, į vandenyną besileidžiančias uolas, gniaužė kvapą ir tuo pat metu dvelkė pavojumi.

Fotografas negailėjo pagyrų Leilos profesionalumui, o Rafaelis grožėjosi savo žmonos laikysena ir grožiu uolų, smėlio ir jūros fone. Ji darbavosi be galo lengvai, ir, iš šalies žiūrint, regis, visai be jokių pastangų, bet Rafaelis žinojo, koks alinantis jos darbas.

Popietinė fotosesija, vykusi nedideliame pajūrio kaimelyje, šiek tiek tolėliau, jau buvo kitokia, nes, fotografui pagaliau sulaukus tinkamo apšvietimo, kunkuliuojanti Leilos energija buvo nuslūgusi. Nors jos kūnas atrodė tobulas, o šypsena tebebuvo užburianti, akys dvelkė abejingumu.

– Leila, dar pora kadrų, – po pertraukėlės, per kurią ji atsinaujino makiažą ir atsigėrė vandens, pasakė fotografas. – Padėk man. Atlikime viską dabar ir galėsime iš čia nešdintis .

Leila pakratė rankas, pasitempė ir atsistojo be galo gundančia poza. Rafaelio kūnas suvirpėjo iš geismo.

– Štai taip, – greitai spragsėdamas fotoaparatu ir keisdamas rakursus, pasakė fotografas. – O dabar pulk.

Rafaelis žengė žingsnį atgal. Tačiau Leilos akys įsmigo į jį ir, regis, prirakino vietoje. Jos žvilgsnis išdavė aistrą. Viliojo iššūkiais ir geidulingais pažadais.

Rafaelio burna perdžiūvo, kraujas greitais tvinksniais plūstelėjo venomis. Varpa apsunko ir sustandėjo. Kaip ir per fotosesiją Prancūzijoje.

Tik šįsyk, kitaip nei aną kartą, jis greitai įkliuvo į naujo žaidimo pinkles. Tai buvo pavojinga, vieša dvikova. Pirmas kartas, kai Rafaelis nuleido savitvardos uždangą, ir jį galėjo matyti ne tik Leila, bet ir visi aplinkiniai. Laimei, niekas į jį nežiūrėjo. Visų akys buvo įsmeigtos į Leilą.

O ji šiuo metu žvilgsniu svilino Rafaelį.

Jis pradėjo vaikščioti pirmyn atgal, akimis vis pakurstydamas jos aistras, įmesdamas prakurų ir į savąją ugnį. Noriu tavęs nuogos, po savimi, querida!

Leila kilstelėjo smakrą ir, ėmusi sekioti vyrą akimis, pradėjo žaisti su juo vizualinių glamonių žaidimą. Tarsi provokuodama paimti ją dabar!

Tai buvo be galo erotiška: jis stovėjo šešėliuose, o ji pozavo apšviesta ryškiausių prožektorių ir akimis su juo mylėjosi. Visi ją stebėjo. O Rafaelis nuo jos veido išraiškų ir gundančių pozų vis labiau audrinosi.

– Puiku, nuostabu, – toliai spragsėdamas fotoaparatu murmėjo fotografas. – Tęsk, Leila. Nagi, mieloji, išsiliek.

Ir ji darė, ką liepiama, karštu žvilgsniu glostė Rafaelį tol, kol jam ėmė rodytis, kad tuoj sudegs. Jo paties akys geidulingai glamonėjo jos standžias krūtis ir spenelius, kurie nuo jaudulio jau buvo sukietėję.

Jam norėjosi judėti drauge su Leila provokuojančiu jos klubų ritmu. Pajusti standų jos užpakaliuką sau prie varpos ir panirti į šilkines jos klostes, kurios jau neabejotinai turėjo būti sudrėkusios ir pasirengusios jį priimti.

Kai fotografas patenkintas linktelėjo galva ir paskelbė, kad darbas baigtas, Rafaelis nuo sukilusio geismo jau buvo kone ištiktas agonijos. Leila atrodė pasirengusi nusiplėšti drabužius ir sugundyti jį čia ir dabar.

Tačiau, palydėjęs ją iki keleivio durelių, išgirdo, kaip ji tyliai sudejavo.

– Kas nutiko?

Leila susmuko sėdynėje, jos akys atrodė it du ežerai, veidas gerokai įraudęs. Tačiau šalčiu Rafaelį nusmelkė prie pilvo prispausta ranka.

– Pajutau aštrų dūrį šone, – pasakė ji. – Tikriausiai pernelyg ilgai išbuvau vienoje pozoje.

Tai galėjo būti ir tiesa, tačiau Rafaelis baiminosi, kad šis skausmas gali būti ir rimto pavojaus ženklas. Visgi garsiai išsakyti savo nuogąstavimus vengė, nes šitai ją būtų išgąsdinę.

Rafaelis skubiai sėdo už vairo ir kiek galėdamas pasileido į Los Andželą.

– Paskambink savo gydytojui ir sužinok, kur turime atvykti, – į jo kabinetą ar į ligoninę.

– Esu tikra, kad tavo nerimas be pagrindo, – pasakė Leila, bet tai sakydama jau rinko gydytojo numerį.

Besiklausant, kaip ji telefonu apibūdina skausmą, Rafaelio kūnu ledinio šalčio bangomis ritosi nekantrumas.

– Nemanau, – atsakė Leila į jai užduotą klausimą. – Ne, tik tą vieną kartą. Gerai, mes jau pakeliui.

– Kur? – prisiversdamas kalbėti kaip galima ramiau paklausė Rafaelis.

– Į gydytojo kabinetą, – atsakė Leila ir nurodė adresą.

Dėl eismo spūsčių pusantros valandos kelias išsitęsė iki dviejų valandų. Rafaelio nervai buvo įtempti iki paskutinės ribos.

Įsukęs į stovėjimo aikštelę, jis nuspaudė stabdžio pedalą, tačiau numaldyti kunkuliuojančio kraujo nepavyko.

– Šiame mieste nusigauti iš vieno taško į kitą užtrunka pernelyg ilgai.

– Eismas čia iš tiesų gali būti neprognozuojamas, – susirūpinusi pritarė Leila.

Rafaelis paėmė žmoną už rankos ir sunėrė su ja pirštus; jo širdis suspurdėjo pajutus, kaip Leilai per kūną nusirita virpulio banga.

– Suprantu, kad pasitiki savo gydytoju, bet man tikrai bus ramiau, jei persikelsi į mūsų namus San Paule.

Leila vėl linktelėjo galva; jai dar nespėjus nieko pasakyti, Rafaelis jautė, kad ji neprieštaraus, jog vėžliška šiandienos kelionė greitkeliu geriau už visus jo argumentus įrodė, kad likti šiame mieste pernelyg rizikinga.

– Taip, man taip pat.

Jis iš palengvėjimo atsiduso ir, pakėlęs jųdviejų rankas sau prie lūpų, pabučiavo į Leilos plaštaką.

– Puiku. Na, o dabar – pirmyn pas gydytoją.

Po apžiūros gydytojas atliko tyrimą ultragarsu. Girdėdamas savo dvynukų širdies plakimą, matydamas, kaip jie juda Leilos pilve, Rafaelis džiaugėsi taip, kaip dar niekada nebuvo džiaugęsis. Jo jausmai liejosi per kraštus, jis jautėsi dėkingas, kad kambaryje tamsu ir niekas jo nieko neklausinėja.

– Dėl įtemptos darbo dienos ir ilgo buvimo saulėje patyrėte karščio spazmus, – galiausiai pasakė gydytojas. – Leila, patarčiau susilaikyti nuo darbo.

– Tą ir ketinu padaryti, – ištarė ji, ir Rafaelis dar kartą iš palengvėjimo atsiduso.

Padėkojęs gydytojui, jis paėmė žmoną už rankos; jo širdis buvo kupina žodžiais nenusakomos meilės.

– Vykime namo, querida.

Vienuoliktas skyrius

Per penkerius santuokos metus Rafaelis tik dvi vietas galėjo pavadinti namais. Pirmoji buvo butas Rio de Žaneire, o antroji– apartamentai.

Jie visą laiką gyveno pačiame šurmulio centre. Arba niekada nenurimstančiame Rio de Žaneire, arba smagaus naktinio pajūrio gyvenimo sūkuryje.

Kai asmeninis Rafaelio lėktuvas po kelių valandų nusileido Ribeiraun Prete, Leila prisipažino troškusi pokyčio.

Oro uoste jų jau laukė limuzinas.

Ji jautėsi be galo pavargusi, tačiau akys vis tiek godžiai rijo nuostabius dirbamos žemės plotus. Dauguma raudonų laukų dar nebuvo apsėti, o kituose jau geltonavo ražiena. Tik cukrašvendrių laukuose knibždėjo derlių nuimantys darbininkai.

Šis gyvenimas smarkiai skyrėsi nuo to, kurį tiek Rafaeliui, tiek Leilai teko patirti. Nors Rafaelis nuolat kalbėdavo ketinąs pirkti žemės, ligi šiol jai nė karto nekilo klausimas kodėl.

– Kodėl taip nori gyventi užmiestyje?– dabar pasidomėjo ji.

Rafaelis giliai įkvėpė ir nusišypsojo.

– Čia galiu kvėpuoti. Atsipalaiduoti.

Nudžiugusi, kad ir pati jaučia tą patį, Leila linktelėjo galva.

– Taip jaučiausi gyvendama Malibu.

– Tau čia patiks.

Jai jau patiko.

Casa buvo nuostabūs, nors ir ne tokie dideli, kokius tikėjosi išvysti. Dar ją nustebino namų personalas, kuris, galima sakyti, buvo beveik nematomas.

Rafaelis su pasididžiavimu aprodė jai visą namą. Istorinė senos kavos plantacijos didybė buvo nepaliesta, tačiau jo darbo kabinetas atrodė kaip tik taip, kaip Rafaelis jį ir apibūdino: moderniausių technologijų šedevras.

Jųdviejų miegamasis buvo tiesiog ištaigingas. Tačiau Leila iš karto suprato, kad Rafaelis jame beveik nemiegodavo. Spintos ir komodos buvo pustuštės.

Vien žiūrėdama į tą tuštumą Leila jautėsi šokiruota, nes, kad ir kur ji gyvendavo, spintos lūždavo nuo įvairiausių firmų, kurioms dirbo, parūpintų drabužių. Jų visada būdavo daugiau, nei reikėdavo, todėl daugumą atiduodavo aukcionams, kad gautus pinigus galėtų skirti savo klinikai San Paule.

Buvo ir dar viena slapta priežastis, dėl kurios ji jausdavosi rami, žiūrėdama į pilną naujausios kolekcijos, kurią demonstruodavo, drabužių spintą. Visi jie atitiko vieną dydį– dydį, į kurį ji privalėdavo tilpti. Kažin, kaip reaguos į spintą, pilną drabužių nėščiosioms? Kas galės pasakyti, ar ji priaugo papildomų kilogramų, ar ne?

Apie šitai negalvok!

Leila neketino leisti praeičiai sunaikinti ateities. Iš lentelės, kurią jai buvo davęs gydytojas, aiškiai matyti, kiek svorio nėštumo metu jai priaugti yra saugu. Jeigu neperžengs nurodytų ribų, viskas bus gerai. Privalės būti gerai!

Leilą kamavo ir kitas rūpestis: kaip leisti dienas. Nors Rafaelis žadėjo didesnę laiko dalį praleisti čia, ji suvokė, kad jam reikės ir daug dirbti.

Ji turės likti viena vietoje, kur nieko nepažįsta. O žmogui su jos praeitimi tai gali būti pražūtinga. Pražūtingiau net už riziką, kuri kiltų dirbant.

Tai ką gi ji veiks ateinantį pusmetį? Kaip sugebės neišeiti iš proto?

Leila priėjo prie lango ir vėl apžvelgė seną plantaciją. Rafaelio fazenda, kaip ji ir tikėjosi, buvo labai produktyvi, joje dirbo kompetentingi darbininkai.

– Tavo darbuotojai gyvena čia ar mieste?

– Dauguma jų gyvena mano jiems pastatytame bendrabutyje.– Jis pamojo į ganėtinai didelį pastatą dešinėje.

Leila susiraukė– jai namas nepasirodė pakankamai didelis, kad jame tilptų visi darbininkai su šeimomis. O Rafaelis buvo toli gražu ne iš tų, kurie išnaudoja vargšus,– juk pats prodiusavo filmą, iškeliantį į viešumą svarbiausias Rio de Žaneiro skurdo problemas.

– Ar šeimoms jis ne per mažas?– paklausė Leila.

– Kelios šeimos turi nuosavus namelius,– atsakė Rafaelis.– Bet dauguma laukų darbininkų yra iš Rio lūšnynų.

Šito Leila nesitikėjo. Todėl pažvelgė į vyrą nuostabos kupinu žvilgsniu.

– Dauguma?

Rafaelis linktelėjo galva.

– Beveik visus sutikau prieš metus lankydamasis favelose ir rinkdamas medžiagą filmui. Kai kurie jų kilę iš šeimų, kurių tėvas ar motina nukentėjo arba mirė per gaujų karus. Dauguma jų benamiai.

Ak, kaip gerai Leila pažinojo šitą gyvenimą! Kaip norėjo iš jo ištrūkti, mirus tėvui ir broliui.

– Visi tie vaikinai labai norėjo dalyvauti mūsų projekte.– Rafaelio veide atsispindėjo liūdesys.– Kai projektas baigėsi, negalėjau jų tiesiog palikti likimo valiai.

Suvokusi jo poelgio mastą, Leila lėtai iškvėpė.

– Todėl davei jiems darbo.

– Taip. Ir suteikiau jiems galimybę pagerinti savo gyvenimą. Jie gali mokytis. Turėdami išsilavinimą arba stabilų darbą jie jau taip neberizikuoja įsitraukti į gaujas.

Leila stebėjo tuos jaunus vyrus tol, kol akis ėmė gelti ašaros. Visi jie atrodė sveiki. Laimingi.

Tą akimirką jos širdį užliejo begalinė meilė Rafaeliui. Nors šiaip jis atrodydavo griežtas ir reiklus, krūtinėje plakė giliai atjaučianti širdis.

Taip, Leila didžiavosi savo įkurta klinika, nes ji padėjo nuo anoreksijos kenčiančioms San Paulo mergaitėms, tačiau Rafaelio nuopelnai gerokai pranoko jos pastangas. Nes jis ne tik gelbėjo gyvybes, bet dar ir rūpinosi Brazilijos ateitimi.

O kad tokią progą būtų turėję jos tėvas su broliu...

Leila savo nuostabai pajuto, kad jos akys vėl prisipildo ašarų. Norėdama nuvyti jas šalin, ji sumirksėjo. Tačiau veltui.

– Querida, kas nutiko?– prisitraukdamas ją prie krūtinės paklausė Rafaelis.

Nenorėdama meluoti ji papurtė galvą. Kaip galėjo vėl praverti seniai užsklęstas praeities duris? Kaip galėjo tikėtis, kad jis supras, dėl ko ji niekada nepajėgė jam papasakoti apie siaubingą, jos gyvenimą aukštyn kojomis apvertusį įvykį?

Rafaelis sugriebė Leilą už žastų ir skvarbiai pažvelgė į akis. Jo veidas išdavė didžiulį susirūpinimą.

– Leila, gąsdini mane. Kas yra?

Ji užgniaužė kylantį nervingą juoką ir delnais įsirėmė į jo plačią, raumeningą bei šiltą krūtinę, gėrė į save iš jo plūstančią, dusinančias baimes atpalaiduojančią kaitrą.

– Viską, ką pavaizdavote filme Karnavalas, daugiau ar mažiau išgyvenau ir aš. Beveik viską,– pabrėžė Leila vildamasi, kad Rafaelis supras, jog ji matė visas tas bjaurastis, kurias vienas jaunas žmogus gali padaryti kitam; supras, jog ji gyveno toje apgailėtinoje karo zonoje.

Rafaeliui rūpėjo vargingiausias visuomenės sluoksnis. Šis ūkis buvo puikiausias įrodymas. Jis rūpinosi šiais jaunais iš lūšnynų išgelbėtais vaikinais.

– Kai buvau vaikas, favelose tokie gelbėtojai, kaip tu, neegzistavo. Jeigu būtų buvę, gal mano tėvas tebebūtų gyvas. Gal mano brolis dabar turėtų šeimą ir namus...

Rafaelis pirštu ją nutildė.

– Dar yra daug darbo. Mudu turime puikią galimybę padėti saviems žmonėms. O tai yra puiku, querida.

Jai akis vėl užliejo ašaros.

– Galėtume darbuotis kartu?

– Jeigu tik pageidautum, nors suprantu, kaip nori atsidėti klinikai.

Leilai iš gėdos nukaito skruostai. Kokia ji buvo kvaila manydama, kad leidusi Rafaeliui priglausti kliniką po savo sparnu, netektų kilnaus tikslo. Kita vertus, juk nežinojo, kad jo pagalba vargšams tokia visa apimanti.

– Aš tave myliu,– tepasakė ji.

– O tu esi mano širdis.– Rafaelis palinko virš Leilos ir bučiavo drėgnas jos akis, nosį, kuri neabejotinai buvo raudona, ir nukandžiotas lūpas.– Ilsėkis. Pakviesiu tave, kai vakarienė bus paruošta.

Dar kartą linktelėjusi galva, Leila nenoriai atsitraukė.

Lova buvo plati, bet ji vis tiek ant jos užsiropštė ir susirangiusi nusprendė kelias minutes pailsėti. Blogiausia jau buvo praėję.

O gal dar ne?– dėdama rankas ant pilvo susimąstė Leila.

***

Leila nubudo po valandos puikiai pailsėjusi. Ir išalkusi! Viliojantis aromatas koridoriuje dar labiau sustiprino jos apetitą. Kada ji paskutinį kartą valgė?

Gal išprašys iš virėjo kokio užkandžio...

Leila žengė į ryškiai apšviestą erdvią virtuvę, ir jos akys kaipmat įsmigo į gražų prie viryklės stovintį vyrą. Jis mūvėjo dailiai apie klubus bei ilgas kojas prigludusius džinsus ir vilkėjo baltus marškinėlius, išryškinančius plačią bei raumeningą jo nugarą ir pabrėžė auksinį odos atspalvį.

Ant viryklės šnypštė keptuvė, o iš puodo su ryžiais ir pupelėmis kilo kvapnus garų debesis.

– Aš sužavėta,– eidama artyn ištarė Leila.– Ir dėkinga už, spėju, mums gaminamą vakarienę.

– Feijoada. Man jį dažnai gamindavo mama. Grįžęs namo, pirmiausia trokštu paskanauti jos firminių ryžių su pupelėmis. – Tamsios Rafaelio akys nuslydo per Leilos kūną. – Kaip kad dabar geidžiu paskanauti tavęs, querida.

– Galiu drąsiai teigti, kad tavo apetitas– nepasotinamas,– erzindama pasakė Leila, stengdamasi nuslėpti vidinį nerimą. Ar ji tebebus jam patraukli, kai pradės didėti pilvas? Ar jis tebebus toks atidus?

Liaukis galvojusi, kad tavo vertė tiesiogiai proporcinga svoriui! Tačiau dabar senos baimės tik ir kaitino hormonų audras– apie tai gydytojas ją perspėjo.

– Tikiuosi, yra ir šviežių daržovių,– eidama link šaldytuvo pasakė Leila.

– Visada. Nujaučiau, kad brazilišką virtuvę iškeisi į salotas.

Vaikystėje, kai dar buvo liesa kaip kartis, Leila galėdavo valgyti viską, ko užsigeisdavo, ir nepriaugdavo nė gramo riebalų. Tačiau įžengusi į paauglystę, kai svoris pradėjo augti, pamėgo gausiai prieskoniais pagardintas šviežias daržoves su šlakeliu alyvuogių aliejaus.

– Kaip gyvena tavo mama?– dėliodama ant maisto gaminimo stalo daržoves pakeitė temą Leila ir, stengdamasi negalvoti apie savo valgymo įpročius, ėmė gaminti salotas.

– Gerai. Tik labai užsiėmusi,– suraukdamas kaktą atsakė Rafaelis.– Savo kaime ji vadovauja vaikų darželiui, ir tai užima beveik visą jos laiką.

Nejaugi Rafaelio balse nuaidėjo nepasitenkinimo gaidelė?

– Tai nuostabu!

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Tačiau visai nebūtina. Esu ją aprūpinęs nuo galvos iki kojų. Dirbti jai nebūtina.

Leila taip ir nesuprato, ar turėtų Rafaelio gailėti, kad šis jaučiasi motinos apleistas, ar ant jo pykti, kad yra toks savininkiškas.

– O ar tau kada nors šovė į galvą mintis, jog jai gera dirbti su vaikais? Jog turėdama veiklos ji jaučiasi gerai?

– Ji ir pati taip sako.

– Rafaeli, pasakyk: ar esi nusistatęs prieš visas dirbančias moteris, ar tau kliūva tik tavo mama ir žmona?

Metęs į Leilą priekaištingą žvilgsnį, Rafaelis vėl nusisuko į puodą, kuriame verdantis patiekalas ją viliojo kur kas labiau nei šviežios daržovės. Kaip ir virėjas.

– Jos amžiuje žmogui jau reiktų mėgautis gyvenimu. Keliauti. Niekuo nesirūpinti,– arogantiškai kilstelėdamas smakrą paaiškino Rafaelis. O kalbant apie tave, žinai, koks mano požiūris į darbą, kai gims kūdikiai.

– Tiesą sakant, man atrodo, kad tau ramybės neduoda kas kita. Bet neįsivaizduoju, kas.

Rafaelis trim plačiais žingsniais pripuolė prie žmonos ir, suėmęs ją už smakro, privertė pažvelgti jam į akis, kurios blykčiojo susierzinimą ir gilų susirūpinimą, nuo kurio Leilai suspaudė širdį, užgniaužė kvapą ir pašiurpo oda.

– Nori žinoti, kodėl mane gąsdina, kad grįši į darbą, kai gims kūdikiai?– karčiai ištarė jis.– Gerai! Aš pasakysiu. Querida, puikiai tave pažįstu. Neapsiribosi daliniu darbu.

– Aš– perfekcionistė,– išsilaisvindama iš jo gniaužtų ir kaltinimo, kurio nenorėjo išgirsti, paaiškino Leila.

Rafaelis prunkštelėjo.

– Tau neužteks paprasčiausiai retkarčiais pasifotografuoti. Viena sesija virs trimis. O netrukus ir vėl lakstysi po pasaulį su įvairiausiomis kampanijomis.– Jo akys degte degė.– Kas tada rūpinsis mūsų vaikais?

Leila kilstelėjo smakrą, tačiau jau nebe taip ryžtingai.

– Aš, padės ir auklė.

Rafaelis mostelėjo ranka ir nusikeikė.

– Paliksi mūsų vaikus nepažįstamam žmogui, kad galėtum grįžti į darbą?

– Ne! Pasiimsiu juos ir auklę su savimi...

– Kurgi!

Rafaelio veidas degė pykčiu ir dar kažkuo, ko Leila nepajėgė suprasti. Jo emocijos ją gąsdino. Virpino jos sielos stygas ir tirpdė neigiamas emocijas.

Rafaelis ranka perbraukė sau per plaukus.

– Vaikai gyvens savo namuose. Neleisiu tau jų tampyti po visą pasaulį.

Leila neketino ginčytis: jis buvo teisus. Jai iš tiesų reikėjo įveikti poreikį viską kontroliuoti. Nes išplėšti vaikų iš namų aplinkos ji nenorėjo. Nenorėjo jų palikti paparacų malonei, kol pati sukiotųsi fotografavimo aikštelėje.

– Na gerai. Įtikinai,– nusileisdama pasakė ji.

Rafaelis, vis dar keistai įsitempęs, linktelėjo galva. Gal ji palietė ir daugiau skaudulių? Kažką, apie ką jis nenorėjo kalbėtis?

– Džiaugiuosi, kad šiuo klausimu sutariame,– pasakė Rafaelis.

– Ne visai.– Jis vėl skubiai pasuko galvą į žmoną, jo akys įsmigo į josios.– Nesiginčysiu, kad didesnę laiko dalį vaikams būtų geriau likti čia su manimi. Tačiau iš karto noriu tave perspėti, kad, nors darbo krūvį ir sumažinsiu, visiškai jo atsisakyti neketinu.

Rafaelis įsirėmė rankomis į klubus, tačiau Leila aiškiai matė, kad jis mieliau būtų smogęs į sieną.

Ji įdėmiai nužvelgė jo stovėseną, šaltą veidą ir suprato, kad vyras jos nebegirdi. Suprato, kad, norėdama taikiai išspręsti šį ginčą, ji privalo išsiaiškinti tikrąją jo nerimo priežastį. Nors didesnę pokalbio dalį jie vienas prieš kitą balso nekėlė, čia vyko kuo tikriausia valios dvikova.

Leila švelniai nusišypsojo, ir Rafaelio veidas dar labiau apsiniaukė.

– Pamaniau, kad tuos kelis kartus, kol būsiu išvykusi darbo reikalais, tu galėtum prižiūrėti mūsų vaikus. Juk, šiaip ar taip, jie turi pažinoti abu tėvus.

– Vaikai mane pažinos. Didesnę laiko dalį praleisiu namuose.

– Taip, dirbdamas.

– Skirsiu jiems laiko.

– Kaip šaunu,– pasakė Leila aiškiai jausdama, kad pagaliau palietė jam svarbią temą.– Rafaeli, nuo pat mūsų vestuvių dienos tik ir kalbi apie šeimą. Sakai nenorįs, kad dirbčiau; norįs, kad likčiau namuose ir būčiau su vaikais. Tačiau pats ketini ir toliau atsidėti įmonei, o vaikams tik skirtum atliekamą laiką. Ar taip įsivaizduoji tikrą šeimą?

Rafaelis nieko neatsakė. Tylėdamas išėmė iš spintelės lėkštes ir nusisuko į viryklę.

Leila pavargusi atsiduso. Kai tema tapdavo pernelyg asmeniška, jis visada užsisklęsdavo. Šią akimirką plati vyro nugara atrodė įsitempusi. Susitelkdamas į valgio gaminimą, jis stengėsi apsisaugoti nuo to, ką taip akylai slėpė.

Leilai kilo įtarimas, kad jis baiminasi atsakomybės už savo vaikus! Vos šitai pagalvojusi, ji kaipmat suprato, kas jį kamuoja. Išdidusis ir stiprusis jos vyras bijojo likti su savo vaikais vienas. Bijojo prisiimti už juos atsakomybę. Štai kodėl norėjo, kad ji visą laiką būtų namuose– kad jam netektų rūpintis vaikais vienam. Ir Leila puikiai žinojo, ką turėtų dėl to kaltinti.

Dieve švenčiausias, tas gyvulys, atsisakęs pripažinti Rafaelį savo sūnumi, paliko jo širdyje tokius gilius randus!

Rafaelis įdėjo į lėkštę didelį keptos mėsos gabalą ir padavė Leilai. Ji paėmė trokšdama tik vieno– kad Rafaelis jai atsivertų. Tačiau net dėdamasis maisto sau, jis tebetylėjo.

Leila padėjo lėkštę su maistu ant stalo ir atsisėdo. Nors viliojantis aromatas kone varė iš proto, skrandis buvo taip susitraukęs, kad ji abejojo galėsianti praryti bent kąsnį.

– Rafaeli, tu nesi į jį net panašus,– jam pagaliau atsisėdus už stalo, pasakė Leila.– Tapsi puikiu tėvu.

– Šito niekas nežino.– Nuo netikrumo Rafaelio balse jai net pašiurpo oda. Leila persisvėrė per stalą ir paglostė jo raumeningą, gerokai įsitempusią ranką.

– Žinau, kad esi švelnus. Geras. Moki mylėti. Mūsų vaikai tave dievins, o tu juos beprotiškai lepinsi.

Galvodamas apie jos žodžius Rafaelis sunkiai kvėpuodamas nuleido galvą, bet nieko nepasakė. Leila prikando apatinę lūpą, šį kartą daugiau galvojo apie jo, o ne savo baimes. Štai kur šuo pakastas. Jis bijojo tapti panašus į savo tėvą. Nuskriausti savo vaikus.

Šią baimę ji suprato pernelyg puikiai.

Visiškai praradusi apetitą, Leila stebeilijo į savo lėkštę.

– Rafaeli, man reikia tavo pagalbos.– Šitai išgirdęs, Rafaelis pakėlė akis, ir Leila, išvydusi jose atsispindintį vidinį skausmą, suvirpėjo.– Baiminuosi, kad, augant pilvui, nebesusidorosiu su pokyčiais. Vengsiu valgyti. Imsiu mesti svorį.

– Ką norėtum, kad tokiu atveju daryčiau?

– Stebėk mane,– atsakė ji.– Padėk man tapti tokia motina, kokia noriu būti, ir aš padarysiu viską, kad tau įrodyčiau, jog esi geresnis vyras ir tėvas, nei kada nors būtų galėjęs būti Viljamas Vulfas.

Rafaelis ilgokai stebėjo savo žmoną. Galiausiai atvertė delną, kuris buvo tarsi tylus maldavimas, ir jai suspaudė širdį.

– Gerai,– galiausiai tarė jis.

Leila nurijo sunkų gumulą ir įdėjo plaštaką jam į delną. Ilgi vyro pirštai švelniai suspaudė josios, ir ji siela pajuto tarp jų užsimezgantį ryšį.

Rafaelio lūpose virptelėjo šypsena, ir širdyje tvinksinti įtampa ėmė slūgti. Tačiau jie dar turėjo daug ką išsiaiškinti.

Leilos žvilgsnis nukrypo į susipynusius jųdviejų pirštus. Juos siejo nematomas ryšys. Kol kas labai trapus. Labai plonas.

Galintis trūkti nuo menkiausios smulkmenos. Suskaldyti juodu.

Ar gali dvi sužeistos sielos išsigydyti praeities žaizdas?

Leila vylėsi, kad taip, nes dabar ant kortos buvo pastatyti ne tik juodu. Nuo jų pergalės priklausė ir dvi neįkainojamos gyvybės.

***

Kaip ir per filmų festivalį Prancūzijoje, taip ir dabar jie nugrimzdo į nuobodžią rutiną, kurioje prabėgo dar kelios savaitės. Leila susipažino su namo personalu ir iš karto pamėgo namų ūkvedę bei virėją. Sužinojo, kad sodininkas kilęs iš to paties kaimo, kaip ir jos motina.

Ji su Rafaeliu aplankė garsųjį San Paulo akušerį. Ir nors po pirmojo vizito dauguma Leilos baimių atslūgo, jai vis dar reikėjo būti atsargiai dėl nėštumo ir kūno pokyčių.

Dienos bėgo, jai ir Rafaeliui deginantis vidiniame kiemelyje, žiūrint filmus namų kino salėje ir susikibus rankomis vaikštinėjant po sodą. Nė vienas apie savo baimes nekalbėjo.

Leila papasakojo, kaip norėtų dekoruoti vaikų kambarį, vildamasi išgirsti ir Rafaelio nuomonę. Tačiau jis tepasakė, kad ji gali pirkti, ką tik įsigeidusi, ir pasisamdyti kiek tik norinti žmonių, kad viskas būtų atlikta kaip galima greičiau. Tarsi ji to negalėtų padaryti savomis išgalėmis!

Naktimis jie miegodavo vienas kito glėbyje tvirtai susikabinę, tarsi baimindamiesi, kad viskas gali netrukus baigtis. Gydytojas sakė, kad mylėtis nepakenks, jeigu jie viską darys nuosaikiai. Tačiau Rafaelis dar nė karto nė nebandė jos sugundyti, o Leila, nuogąstaudama, kad gali likti atstumta, taip pat nesistengė jo suvilioti.

Ir tos smulkmenos ją nuolat erzino, vertė jaustis dar viena Rafaelio nuosavybe. Tarsi tai, apie ką jie kalbėjosi, nieko nereiškė.

Ji su baime laukdavo kiekvieno karto, kai Rafaelis būdavo iškviečiamas į Rio skubiais darbo reikalais, o tai įvykdavo vis dažniau ir dažniau.

Leila žinojo, kad neilgai trukus Rafaelis vėl visa galva panirs į įmonės reikalus, ir kad šioje gražioje vietoje ji liks viena, storėjanti augant kūdikiams ir vis mažiau tikra dėl darbo bei santuokos ateities. Kūnui pradėjus keistis, ji ėmė vis labiau ir labiau nerimauti.

Vieną dieną, praėjus mėnesiui nuo jų persikraustymo į Braziliją, Rafaelis po pietų atsiprašė, pasakė, kad turi valandą padirbėti kabinete ir paliko ją vieną mėgautis puikiai prižiūrimo sodo ramybe. Tačiau vietoje vienos valandos jis nesirodė visas tris.

Nors Leila žinojo, kad jam nerimą kelia naujos įrangos, kurią jo darbuotojai vis dar tobulino, gedimas, tylus balselis galvoje pasinaudojo vienatve, kad užaugintų giliausias baimes.

Rafaelis jau turėjo pastebėti jos kūno pokyčius. Krūtys buvo papilnėjusios, speneliai perdėm jautrūs menkiausiam prisilietimui. Didėjanti gimda pakeitė tobulą kūną taip, kad net į jį žiūrėdama Leila negalėdavo patikėti, kad tai tikrai jos kūnas.

Ji delnais perbraukė atsikišusį pilvuką dengiančią gėlėtą suknelę jausdama, kaip ją apima vis didesnė panika. Ne, ji privalo galvoti tik apie tai, kad laukiasi dvynukų. Kad pokyčiai yra normalūs ir brangintini.

Tačiau atsikratyti senos valgymo sutrikimo neurozės nebuvo lengva. O kad turėtų čia daugiau veiklos!

Apimta nevilties, jausdamasi pernelyg jautri, Leila nuleido ilgas įdegusias kojas nuo gulto ir delnais užsidengė veidą. Kol Rafaelis buvo šalia, ji kažkaip įveikdavo nuobodulį. Bet dabar, kai įmonė vėl ėmė savintis jos vyrą, vienatvė ją varė iš proto.

Sudejavusi Leila pakilo nuo gulto. Gal pasivaikščiojimas sode padės atsikratyti energijos pertekliaus?

Tačiau vos ji spėjo žengti du žingsnius link akmenuoto takelio, suskambėjo mobilusis. Leila pažvelgė į aparatą, kurio skambėjimas jai jau buvo tapęs kone svetimas, nes, išėjus motinystės atostogų, agentė su ja nė karto nesusisiekė.

– Klausau,– atsiliepė Leila džiaugdamasi, kad dar nėra visiškai pamiršta.

– Kaip jautiesi?– pasiteiravo agentė.

– Puikiai.– Neskaitant nerimo ir susirūpinimo dėl daugybės jai nepavaldžių dalykų.– Rytinis pykinimas praėjo.– Išnyko, kaip ir puiki figūra.

– Nuostabu! Gal tuomet esi nusiteikusi padirbėti?

Nebūdama tikra, ar teisingai išgirdo, Leila sumirksėjo.

– Pamaniau... Dieve, taip!

Jos agentė nusijuokė, ir didelė dalis Leilą kausčiusio nerimo akimirksniu atslūgo.

– Visų pirma, ar jau matosi?

– Akivaizdu, kad esu nėščia.

– Puiku,– ją apstulbindama pasakė agentė.– Tau buvo pateiktas nuostabus pasiūlymas. Fit Pregnancy nori, kad pagerbtum jų viršelį. Panašų pasiūlymą svarsto ir dar vienas leidinys. Domina?

Leila iš džiaugsmo ir palengvėjimo apsisuko.

– Žinoma! Papasakok daugiau.

Jos agentė detaliai papasakojo apie tai, kaip publika žavisi nėščiomis įžymybėmis. Pirmasis žurnalas prašė iš jos interviu– dabar pat. Antrasis– nedidukas leidinys, reklamuojantis madų kūrėjų drabužius nėščiosioms,– su straipsniu apie ją, turėjo būti išleistas ne anksčiau, kaip po

mėnesio.

– Kai visi sužinojo, kad išėjai motinystės atostogų, pasiūlymai ėmė plaukte plaukti,– toliau aiškino agentė.– Šie du patys patraukliausi ir pernelyg nesutrikdys tavo ramybės. Abu padės išlaikyti tavo vardą madų pasaulyje.

Leila nusišluostė džiaugsmo ašaras ir jausdama, kaip į kūną grįžta gyvybės energija, nusijuokė.

– Kada reikia pradėti?

– Jeigu įmanoma, rytoj. Šiandien pat išsiųsiu tau sutartį.

– Puiku! Pasirašysiu ir tuojau pat išsiųsiu atgal.

Leila suspaudė rankoje telefoną ir, stipriai užsimerkusi, nusišypsojo.

– Gera naujiena?– už nugaros pasigirdo niūrus Rafaelio balsas, ir ją kaipmat perliejo panika.

Spėliodama, kiek jis spėjo išgirsti, ji skubiai atsisuko. Nors Rafaelio veido išraiška neišdavė jokių emocijų, giliai įsispaudusios raukšlelės apie tamsias neįskaitomas akis pasitikėjimo nekėlė.

Turint galvoje ankstesnį Rafaelio požiūrį į jos karjerą, išgirdęs šią naujieną, jis tikrai neapsidžiaugs. Veikiausiai netgi palaikys tai išdavyste, nes ji juk buvo sakiusi, kad fotografavimas Los Andžele jai paskutinis iki gimdymo.

– Nuostabi žinia,– pasakė ji ir pasitelkė savo ankstesnį pasitikėjimą savimi, nes nujautė, kad artėja pykčio audra.– Gavau pasiūlymą fotografuotis garsiam žurnalui; antras panašus pasiūlymas jau pakeliui.

– Norėčiau tikėti, kad atsisakei.

– Pasiūlymą priėmiau.

Gražūs Rafaelio veido bruožai tapo tokie nuožmūs, kad jai net oda pašiurpo.

– Draudžiu tau apie tai net galvoti.

Leila maištingai kilstelėjo smakrą.

– Negali man nurodinėti, ką turiu daryti! Tai mano karjera, mano teisė apsispręsti.

Rafaelis skubiai prie jos pripuolė ir uždėjo degančias rankas Leilai ant pilvo.

– Tai mano vaikai, neleisiu tau rizikuoti jų sveikata vien tam, kad, norėdama patenkinti savimeilę, tęstum darbą.

Leilos skruostai iš pasipiktinimo užsiplieskė. Jeigu ji manytų, kad kūdikiams gresia pavojus, nė už ką nesutiktų fotografuotis. Bet gydytojas sakė, kad ji sveika.

Be to, čia taip nuobodu. Nuobodu sėdėti čia diena iš dienos.

– Elgiesi neprotingai.

– Atvirkščiai– vadovaujuosi sveiku protu,– paprieštaravo Rafaelis.

Ne, jis elgėsi kaip tironas.

– Gal ketini pastatyti prie vartų sargybinius, kad niekur neišvykčiau?

– Pastatysiu, jeigu prireiks.

Iš įsiūčio Leilai norėjosi rėkti, ji treptelėjo koja.

– Nekenčiu tavęs!

Nuo grobuoniškos Rafaelio šypsenos jai užvirė kraujas.

– Ne, querida. Tiesiog pyksti ir elgiesi aikštingai. Kai nusiraminsi, pripažinsi, kad tokios trapios būklės skraidyti pirmyn atgal ir dirbti taip ilgai yra pavojinga.

Leila taip stipriai sugniaužė kumščius, kad nagai skaudžiai susmigo į delnus. Ji negalėjo pakęsti minties, kad Rafaelis tikisi, jog ji taip lengvai pasiduos, tačiau, matydama jo įsitempusius pečius, dailų, kostiumuotą stotą, įspūdingą figūrą, arogantiškame veide įsispaudusį ryžtą, suprato, kad ginčydamasi su juo tikrai nieko nepasieks.

– Mūsų vaikų saugumas dabar visų svarbiausias.

Leila nusvarino pečius– nors jautėsi sveika ir darbinga, dėl vieno Rafaelis buvo teisus. Skrydis gali sukelti nepageidaujamų pasekmių.

Jis švelniai suėmė žmonos smakrą.

– Paskambink agentei ir pasakyk, kad niekur neskrendi.

– Gerai. Tavo viršus.

– Puiku,– pasakė jis ir pabučiavo Leilą į lūpas; bučinys truko ilgiau nei įprastai, primindamas jai, kaip puikiai jie dera lovoje, kaip ji ilgisi būti jo glėbyje. Kaip ir vėl trokšta jaustis jo geidžiama.

Tačiau Rafaelis atėmė iš jų net šitai, o toks jo sprendimas gilino kitą baimę– kad ji darosi jam nebe tokia patraukli.

Skubiai atsitraukęs, jis žengė žingsnį atgal– veidas atrodė abejingas, o Leilos kraujas virė iš pykčio ir geismo.

– Privalau eiti,– tarė jis ir pažvelgė į savo rankinį laikrodį.

Leila sustingo ir įdėmiai jį nužvelgė.

Nepriekaištingai pasiūtas kostiumas. Rankų darbo batai. Dalykiškas elgesys, toks tipiškas, jam kaskart išvykstant į verslo kelionę.

– Išvyksti,– susierzinusi ištarė Leila: kaip ji sugebėjo taip persiusti, kad nuo pradžių nepastebėjo, ką jis vilki?

– Privalau skristi į Londoną ir pats pasirūpinti tuo konfliktu. Užtruksiu vos kelias dienas.– Rafaelis nerūpestingai trūktelėjo petį, turbūt nė pats nesuvokdamas, kad taip daro gana dažnai.– Daugiausia savaitę.

Sprendimą vykti į Londoną Rafaelis veikiausiai priėmė šįryt. Akivaizdu, kad Leilos jis nė neketino prašyti jį lydėti,– net jeigu būtų vykęs vien į savo apartamentus Rio de Žaneire,– vien tam, kad ji bent pakeistų aplinką.

Ne, jis net neslėpė, kad Leilos vieta čia.

– Saugios kelionės,– tepajėgė išspausti ji, staiga pasijutusi be galo apleista.

Jis vėl linktelėjo galva.

– Paskambinsi savo agentei, tiesa?

Leilos šypsena buvo tokia dirbtinė, kad jai net paskaudo veido raumenis, ir tas skausmas prilygo širdyje atsivėrusiai tuštumai.

– Žinoma.

Kunkuliuodama iš pykčio, kad Rafaelis stovi kaip įbestas ir laukia, kol ji įvykdys jo nurodymą, Leila paspaudė automatinio perrinkimo mygtuką. Išgirdusi linksmu balsu atsiliepiančią agentę, nurijo pyktį.

– Su vyru nusprendėme, kad dabar man išskristi iš Brazilijos ir visą dieną fotografuotis būtų pernelyg rizikinga.

– Gal juokauji?– ne itin maloniai atsiliepė agentė.

– Ne, kalbu kuo rimčiausiai. Mano nėštumas labai rizikingas, skrydis gali sukelti pavojų.

Rafaelis pakštelėjo Leilai į kaktą ir nužingsniavo link išėjimo– akivaizdžiai patenkintas ir įsitikinęs, kad nuo šiol viskas bus gerai, ir Leila niekur neskris.

Agentė kažką sumurmėjo, paskui tarė:

– Skamba taip, lyg jis tave laikytų po septyniais užraktais.

– Deja, beveik taip ir yra.– Leila žinojo, kad Rafaelis savo apsaugos darbuotojams nurodys jos niekur neišleisti.– Mano vyras perdėm globėjiškas.

– Jam labiau tiktų apibūdinimas valdingas, bet rezultatas vis viena tas pats. Vadinasi, šį kartą sutarties atsisakai.

Galvodama apie tai, ką netrukus ketinanti pasiūlyti, svarstydama ką tik į galvą šovusią mintį, Leila užmerkė akis. Ar tikrai ryšis tokiam žingsniui?

– Ne,– Rafaelio automobiliui tolstant vartų link, pagaliau atsakė Leila.– Yra kitas būdas.

Prikandusi lūpą, ji apsidairė po savo gražų kalėjimą. Juodu su Rafaeliu visada akylai saugojo savo privatumą. Ir tai jiems padėjo gyventi sąlyginėje ramybėje.

Paklususi viduje tvinksinčiam impulsui, Leila pasikviestų į namus visą pasaulį. Rafaelis įsiustų!

Kita vertus, autokratiškas jo požiūris ją siutino ne ką mažiau. Pats prisiprašė.

Be to, ji buvo iki gyvo kaulo užsinuobodžiavusi. Suirzusi. Kasdien vis labiau baiminosi galinti atkristi, ypač kai ėmė matytis pilvas, o Rafaelio šalia nebuvo.

– Vien todėl, kad negaliu skristi, dar nereiškia, kad fotografavimo negalime surengti mano namuose,– pasakė ji.

– Hm, įdomi mintis. Bet ar tavo vyras tavęs nesulaikys?

– Jis išvyko į Londoną ir grįš tik po kelių dienų, gal net po savaitės. Kada galėtum atskraidinti komandą?

– Susisukti galima greitai. Tuojau su jais susisieksiu ir pranešiu atsakymą.

– Lauksiu.

Dvyliktas skyrius

Rafaelis išlipo iš lėktuvo apsiniaukęs kaip dangus virš San Paulo oro uosto. Ši kelionė į Londoną jam buvo didžiausias kantrybės išbandymas.

Taryba primygtinai reikalavo, kad jis liktų prižiūrėti diegimo proceso. Nors pradžia nebuvo itin sklandi, galiausiai viskas baigėsi gerai. Nauja programinė įranga iki numatytos datos turėjo būti parengta.

Problema buvo išspręsta, ir jis galėjo grįžti į Braziliją. Pas Leilą ir jos pilvelyje augančius mažylius.

Nebuvo akimirkos, kad jis nebūtų apie ją pagalvojęs. Būdamas toli nuo žmonos jis suvokė, kaip stipriai jos ilgisi. Prieš išvykdamas, išvadino ją karjeriste. O tai buvo nesąžininga, nes pats kaip tik dėl darbo dabar negalėjo būti su savo žmona. Ir jautėsi dėl to kaltas.

Rafaelis iš jauno programišiaus tapo garsiu technologijų kūrėju. Pats vienas įkūrė įmonę, ir nuo jos užgimimo dienos vadžias laikė savo rankose. Tačiau prireikė būtent šio nesklandumo Londone ir griežto išsiskyrimo su Leila, kad suprastų, jog atėjo laikas paskirstyti pareigas ir perleisti vadžias kam nors kitam.

Namuose jis privalės prisiimti tėvo vaidmenį.

It nudyrusi jam odą, Leila iškėlė į dienos šviesą didžiausias jo baimes. Ar ji tikrai teisi? Jeigu iš tėvų blogas tik vienas, gal visgi ne viskas yra paveldima?

Rafaeliui norėjosi tikėti Leilos žodžiais. Atsiverti ir artimai bendrauti su savo vaikais. Būti tokiu tėvu, kokio pavydėdavo kitiems.

Tačiau šią akimirką jis norėjo tik būti su žmona. Ją apkabinti, pabučiuoti, su ja pasimylėti. Ir tas noras augo kiekvieną įveiktą greitkelio kilometrą. Ligi šiol dėl Leilos sveikatos ir praeities jos neprisileido, kad ir kaip magėjo su ja pasimylėti.

Nuo šiol, kaip ir buvo žadėjęs, ilgų išsiskyrimų nebus. Bent jau kelis artimiausius mėnesius jis ištikimai liks namuose.

Rafaelis matė pro šalį lekiančias kavamedžiais apaugusias kalvas. Cukrašvendrių laukus.

Gamtovaizdis buvo gražus. Vertas išlieto prakaito.

Tačiau brangiausia vertybė jam visgi buvo šeima.

Šeima. Taip mąstyti Rafaeliui vis dar sekėsi sunkiai. Žinoti, kad dabar, jam grįžus namo, jo lauks žmona.

Išvydęs virš namo sunkius, pilkus debesis, jis sunerimo. Nors nebuvo šalta, oras dvelkė vėsa. Gal būtų ne pro šalį praleisti kelias savaites Rio de Žaneire? Žiemos ten gerokai švelnesnės nei Ribeiraun Preto aukštumose.

Privažiavęs prie durų, jis nesitvėrė savame kailyje kaip galima greičiau susirasti Leilą ir įsitikinti, kad jai viskas gerai. Ir mažiausiai tikėjosi priešais namą išvysti mažą autobusiuką. Automobilis buvo nematytas. Įdėmiau jį apžiūrėjęs, Rafaelis ant galinio stiklo pamatė lipduką, kuris išdavė, kad transporto priemonė išsinuomota.

Net nenutuokė, kas svečiuojasi pas jo žmoną, tačiau nuojauta kuždėjo, kad jam tai nepatiks. Net jei svečias laukiamas, mažų mažiausiai sukels susierzinimą, nes neleis vienam pasidžiaugti Leila.

Vos peržengęs namų slenkstį, Rafaelis iš karto akimis pradėjo ieškoti namų prižiūrėtojos. Galvoje vis dar sukosi klausimas, kur galėtų rasti Leilą, ir akys nukrypo į svetainę.

Visai nepažįstama moteris, tarsi koks generolas komandavo nurodymus kaip skruzdėlės zujančiai grupelei žmonių. Jų vaidmuo jam iš karto tapo aiškus.

Namų svetainė buvo virtusi fotografavimo aikštele.

Rafaelis sumedėjusiomis kojomis žengė kambario link; kuo arčiau ėjo, tuo smarkiau pulsavo jo pyktis. Vienas kambario kampas buvo apšviestas prožektorių. Kairiau stovėjo viena į kitą pasuktos dvi pliušinės kėdės. Viena jų buvo tuščia. Ant kitos sėdėjo Leila: ji atrodė it karalienė, tačiau veidas išdavė nuovargį.

– Pamėginkime dar kartą, šį kartą viską atlikime nepriekaištingai,– pasakė moteris.

Leila pakėlė akis ir pamatė Rafaelį. Jų žvilgsniams susipynus, ji iš karto pakilo. Jo akys nuslydo šviesiai žydra suknele, dailiai prigludusia prie papilnėjusių krūtų ir gerokai atsikišusio pilvo.

Leilos kūno pasikeitimas Rafaelį išgąsdino ne mažiau nei atviras maištas. Kaip ji drįso į namus pasikviesti visą fotografavimo komandą? Kaip drįsta vargintis dirbdama?

Rafaelis žengė per svetainę Leilos link, tačiau jam kelią pastojo fotoaparatų dėklai ir įvairūs aksesuarai.

– Ar šio pasiūlymo žadėjai atsisakyti?

– Viską paaiškinsiu vėliau.

Leila apsisuko ir grįžo į improvizuotą aikštelę– žavi, koketiška ir tokia ryžtinga, kad Rafaeliui nekilo abejonių, jog vaido neišvengs. O, turint galvoje Leilos padėtį ir kiekvieną jų žodį gaudančius pašaliečius, ginčytis kaip tik ir nenorėjo.

Tačiau apsimesti, kad viskas gerai, taip pat negalima.

– Nepaklusai man.

Gražus jos veidas išbalo.

– Rafaeli, maldauju. Ne dabar.

– Į aikštelę krinta šešėlis,– nusiskundė fotografas, kurio balsas nemaloniai rėžė ausį.

Jis pajuto, kaip kažkas prisiliečia jam prie rankos ir nukreipė grėsmingą žvilgsnį į šalia stovintį vadybininką.

– Pone, gal galėtumėte atsitraukti?

Rafaelis griežtai apžvelgė svetainę ir pamatęs, kad visų akys nukreiptos į jį, sutrikęs nukaito. Pasijuto kaip įsibrovėlis savo paties namuose!

– Žinoma,– atsitraukdamas atgal pasakė jis, nors įmanęs būtų visus išvaikęs.

Komandos nariai vienas po kito grįžo prie savo pareigų, ir kambaryje vėl įsivyravo rami darbinė atmosfera. Rafaelis nebepaleido žmonos iš akių, tačiau šioji į jį nesiteikė net žvilgtelėti.

Jis mintimis paliepė Leilai į jį pažvelgti, tačiau ji neatsisuko; tada pamėgino įsiskverbti į jos mintis. Kodėl šitaip pasielgei? Ar karjera tau yra svarbesnė už mudu? Už mūsų kūdikius?

– Jūs tikriausiai esate ponas da Souza?– paklausė kažkokia moteris.

Rafaelis dėbtelėjo į žemą, jam prie alkūnės stovinčią moterėlę siūtu kostiumėliu. Pamatęs rankoje mažą užrašų knygutę, tyliai nusikeikė.

– Atleiskite. Bet interviu paparacams nedaliju.– Ypač tiems, kurie įsiveržia į jo nuosavybę!

Moteris nusišypsojo.

– Visiškai jus suprantu. Tačiau aš iš žurnalo redakcijos, nesu nepriklausoma žurnalistė. Jūsų žmona mums davė interviu apie pasikeitusius prioritetus. Jos motinystė neabejotinai sulauks atgarsio tarp mūsų skaitytojų; dauguma jų– dirbančios motinos, kurioms tenka laviruoti tarp darbo ir vaikų.

– Net neabejoju, kad žmonės nekantrauja išgirsti Leilos nuomonę,– atsargiai rinkdamas žodžius pasakė Rafaelis.

– Taip ir yra. Žinoma, jos padėtis leidžia kelti tam tikrus reikalavimus, tačiau tai, kad šeima jai dabar svarbesnė už viską ir kad nuo šiol ji rinksis tik sau palankius sandorius, yra pasigėrėtina,– tęsė moteris.– Šiaip ar taip, tenorėjau jus pasveikinti su būsima tėvyste.

Rafaelis palenkė galvą.

– Ačiū.

Moters komplimentas nugesino jo pyktį tarsi vanduo pleškantį laužą. Tačiau nuomonė dėl dirbančios žmonos nė kiek nepasikeitė.

Giliai širdyje Rafaelis nuogąstavo, kad jie su Leila gali vėl nugrimzti į darbinę rutiną, kuri ištisus metus vis neleido jiems susieiti, ir kad dėl jos jie ilgainiui visai susvetimės. Kad jis praras ne tik žmoną, bet ir vaikus. O šito leisti negalėjo, todėl ir pageidavo, kad žmona liautųsi dirbusi.

Tačiau dabar, stebėdamas ją namų aplinkoje, matydamas tokią susikaupusią ir žavią, suprato, kad, mėgindamas palaužti jos valią, sunaikins net tą silpną juos siejantį ryšį. Sunaikins ją.

Šis suvokimas nusmelkė it ledinis šaltis.

Pirmą kartą po, regis, amžinybės, Rafaelis vėl pažvelgė į Leilą kaip į profesionalę. Ne kaip į mylimąją. Ne kaip į žmoną. Ir tikrai ne kaip į savo vaikų motiną.

Taip, ji atrodė šiek tiek nuvargusi. Tačiau buvo akivaizdu, kad situaciją valdė puikiai, kad jos pasaulyje aplinkiniai skubėjo vykdyti jos, o ne jo įsakymus. Kad jis čia tebuvo pasaulinio garso manekenės Leilos Santjago vyras.

– Korbinai, privalai atsipalaiduoti,– pasakė fotografas.– Privalai vaidinti iš laimės apsalusį vyrą, įsijausk. Apkabink Leilą ir uždėk jai ant pilvo rankas.

Iš šešėlių išniręs aukštas lieknas vyras, kurį Rafaelis pastebėjo anksčiau, žengė prie Leilos. Jis atsistojo būtent taip, kaip fotografas ir liepė, bet atrodė ne mažiau įsitempęs nei besišypsanti Leila.

– Vis dar atrodai pernelyg nenatūraliai,– pasakė fotografas.– Leila, gal jeigu prie jo šiek tiek pasvirtum...

Leila linktelėjo galva ir, žengusi žingsnį atgal, prigludo prie vyro krūtinės.

– Gerai, dabar atsipalaiduokite,– paliepė fotografas ir, eidamas ratu, ėmė sparčiai spragsėti fotoaparatu.– Dabar dar labiau prie jos priglusk ir palenk galvą. Dar šiek tiek. Dar.

Vyras dabar buvo taip arti, kad lūpomis būtų galėjęs paliesti Leilos sprandą. Rafaelis stebėjo sceną sulaikęs kvėpavimą. Jo venomis tarsi nuodai plūdo neapykanta.

– Turėtų būti gerai,– pasakė fotografas, ir vyras, akimirksniu atitraukęs nuo Leilos rankas, žengė atgal.

Išvadinęs save kvailiu, kam kankinasi, Rafaelis įtraukė oro. Nors žinojo, kad Leila darbe dažnai pozuoja su vyrais, neretai netgi vos prisidengusi, šis vaizdelis pripildė jo kantrybės taurę.

Nors scena truko vos kelias minutes, Rafaeliui ji prilygo amžinybei. Jis tik didžiausiomis valios pastangomis pajėgė stebėti, kaip kitas vyras deda savo prakeiktas rankas ant jo žmonos– ir ant vaikų!

Suvokdamas, kad likdamas gali ir visai apsikvailinti, jis apsisuko eiti.

– Korbino veido išraiška vėl netinkama, kūno kalba nenatūrali,– akivaizdžiai sunerimęs pasakė fotografas.– Atleisk, Leila, bet turėsime pakartoti nuo pradžių.

Rafaelis atsisuko ir dar spėjo pamatyti, kaip nusvyra Leilos pečiai; išgirdo sunkų atodūsį. Regis, net oda pajuto žmonos susierzinimą.

– Jeigu ji atsipalaiduotų, nesijausčiau toks įsitempęs,– pasakė Korbinas.

Kaip šis tipas drįsta kaltinti jo žmoną?

– Nagi, pakartokime viską nuo pradžių, tebūnie šis kartas paskutinis,– tarė fotografas.– Po dviejų valandų mūsų skrydis.

Rafaelis dar kartą apžvelgė fotografavimo aikštelę; buvo taip stipriai sukandęs dantis, kad dar kiek, ir šie būtų subyrėję. Jam iš tiesų būtų geriau viso šito nematyti. Kai jau buvo bepasišalinantis, pamatė, su kokiu pykčiu Korbinas žvelgia į Leilą.

Šito užteko, kad plonas kantrybės siūlelis trūktų. Svaidydamasis portugališkais ir angliškais keiksmažodžiais, jis įsiveržė į fotografavimo aikštelę.

– Ką, po galais, darote?– nuaidėjo vadybininko klausimas.

– Ką jau seniai turėjau padaryti.– Rafaelis metė į Korbiną grėsmingą žvilgsnį, ir vaikinas kaipmat žengė kelis žingsnius atgal.

Leila uždėjo savo vyrui ant rankos plaštaką.

– Rafaeli, nusiramink.

– Jaučiuosi labai ramus,– kone užriaumojo jis.– Jiems reikia nuotraukos su tavo vyro rankomis ant tavo vaikų– parodysiu jiems, kaip tai daroma.

Nekreipdamas dėmesio į atvipusį vadybininko ir fotografo žandikaulį, Rafaelis padarė tai, ko troško, kai tik grįžo namo. Jis apkabino savo gražią žmoną ir išskleidė ant jos apvalaus pilvo pirštus.

Jo žmona. Jo vaikai. Jo gyvenimas.

Tą akimirką jis suprato, kad gali netekti visų materialių dalykų, savo įmonės, savo milijonų. Bet tol, kol turės Leilą ir jos meilę, bus turtingiausias žmogus pasaulyje.

Rafaelio gerklėje įstrigo jausmų gumulas, ėmė keistai gelti akis.

– Meu amor,– prisitraukdamas ją prie savęs sumurmėjo Rafaelis ir kai standus Leilos užpakaliukas prigludo prie jo, sudejavo.

Nuo jos dvelkiantis lengvas gėlių aromatas buvo dieviškas. Ji buvo tarsi dangaus jam siųsta dovana.

Palenkęs galvą, Rafaelis pasitrynė žmonai į sprandą ir švelniai pabučiavo šilkinę odą. Iš Leilos lūpų išsiveržusi aimana susiliejo su kimia jo dejone.

Ji prigludo prie Rafaelio ir švelniai glamonėdama pirštais apsivijo jo riešus; toji glamonė pasiekė pačią jo sielą. Rafaelis jautė, kaip Leila atsipalaiduoja, girdėjo, kaip ji trūksmingai atsidūsta ir pritarė jai savu atodūsiu.

– Puiku,– tarė fotografas.– Taip ir stovėkite.

Tačiau Rafaelis nė neketino sustoti.

Tai jam nebuvo vaidyba. Viskas buvo kuo tikriausia.

Jis laukė ištisas penkias dienas, kad vėl galėtų apkabinti žmoną, todėl lengvai atsitraukti neketino.

Išbučiavęs tobulą Leilos ausį, Rafaelis pradėjo leistis jos laibu kaklu, kol pasiekė petį. Žavėdamasis pasikeitusiu žmonos kūnu, jis nekantravo pamatyti daugiau. Nekantravo ją paliesti, jos paragauti, į ją panirti.

– Atlikta,– tarsi pro miglą pasigirdo fotografo balsas.

Leila pakėlusi galvą atsisuko į savo vyrą. Ir Rafaelis reikliai bei godžiai įsisiurbė jai į lūpas.

Ji taip pat jam atsakė alkanu bučiniu. Panėrusi pirštus į Rafaelio plaukus, Leila tvirtai suėmė jo galvą. Po kurio laiko, žiopčiodami kaip iš vandens ištrauktos žuvys, jie atsitraukė vienas nuo kito. Leila jam į krūtinę įrėmė smakrą. O Rafaelis prispaudė prie jos viršugalvio kaktą.

Vienintelis kambaryje girdimas garsas buvo jų persipynę kvėpavimai ir greitas širdžių plakimas. Žvilgtelėjęs į svetainę Rafaelis pamatė, kad joje nieko nebėra. Ir vylėsi, kad nė vienas tų žmonių čia nebegrįš.

– Džiaugiuosi, kad viskas baigta,– kai kvėpavimas aprimo, pasakė jis.

Leila įsitempė, ir Rafaelis, net nespėjęs pažvelgti jai į veidą, suprato vėl ištaręs klaidingus žodžius.

– Aš taip pat,– karštai pritarė ji.– Jaučiuosi šokiruota, kad taip begėdiškai ir arogantiškai įsiveržei į aikštelę ir ją užvaldei.

Rafaelis ir pats turėjo prisipažinti, kad toks poelgis buvo daugiau nei drąsus. Tačiau jis pasiekė savo. Leila atsidūrė ten, kur ir turėjo būti,– jo glėbyje. O komanda išsinešdino.

Visgi Leilai akivaizdžiai viskas atrodė kitaip.

Ji išsivadavo iš savo vyro glėbio ir sunkiai besikilnojančia krūtine žengė žingsnį atgal. Jos kvėpavimas buvo toks tankus, kad atrodė, jog krūtys išsiverš iš suknelės. Vien apie tai pagalvojęs, nekantraudamas apimti jas delnais, trokšdamas joms padėti kuo greičiau išvaduoti, Rafaelis žengė prie Leilos.

Jis norėjo ją pabučiuoti, apkabinti ir užgniaužti ginčą, jam dar nespėjus įsiplieksti.

– Querida, nejaugi taip ir nesupranti, kad jaudinuosi dėl tavo sveikatos ir mūsų kūdikių?

Leila papurtė galvą, o jos skruostais nusirito dvi ašaros.

– Suprantu,– nenorom ištarė ji.– Tačiau negaliu gyventi kaip paukštis narve laukdama, kad dienai kitai išleisi mane paskraidyti. Laukdama, kad skirsi man dėmesio savo perkrautoje dienotvarkėje.

Perbraukęs pirštais sau per plaukus, Rafaelis nusikeikė. Leila teisi. Juk ji nebuvo jo trofėjus, kurį galima laikyti paslėptą nuo svetimų akių. Ši diena tai tik patvirtino. Bet kaip jis galėjo jai leisti grįžti į darbą ir vėl nutolti nuo jo?

Niekaip.

Atmintyje iškilo vaikystės prisiminimas, kaip jis kartą netoli savo trobelės Vulfstoune sugavo kiškį. Kaip maldavo mamos leisti jam pasilikti gyvūnėlį.

– Aš juo rūpinsiuos,– su nuoširdžiausiu aštuonmečio užsidegimu žadėjo jis.– Maitinsiu, mylėsiu ir saugosiu.

– Rafaeli,– paklaususi tada mama,– koks tai būtų gyvenimas kiškiui, kuris tepažįsta laisvę?

Tąkart jis tik gūžtelėjo pečiais, nes atsakymo nežinojo. Tik žinojo, ko norėjo.

– Bet aš jį myliu,– kone ašarodamas pasakęs Rafaelis, nes be galo norėjo naminio gyvūnėlio. Gyvūnėlio, kurį galėtų mylėti.

Išmintinga ir kantri jo mama tik nusišypsojo.

– Jeigu ką nors myli, privalai suteikti laisvę. Jeigu meilės objektas pas tave negrįš, vadinasi, nebuvo tau skirtas. Atmink tai visuose gyvenimo aspektuose, Rafaeli.

Šią pamoką jis buvo pamiršęs– iki dabar.

Leila buvo jo žmona, o ne nuosavybė. Laikydamas ją čia kaip kalinę jis anksčiau ar vėliau sulauktų vien jos neapykantos.

– Tu teisi,– slėpdamas savo susierzinimą, pyktį ir ilgesį tarė jis.– Neturiu jokios teisės tau drausti grįžti į darbą. Versti tave likti čia. Tačiau neketinu leisti mums vėl šokti pagal tą beprotišką ritmą, kuriuo gyvenome visus pastaruosius metus. Leila, mano vaikai mane pažinos. Pažinos mudu!

Žmona pridėjo sau prie galvos delnus.

– Rafaeli, neketinu dirbti visą darbo dieną ir tikrai nebenoriu gyventi be tavęs. Pastarieji metai profesine prasme man buvo nepakartojami, bet asmenine– blogiausi gyvenime. Netekau mudviejų vaikelio. Baiminausi galinti prarasti tave.

– Bet vis tiek nori dirbti,– vis dar nuogąstaudamas, kad darbas gali ją negrįžtamai pasiglemžti, kad tai, ką jis dabar laiko savo rankose, gali išslysti pro pirštus, burbtelėjo Rafaelis.

– Tik jeigu kampanija bus verta dėmesio. Jeigu ji netrikdys šeiminio gyvenimo.– Leila priėjo prie savo vyro ir priglaudė ranką prie smarkiai besidaužančios jo širdies.– Noriu išsivaduoti iš mudu persekiojančios praeities. Mūsų vaikai verti turėti visokeriopai sveiką mamą. Ir tėtį, kuris nuolat būtų šalia. Kuris su jais žaistų. Juos mokytų. Besąlygiškai juos mylėtų.

– Manai, kad aš viso to nenoriu?

– Maniau, kad nori, bet pastaruoju metu gyveni užsisklendęs savyje,– atsakė Leila, ir Rafaelis į ją piktai pažvelgė.– Leidi man pamatyti tik mažą savo dalelę, bet man to negana. Noriu, kad būtum šalia. Noriu kalbėtis su tavimi apie svajones, apie baimes ir norus. Noriu, kad saugotum mane. Kad būtum mano mylimasis. Bet visų svarbiausia– noriu, kad mylėtum mane taip, kaip aš myliu tave.

– Manai, kad...– pradėjo Rafaelis, bet sakinio taip ir nebaigė, nes ji jau buvo jį apkaltinusi jausmų slėpimu.

Ji prisipažino jį mylinti. Prisipažino nuogąstaujanti, kad šis jausmas vienpusiškas.

Ką jis galėjo atsakyti?

Rafaelis iš tiesų slėpė savo jausmus, nes niekada nebuvo tikras dėl jų gilumo. Bet ilgiau negalėjo.

– Eime. Parodysiu tau, kaip jaučiuosi.– Paėmęs Leilą už rankos, Rafaelis nusivedė ją koridoriumi.

– Manai, kad seksas viską išsprendžia?– sušuko Leila ir pamėgino išsivaduoti, bet Rafaelis tik dar tvirčiau sugniaužė jos ranką.

– Mylėtis su tavimi man– didžiausias malonumas pasaulyje,– pasakė jis,– bet šią akimirką ne šitai ketinu padaryti.

– Tikras stebuklas,– irzliai atitarė Leila.– Rafaelis da Souza ketina papasakoti apie savo jausmus.

Nekreipdamas dėmesio, jis praėjo savo darbo kabinetą ir patraukė link gretimų durų, už kurių, kaip manė Leila, buvo sandėlis. Pasukęs durų rankeną, Rafaelis žengė vidun, kartu įsitempė ir Leilą.

– Kaip mėgsta sakyti mano mama, paveikslas vertesnis už tūkstančius žodžių.

Ji jau buvo kažką atkertanti, bet lūpos taip ir liko sustingusios. Smėlio spalvos sienos buvo nukabinėtos įrėmintomis jos nuotraukomis. Žurnalų viršeliais. Iškarpomis. Kadrais, kurių ji jau net neatminė.

Iš pradžių Leila galvojo, kad nuotraukose užfiksuoti penkeri jų bendro gyvenimo metai. Bet, apsisukusi apie save, pamatė, kad jųdviejų nėra nė viename kadre. Visur tik ji.

Šis kambarys buvo tarsi šventovė. Kurioje ji, pasaulinio garso manekenė, švietė lyg vieniša žvaigždė.

– Kodėl?– nepajėgdama suvokti, ką ši paroda galėtų reikšti, paklausė ji.

– Atnaujindamas šį namą galvojau, kad vieną dieną jame gyvensi ir tu. Kad čia bus mūsų namai. Bet tavo karjera vėl mestelėjo tave į aukštumas, ir mano planai žlugo.– Įtemptas Rafaelio žvilgsnis buvo įsmigęs į susijungusias jųdviejų rankas. Jis atrodė be galo liūdnas.– Jaučiausi siaubingai nusiminęs. Kai į apartamentus pristatė tavo nuotraukas, peržiūrėjau visas iki vienos. Vien į jas žiūrėdamas pasijutau gyvas.

Leila, nesuvokdama, ar turėtų jaustis pamaloninta, ar susirūpinusi, sunkiai nurijo seiles. Ji stebeilijo į savo atvaizdą ant sienų; paskui nukreipė žvilgsnį į Rafaelį; jo akyse tviskėjo kažkoks nepažįstamas jausmas, kėlęs norą prie jo prieiti ir paguosti. Pasakyti, kad jį myli. Tarsi kada nors būtų liovusis!

– Ak, Rafaeli, kaip gaila, kad nepapasakojai apie šį namą ir savo planus.

Jis nervingai susijuokė.

– Tam, kad tai padaryčiau, būčiau turėjęs pripažinti esąs arba vargšas, arba romantiškas kvailys, o šito nebūtų leidęs mano išdidumas. Todėl tuščiuose namuose iškabinau tavo nuotraukas ir įtikinau save, kad tol, kol galėsiu žiūrėti į tavo veidą, nebūsiu vienas.

– Ar tai padėjo?– po ilgos, įtampos persunktos pauzės paklausė Leila.

– Ne. Kuo ilgiau čia užsibūdavau, tuo labiau sielvartavau dėl to, ką praradome,– atsakė jis.– Ką praradau aš ir ko bijojau niekada neatgauti.

– Tu manęs niekada nebuvai praradęs,– pasakė Leila ir, prigludusi prie savo vyro, delnais apėmė jo gražų veidą. Tada ir išvydo tas mažo berniuko, stovinčio priešais Londono vitriną ir žvelgiančio į iš jo atimtą šeimą, akis.

Rafaelis tenorėjo namų. Šeimos. Meilės.

– Pamilau tave iš pirmo žvilgsnio. Bet kai praradau kūdikį, man plyšo širdis, nes žinojau, kad dėl baimės galiu tau niekada nesuteikti to, ko trokšti,– pagaliau skausmingą tiesą atvėrė Leila.– Rafaeli, be galo norėjau susilaukti su tavimi vaiko, tačiau baiminausi, kad, nepajėgusi išpildyti tavo noro, galiu prarasti ir tave, ir sveiką protą.

Rafaelis jau žiojosi portugališkai nusikeikti, bet prikando liežuvį.

– Esu kvailys. Tavo meilės nevertas idiotas.

– Mes abu, iškėlę karjerą aukščiau visko, netekome kelrodžio. Nors nesigailiu dėl savo pasiekimų, kai ką visgi supratau.

– Ką?– švelniai apkabindamas žmoną paklausė Rafaelis.

– Kad labai tavęs ilgėjausi. Naktimis gulėdama atmerktomis akimis spėliodavau, ar apie mane galvoji. Netgi pradėjau nerimauti, kad gali susirasti kitą moterį.

– Niekada gyvenime!– karštai užginčijo Rafaelis.– Jokia moteris, išskyrus tave, dar nėra patraukusi mano dėmesio. Leila, aš tave myliu. Visad mylėjau ir visada mylėsiu. Bet daugiau nebeversiu tavęs čia gyventi...

Leila spurdančia širdimi prispaudė jam prie lūpų pirštus.

– Palauk! Pakartok.

Ji jautė, kaip Rafaelis seksualiai nusišypso; nuo šio pojūčio jai užgniaužė kvapą, ji suvirpėjo.

– Neversiu tavęs čia gyventi, nes...

– Ne, pasakyk, kas tavo širdyje,– kupinomis ašarų akimis nutraukė jį Leila.

– Nes aš tave myliu, meu amor. Šiandien, rytoj ir visados.

Rafaelio lūpos taip švelniai palietė josios, kad jos skruostais kaipmat pasipylė ašarų upeliai. Jis ją mylėjo, ir tai buvo visų svarbiausia. Šių žodžių Rafaelis nebuvo sakęs jau seniai. Pernelyg seniai.

– Galime gyventi, kur tik panorėsi,– pasakė Rafaelis.

– Vieta visai nesvarbi, kol esi šalia.

Jis lyg abejodamas linktelėjo galva, akys įtartinai sudrėko.

– Kalbant apie tavo karjerą, pažadu netrukdyti.

Leila pirštais perbraukė per nenusakomai gražų vyro veidą ir plačius pečius, kuriems teko tokia skausminga našta.

– Savo agentei jau pranešiau, kad iki gimdymo daugiau nepriimsiu jokių pasiūlymų,– tarė Leila.– Net ir paskui ketinu būti labai išranki, nes nuo šiol šeima man– visų svarbiausia. Rafaeli, privalau susitelkti į šiuos brangius kūdikius. Į mūsų kūdikius. Vis dar baiminuosi, kad galiui atkristi, bet tol, kol esi šalia, žinau, jog būsiu stipresnė. Rafaeli, tu man teiki jėgų, padedi man jaustis gražiai ir branginamai.

– Puiku, nes padienius darbus paskirsčiau savo darbuotojams, kad galėčiau daugiau laiko praleisti su tavimi. Leila, drauge mes galime viską; kad ir kas nutiktų, visada būsiu šalia. Tačiau ir man reikės tavo pagalbos– kad tapčiau geru tėvu. Turėsi man parodyti, kaip rūpintis mūsų brangiais kūdikėliais,– pasakė jis ranka glostydamas Leilai nugarą, glausdamas ją arčiau širdies.

– Ak, Rafaeli, būsi nuostabus tėtis, o aš tau padėsiu. Mes abu vienas kitam padėsime, mano meile, visą likusį gyvenimą,– pasakė Leila ir įrodydama savo meilę jį pabučiavo.

Jie buvo toks puikus duetas.

– Na, tai kaip siūlai išnaudoti laisvalaikį iki gimdymo?

– Turiu porą minčių,– atsakė Rafaelis ir vėl pabučiavo žmoną į lūpas nepalikdamas jai abejonių, kokių malonumų ketina suteikti.

Šiandien. Rytoj. Ir visą likusį gyvenimą.

Content

Kenny Jannette Ryžtingasis Rafaelis