Євген Є

Мільйон на рулетці

Пролог

Правила гри в рулетку напрочуд прості. Є стіл, поділений від «нуля» до «тридцяти шести» на квадрати однакової величини. Є дзиґа, її нижня частина складається з осередків, кожен з яких здатен затримувати кістяну кульку, яка при попаданні визначає число, що виграло.

Наприклад, «тридцять один».

Кулька зупинилася в чорному (а бувають ще і червоні) осередку з цифрами «три» і «один». Круп’є кричить:

— Виграло «тридцять один», «чорне»! Вітаю! — і поздоровляє тих, хто виграв.

Опісля він — чоловік, завжди вбраний у чисту сорочку і яскравий жилет — ставить на стосик фішок (вони стоять на намальованому на столі числі «тридцять один») прозору кришталеву або непрозору золоту пірамідку, згрібає лопаткою решту фішок і виплачує переможцеві виграш.

А рівно через дванадцять поворотів рулетки, як автомат, кричить:

— Ставки зроблено! Ставок більше немає!

Оце й усі правила.

Є стіл із числами від «нуля» до «тридцяти шести», розташованими стовпцями й по порядку. Є колесо, з тими ж числами, тільки розміщеними дещо хаотично. Тому залишається єдине — угадати, яке число буде наступним і встигнути зробити ставку ще до того, як кулька зупиниться на ньому.

Тільки й того.

Ось що потрібно знати для того, щоб програти машину, квартиру і все своє життя.

Тож нехай процвітають казино на берегах океанів. Вийшов на набережну, прив’язав до краватки камінь і… Деякі, щоправда, вважають, за краще застрелитися. Більш витонченим натурам подобається отрута…

Але якщо, програвши машину, квартиру, всі заощадження і гроші, таємно зняті з рахунку фірми, де ви працюєте, ви вирішили, незважаючи ні на що, спробувати відігратися, читайте далі. Можливо, вам буде цікаво.

ЧАСТИНА ПЕРША

«Про часи, коли ми щовечора

вигравали велику купу грошей»

Я чув тільки голос, і нічого більше для мене не існувало:

— Гра. Тільки гра. Нічого, крім гри. Ти маєш виграти. І більше тебе ніщо не повинно цікавити. Тільки гра. Немає грошей. Немає фішок. Вони лише засіб для досягнення єдиної мети — перемоги в грі. Нічого, крім перемоги.

Цей голос заслонив мені весь світ:

— Ніщо не зможе відвернути твоєї уваги. Ніщо не перешкоджатиме тобі виграти. Ти мусиш виграти, бо тільки задля цього живеш. Тільки виграш. Тільки перемога.

Нічого, крім цього голосу, я не чув, коли на мене одягали піджак. Тільки цей голос лунав, коли ми спускалися ліфтом, а потому їхали в машині:

— Вони намагатимуться перехитрите тебе, але ніхто не зможе обіграти. Ти знаєш усі їхні викрутаси, але ти не думатимеш про них. Ти не думатимеш узагалі ні про що. Жодних розрахунків, жодних обчислень імовірності виграшу. Це живе в тобі. Ти лише машина для виграшів. Твоє завдання — виграти. Удача чекає на тебе.

Навіть тоді, коли ми приїхали, і дверцята з мого боку відчинилися, голос усе ще бринів:

— Слушної миті тобі скажуть «досить» і торкнуться твого плеча. І ти віддаси усі фішки, і підеш. Тоді зможеш розслабитися. А зараз тільки гра і виграш. І нічого, що відволікатиме тебе. Тільки гра.

Я вийшов із машини, мене не турбували сторонні думки.

Тільки гра і необхідність виграти.

2

— А зараз тільки гра і виграш. Нічого більше. Тільки гра.

— Ну ж бо, давай, — сказав він і підштовхнув мене уперед.

А я навіть не зміг кивнути на знак згоди.

Я вийшов із машини. Був вечір. Казино тільки починали запалювати свої вогні, а шикарні жінки в розкішних сукнях ще не зайшли в їхні зали, як і більшість гравців.

Швейцар — чорні туфлі, тріснутий пластиковий кінчик шнурка — відчинив мені двері. Перед ними — мармуровий ґанок, після — червона вовна килима. Наче уві сні. І цей сон приносив сотні тисяч за ніч.

Я йшов, утупившись у підлогу. Червоний килим, сіра облямівка і знову червоний килим. Попіл від цигарок. Сходинка. Я зробив крок і ступив на неї.

Витяг із кишені руку і стиснув у ній пачку грошей.

— На всі? — запитала дівчина за скляним віконцем.

— Авжеж.

Вона висунула мені лоток з фішками:

— Вдалої гри.

— Дякую.

Я оминув кілька столів. Не звертаючи уваги на те, чи відбувається за ними гра, чи вусатий круп’є і чи чорного кольору його метелик-краватка. Зупинився біля столу, що привабив мене найбільше.

Поставив фішки на його край і почув голос послужливого офіціанта:

— Що-небудь випити? Може, попільничку?

Мій супутник відповів:

— Принеси йому табурет, а мені попільничку.

З

Стіл, біля якого я опустився на високий табурет, був порожній, і круп’є щойно запустив рулетку.

— Робіть ваші ставки.

Перша гра, але це не мало значення. Тим паче, я поки що не грав. Я чекав. Я дивився, як грає той, що попросив для мене табурет.

А він із двома жменями фішок по п’ять доларів робив ставки — по одній фішці. Просто так. Або на число, або на пару, або ж просто на колір.

Він курив. Гра була для нього лише забавкою. І виграючи, він кидав круп’є фішку на чай.

Той кланявся:

— Спасибі, — і клав фішку в щілину в столі, у скарбничку, куди ховалися всі чайові.

І вони починали спочатку: «Робіть ставки». Фішка на будь-яке число. «Ставок більше немає». І кришталева пірамідка на порожнє поле. «Виграло двадцять чотири. Ви програли». І так майже сорок разів, поки безупинне випадання виграшних номерів не почало вимальовуватися в систему.

Поки я не відчув, що вже час.

І, взявши чотири фішки по «п’ятдесят», я зробив ставку на «шістнадцять».

Обертання колеса і голос круп’є, який остаточно відключив мене від усього, що відбувалося навколо:

— Виграло «шістнадцять».

Я поринув у той стан, що перетворював ніч на чотири хвилини і притлумлював моє сприймання навколишньої дійсності. Ми залишилися вдвох із круп’є, і не існувало нічого крім його голосу, моїх пальців, стосиків фішок і його лопатки з довгою ручкою.

4

— Робіть ваші ставки.

«П’ять».

— Ставок більше немає.

Я навіть не глянув на колесо. Не чув стукоту кульки.

— Виграло «п’ять».

— Робіть ваші ставки.

«Дев’ятнадцять».

— Ставок більше немає.

— Виграло «дев’ятнадцять».

— Робіть ваші ставки.

«Двадцять дев’ять».

— Ставок більше немає.

— Виграло «двадцять дев’ять».

— Робіть ваші ставки.

«Двадцять вісім».

— Ставок більше немає.

— Виграло «двадцять вісім».

Я вигравав, ні на секунду не задумаючись про гру. Я був налаштований на виграш. Хоча, правильніше сказати, на виграш був налаштований мій мозок, він віддавав накази пальцям.

«Тринадцять».

«Тридцять шість».

«Одинадцять».

Я поставив на «тридцять п’ять» і програв.

Але одразу ж знову виграв, збільшивши ставку вп’ятеро.

Я вигравав раз за разом, і система не підводила мене. І я знав, що виграє «п’ятнадцять», коли попросив круп’є поміняти мої фішки з «п’ятдесяти» на «двадцять п’ять», віддавши йому весь залишок на чай.

«Двадцять два».

«Вісімнадцять».

«Дванадцять».

І через два кони відразу чотири ставки:

«Три», «третя дюжина», «червоне», «лишка» — я виграв у всіх чотирьох.

Я знав цю гру. Я жив нею вже багато років. Я придумав стільки систем, що «теорія імовірності» була для мене просто дитячою лічилкою. Я грав і вигравав без емоцій, без почуттів. Стіл перетворився на конвеєр, за яким стояло два круп’є на одному кінці, а я на іншому, — звідти сипалися фішки з виграшем.

Я знав десять із одинадцяти чисел, на яких зупинялася кулька. Мій мозок породжував їх, тому що в ньому не існувало нічого, крім них.

Я не сумнівався, що наступним випаде «тридцять шість», і поставив на нього.

Я був упевнений, що виграє «двадцять вісім», коли міняв фішки по «двісті п’ятдесят» на фішки по «тисячі», але виграло «чотири», а розпорядники гри вирішили, що й цього разу я зміг угадати числа. Круп’є поміняли, навіть не попередивши мене.

— Виграло «чотири».

Я глянув на гору фішок, які вони підсунули до мене.

5

Я зрозумів, що колесом керує інша людина, тільки коли почув її голос:

— Робіть ваші ставки, — голос був злим.

Але даремно круп’є сердився.

«Двадцять один».

— Ставок більше немає.

І через секунду:

— Виграло «чотири». Я одразу зрозумів, що круп’є навмисно направив кульку на «четвірку», і що тепер виграватимуть тільки ті номери, які вибере він.

Гра втратила сенс, але я не міг зупинитися. Ніщо не могло зупинити мене. І я поставив на «сім», будучи впевненим, що це число випаде наступним, і зовсім не здивувався, коли кулька зупинилася ліворуч від сімки на «двадцять вісім».

Наступним мало виграти «десять», і я потягнувся до стосика фішок, щоб поставити на «десять». Але тут чиясь рука торкнулася до мого плеча, і чийсь голос сказав мені:

— Досить, — те слово, після якого я мав зупинитися.

Дотик, слово — і гра закінчилася, перестала існувати для мене.

6

— Досить, — і я спам’ятався.

Казино було переповнене. Дим над столами, офіціанти з тацями, заставленими келихами. Люди навколо мене. Хтось сміявся. Хтось показував великий палець. Хтось говорив:

— Молодець.

І дві жінки з обох боків від мене — блондинка і рудоволоса. Одна тримала довгий мундштук, інша поклала підборіддя на зведені руки, завдяки чому її ямочки на щоках стали ще помітнішими.

— Ти чудово грав, — сказала білявка, пускаючи дим малими кільцями.

— Пригости мене чимось, — попросила руда, голосом, що обіцяв мені любов.

Я глянув на фішки.

Вони були чорні по краях, із трьома нулями й одиницею на кожному з пласких боків.

Дві фішки першій:

— На удачу.

І дві фішки другій — жриці кохання:

— Замов собі чого-небудь.

— Чого захочу?

— Авжеж, — я всміхнувся.

— Цього буде мало.

— Скромність, — нагадав я, — скромність і стриманість.

— Скромні вмирають першими, — сказала вона. — Від голоду і випадкових хвороб.

Рудоволоса мала слушність, і я дав їй ще одну фішку. Однаково я б не збіднів, бо того вечора виграв їх більше трьох кілограмів.

Скільки це в грошах? Ціла купа.

Почуваючи себе заможною людиною, я розклав їх по відділах лотка і подав фішку круп’є зі злим голосом:

— Ти вмієш грати.

— Ви теж, — відповів він.

Мій подарунок не зробив його навіть на йоту привітнішим.

7

Я пішов до виходу з ігрового залу, відчуваючи втому і задоволення від виграшу. Як завжди, хотілося випити і провести залишок ночі в солодких обіймах. До того ж, можна було не сумніватися, що мені вже підібрали ту, з якою я…

— Цей, — кивнув один із кремезних охоронців.

А двоє інших пішли разом зі мною до виходу з ігрового залу.

Там, у холі, один поклав мені руку на плече і сказав:

— Не розсип фішки, бо потім збиратимеш.

А той, що став з лівого боку і підняв борт піджака, щоб я міг побачити пістолет у кобурі, мовив:

— Ходімо з нами.

— Пішли, — погодився я.

Я граю в ці ігри досить давно, тому звик не сперечатися, бо знаю, що охоронці казино, яке програло, бувають дуже і дуже злими.

Вони провели мене сходами, що вели до ресторану зі скляним дахом, до громила-охоронця, який стояв на майданчику між поверхами. Він схрестив величезні руки внизу живота, кивнув їм і відчинив двері в стіні, оббитій таким самим червоним шовком, як і весь поверх.

У святую святих? Непогано. Зі мною хочуть домовитися? Чудово. А може, знову вирішили вбити?

Побачимо.

8

Один із охоронців рушив уперед, а інший штовхнув мене і запропонував іти слідом.

Ми крокували коридором, оздобленим, як і більшість офісів, пластиком світлих тонів і сірими килимами. Тут, на поверсі, про існування якого не знали більшість гравців, був кабінет директора казино та кабінети його менеджерів і начальника охорони. Але не лише вони. Це тільки так здається, що дзиґи з рулетками столів крутяться самі собою. Насправді за кожною дзиґою уважно стежить чоловік (а в багатому казино кілька), обов’язок якого — скеровувати кульку в гніздо з найменшою ставкою, тобто не давати обігравати казино його численним відвідувачам, які приходять виключно заради виграшу.

Натискання кнопки на комп’ютері, що стоїть в одній із потайних кімнат, — і замість «чотирнадцяти» кулька зупиняється на «двадцяти трьох».

У цьому казино було приблизно сорок столів. За вісьмома з них, напившись пива, студенти грали на фішки, еквівалентні п’ятаку. За двадцятьма — добродії на фішки, що не перевищували своїм номіналом двадцяти-п’ятдесяти доларів. І тільки за десятьма столами відбувалася справжня гра, коли у разі випадання «зеро» круп’є міг відправити на дохід казино приблизно сто-сто п’ятдесят тисяч. От за такими столами і стежили спеціально навчені люди, які мали вищу математичну освіту. Саме для них, здається, і був обладнаних цей комп’ютерний зал.

9

Ми пройшли в кінець коридору, підійшли до важких різьблених дверей. Нас зустрів охоронець-гігант, кивнув нам — його попередили через малюсінький навушник у вусі про наш прихід — і відкрив двері та впустив мене у величезний і тихий кабінет директора казино.

Той сидів за довгим столом, а десь із п’ятнадцять моніторів стежили за тим, що відбувалося в основних залах. Звісно, адміністратор бачив мою гру. Саме він наказав:

— Зупиніть його і приведіть до мене.

Тепер ми могли познайомитися.

— Сідайте, — запропонував він.

— Спасибі, — я відмовився, тому що не збирався залишатися тут надовго.

— Ми просимо вибачення, — сказав мені директор казино, — але, на жаль, результати гри, — він мав на увазі мій виграш, — доведеться анулювати.

Я кивнув на знак згоди.

— Мої підлеглі не догледіли, що ви граєте нечесно…

Неправда, я ніколи не був шулером.

— Ви ж самі розумієте, що збиток, завданий вашою нечесною грою, не можна списати на жодні резервні фонди…

Я не заперечував. Адже це було безглуздо.

— А тому ми змушені відібрати ваш виграш, отриманий у результаті нечесної гри.

Я знову кивнув.

Я добре усвідомлював, чим ризикує директор казино, яке програло стільки, скільки його люди винні сьогодні мені. Я знав, що він хоче повернути гроші. І навіть не засуджував його за те, що для цього він звинуватив мене в тому, чого я не робив.

Тому я мовчав і погоджувався з усім, що він мені говорив.

Оскільки я не перечив, він відчув потребу якось розрадити мене.

— Але щоб ми залишилися друзями, наше казино хоче запропонувати вам повністю оплатити вечерю, — зважаючи на годинник над його головою, це вже мала бути не вечеря, а перший сніданок, — а також таксі, що відвезе вас додому.

— Красно дякую, — сказав я, — але в мене своя машина і власні водії.

І варто мені було згадати про них, як хлопці одразу з’явилися в його кабінеті. Кремезні і дужі, вони працювали зі мною кілька років і були озброєні короткоствольними автоматами.

— До стіни, — наказав один із них охоронцеві, який стояв поруч зі мною.

Той вирішив не сперечатися.

Інший з моїх хлопців звернувся до вкрай спантеличеного директора:

— Ми за своїм другом. Гадаю, ти не будеш заперечувати, якщо ми його заберемо?

— Ні, — відповів директор.

— Справді?

— Авжеж.

— Тоді попроси принести нам гроші.

— Скільки? — запитав директор казино.

— Стільки, скільки виграв сьогодні наш друг.

— Треба порахувати…

— Рахуй, — наказав Мишко, тицьнув стволом автомата в лоток із фішками і підсунув його до директора казино.

10

І той порахував. А потім викликав дівчину з каси обміну, і вона принесла мої гроші.

— Ми не перераховуватимемо? — уточнив Мишко.

— Це зайве.

І не наполягаючи на тому, щоб обіцяну мені вечерю склали в судочки, аби я міг забрати її з собою, я відкланявся і пішов до дверей, не сумніваючись, що Мишко і Костя прикриють мене. Адже ми працювали разом уже багато років.

Вони були з тих хлопців, які стріляють раніше, ніж думають. І це було настільки виразно написано на їхніх обличчях, що ніхто навіть не подумав зупиняти нас. А тому, переступивши поріг, за яким містився офіс казино, я лише глянув на багряне обличчя охоронця, який почав приходити до тями, і двох офіціанток, які метушилися біля нього, і почав спускатися по сходах.

Я не мав наміру зчиняти скандал і дуже хотів, щоб обійшлося без стрілянини, і щоб доказати це, я навіть дав банкноту швейцарові, який поштиво схилив голову.

11

Машина вже чекала біля входу в казино. Прямо біля розстеленої на тротуарі килимової доріжки. Залишалося тільки сісти в авто і кивнути Ігоровичу:

— Усе класно?

— Ще б пак, — і після того, як Мишко і Костя зачинять дверцята, виїхати.

Причому дуже і дуже швидко.

Розділ 1

«Серйозна гра»

Серйозна гра, а ми грали в серйозні ігри, потребує шанобливого ставлення, як і будь-яке ремесло, що є засобом прожиття.

Ми були гравцями. Всі. Навіть Сашко, який тільки возив нас. Гравцем був я. Гравцем був Олег Ігорович. Та й Костя і Мишко, які плуталися в таблиці множення після «три на три — дев’ять», теж би дуже образилися, якби хто-небудь наважився назвати їх не гравцями.

Ми всі були гравцями. Але в кожного з нас була своя гра. А поєднувало нас те, що грати нарізно не було сенсу.

2

Безперечно, я гравець. І граючи кістяною кулькою, я жодного разу не з’являюся двічі в одному казино. Такий головний закон цієї гри, у яку не варто грати, якщо ти сумніваєшся у своєму виграші.

Хоча саме ті, що приходять просто пограти, якраз і приносять із собою велику частину грошей, які потім виплачує мені казино. Таких багато. Хтось приходить, бо цього вимагає імідж, хтось задля того, щоб розслабитися. А хтось, щоб поворожити. Є люди, які ворожать на рулетці. І їхня філософія дуже проста:

«Зараз я піду в казино і там з’ясую, чи варто мені укладати цю угоду». І ось відвідувач стоїть біля столу з рулеткою зі жменею фішок у руці. «Якщо виграє „дванадцять“, це означає, що все буде добре. А якщо ні — не підписуватиму ніякої угоди».

А є й такі, і їх дуже багато, що просинаються з відчуттям виграшу: «Сьогодні мені пощастить!»

Діставши гроші, де тільки можна, вони біжать до казино і, природно, програють. І це не дивно, тому що гра в рулетку це не везіння і не ставка на нібито містичне число «тринадцять». Це — математика, причому вища, а тому ніщо, крім знання математики, не може допомогти виграти. А всі ці «щасливі прикмети», «віщі сни» і «сховані в черевиках монети» — дурниця.

Можу повторити по складах: дур-ни-ця.

Мені поталанило, тому що я вчасно зрозумів це.

З

Але мені пофортунило не тільки в цьому. Я мав щастя зустріти Мишка, першого з наших охоронців, а потім і Олега Ігоровича.

Ігорович був не набагато старший за мене, але він мав рідкісний дар. Худий, геть лисий, з м’яким тембром голосу, що мав безліч відтінків, він умів налаштувати мене на гру.

Саме він стояв переді мною, коли я сидів на стільці з заплющеними очима, і говорив:

— Ти чуєш мій голос. Не існує нічого, крім мого голосу і гри.

Саме завдяки йому, коли я приходив у казино, почував себе обчислювальною машиною, яка ніколи не вибуває з ладу.

— Жодних розрахунків, жодних обчислень імовірності виграшу. Це живе в тобі. Ти лише автомат для виграшів. Твоє завдання — виграти. Удача чекає на тебе, — говорив він, і майже завжди його пророкування справджувалися.

І саме він налаштовував мене на те, що при дотику до мого плеча руки Мишка і беззвучного його наказу: «Досить», я приходив до тями.

Ідея була геніальною: це «досить» уже двічі рятувало мені життя. Щоправда, в обох випадках після слова «досить» діяв не я, а Мишко, але поруч із ним мене влаштовувала навіть роль спостерігача.

Мишко був з біса великий, рішучий і сильний. Я ніколи не вважав себе недоростком, але зігнути п’ятака двома пальцями чи вибити головою двері… До того ж, неймовірно великий пістолет у його дужій руці надавав йому неабиякої могутності.

4

Костя з’явився трохи пізніше, коли ми почали грати на такі великі суми, що одного охоронця вже було замало.

Коли Мишко привів його, то Ігорович, глянувши на Костю, не стримався і запитав:

— Тебе, що, клонували?

— Що? — перепитав Мишко.

— Не зважай, — сказав Ігорович і попросив познайомити.

— Добре, — погодився Мишко.

Вони з Костею були однакового зросту і носили одяг одного розміру. Але Мишко був блондином. Крім того, ніс Кості мав форму зламаної латинської «S», а в Мишка був розплюснутий від численних ударів. Розсічені разів сорок брови і шрам на півобличчя надавали Мишкові хижого вигляду.

Був ще Сашко, наш водій. Але я майже не знав його, він постійно сидів у машині. Та й мінялися шофери досить часто: до Сашка був Володя, до Володі — Слава, а до Слави — якийсь чолов’яга, який вдало підставив нас під автоматну чергу і через те позбувся роботи.

Отже, нас було п’ятеро, і ми грали в одну гру. А тому, виїхавши з казино і приїхавши в готель, піднялися в номер, знятий на паспорт Ігоровича, і чесно поділили гроші — по двадцять відсотків Мишкові і Кості, вісім — Сашкові, який сидів у машині біля готелю, а решту — нам з Ігоровичем. І кожен був задоволений своєю часткою.

5

— До ресторану? — запитав Мишко, підійшовши до вікна і глянувши вниз.

— Когось запримітив? — запитав Костя.

— Нема нікого.

Вулиця перед готельним під’їздом була безлюдна. Машина із Сашком стояла на стоянці з погашеними фарами, і тому на неї можна було не зважати.

— Нікого, — підійшовши до Мишка, підтвердив Костя.

Оскільки обійшлося без погоні й переслідувань, залишок ночі ми провели в ресторані, усім припала до смаку його кухня.

Розділ 2

«Наступного дня»

Першу половину дня ми проспали кожен у своєму номері. Звичайно, це могло видатися дивним, з огляду на те, що в кожного з нас була квартира. Але це вже було звичкою.

Ми ніколи не грали в одному й тому самому казино двічі і частіше, ніж раз на два-три роки. Ми їздили по країні, зупинялися в готелях і, навіть повернувшись у своє місто, місто великих казино, не хотіли порушувати звички, традиції того, що приносило нам успіх, дозволяло вигравати.

Я прокинувся, коли сонце вже перевалило за полудень. Душ. Сніданок — чотири чашки гарячої кави, смак якої, так само, як і зубна паста, не могли заглушити перегар. Потому покоївка принесла мені з пральні пару чистих сорочок, відтак я побачив своє відображення в люстерку стінної шафи, у дзеркалі ліфта, що спустив мене на три поверхи вниз, і криве віддзеркалення на мідній ручці дверей з номером «627».

Опісля зайшов до кімнати Ігоровича, він зустрів мене в халаті. Мав хворобливий вигляд і, як завжди о такій порі після великого виграшу, кривився від головного болю, що завдавав нестерпних мук при кожному вимовленому чи почутому слові. А коли в його номері з’явилися Костя і Мишко і в унісон запитали як він провів ніч, Ігорович схопився однією рукою за голову, а другою протестуюче замахав і застогнав:

— Помовчте….

Мишко, який звик до таких сцен, співчутливо глянув на нього, розтиснув свого величезного кулака, і Ігорович побачив на його долоні пластиковий флакон із аспірином.

Дві таблетки, склянка води.

Хвилин сім повної тиші, релакс у кріслі, і Ігорович уже міг говорити, не роблячи над собою зусиль:

— Сорочки не приносили?

Костя кивнув на стіл, де лежали загорнені в поліетилен сорочки.

— Я хутенько, — сказав Ігорович і пішов у ванну.

Мишко дістав пульт і ввімкнув телевізор.

2

Ігорович приходив у норму довго. Проте, коли він знову з’явився в кімнаті, на його обличчі не лишилося й сліду від утоми. Біль ущух. Щоправда, для його вгамування потрібно було докласти неймовірних зусиль.

Через півгодини він просто сяяв: виблискувала лиса голова, краватка була туго зав’язана, піджак застібнутий на всі ґудзики.

— Шпик і досі не прийшов?

— Ти сам зв’язувався з ним, — нагадав я, — і призначав зустріч.

— Угу, — кивнув Ігорович, згріб порожні пляшки на тумбочці, дістав телефон.

Набрав номер, почекав, потім мовив:

— Ірньєвський, з приводу «Золотого Дракона». Давно чекаєте? У холі? Півтори години?

Чоловік, якому він призначив зустріч, явно натякав на те, що за чекання має бути компенсація, але Ігорович не зрозумів натяку і наївно запитав:

— Ну то й що?

Добродій затнувся, відтак, оговтавшись, почав говорити манівцями: «Мені здається, завдаток…» Ігорович обурено запитав:

— Ви мене шантажуєте? — і, почувши «ні», мовив:

— У такому разі піднімайтеся, ми чекаємо.

З

Чоловікові було за сорок. Колишній міліціонер-слідчий, а нині приватний детектив, він був худий і похмурий, уся його поведінка свідчила, що він сам собі начальник і взявся співпрацювати з нами тільки тому, що опинився в скруті; і якби роки три тому його не звільнили з міліції за статтею «непридатність даній посаді» (читай за пияцтво і систематичну втрату документів), то він послав би нас усіх під три чорти. Не буду довго розводитися, він знав, який вигляд мав би кожен із нас після трьох тижнів безупинних допитів, і ставився відповідно.

Зайшов. Сів на стілець навпроти Мишка. Глипнув на нього і, не звернувши уваги ні на Костика, ні на мене, заговорив до Ігоровича, який платив йому гроші, а тому був єдиний, хто, на думку екс-мента, а в майбутньому за такої поведінки і екс-ПД,[1] заслуговував хоч на якусь увагу:

— Оскільки ви заплатили тільки завдаток…

Ігорович витяг із внутрішньої кишені пачку грошей.

— І ми домовлялися, що решту я отримаю після того, як виконаю всю роботу…

Ігорович кивнув.

— Я надаю вам інформацію, — він витяг із дешевої папки пачку видрукуваних на принтері аркушів і почав читати: — Казино «Золотий Дракон». Відкрите тисяча дев’ятсот дев’яностого року. Перші його власники — Андрій Звонцев і Петро Самишний — уже через півроку після відкриття розпочали поділ гральною закладу, внаслідок чого Петро Самишний був убитий сімнадцятого листопада ввечері в під’їзді свого будинку. Через рік у власній машині був підірваний Андрій Звонцев. Майже два місяці «Дракон» залишався без хазяїна, а потому його викупив у дружини Звонцева за вісімсот тисяч якийсь Леонід Влоцлав.

На аркуші було більше, ніж десяток прізвищ, тому Ігорович попросив:

— Коротше.

— Останній власник казино — Володимир Аренський. Підприємець із кримінальним минулим. Доказів нема, але є всі підстави вважати його причетним до вбивства колишніх власників. Тримає заклад уже три роки. Відкрив три філії в різних, в основному центральних, районах міста. Усі називаються однаково і розраховані на невелику гру.

— Конкретніше про власника.

— Володимир Борисович Аренський, тисяча дев’ятсот п’ятдесят п’ятого року народження. Розлучений. Бездітний. Починав бойовиком у банді Сахіна. Звинувачений у причетності до вимагань, викрадень і вбивств. Ховаючись від розслідування, виїхав за кордон. Через рік після зняття з нього всіх обвинувачень повернувся. На той час банда Сахіна була знищена. Зібрав і очолив уцілілих її учасників, найняв ще зо два десятки людей. Улаштував чотирьохмісячну війну з правлячими бандами. Переміг. Відвоював частину міста, його визнали авторитетом. Пережив три замахи. Тисяча дев’ятсот дев’яносто восьмого року легалізувався як бізнесмен. Нині володіє більш ніж трьома десятками фірм, кількома виробництвами, мережею казино «Золотий Дракон».

— Що ви довідалися про казино?

— Казино: два ресторани, п’ять барів, дансинг, стриптиз, три ігрові зали. Гра на великі гроші ведеться тільки в одному з них. Але щоб потрапити в нього, треба бути власником картки клубу «Золотий Дракон».

— Як стати членом клубу?

— Просто. Провести кілька годин у ресторані і витратити купу грошей. Після цього вам запропонують картку.

Зовсім непогано придумано: відбирати відвідувачів за їхньою кредитоспроможністю. Дуже навіть непогано.

— А власне про казино?

— Безпекою в ньому займаються люди, набрані з колишніх бандитів.

— Що означає «колишніх»?

— Ніяких справ про вбивство відвідувачів чи стрілянину в приміщенні казино в архіві немає.

— Зрозуміло. Це все?

— Є дві справи про зникнення людей безвісти. В обох випадках останнім місцем, де їх бачили, був «Золотий Дракон». Є самогубство. Ніякої передсмертної записки суїцидник не залишив, але його подруга стверджує, що він покінчив з життям після того, як його застукали у казино «Золотий Дракон» на шулерстві. Було знайдено кілька трупів у будинках поблизу казино. Але все це… — тут він уперше посміхнувся.

— Розумію, — сказав Ігорович.

Він розрахувався. Перерахувавши гроші, приватний детектив устав зі стільця, жбурнув на нього папку із зібраними ним матеріалами і, не попрощавшись, пішов геть.

Незважаючи на те, що ми не подобалися йому, що такий спосіб заробляння грошей був йому не до смаку, завдавав незрозумілих для мене моральних травм, він усе ж був професіоналом і чесно заробив свої п’ять тисяч. У залишеній ним папці були не тільки плани розміщення поверхів казино з указівкою місцезнаходження того чи іншого залу, але і фотографії начальника охорони, половини охоронців і самого власника казино — тонконосого, хижого і впевненого в собі Володимира Аренського. Там були і копії кримінальних справ на нього.

У якості бонуса до справи додавалися фотографії кількох круп’є з указівкою їхніх домашніх адрес і паспортних даних.

П’ять тисяч були витрачені зовсім не марно.

— Ну? — запитав мене Ігорович, коли детектив вийшов з номера і, судячи зі звуків у коридорі, зайшов у ліфт.

— Говорити щось поки рано, — сказав я. — Поїдемо подивимося.

Розділ З

«Наступного вечора»

Казино «Золотий Дракон» — п’ятиповерховий будинок у центрі міста — викуплена і повністю перебудована дохідна будівля середини позаминулого століття. Ілюмінація на його даху переливається космічними веселками:

Золотий Дракон казино КАЗИНО казино

Водоспади електричних вогнів з обох боків. Скляна будівля входу повністю загороджує весь тротуар, але дозволяє перехожим проходити крізь його невагомі двері, що відкриваються на обидва боки. Зайти і на кілька секунд зануритися у море вогнів, журливої музики, тепла, дзенькоту дорогого посуду, пройтися заростями розставлених на м’якому килимі рослин, вдихнути запах вишуканих страв і ароматної кави. Спокусливо, чи не так?

Хіба можна пройти поблизу і не запам’ятати ці кілька секунд назавжди? Кілька секунд нереального життя. Запам’ятати і потім при нагоді невимушено сказати:

— Безперечно, «Золотий Дракон» — класне казино!

Каскади вогнів, телеекрани з зображенням палаючих феєрверків, казкових мексиканських пірамід, стрімких хмар і загадкових квітів.

Прожектори на даху, що освітлюють нічне небо. Зображення ж самого золотого дракона нема ніде, є тільки напис на карнизі та гравірування на серветкових кільцях.

2

Для стоянки власник «Золотого Дракона» купив сусідній будинок. Машина заїжджає в нього, і на ліфті її піднімають на один із поверхів. Виходиш з казино, показуєш швейцарові талон — і через хвилину твій автомобіль зупиняється біля входу.

З

Ми приїхали на таксі. З інтервалом хвилин у п’ятнадцять.

Мишко першим. Приїхав, зайшов усередину, походив, заглянув у зали, пройшовся сходами, і, зайшовши в якийсь тихий кут, подзвонив і сказав: «Реально».

Наступними приїхали ми з Ігоровичем. Залишили плащі в підвальному гардеробі, піднялися нагору і випили по малюсінькій чарці лікеру в стриптиз-барі. Але ми приїхали занадто рано, і жезл самотньо стирчав на невеликій сцені.

Ми явно поспішили, про це свідчили табло в холах кожного поверху й у кожнім залі:

«До гри залишилося 3 години 17 хвилин»

Коли приїхав Костя, напис сповіщав:

«До гри залишилося 2 години 56 хвилин»

Щоб показати себе часу було більше ніж досить, і ми пішли в ресторан, вирішивши, що саме там зможемо продемонструвати свою платоспроможність з повним розмахом.

Сівши за різними столиками, ми почали вдавати з себе багатих марнотратців. Загалом ми й були такими, але бути — одне, а робити так, щоб це визнали навколишні — зовсім інше. Але це не так складно, як може здатися на перший погляд, тим більше що ми витрачали спільні гроші — наші чотириста тисяч.

Після кожного виграшу ми спершу поповнювали цей статутний фонд нашої організації, а вже потому ділили залишок.

— Краще витрачати несвої гроші, — сказав колись Ігорович. І він мав слушність.

Спільними грошима ми розраховувались у ресторанах і барах, коли придивлялися до якого-небудь казино, саме з них ми давали чайові офіціанткам і барменам, які змішували незвичайні шейки. І починали гру: сто тисяч мені, по сто тисяч фішками Мишкові та Кості, щоб у випадку мого програшу вони могли наповнити стіл переді мною фішками для нових ставок, і я не припиняв гру.

Ну а якщо я програвав, то всі ми (крім водія Сашка, який саме з цих причин отримував менше, ніж усі інші) складалися по сто тисяч і починали все з самого початку.

Це був бізнес, і він нас влаштовував.

4

У казино кожен із нас поводився так, як вважав за потрібне. Костя взявся перераховувати свою пачку грошей. Мишко замовив половину з найдорожчих страв і пляшку навмисно запорошеного, нібито столітнього коньяку. Ігорович майже миттєво опинився в компанії двох блондинок і наливав їм стільки, що якби вони були професіоналками в цій галузі, то, швидше за все, одержали б за цей вечір прапор чи, як мінімум, якийсь вимпел з тих, якими нагороджують панянок, які змусили клієнта розщедритися по-справжньому.

Я ж залишився незадоволений першою стравою. Замовив другу і попросив заодно замінити і вино.

Дочекавшись появи одного з особистих охоронців власника казино (фотографія номер сім з купленого за п’ять тисяч досьє), я прикурив від платинової запальнички і повернувся у бік сцени, де саме з’явився досить пристойний, але занадто вже академічний джаз. Було схоже, що у своїй ідеї «нам потрібні найкращі» власники «Золотого Дракона» трохи перестаралися. Принаймні, з джазом. Для гарної музики їм потрібен був хтось простіший.

Я слухав музику, нудьгував, іноді постукував сигаретою об край попільнички і пив вино.

Табло на стіні сповіщало:

«До гри залишилося 2 години 31 хвилина»

Залишалося тільки чекати. І я чекав.

Не без задоволення намагався угадати, яка з чотирьох наших ставок виграє.

5

Виграли «знуджений буржуа» і «хвалькуватий бандит». «Щедрий ненажера» і «полисілий від надмірної любові до силіконових пань при грошах» — програли. Коли на табло з’явився напис: «До початку гри залишилося вісім хвилин», до мого столика підійшов здоровань з опухлими від багаторічних бійок пальцями (фотографія номер чотири) і, поклавши переді мною золоту картку з чорним драконом, мовив:

— Ми будемо раді бачити вас у залі на п’ятому поверсі.

Костику картку вручив невідомий — його фотографії в нашому досьє не було.

Коли годинник показав «залишилося 00–01», я вклав у рахунок десяток купюр і встав. Мене впустили в головний зал казино. З першого разу. І це був добрий знак.

Розділ 4

«Золотий Дракон»

Я вийшов з ресторану, коли табло в холі, повному м’яких диванів і срібних попільничок на високих ніжках, повідомило:

«Бажаємо вам виграти»

Уже потім Мишко, який не потрапив у зал, розповідав, що кожне з табло писало щось своє. У залі одноруких бандитів — «Джекпот виріс до 219.395», у стриптиз-барі — імена стриптизерок: «Леді Вінтер, Пташка Рокх, Самотня Діва», у ресторані на першому поверсі на екрані застиг букет електронних квітів. Тому, якщо якесь табло і показувало час, то розтягувало кожну хвилину на сто вісімдесят секунд. Ірреальний світ. Головний закон його — часу не існує, час зупинився, не думай про нього і грай. Грай, поки не закінчаться гроші, або не здолає втома.

— У них класний стриптиз, — сказав Мишко наступного дня.

Але це було не найголовніше з того, що він дізнався.

— Усього охоронців чоловік тридцять. Плюс три наряди міліції біля входу. Менти чергують усю ніч. Уранці отримують пару баксів, вмикають блимавки і їдуть додому. Охоронці зі штату «Дракона» міняються кожні дві години. Озброєні пістолетами. Зв’язок через мікронавушники. У кожного другого — металошукач. Але я бачив у казино чоловік десять гостей зі стволами, і жодного з них не вивели. Але й не пустили до головного залу, пасли постійно. Кімнати охорони на третьому і четвертому поверхах. Більшість охоронців — досить серйозні хлопці, і якщо справа дійде до стрілянини, ніхто з них не думатиме про відвідувачів.

Мишко вивідав усе, що можна. Ігорович не просидів у ресторані й години, розпрощався з дівчатами і повернувся в готель. Що ж до Кості, то він безтурботно грав і нічим не переймався. Принаймні, так здавалося. Але саме він наступного ранку намалював схему розташування всіх схованих під настінними лампами і рамами картин відеокамер, а також розповів, скільки охоронців сновигає між столами, звідки вони з’являються і куди зникають потому.

У залі було дев’ятнадцять столів, усі для гри в європейську рулетку, тобто на один «нуль».[2]

Першого вечора я зіграв за вісьмома з них. Мене цікавили столи, робота круп’є і можливість спрацьовування тієї чи іншої системи.

Столи були чисті. Круп’є виявилися професіоналами. Але не всі.

Жоден зі столів не мав тих пристосувань, за допомогою яких більшість казино відбирають ставки в гравців. Мовчав навіть крихітний вимірник індуктивності в кишені мого піджака, отже, рулетки не були з’єднані з комп’ютером. Але зате тут працювало троє круп’є, які з’являлися, як тільки хтось із гравців починав по-справжньому вигравати.

Варто було комусь викласти перед собою більш ніж півкілограма фішок, як круп’є одразу робили заміну, і місце молодика, який кидав кульку, займав добродій, який спрямовував її в потрібне гніздо. Кидок — і замість «двадцяти п’яти» виграло «двадцять шість». Другий — замість «чотирнадцяти» виграло «шістнадцять». Третій — замість «двадцяти» виграло «зеро».

— «Зеро», виграло казино, — мовив круп’є і зібрав зі столу всі ставки, бо коли виграє «нуль», усі програють.

П’ять-шість таких кидків — і півкілограма фішок зникають миттєво. Покрутивши в пальцях дві останні, гравець кидає їх на стіл, навіть не думаючи, на що ставить. Круп’є дає йому виграти, відтак розпорядники гри знову міняються: місце добродія займає молодик, і гра продовжується далі.

Один, два, три. Три круп’є з подібним рівнем майстерності.

Якщо хоча б один із них буде в залі, коли ми почнемо обігравати казино, то простіше одразу роздати всі гроші обслузі як чайові, ніж робити ставки, приречені на програш.

Справитися з усім іншим було зовсім не складно.

Я перевірив одну зі своїх систем: ставив винятково на ті числа, що не могли виграти, і спостерігав за тими ставками, які хотів зробити. Усе виходило просто чудово, похибка становила лише шість відсотків.

Припустимо, я задумував «дев’ятнадцять» і воно виграло, але при цьому я ставив на «тридцять п’ять» і, природно, програвав. Я робив це навмисно. Хотів, щоб до мене тут звикли і ставилися як до багатого, але не зовсім умілого гравця.

Треба віддати належне старшому менеджерові залу: побачивши, наскільки безнадійно мені не щастить, він направив до столу, за яким я грав, круп’є-професіонала, і той дуже швидко змусив вигравати числа, що не мали шансів, але на які я ставив. Він повернув мені частину грошей. Небагато, але вияв такої уваги до клієнта розчулив мене.

Вигравши втретє, я зобразив на обличчі невимовну радість і замовив собі випивку в офіціанта, який саме проходив повз нас. Круп’є дав мені виграти ще раз і залишив мій стіл, я ж знову почав програвати.

2

— З цими круп’є треба щось робити, — мовив я наступного дня.

— Що? — запитав Мишко.

— Треба, щоб їх не було в залі.

— Щось придумаємо, — пообіцяв він.

З

Наступного вечора Костя залишився в готелі, а Мишко робив усе для того, щоб опинитися в головному ігровому залі «Золотого Дракона». Але йому це не вдавалося — охоронці казино затято відмовлялися зараховувати його до касти привілейованих клієнтів.

— Почекаймо ще зо два дні, — попросив Мишко.

Через два дні він узяв мою картку і одинцем з’явився в казино. Його впустили до головного залу, там він зробив п’ять ставок і спокійнісінько залишив приміщення.

— Потрібна картка, — сказав Мишко.

Наступного вечора він з Костем пограбував водного з відвідувачів казино, який вирішив пройтися до свого будинку пішки. Його зупинили серед темної досвітньої вулиці двоє двометрових гангстери, перехожий одразу ж підняв руки.

— Тільки пискни.

Костя обшукував його.

— Тепер рахуй до ста.

Потерпілий почав рахувати, а Костя з Мишком повернули за ріг, сіли в машину до Сашка, який чекав на них, і поїхали в готель, прихопивши із собою не тільки членську картку «Золотого Дракона», але і годинник та гаманець відвідувача казино.

Гаманець Мишко подарував покоївці, яка прибирала в його номері. Годинник дістався Сашкові.

4

Трьох круп’є, яких потрібно було позбутися, звали Андрієм, Миколою і Савою.

Мишко з Костем, які стежили за ними, довідалися не тільки їхні домашні адреси, а й дістали фотографії їхніх дружин і коханок, а також побували в їхніх квартирах і розповіли про те, як вони живуть.

— Без великих достатків.

— У одного з них навіть нема холодильника. А вся кухня завалена пакетами з-під напівфабрикатів.

— А в іншого ми знайшли ось це, — і Мишко кинув на стіл пакет із кількома використаними шприцами.

— Може, в нього діабет? — зауважив я.

— А ти понюхай, — порадив Костя.

Я нюхнув — пахло героїном.

— Молодець.

— Я спробую домовитися, — мовив Ігорович, який вирішив узяти круп’є на себе.

— Троє професіоналів, — мовив я, — працюють в одному із найкрутіших казино міста. Скільки ти їм запропонуєш?

— Багато, — відповів Ігорович.

— А скільки в нас залишиться?

Моє запитання було цілком резонним. Який сенс давати кожному з трьох круп’є сімдесят п’ять тисяч, якщо ми збиралися виграти тисяч двісті-двісті п’ятдесят? Та й рідко який круп’є такого класу погодиться продати себе. І не тому, що всі вони занадто чесні хлопці. Просто, пропрацювавши в ігорному бізнесі кілька років, усі вони знали, як легко власники казино позбавляють життя тих, хто зрадив їх.

А те, що один із трьох круп’є був наркоманом, якому залишилося не більше двох-трьох років, ще не означало, що він погодиться легковажити життям.

— Може, пришиємо їх? — запропонував Костя, який звик вирішувати всі проблеми одним махом.

— Та ні, знайдемо простіший вихід.

Це була остання гра цього сезону, після якої ми всі збиралися роз’їхатися на кілька місяців. Хто куди. Особисто я мріяв про засніжені гори Скандинавії…

Остання гра.

Нам так довго усміхалася фортуна, що мені не хотілося гнівити Бога. Тому я сказав:

— Зіграймо на трьох переможців.

— Зможеш? — запитав Ігорович.

— Звичайно, — відповів я.

— Спробуймо, — запропонував Костя.

— Гаразд, — мовив я.

5

Ідея зіграти «на три кишені» спала мені на думку після того, як я побачив, що кілька разів круп’є відпускали гравців з досить великими виграшами. Один із клієнтів виніс із «Золотого Дракона» сорок шість тисяч, інший — сімдесят, ще двоє — тисяч по п’ятдесят. Двісті двадцять за вечір. Це означало, що ми могли винести як мінімум стільки ж. Але за умови, що розділимо виграш на трьох. Нехай люди з «Золотого Дракона» думають, що гроші в них виграла не одна людина, а три. Того, хто виграв п’ятдесят тисяч відпустять без перешкод, а от того, хто триста…

Грати мали Костя, Мишко й Ігорович, я ж повинен був керувати грою. Ми вже випробували цей метод кілька разів і знали, що здійснити його досить складно. Але краще було докласти надмірних зусиль, ніж убивати трьох круп’є. Принаймні, для мене.

6

Але виявилося, що убити їх було простіше.

Ми випробували систему рівно через вісім днів після того, як з’явилися в «Золотому Драконі» вперше. Весь день Мишко з Костем налагоджували техніку, завдяки їм я, сидячи в машині, міг бачити практично все, що відбувається за столами. У верхні ґудзики піджаків хлопці вмонтували відеокамери. Завдяки ж малюсіньким навушникам, вставленим у вуха, вони могли контактувати зі мною.

Найважче було не опинитися на тій хвилі, на якій перемовлялися охоронці «Золотого Дракона», але нам це вдавалося.

Мишко, Костя й Ігорович зайшли в казино рівно за півгодини до початку гри, поміняли гроші на фішки і засіли в одному з барів, поки «драконівські» табло не почали писати тексти з побажанням виграшу, назви коктейлів, імена стриптизерок.

У головний зал вони піднялися по одному, стали поблизу трьох різних столів так, щоб мені було видно не тільки поля для ставок, але й обертові колеса рулеток.

Зображення на невеликих екранах, розставлених мною на задньому сидінні машини, були майже однаковими, за винятком того, що на кожному з них рулетки і круп’є рухалися зовсім довільно.

— Почекаємо, — мовив я і натиснув одразу на три кнопки, зв’язавшись із Мишком, Костиком і Ігоровичем.

Мені потрібно було поспостерігати за грою. Відразу за трьома столами.

За одним якась молода пара грала на колір. За другим люди робили ставки без усякої системи, а за третім якийсь п’яний, похмурий і дуже розгніваний чоловік уперто й затято ставив на «тридцять два». За теорією ймовірності, колись йому мало пощастити, і справді поталанило — він виграв. Правда, сума виграшу не склала і чверті того, що він устиг програти.

Гра протікала нормально. За кожним із трьох столів.

Досить швидко я ввійшов у курс справи, натиснув кнопку з намальованою на приклеєному пластирі великою літерою «К» і сказав у мікрофон біля кутика мого рота:

— Костику, «чорне». Сотня.

Він поставив дві фішки по «п’ятдесят» — і виграв.

— Костю, «чорне» — сто п’ятдесят, друга і третя дюжина — по сто.

Він знову виграв.

Настав час, і тричі поспіль я назвав числа:

— «Тридцять шість», «одинадцять», «тридцять» — і вони виграли, всі три.

Потім так само, але, не втрачаючи зв’язку з Костиком, я ввів у гру Мишка й Ігоровича. Ми почали.

— «Двадцять три».

— «Десять».

— «П’ять».

— «Двадцять чотири».

— «Шістнадцять».

— «Тридцять три».

— «Один».

Вони ставили і вигравали.

А я піднімав ставки:

— Чотириста — «тридцять два».

— Чотириста п’ятдесят — «п’ятнадцять».

— Триста — «дев’ятнадцять».

— Триста п’ятдесят — «чотири».

— П’ятсот — «двадцять один».

— Чотириста п’ятдесят — «зеро».

— Чотириста п’ятдесят — «сімнадцять».

Невдовзі гра набула такого розмаху, що в мене вже не вистачало часу, щоб зв’язуватися з кожним окремо, я натискав одразу на всі кнопки і говорив скоромовкою:

— Костю, «шість».

— Мишко, «двадцять сім».

-- Ігоровичу, «тринадцять».

— Костю, «тридцять шість».

— Мишко, «одинадцять».

-- Ігоровичу, «тридцять».

— Мишко, «вісім».

— Костю, «двадцять три».

— Мишко, «десять».

-- Ігоровичу, «п’ять».

І так само швидко, не обертаючись, звернувся до Сашка:

— Кави.

Він вискочив з машини і кинувся до кафе, біля якого стояла наша машина.

А коли він повернувся, обережно несучи малюсіньку чашечку з гарячою кавою, я вже сидів, знявши мікрофон, а всі монітори були виключені.

— Що сталося? — запитав Сашко.

Я видихнув сигаретний дим, узяв у нього чашку і прошепотів:

— Нічого.

Ми виграли тисяч сімдесят, коли за столами Ігоровича, Мишка і Костика з’явилися ті самі троє круп’є-професіоналів, завертілися кульки, жодна з систем не спрацьовувала, і ми почали програвати. Ставка за ставкою.

Тому я дав хлопцям наказ:

— Робіть п’ять ставок і закінчуйте гру.

Жоден з них не мав шансу виграти.

Розділ 5

«Велика гра»

— Що робитимемо? — запитав Ігорович, коли хвилин через тридцять вони всі сиділи в машині.

— Порішимо цих козлів, — мовив Костя, маючи на увазі трійцю круп’є-професіоналів.

— Мені вийти? — запитав, як завжди, тактовний Сашко.

— Сиди, — сказав я, уже знаючи, що нам робити.

— Мишко, — мовив я, — завтра зводиш Олександра у магазин і купиш йому більш пристойний одяг, а потім відвідаєте перукарню.

— Навіщо? — запитав Мишко.

— У нас три круп’є, — пояснив я, — яких ми не зможемо обіграти. Але їх тільки троє. А якщо гратиме четверо, то вони нічого не зможуть зробити. Один зі столів виявиться неприкритим. Зрозумів?

— Авжеж, — відповів Мишко.

Костя схвально кивнув:

— Добре.

А Ігорович запитав:

— А ти впораєшся?

— Налаштуєш мене, — сказав я, — і все буде о’кей. А зараз, — я повернувся до Кості та Мишка, — беріть Сашка, заїдьте з ним в кожне казино, і щоб до ранку він знав не тільки правила рулетки, але і назви кожної ставки. Зрозуміли?

— Без питань. А ви?

— А ми з Ігоровичем у готель.

На мене чекала велика гра, у прямому значенні «велика», і я хотів виспатися.

2

— Для тебе не існує нічого, крім гри. Тільки гра. Ти маєш виграти за всіма чотирма столами. Твій мозок не поділятиме гру на чотири партії. Ти сприйматимеш її як одну гру на чотири столи, ти справишся з нею, — навіював мені Ігорович.

Коли всі четверо вийшли з машини, я залишився на задньому сидінні поруч із чотирма моніторами і навіть не помітив, як хлопці зайшли в казино.

Я просто чекав, коли вони, нарешті, опиняться біля столів, мене кидало в жар від нетерпіння розпочати гру, що стала змістом мого життя. Немов наркоман, я не міг без неї.

Коли всі четверо, нарешті, опинилися в головному залі, і я побачив столи, в моїй голові промайнула думка:

«Ну, подивимося, що виграє».

Чекати довелося недовго, уже через кілька зупинок рулетки я сказав Мишкові:

— «Шістнадцять».

Він виграв.

— Костю, «тридцять чотири».

Він теж виграв:

— Мишко, «сімнадцять».

У нас стало рівно на тридцять дві фішки більше.

— Ігоровичу, «тридцять три».

Фішки сипалися так, немов однорукий бандит, який зірвав джекпот, віддавав свій виграш підсліпуватій бабусі.

— «Дев’ятнадцять».

— «Двадцять дев’ять».

— «Двадцять два».

— «Сім».

Фішки сипалися потоком, і троє круп’є були не в змозі зробити хоч що-небудь. Примітивна математика: три круп’є — чотири столи. Хоч розірвися.

— Мишко, міняй фішки по тисячі.

— Костю, міняй фішки по п’ятсот.

— Ігоровичу, «двадцять вісім».

— Сашко, «чорне», дві тисячі.

Я не зупинявся, адже подруга Удача сиділа поруч зі мною, і її тонкі пальці куйовдили моє волосся. Я грав, і не було кому сказати мені «досить». Я не міг зупинитися, адже кожне моє слово перетворювалося на жменю фішок:

— «Чотирнадцять», — сорок дісталося Ігоровичу.

— «Двадцять три», — шістдесят чотири фішки Сашкові.

— «Тридцять», — червоні фішки Мишкові.

— «Двадцять чотири», — сині фішки Кості.

Це було остання гра сезону, після якої я планував добряче відпочити, і я грав, хоча знав, що давно виграв потрібну мені суму.

З

Я не міг зупинитися, бо не було кому сказати мені:

— Досить.

Навіть тоді, коли удача відчинила дверцята, ступила на асфальт і зацокотіла тонкими каблучками, тікаючи від мене геть, коли згасли всі чотири екрани, зарябіли від перешкод зламані відеокамери, я, як очманілий, повторював останню ставку, звертаючись до Мишка:

— Мишко, «двадцять шість», дві тисячі, «чорне», — я не міг зупинитися.

— Мишко, «двадцять шість»…

Я повторював це, коли один із трьох горил, які підійшли до машини, відчинив дверцята, і, нахилившись, зазирнув мені в очі.

— Мишко, «двадцять шість».

— Мишко…

— Досить, — сказав він, і тільки тоді я побачив його.

— Привіт, — мовив я.

— Привіт, — кивнув здоровань і потяг мене за борт плаща. — Виходь.

— А варто? — запитав я.

— Авжеж.

— Ну, гаразд, — відповів я і вдарив його що було сили.

Він захрипів і впав мені на руки.

Мені довелося вдарити його коліном, він підлетів аж до сітки кондиціонера на даху авто. Тієї ж миті я розвернувся і виштовхнув його з машини ударом обох ніг.

Він вилетів, упав горілиць і відключився. Але не надовго, всього на кілька секунд. Відтак звівся на руки, затряс головою і почав спльовувати кров. Але піднятися не міг, тоді я вистрибнув до нього, щоб…

Двоє здорованів приставили до моєї голови стволи величезних пістолетів, тільки-но я розправив плечі.

— Спокійно, — мовив один із них.

— Усе гаразд, — сказав я і підняв руки.

— Підеш з нами.

— Піду.

У тієї ж миті той, який упав, нарешті спромігся підвестися, і з усієї сили вдарив мене…

4

— Не треба.

— Не буду, — мовив я.

— Ходімо.

— Пішли.

5

Виявилося, що, граючи на чотири столи, мені доведеться докласти набагато більше зусиль, ніж я думав. Я йшов, вуличні ліхтарі хиталися у мене перед очима. Невдовзі я вже не міг розрізняти облич. Нападникам доводилося підштовхувати мене, я спотикався.

І я мало не впав, коли мене завели у розчахнуті ворота. У напівтемряві я ніяк не міг зорієнтуватися, одному з громил довелося повернути мене обличчям до прожектора. А коли я забарився з першим кроком, він ударив мене.

Цей удар допоміг мені прийти до тями. Я одразу зорієнтувався в просторі і навіть відчув у роті смак крові.

Вони завели мене в гараж будинку, розташованого поблизу «Золотого Дракона». Світло відкритих стулок автомобільного ліфта виявилося входом у тунель.

Розділ 6

«Дуже велика гра»

На одному з вантажних ліфтів ми піднялися на третій поверх. Відтак — через двері з кодованим замком, темними потайними коридорами, пропускаючи по кілька сходинок (ще раз спасибі за останній удар по голові — я не спіткнувся на жодній з них), перетнули казино по периметру.

Я був упевнений, що мене ведуть у кабінет директора. Але все виявилося значно гірше — мене привели до головного ігрового залу.

І він не був порожній, хоча тут не було гравців, повій і офіціантів, зате не бракувало громил з охорони «Золотого Дракона» і охоронців казино, які ми встигли обіграти трохи раніше: «Праги», «Чорного Джека» і «Великого Синього Пароплава».

Я упізнав майже всіх.

І директорів-власників зазначених вище казино.

Армена Сахішвілі — хазяїна «Праги», в особовій справі якого значилися такі «незначні» злочини, як причетність до закавказької мафії, торгівля зброєю і наркотиками, продаж молодих жінок у країни Сходу. Ми обіграли його на сімсот сорок шість тисяч.

Станіслав Мейченко — власник «Чорного Джека» — теж ще той охоронець закону. Ми обіграли його всього на шістсот тисяч, а він образився так, ніби ми забрали всі зароблені ним за вісім років його бандитської діяльності гроші. Хлопці з його банди, колись однієї з найлютіших у місті, тепер хоч і пообростали жиром, обзавелися антикварними магазинами й власними ресторанами, усе ще могли зібратися разом і влаштувати справжню стрілянину.

Віктор Вікторович на прізвисько Сашко — директор «Великого Синього Пароплава» — класичний приклад тупого мускулястого бойовика, який досяг вершини комерційно-кримінальної еліти — рекет, стрілянина, кілька зґвалтувань, термін, утеча, ще один термін. У його біографії було навіть закрите через відсутність доказів усунення свідка за допомогою протипожежного реманенту — сокири зі стенда.

Він, великий і броватий, стояв і дивився на мене, і я розумів, що мені доведеться відзвітувати за кожну копійку з виграних у його казино п’ятиста з чимось там тисяч.

Ну і, звичайно ж, Володимир Аренський — власник «Золотого Дракона». Убивця і злочинець, він заговорив зі мною першим на правах хазяїна казино, у якому ми всі зустрілися, назвавши мене «Стасиком»:

— Здрастуй, Стасику.

Я відповів йому належним чином:

— Здрастуй, Володю.

Мишко, Сашко, Ігорович і Костик стояли біля стіни. Правда, не обличчями до неї, але все-таки під прицілом пістолетів. Зброя Мишка і Кості лежала ліворуч від них. Варто було мені глянути на хлопців, як Мишко насупився і ледь помітно затряс головою, мовляв:

«Стрибну, схоплю пістолет, пальну кілька разів і ми прорвемося».

Я сказав самими очима:

«Ні».

Він стрибне, схопить пістолет, пальне, уб’є одного чи двох горил, а інші порішать нас. Як на мене, вмирати так досить нерозумно. Треба послухати, що нам запропонують учасники зборів, навіщось же нас привели сюди.

Ну а вже потім, якщо сказане ними буде не дуже приємним, і вони вирішать убити нас, можна стрибати, стріляти і будь-якою ціною намагатися прорватись.

2

А компанія була класною: хлопці, які відправили на той світ з десяток людей кожен, і їхні охоронці, які вбили не менше, а головне, на відміну від своїх респектабельних і солідних хазяїнів, ще не розучилися це робити.

— То ти кажеш, любиш грати в ігри? — запитав мене власник «Золотого Дракона» Володимир Аренський.

— Дуже, — сказав я.

— Ну-ну.

— Може, зіграємо? — підтримав бесіду власник «Великого Синього Пароплава» і підкинув на долоні рулеткову кульку.

Оскільки я сумнівався, що вони запропонують мені поставити на яке-небудь з чисел, то запитав:

— У що?

— У цікаву гру, — мовив власник «Праги», який говорив з ледь помітним вірменським акцентом, що надавав його голосу неабиякої м’якості. Такий собі привітний горець, який пригрів у своїй хижці подорожанина і вирішив розважити його цікавою грою.

— Гра називається «поверни, що взяв».

Я розумів їх. Якби я був власником казино і отримував щоденний, а головне гарантований прибуток, який задовольняв би мене, я б так само зневажливо ставився до гравців, які відбирали в мене гроші. Причому великі гроші.

Розуміння суті справи допомогло мені досить спокійно сказати їм:

— Добре. Можете забрати свої гроші.

— Ми так і зробимо, — мовив Володимир Аренський, власник «Золотого Дракона». — Спершу заберемо гроші.

— А потім?

— Потому ви залишите місто і більше ніколи не повертатиметеся сюди.

Це було не складно, і я запросто міг дати таку обіцянку, як утім, і Мишко, Костя, й Ігорович.

— Без питань, — мовив я. — Скільки ми у вас виграли?

— Виграли — це одне, — сказав Аренський. — А от завдали морального збитку — це інше.

Мишко і Костя стояли біля стіни під прицілом пістолетів…

Біс, ми не могли нічого зробити.

Тому я сказав:

— Ми компенсуємо і це.

— Справді?

— Авжеж.

— Тебе ніхто не тягнув за язик. Сам напросився, — мовив власник «Золотого Дракона» і кивнув чоловікові у дорогому чорному костюмі.

Коли той ступив крок уперед, я запитав:

— Трунар?

— Нотаріус.

З

Усе, що відбувалося потім, стало для нас катастрофою, а оскільки я був її учасником, то мав можливість відчути на власній шкурі, що таке підписання смертного вироку.

Виявляється, ці хлопці давно за нами стежили і знали про нас навіть те, чого ми один про одного не знали.

Вони були переконані, що ніхто з нас не пручатиметься.

Горили побували в готелі і привезли звідти дві сумки з грішми — виграші з «Праги» і «Великого Синього Пароплава», їх, як і виграні того вечора фішки, вони зразу ж забрали.

Потім настала черга наших банківських рахунків — гангстери знали їх усі до одного, за винятком тих, які Ігорович відкрив на ім’я своїх дітей від першого шлюбу.

Нотаріус, подаючи нам «авізо», примовляв:

— Ось тут і тут. І ми підписували їх, і позбувалися наших заощаджень.

Тільки одного разу Мишко мовив:

— Не підпишу, — і ледь не загинув.

Ми беззаперечно виконували все, що від нас вимагали.

Адже будь-якої миті вони могли зробити з нас небіжчиків, трупи яких знайшли б наступного ранку у якомусь сосновому лісочку за містом.

Ці хлопці вміли залишатися поза підозрою навіть після вбивств мільйонерів — і представників закону. Умертвіння кількох гравців не завдало б їм клопоту.

Коли з рахунками було покінчено, у зал занесли три великі поліетиленові пакети, перев’язані скотчем і набиті грошима. Коли Костя застогнав, то ми здогадалися, що їх вилучили з його схованки.

Вони забрали і це.

Здавалося, на цьому можна було б поставити крапку. Але власники обіграних нами казино не зробили цього.

Нотаріус дістав бланки дарчих на всю нашу нерухомість: квартири, будинки… те, що в розмові один з одним ми називали «дачами». Ми віддали все до нитки і стали не просто жебраками, а ще й на додачу «бомжами».

Нам залишили тільки форд Мишка з пом’ятим півтора тижня тому лівим крилом.

— А тепер можете забиратися геть. І не смійте потикати сюди носа.

Вони хотіли нас спекатися. І їм вдалося це зробити. Вони знали, що ніхто з нас після того, що відбулося, вже ніколи не переступить поріг їхнього казино. Ми загрожували процвітанню бізнесу, розрахованого виключно на програш багатих клієнтів. Їхній вчинок був цілком виправданий.

4

Троє охоронців вивели нас на вулицю до вже підігнаної зі стоянки Мишкової машини.

Гангстери повернулися до казино тільки після того, як ми від’їхали до кінця вулиці.

Уже за поворотом Мишко, який сидів за кермом, зупинився.

— Що робитимемо? — запитав він.

— Пропонуєш повернутися й улаштувати погром? — невесело скривився Ігорович.

— А чом би й ні, — мовив Мишко.

— Я не братиму в цьому участі, — сказав Костик.

Глянувши на нього, Мишко насупився:

— Ти чого це занадто спокійний?

— Сказати правду? — запитав Костик.

— Колись.

— Тисяч двісті в мене залишилося, маю будиночок на ім’я коханки, поїду до неї, якось переб’юсь.

— І ти…

— Зав’яжу, — сказав Костя. — Більше не гратиму, — він попрощався, вийшов з машини і залишив нас учотирьох.

— Правду кажучи, — сказав Ігорович, — прикро, що так сталося, але життя продовжується.

— У тебе щось залишилося? — запитав Мишко.

— Це не має значення, — Ігорович потис руку кожному з нас і додав: — Прощавайте, з вами було приємно працювати.

Сказав і пішов.

У нього залишилася п’ятикімнатна квартира колишньої дружини, діаманти, подаровані їй, і, звичайно, щось зверху: Ігорович з усіх нас був найбільш хазяйновитим.

5

— Повішуся, — мовив Сашко.

Я глянув на нього і побачив, що він плаче.

Це було дивно, адже він утратив значно менше за нас: гроші, які він заробив за час роботи з нами, мою машину і однокімнатну квартиру десь на околиці.

Але він плакав абсолютно щиро, не дивлячись на нас:

— Їй-бо повішуся.

— Ти ж водій, — сказав йому Мишко, — перекантуйся в якихось родичів і влаштовуйся на роботу…

— У мене немає родичів… — він схлипнув, — у мене немає квартири… У мене взагалі нічого немає…

— Сирота, — розвів руками Мишко.

Але я бачив, що йому було шкода Сашка, хоча він намагався побороти в собі це почуття. Намагався, але не міг.

Відкривши бардачок, Мишко засунув руку в потайний отвір, витяг звідти пачку загорнених у газету грошей і тицьнув їх Сашкові.

— Спа…

— На здоров’я, — сказав Мишко і обхопив кермо обома руками.

Сашко відразу перестав плакати, пролепетав щось на зразок подяки і чкурнув з машини.

Я закурив.

6

Ми мовчали хвилин п’ять, потім Мишко сказав:

— Тепер у мене тільки машина.

— Не сумуй, — мовив я, — у мене взагалі нічого не залишилося.

— Класно, — хмикнув Мишко. — Куди поїдемо?

Я понишпорив у кишенях, знайшов трохи грошей і запропонував:

— Може, вип’ємо?

— Де? — запитав Мишко.

— У готелі, — мовив я, — він же в нас, як-не-як, оплачений до завтрашнього ранку.

І ми поїхали в готель.

Розділ 7

«У готелі»

1

Мій номер пограбували. Речі валялися на підлозі, валізи були порізані. Охоронці «Золотого Дракона» попрацювали на славу.

Ми сіли посеред купи лахміття, виклали пляшки.

Мишко наповнив склянки, почекав, поки я візьму одну з них, відтак сказав:

— Почнемо.

І ми почали.

2

Усе сталося блискавично. Ти був мільйонером… Якщо порахувати ціну квартири, що я втратив, машину, гроші і те, що було в квартирі… То можна визнати мене мільйонером.

Словом, ще вчора зранку я міг вдоволено потягнутися, розправити плечі і подумати:

«Кину все, куплю п’ять під’їздів квартир, здам їх і житиму з ренти».

«Перекажу гроші в яку-небудь Швейцарію, одержуватиму дев’ять відсотків на рік і житиму, витрачаючи щомісяця…»

«Наб’ю багажник грошима і поїду…»

Бах!

І в мене нічого немає. Тільки склянки на столі серед висипаних з несесера зубних щіток і пом’ятих краваток.

Ось біла склянка.

У ній джин.

А в цій, кольору соснової кори, — коньяк.

— Вип’ємо?

— Давай.

Я взяв цілий лимон, не ріжучи, надкусив і побачив, що напій у склянці став кольору крейди з блакитним відтінком.

— Що за гидота?

Мишко повернувши пляшку етикеткою до себе і сказав:

— Тридцять дев’ять градусів. По-моєму, нормально…

— Наливай ще.

З

— Сволота, — мовив Мишко.

— Сволота, — погодився я.

А мені ж щастило так довго. Кілька років поспіль.

Хоча траплялося всяке. Мене намагались убити, у мене стріляли разів вісімнадцять, разів двадцять п’ять мені доводилося отримувати виграш виключно за допомогою Кості та Мишка. Я змушений був бігати по дахах, битися, кілька разів стріляв сам. Але жодного разу я не опинявся в замінованому автомобілі, жодного разу друзі-кілери не чатували на мене, і переважно я вигравав, лише одного разу не одержав виграшу, та й то тому, що в касі казино не виявилося достатньої суми грошей. Мишко з Костем самі перевірили її вміст, щоправда, для цього вони змусили касирів лягти на підлогу і розтрощили всі кнопки зв’язку з міліцією.

Нам таланило. А тепер:

— Бах.

— Що? — запитав Мишко.

— Бах, — повторив я. — Ми мали все — бах — і нема нічого.

Він погодився.

І знову налив.

4

Колись давно, багато років тому, він стояв перед столом з рулеткою, широко розставивши ноги і потираючи долоні своїх величезних рук, а круп’є згрібав зі столу останні з програних ним фішок.

Я сидів за п’ять метрів від нього, морщився від диму власної сигарети, дивився на Мишка і потішався з нього. З усього було видно, що здоровань Мишко, бандит, який щойно вийшов з тюрми, не розумів, як круп’є вдалося його обдурити. Це злило хлопця. Злило настільки, що він засунув руку за борт куртки, щоб витягти пістолет. Ще кілька секунд — і казино довелося б наймати нового круп’є.

— Зачекай, — я зупинив офіціанта, який проходив повз мене. — Склянку горілки, — сказав я, — тільки хутчій, — і кинув на тацю кілька фішок.

На них було стільки нулів, що офіціант метнувся стрілою. Отож, коли Мишко почав натискати курок, перед його грудьми опинилася чарка горілки:

— Вам просили передати.

Мишко отетерів, обвів очима зал і побачив мене. Я дивився на нього і усміхався.

Він відсторонив офіціанта, підійшов до мене:

— Чим зобов’язаний? — поцікавився він.

— Програв? — запитав я. — Випий, це тебе заспокоїть.

— А ти що за один? — спитав Мишко.

Я був уже напідпитку, тому замість відповіді поставив наступне запитання:

— І багато програв?

— Двадцять шість тисяч, — він навмисно наголосив на останньому слові, ніби я не знав, на які суми грають у цьому казино.

— За тим столом?

Я засунув свої фішки в кишені і рушив до столу, за яким у нього відібрали двадцять шість тисяч.

Офіціант терпляче тримав тацю, я взяв келих, зробив ковток і кинув на стіл півсотні:

— На «червоне».

Круп’є зробив за мене ставку, кулька зупинилася на «чорному», і я програв.

— Облиш, — сказав Мишко.

Але я повторив удруге:

— «Червоне».

А коли круп’є сказав:

— «Ставок більше нема», я попросив Мишка нахилитися.

Вирішивши, що мені можна довіряти, він нагнувся і побачив, як круп’є натискає ногою на одну з дощок.

Побачив. Випрямився. А коли я знову програв, усе зрозумів.

Це був один зі старих, але випробуваних методів, за допомогою якого збагачували себе більшість казино. Біля кожного столу під паркетом вмонтовували кнопки. Іноді кнопки і педалі ховали під килимом. Так, про всяк випадок. Раптом хтось вирішить поставити на «чорне», тоді можна натиснути на кнопку чи педаль і змусити працювати електромагніти, прикріплені під усіма гніздами, пофарбованими в червоний колір. Це примітивний прийом. Але він спрацьовує і тоді, коли гравець ставить не на колір, а на число. Одна половина чисел рулетки пофарбована в чорний колір, друга — у червоний, і тому якщо ви поставили на «тридцять два» — «червоне», то круп’є досить натиснути на педаль з магнітами під «чорними» числами, щоб ви програли. А казино байдуже, яке число виграє — «двадцять вісім», «двадцять шість» чи «тридцять п’ять», адже в будь-якому випадку ваш програш — це виграш казино.

Але під час великої гри, коли за столом грає з десяток людей, двох педалей замало. Тоді використовують педаль для кожного числа. Правда, при цьому круп’є доводиться стрибати по них, як недоумкуватому органістові, який вирішив зіграти рок-н-рол у чотири руки. Однак це виправдовує себе, адже завдяки цьому, коли ставками закриті усі до єдиного числа, якраз і виграє число, не прикрите ставкою або прикрите найменшою.

Звичайно, заглянувши під стіл, Мишко не зрозумів усіх тонкощів, зате збагнув, як саме його обдурили. Тож коли я поцікавився:

— Є запитання?

— Ні, — відповів він, підійшов до круп’є, наступив йому на ногу і так натиснув на педаль «виграє червоне».

Я не міг не скористатися слушною миттю і поставив на «червоне» усе, що мав. Круп’є спробував висмикнути ногу, але варто було Мишкові показати йому пістолет, як той одразу вгамувався і навіть кинув кульку на рулетку, що закрутилася після того, як Мишко наказав:

— Ану грай.

Я зробив шість ставок підряд, усі на «червоне», збагатився на одинадцять тисяч і відіграв Мишків програш.

Залишалося поміняти фішки і піти. Це ми й зробили, щоправда, моєму новому знайомому довелося зробити десять неймовірно сильних нокаутів з десяти ударів.

5

Але Мишко був доброзичливим гобліном.

Це з’ясувалося вже через кілька днів. Після трьох ігор, що ми зіграли разом. Він добре ставився не тільки до мене, а й до всіх, хто не робив йому зла. Навіть до повій.

Дві з них, до речі, уже з’явилися в нашому розгромленому бойовиками з «Золотого Дракона» номері.

— Чому твій друг такий сумний? — присівши навшпиньки біля мого крісла і провівши пальчиком по моїй руці, запитала одна з них.

Інша вже вмостилася на колінах у захмелілого Мишка, пила зі склянки в його руці і не звертала на мене уваги.

— Як тебе звати? — запитав я в повії, яка добралася до мого плеча.

— Ліна, — відповіла вона.

— Облиш мене, Ліно.

— Але, Стасе, — спробував заступитися за повію чи призвати мене до пошуку вічних істин не тільки у вині, але й у плотських утіхах, Мишко.

Та йому не вдалося мене умовити. Ліна встала. І правильно зробила. У Мишка були великі коліна, і на них могли поміститися багато продажних жінок. Отож ці дві почували себе досить комфортно.

6

Перший водій з’явився в нас за порадою Мишка, який до певного часу сам прекрасно справлявся з цим завданням.

— Зрозумій, — говорив Мишко, — прийти в казино і не пити — якось нерозсудливо. Навіть підозріло. Я ж маю поводитися як людина, яка прийшла розважитися. А без… — він провів великим пальцем по шиї.

— У чому проблема? — мовив я. — Пий.

— І п’яним сідай за кермо?

Раніше це його не бентежило. І я зрозумів, що на якомусь етапі роль водія стала для нього, м’яко кажучи, принизливою, а тому погодився:

— Добре.

Перший наш водій був його другом по камері.

Але оскільки п’яти відсотків йому було замало, він спробував продати нас власникам казино «Червоно-чорний Птах» — синові і батькові Зашиловим. Через нього ми втратили майже триста тисяч, а він позбувся…

Вважатимемо, що я не знаю, що з ним зробив Мишко після цього.

Але відтоді ми вибирали водіїв тільки за оголошеннями у газетах. Піднявши їхню ставку до восьми відсотків, ми давали їм можливість працювати до першої серйозної ситуації. А вже потому вони самі йшли від нас — не всі з них були спроможні здогадатися, що застереження: «Під’їдеш одразу, як ми вийдемо з казино. Мотор не глуши», означало, що по машині стрілятимуть.

Або ми звільняли їх. Але були й такі, що пропрацювали в нас кілька місяців.

Сашко, наприклад, водив нашу машину… Класний був седан. Згадавши про нього (не про Сашка, а про відібране директорами казино авто), я засумував. Отже, Сашко працював у нас з жовтня минулого року.

7

Ігорович. Саме завдяки йому ми почали заробляти за вечір не десятки, а сотні тисяч.

До появи Ігоровича ми з Мишком цілком задовольнялися і п’ятьма чи шістьма тисячами, а коли вигравали двадцять, то це було справжнім святом. Але Ігорович не вчив нас грати в Гру. І до нього ми були справжніми гравцями, які вважали вечір, не проведений у казино, пропащим. Просто ми могли задовольнитися значно меншою сумою.

Ми вигравали п’ять тисяч, раділи, що не програли, і влаштовували справжній бенкет, а вже наступного ранку закладали свої годинники, щоб увечері розпочати нову гру.

Ігорович підійшов до нас під час гри, вибрав слушний момент, коли я чекав, щоб випали потрібні мені за системою комбінації «чіт», «чіт», «третя дюжина», «третя дюжина», «третя дюжина».

— Дозволите? — запитав він.

Мишко відразу засопів у мене за спиною, я відсторонився від столу, і сказав:

— Звичайно.

— Поговоримо, — запропонував Ігорович і шляхетно блиснув лисиною.

— Про що? — запитав Мишко.

Ігорович витяг з кишені ручку, взяв із таці серветку і написав на ній:

«100.000–200.000»

І поставив поруч великий знак питання.

Ми влаштувалися в барі в сусідньому залі.

— Що треба зробити? — запитав Мишко.

— Грати, — сказав Ігорович.

— Ми й так граємо.

— А хочете грати краще?

— Ну?

— У мене тут машина. Спустимося?

Ми так і зробили, причому Мишко тримався за пістолет і йшов останнім.

В машині Ігорович посадив мене на заднє сидіння, сів поруч і спробував обхопити мою голову руками:

— Не хвилюйтеся, — ледь чутно мовив він, не маючи змоги говорити: до його підборіддя Мишко приставив дуло пістолета. — Довіртеся мені: не існує нічого, крім гри… Тільки гра… Тільки виграш…

— Він взяв мене з Мишком під руки, завів у казино і поставив біля столу. Я вигравав. Кін за коном.

А коли Ігорович вирішив, що я виграв достатньо, сказав: «Досить».

8

Після гри мене трясло і нудило. Але це відчуття швидко минуло, і я міг не тільки радіти виграним грошам, а й торгуватися з Ігоровичем, який запропонував співпрацю. Мишко теж не погоджувався з двадцятьма двома відсотками (по тридцять п’ять мені й Ігоровичу, вісім — Сашкові). Але коли зрозумів, що двадцять два відсотки братимуться не від п’ятнадцяти, а від ста п’ятдесяти тисяч, заспокоївся, як, утім, і я.

Саме з появою в нашій компанії Ігоровича ми змушені були їздити містами і жодного разу не грати двічі в одному казино. Одна справа, коли двічі на місяць (а кількість казино в нашому Рідному Місті дозволяла нам з Мишком не з’являтися в кожному з них не частіше двох разів на місяць) ти виносиш із казино кілька незначних тисяч, і зовсім інша річ — коли ти робиш його біднішим тисяч на чотириста.

Ми почали грати тільки на великі виграші, а великі гроші зробили нас буржуями, хоч і дозволили не відмовлятися від наших невеликих слабкостей. Тим більше, що на тлі повних грошима кишень вони здавалися безневинними.

Але з появою великих грошей виникла необхідність посилити охорону, і до нас приєднався Костик.

А потому прозвучало «Бах!» — і ні Костика, ні Ігоровича, ні Сашка не стало.

Ображатися на них? За що? Пограли — розійшлися. Звичайно, можна було б знайти кілька звинувачень і згадувати про них повсякчас. Але я потягнувся за новою наповненою склянкою і, ще не пригубивши її, вирішив:

— Послати Костика, Ігоровича й Сашка під три чорти. Забути про них і ніколи більше не згадувати.

Забути, і край. І я зміг це зробити.

Розділ 8

«Як зазвичай це починається»

1

— Ліно, — гукнув я.

Але було вже пізно: Мишко й обидві дівулі так надудлилися, що заснули, забувши про те, навіщо зібралися тут — тобто навіть не роздягнувшись.

Мишко, зігнувшись у три погибелі, спав на кріслі. Одна з повій забралася на моє ліжко й укрилася моїм піджаком, а інша, як і Мишко, спала в кріслі.

— Ліно, Ліно, — гукав я, — мені треба чашку кави.

Я потребував кави, бо, на жаль, алкоголь нічого не зміг зробити зі мною. Коли я встав і рушив до дверей, мої ноги підкошувалися, а язик заплітався. Хоча мозок працював блискуче і насміхався над п’яним тілом, під’юджуючи його:

— Ну, втни ще що-небудь. Тільки будь обережним.

Схопившись за край столу, щоб не впасти, я заволав на всю горлянку:

— Мені тр-тр-тре-е…

— Що сталося? — поморщилася розбуджена мною чергова поверху.

Я спробував повторити спочатку:

— Мені тр-р-р-р-р…

Тільки з третього разу вона зрозуміла мене:

— Мені потрібна кава.

Вона демонстративно глянула на годинник, але мені було начхати на пізній час. Її стіл стояв посеред коридору, на ньому — кавоварка, а в її обов’язки входило виконувати вимоги і прохання клієнтів, навіть якщо ми — я і такі, як я, — були п’яні.

Звичайно, я міг помилятися, але саме завдяки її посередництву у моєму номері з’явилася Ліна з подругою. Отже…

— Кави, — повторив я, але оскільки був п’яний, не міг здогадатися, що моє прохання буде виконане тільки після того, як дістану гаманець.

Я цього не зробив, і коридорна сказала:

— У ресторані.

— Невже?

— Атож.

— Ну гаразд.

Я рушив до сходів, але бездонна прірва за їхніми перилами нагнала мені страху впасти, я сказав сходам: «Ніколи», та рушив до ліфта.

2

Ресторан не був зачинений, але він відпочивав.

Та встигнувши відсвяткувати шість великих виграшів і повечерявши тут кілька разів, я зумів прихилити до себе всіх офіціантів, отож, побачивши мене, вони відразу продерли очі і кинулись обслуговувати мене всією нічною зміною, тобто втрьох:

— Кави, — сказав я і сів за стіл.

Мені принесли попільничку і подали меню десертів.

— Кави. Міцної. Без цукру. Гарячої. Три великі порції.

І не встигли офіціанти рушити до кухні, як у дверях напівтемного ресторану з’явився Мишко.

З червоними очима, настовбурченим їжачком світлого волосся, у футболці закоченій по саму шию, з порожньою кобурою, він похитнувся на порозі, нарешті, побачив мене і вигукнув:

— О, — і рушив до мене.

— Що робиш? — запитав у мене Мишко, сідаючи навпроти.

— П’ю каву.

— А я — пиво. Офіціанте, пива.

Я глипнув поверх Мишкового плеча на компанію, яка зайшла в ресторан, і мовив:

— Краще кави.

— Чому? — запитав Мишко і, глянувши позад себе, побачив горил із «Золотого Дракона», які прямували до нас.

Навіть п’яним я не міг не впізнати людей, які допомогли мені позбутися усього, що я мав.

— Закусити і випити? — запитав Мишко, коли вони підійшли ближче. — Перекус після повного трудового дня?

— Ей, ви, — мовив старший з них, зупиняючись поруч. — Вам же було сказано: «пошвидше з міста». Чи ви, може, хочете, щоб ми вас, баранів, провчили?

— Ні, — сказав я, — ми тільки по чашці кави і їдемо.

Їх було п’ятеро. За іншої ситуації я б улаштував стрілянину, а потому затіяв позов для вирішення питання, хто з нас «баран». Але п’яний Мишко, у якого разом із будинком забрали його пістолет, був поганим адвокатом, тому я тільки посміхнувся.

— Яку каву? — скривившись, запитав здоровань.

— Чорну і міцну, — сказав я, — без неї ми не зможемо рухатися. Доїдемо хіба що до найближчого стовпа чи дерева.

Він глянув на нас і зрозумів, що я маю слушність..

Отож каву ми пили в оточенні п’яти золотодраконівських бойовиків. Вони сиділи і мовчки чекали, а ми пили чашку за чашкою.

Полегшало. Оп’яніння минуло. Але натомість почало мучити гнітюче прозріння.

З

Вийшовши з ресторану, ми рушили до ліфта, але один із громил зупинив нас.

— Сходами. Тут усього один поверх.

— У номер, — заперечив Мишко, — речі забрати.

— Які речі? — огризнувся громило. — У машину і геть звідси. Не зрозумів?

— Чому ж ні, — мовив Мишко.

І ми пішли до машини.

Сіли, я закурив, а Мишко запитав:

— Куди поїдемо?

— Кат його зна, — сказав я. — Кудою тут ближче до окружної?

— Тудою.

— Тоді поїхали.

Темно-синя машина з бойовиками із «Золотого Дракона» рушила слідом за нами.

4

До речі, про охоронців, утім, і про красенів-директорів чотирьох казино.

Звичайно, Володимир Аренський із «Золотого Дракона» не був організатором цієї затії. Важко уявити, що хтось міг передбачити, з якого казино ми почнемо гру в місті і в якому закінчимо. Просто директори вирішили дочекатися, коли ми обіграємо їхні казино, а потому в останній грі відібрати в нас усе до копійки.

Однак був ряд питань, на які я не міг відповісти. Наприклад: чому, маючи усі без винятку можливості знищити нас, вони просто забрали в нас гроші і вислали з міста?

Лінь? Ситість? Поблажливість, що з’явилася з віком?

Я не вірив ні в перше, ні в друге, ні в третє.

Усю ніч я ламав над цим голову і знайшов тільки одне пояснення — чиясь умова:

— Я допоможу вам позбутися їх, але за умови, що вони залишаться живими.

Це було настільки очевидно, що я навіть не став шукати інших пояснень. Як і не розміркував над тим, хто зрадив усіх нас. Занадто вже всі ми підходили на роль зрадника.

Сашко, який утомився задовольнятися найменшою часткою і спокусився величезною купою грошей, що йому запропонували за нас.

Костя, якому могли погрожувати минулим, зокрема скоєними ним злочинами, що підлягали закону «за давністю терміну».

Мишко…

Ігорович…

Я міг придумати все, що завгодно, і все це могло бути правдою. Як і те, що хлопців міг підставити і я, бо втомився від гри настільки, що сказав сам собі «досить» і вирішив заробити одним махом на «пенсію» і гарантований спокій на ній, зрадивши всіх інших.

Добре. Я все забув, а тому мені було байдуже, як бійці з «Дракона» чи з «Пароплава» стежили за нами, як вичисляли наші рахунки і нерухомість, як домовлялися між собою директори, і хто зрадив нас.

Байдуже, та й годі.

Світ складний, і щоб вижити в ньому, потрібно сприймати кожне нове «БАХ» максимально спокійно. Навіть якщо це постріл долі тобі в спину.

Адже саме Великий Вибух став початком існування Всесвіту.

5

Громили їхали і їхали слідом за нами.

— Усе. Я хочу мінералки, — сказав Мишко.

І коли ми зупинилися біля якогось маленького кафе, двоє з них зайшли слідом за нами, застигли мовчазними бовдурами, чекаючи, поки вивітриться газ з води в наших склянках.

Потім вичікували біля машини, доки Мишко викурить сигарету, а потому заведе мотор.

— Не набридло? — дивлячись у дзеркало, запитував у їхнього відображення Мишко, коли ми зупинялися біля перехрестя.

— Куди ж ви поділися? — питав він, як тільки вони зникали з поля зору.

— Злякалися? — поцікавився він і різко загальмував, коли машина з бойовиками опинилася за три метри від нас. — Саєчка за переляк.

Він розважався. Але не отримував втіхи.

Я знав, що скоро він вибухне.

Чекати довелося недовго.

— Ну все, — сказав Мишко, дивлячись у дзеркало, — ми вже виїхали за місто.

Машина з громилами, як і раніше, їхала слідом.

— Якого біса? — похмільного Мишка це дратувало все більше і більше.

— Ей, виродки, ми вже на сороковому кілометрі.

А коли ми проїхали ще півгодини, він не витримав:

— Набридли.

Мишко зупинився біля узбіччя, вийшов з машини і попрямував до автомобіля з бойовиками із «Золотого Дракона», що зупинився позаду нас.

Я навіть не глянув у його бік. Сидів і курив.

Мишко повернувся хвилин через п’ять, кинув мені кобуру з пістолетом і кілька нових обойм. Дві точнісінько такі самі він залишив собі. А от гроші, що він знайшов у кишенях побитих ним громил, їхні золоті годинники, браслети, ланцюги і персні, він кинув на панель між нами.

— Купа грошей, — сказав я.

— Ага, — мовив Мишко.

— Можна почати велику гру, — зауважив я.

— Авжеж.

— Заробити грошей, — я продовжував розвивати думку, яка в однаковій мірі хвилювала нас обох із учорашнього вечора, — повернутися і порішити їх усіх.

— До одного, — підтримав мене Мишко.

Я навіть здивувався, що кожен із нас ще до цієї зупинки вирішив повернутися назад. Ще не знаючи як, коли, але обов’язково довести справу до кінця. Чого б це не коштувало.

— То що? — запитав Мишко.

— Уперед.

Але він не зрушив з місця.

Тоді я мовив ті чарівні слова, які він хотів почути:

— Виграш поділимо порівну.

— Супер, — сказав Мишко, усміхнувся і дав газу.

6

Ми їхали навмання. До першого з міст, у якому було б хоч якесь казино і стіл зі справною рулеткою.

Розділ 9

«Хоч якесь казино»

Надмірна впевненість? Та ні — надмірний професіоналізм. Переконання що все, що відбувається, починаючи від підгоряння млинців, кількості хітів в автомобільному приймачі і закінчуючи падінням на землю гігантського метеорита, як і обертання рулетки, підпорядковується математиці. Тільки математиці. Причому все, що завгодно. Будь-що можна представити у вигляді чисел, і вивести закон імовірності будь-якої події.

А без теорії імовірності, на основі якої будуються всі системи без винятку, нема сенсу підходити до рулетки. Навіть система, що складається з дат ваших численних шлюбів, працюватиме тільки в поєднанні з розрахунками імовірності випадання виграшу на «нуль чотири» — день народження вашої третьої і поки ще коханої дружини.

Навіть граючи на «тринадцять», треба насамперед пам’ятати, що містицизм тринадцяти існує виключно у вашій голові. Рулетці начхати, коли народився перший з підстрелених вами гопників. Тому і «тринадцять», і будь-яке інше число може випасти не частіше одного разу із тридцяти семи кидків.

Правда, у січні тисяча дев’ятсот шістдесят третього року в італійському казино «Сан-Венсент» якийсь англійський актор, граючи в рулетку, у трьох партіях підряд виграв біля тридцяти тисяч доларів, тричі ставлячи на «сімнадцять». Але ймовірність випадання одного номера тричі підряд співвідноситься як один до сорока шести тисяч з гаком. Хочете точніше? 1 до 46.656.

Ніякого везіння, ніхто не виграє з заплющеними очима. Ніякі плювки убік церкви, ніякі порвані шкарпетки, ніяке срібло в кишені і ніяке погойдування на стільці не допоможуть вам виграти. Тільки математика.

Але і вона буває безпорадною. Іноді.

2

Ми в’їхали в якесь малюсіньке містечко з розтрощеними на щебінь тротуарами, зі старими деревами і малюсінькими статуями під дахами двоповерхових будинків.

— Ей, — опустивши скло, покликав Мишко офіціанта, який нудьгував біля ангара з назвою «Ресторан „Сімейний“». — Де тут казино?

— На вокзалі, — відповів той.

— А як до нього добратися?

Вокзал виявився невеликим, обшарпаним будинком з двома приміщеннями, що ледь піднімалися над рейками перону. Казино, відповідно, було такого ж рівня — кімната в колишньому залі чекання на другому поверсі. До того ж, зачинена.

Напис на дверях сповіщав, що заклад відчинять лише о сьомій вечора. За мутним склом дверей було видно два накриті сірими матер’яними чохлами рулеткові столи, більярдний стіл, ігрові автомати і стійку бару — класичний набір для подібного рівня закладів.

— Ну що?

— Почекаємо, — сказав я.

— Добре, — погодився Мишко.

З

Чекати довелося довго. Ми встигли виспатися в машині, поспілкуватися з огрядним міліціонером, який хотів відкрутити номер нашого авто, попити кави і пообідати.

Із двох столів придатним для гри виявився тільки один.

— Отакої, — сказав Мишко, коли побачив табличку в обмінному пункті:

«Жетони для гри в рулетку — п’ятдесят копійок»

— Яка у вас максимальна ставка? — запитав я.

— П’ять жетонів.

— Не густо, — мовив Мишко.

— Пусте, — відповів я і виклав перед дівчиною п’ять сотень. — На всі.

Фішки дійсно виявилися залізними жетонами для камери схову. І щоб перенести їх усі до столу, довелося зробити дві ходки.

А коли я поставив на «чорне», виграв п’ятдесят копійок.

Це було смішно. Особливо після сьогоднішньої розмови:

— Скільки нам потрібно грошей, щоб покарати їх усіх?

— Тисяч п’ятсот.

— Усіх чотирьох?

Я подумав і сказав:

— Сімсот.

— Це реально, — мовив Мишко.

— Авжеж, — погодився я.

Щоб виграти такі гроші в цьому, з дозволу сказати казино, навіть не беручи до уваги того, що в ньому не було і сотої частки потрібної суми, знадобилося б чотири роки.

Але я був гравцем, а, почавши гру, вже не міг вийти з неї, не вигравши.

Та виявилося, що виграти я не можу. Принаймні, тут.

4

Причиною тому була рулетка: стара, мабуть, підібрана зі смітника чи згарища якогось знищеного під час воєн казино. Розхлябана, не відцентрована, вона скрипіла при обертанні, як колесо від воза. Жодні математичні обчислення не допомагали, і неможливо було вирахувати, де зупиниться кулька після наступного оберту.

Вона рухалася, як їй заманеться, і логіка була тут безсила, тому що кулька застрявала між рулеткою і досить давно полірованим гніздом, іноді вона раптово зупинялася між двома гніздами, а то й узагалі котилася в протилежний бік. І це ще не все. Під час обертання рулетка могла різко зупинитися, і тоді кулька мушкетною кулею летіла в напівтемряву колишнього залу чекання, посеред якого стояв бюст Леніна, а на фресках стін обіймалися сталевари та муляри.

У таких випадках відвідувачі казино — переважно представники місцевої молоді, які мріяли про злочинне майбутнє, — кидалися шукати подряпану кульку, влаштовуючи справжнє сафарі.

Коли круп’є повертали кульку, він просив вибачення і починав усю цю безумну гру спочатку.

Причому рулетка скрипіла так голосно, що йому доводилося кричати, щоб гравці могли почути його: «Робіть ставки!» А потім «Ставок більше немає!»

5

Можливо, якби я провів тут кілька днів, я би підібрав ключа до цієї рулетки і виграв. Але я не став цього робити. Мені не подобалася кава, яку тут варили, і те, що в казино не було кондиціонера, а тому вже в розпал гри доводилося розгрібати руками сигаретний дим, щоб пробратися крізь нього до столу. Та й ставки по п’ятдесят копійок…

Отож я чесно програв усі п’ять сотень, кинув десяток жетонів круп’є як подарунок, і ми пішли.

Сіли в машину, закурили, а потому вирішили, як дві провінційні випускниці ПТУ:

— Махнем у велике місто.

— Тільки у велике.

Нехай там рулетки начинені електронікою, магнітами і шипами, але вони піддаються математичним обчисленням.

Розділ 10

«Велике Місто»

Ми в’їхали в нього за двадцять хвилин до півночі, оминувши суцільний ряд кранів та новобудов на околиці.

Мишко висловив задоволення стосовно того, що ще знаходяться патріоти, які щось будують, він назвав їх «молодцями». Я ж тільки запитав:

— У який готель?

— Кат його зна.

Ми були тут півтора року тому, і багато місцевих казино тоді поділилися з нами своїми грошима. Але півтора року — великий термін, упродовж якого власники казино встигли звільнити більшість круп’є й охоронців, а тому можна було з’являтися в місцях колишньої ігрової слави без усяких побоювань.

І це було нам тільки на руку.

Якщо який-небудь менеджер із продажу шин або продавець мороженої кільки на стихійному ринку вважають, що найчастіше звільняють людей саме їхньої спеціальності, то вони помиляються, тому що найчастіше втрачають роботу саме круп’є.

Люди, які бачать перед собою величезні купи грошей, що здебільшого не піддаються жодному контролю, рідко можуть устояти перед спокусою, щоб не поцупити собі кілька купюр. Але на відміну від охоронців (теж професія з постійним ризиком звільнення, причому навіть більшим, ніж у круп’є), які можуть украсти гроші з каси або з якого-небудь улаштованого в потайних коридорах казино сховища, круп’є мають справу тільки з фішками, а тому вони змушені вигадувати різні способи, щоб поміняти їх на гроші.

Більшість круп’є просто крадуть фішки, але це небезпечно, тому що будь-якої миті розпорядників гри можуть обшукати, а потому їм доведеться усе життя ходити з простреленими колінами. Тому найчастіше круп’є, які вирішили обдурити казино, працюють з напарниками. Скажімо, який-небудь «напарник» приходить під виглядом гравця казино і сідає за стіл, за яким працює його круп’є. Якщо в столі є педалі, то «напарник» виграє легко і просто, якщо ні, то круп’є допомагає йому яким-небудь іншим способом, наприклад, «грою в стаканчик». Шахрай замовляє собі келих з кока-колою чи червоним вином і ставить його неподалік від круп’є, а той кидає в нього фішки найбільшої номінальної вартості, тож підручному тільки й залишається, що непомітно витягти їх із келиха і поміняти на гроші.

Перелічувати всі способи шахрайства подібних пар надто довго. Тому повірте на слово, що всі вони ефективні тією чи іншою мірою, і саме тому, щоб не допустити їх, власники казино міняють круп’є за своїми столами. При цьому виникає проблема: брати досвідченого круп’є — означає змиритися з тим, що з тобою працюватиме людина, яка знає мільйон способів шахрайства. Тому при кожному більш-менш великому казино існує постійна школа кидачів кістяних кульок і тасувальників карт, закінчивши яку молодий хлопець чи дівчина працюють місяць-другий круп’є, а як тільки вони починають хоч щось розуміти в грі, їх звільняють.

Щоправда, безробіття не загрожує тим, хто вміє з першої спроби закинути кульку в потрібне гніздо рулетки, що крутиться, і перетасувати вісім колод тільки-но розпечатаних карт так, щоб при першій же роздачі випало п’ять із шістнадцяти джокерів.

2

До речі, знаєте як з’явилося слово «круп’є»?

Уявіть собі двох чоловіків, які їдуть на одному коні. Один сидить у сідлі спереду і тримає в руках повід, а інший — позаду, він просто їде. От він і є «круп’є». Ніби ні до чого не причетна людина, яка просто теревенить біля столу та ще видає фішки тим, хто виграв.

Знаючи, що вміють справжні (читати як написане з великої букви з трьома знаками оклику наприкінці) круп’є, смисл, зашифрований у назві їхньої професії, видається напрочуд іронічним.[3]

З

Попереднього разу ми зупинялися в готелі з позолотою дзеркальних рам і білих мармурових статуй у холах і на поверхах. А тепер — у п’ятиповерховому курятнику на тисячу номерів з потертими доріжками в темних, як катакомби, коридорах, що пам’ятають ще арешти тридцять сьомого року.

— Номер на двох, — сказав Мишко.

— Гроші і паспорти.

— Хай йому грець, — мій паспорт залишився в квартирі, якої я позбувся.

— А на один паспорт? — запитав Мишко.

Він мав паспорт при собі.

— Не знаю… — завагалася адміністратор, але, побачивши зелену сотню, сказала: — Так.

— Завтра, — мовив я, лягаючи на вузьке, нерівне, з вологою білизною ліжко.

— Завтра, — погодився Мишко, влаштовуючись за столом, що розділяв наші ложа, із графином і гранованими склянками на скляній таці.

4

Уже вві сні я почув, як Мишко почовгав босими ногами до дверей, відчинив їх і гаркнув двом писклявим дівулям, які прийшли «розважити нас»:

— Ану додому, вчити уроки!!! За розбещення неповнолітніх…

А на ранок я почувався напрочуд добре, мене навіть не гнітила думка, що треба вмиватися, послуговуючись арамейським, спільним, єдиним на весь поверх умивальником.

Я поснідав молоком і пересипаною цукровою пудрою здобою.

Виявилося, що Мишко не тільки купив нам їжі, але і здав у ломбард свої трофеї — відібране в «драконівських» бойовиків золото.

Коли я поїв, він висипав на стіл зім’яті купюри і мовив:

— Ще можна продати машину…

— Ні, — заперечив я.

Без машини з нашою професією ніяк не можна.

Я порахував гроші. Їх було небагато. Я понишпорив у своїх кишенях, вони були порожні.

— У мене більше теж нічого нема, — сказав Мишко.

Усього ми мали сім тисяч триста шість гривень.

— Ну, для початку…

Але Мишко, який уже повністю звик до ролі завгоспа, забрав з купки грошей, що лежала між нами і, як я думав, була розрахована виключно на гру, кілька купюр:

— На бензин, на їжу, на житло…

— З яким розрахунком? — запитав я.

— На тиждень.

Купка поменшала, і я сказав:

— Може, хоча б днів на три?

— Ні, — мовив Мишко.

Я не став перечити. Ще раз перерахував — п’ять тисяч двісті вісімдесят чотири.

— Вистачить, — мовив я і сховав гроші у свій плащ, що висів на дверях, потому додав:

— Почнемо.

Розділ 11

«Початок»

«Золоті сторінки» ми взяли в адміністраторки:

— Застава — десять гривень.

— Тримайте.

Розділ «Казино».

Ми почали обдзвонювати гральні будинки. Розпочали з «Адигея». Правда, ще до того, як набрали перший номер, я подумав, що Мишко, який узяв на себе турботу про наше господарство, забув відкласти гроші «на телефон». Однак я не хотів прийти ввечері в казино з геть пустими руками, тому змовчав.

— «Адигей»?

— Слухаю вас, здрастуйте.

— Коли у вас починається гра?

— Казино відчиняється о шостій вечора.

— А зачиняється?

— Ми працюємо до останнього клієнта.

— Які у вас ставки?

— Що ви маєте на увазі? — не зрозуміли мене на тому кінці.

— Яка мінімальна ставка?

— Євро.

— Бувайте.

Кілька поміток на вирваному з «Золотих сторінок» аркуші: «18.00-4.00», «Ієвро», «150-макс.», «обов’язкова наявність паспорта для заповнення податкової декларації на випадок виграшу».

Наступний дзвінок:

— Казино «Стерео»?

— «Кінотеатр „Стерео“».

— А казино?

— У нас тільки стіл з рулеткою.

— Дякуємо.

Напис «казино „К.С.“» перекреслено.

Ще одна розмова:

— «Василіск».

— Як ви працюєте?

— У нас режим нон-стоп.

— Які мінімальні ставки?

— П’ятдесят гривень.

— А максимальні?

— У нас немає ліміту на ставки.

Навпроти назви казино — знак оклику.

— «Білий Кіт», — мовив Мишко, який дзвонив з тими ж запитаннями зі своєї трубки.

Я усміхнувся і заперечливо хитнув головою.

Занадто вже зухвало він і Костя поводилися під час минулих відвідувань «Білого Кота», щоб нас змогли забути навіть через півтора року.

— Шкода, — сказав Мишко, — класне казино.

— Авжеж, — погодився я.

Але оскільки на мій дзвінок відповіли, я урвав із ним розмову.

— «Савана», — почувся голос.

— О котрій ви відчиняєтесь?

Так ми обдзвонили всі казино міста, окрім закладів на зразок «вокзалу», «кінотеатру», «студентського нічного клубу» або з «мінімальною ставкою десять копійок», «максимальною ставкою десять гривень». Їх ми викреслили.

Потому пообідали у недорогому кафе й пішли у перше зі списку казино, що відчинялося о четвертій годині дня.

2

Щоб зрозуміти наше ремесло, варто детальніше ознайомитися з правилами рулетки. Отже, є дерев’яний стіл, обтягнутий зеленим сукном, поліроване гніздо, а в ньому мідна рулетка — як правило, чудо слюсарної майстерності. І, звичайно ж, числа від «нуля» до «тридцяти шести». На перший погляд може здатися, що вони розташовані дещо хаотично: після «двадцяти шести» йде «нуль», потім «тридцять два», далі «п’ятнадцять», а потому «дев’ятнадцять». Але ніякого хаосу немає. Існує тільки математика. Усі числа рулетки поділяються на три дюжини: від «одного» до «дванадцяти», від «тринадцяти» до «двадцяти чотирьох» і від «двадцяти п’яти» до «тридцяти шести». Отож, якщо розділити колесо рулетки на три сектори, то в кожному з них буде рівна кількість цифр із трьох дюжин.

Можливо, я стомлюю вас надмірною деталізацією, але якщо говорити про гру, а тим більше про серйозну, «дорослу», як каже Мишко, систему, то значення мають усі до одної деталі. Навіть те, як розташовані цифри на колесі.

Що стосується столу, то на ньому числа позначені так, як заведено у класичній математиці, тобто від меншого до більшого. Їх малюють по три у ряд: «один», «два», «три»; «чотири», «п’ять», «шість»; «сім», «вісім», «дев’ять»… Такий собі прямокутник, що складається з трьох дюжин горизонтальних смуг, — «один-дванадцять», «тринадцять-двадцять чотири», «двадцять п’ять-тридцять шість». І ще три дюжин — до трьох вертикальних рядів. У цих дюжинах цифри розташовані хаотично, і перша дюжина становить наступний набір чисел: «один, чотири, сім, десять, тринадцять, шістнадцять, дев’ятнадцять, двадцять два, двадцять п’ять, двадцять вісім, тридцять один, тридцять чотири».[4]

Крім чисел, на столі намальовані ще й знаки, часом дуже дивні. Вони призначені для гри на «колір», для гри на «чіт» чи «лишку» і для гри на «дюжини», про які ми вже говорили. Усе це дає можливість гравцям робити найрізноманітніші ставки і грати різні ігри, та за один кін гри програвати усі принесені з собою гроші.

З

Тепер про ставки.

Ваш грошовий внесок може бути яким завгодно, але краще все-таки спершу поцікавитися розмірами мінімальної і максимальної ставок. Загальновідомо, що максимальна ставка наших казино не перевищує тисячі доларів. Але можна знайти гральні зали, де вам дозволять робити ставки і на півмільйона.

Але на вашому місці я б так не чинив, бо якщо казино зважується ризикувати такими сумами, то це означає, що воно на всі сто відсотків застрахувало себе від програшу, а отже, у вас немає жодних шансів на виграш.

Але повернімося до ставок.

Ви можете поставити на яке-небудь конкретне число, перше-ліпше, від «одиниці» до «тридцяти шести», так само можете поставити на пару чисел, розташованих поруч — «п’ять» і «шість», «сімнадцять» і «вісімнадцять», загалом, на будь-яку пару.

Так само ви можете поставити на будь-яку трійку чисел, якщо ви намалювали таблицю, що імітує розташування чисел на столі рулетки, і зауважили, що можна поставити тільки на один ряд чисел, наприклад «сім, вісім, дев’ять».

Можна ставити на чотири числа, на шість і на дюжину. Крім того, ви можете порахувати, що наступне число буде «парним» і поставити на чіт. Так само можете робити ставки на колір числа, якому належить виграти.

Але ж ви самі розумієте, що у кожної з цих ставок імовірність виграшу буде різною. Одна справа поставити на «п’ятнадцять» і зовсім інша — на «чорне». Розуміє це і казино, тому виплати за виграші дуже різняться. При виграші на «кольорі» або «чіт-лишці», ви одержуєте виграш з розрахунку один до одного, тобто до однієї поставленої вами фішки додають ще одну. Якщо ви ставите на дюжину і виграєте, то вам дають дві фішки.

При грі на дванадцяти числах виплата складає один до трьох. При грі на шістьох числах — один до шести, на трьох — один до дев’яти, на двох — один до шістнадцяти. Якщо ж ви поставили на якесь конкретне число і виграли, то в такому разі одержите виграш із розрахунком один до тридцяти двох. Зауважте — до тридцяти двох, а не до тридцяти шести. Це теж один із хитрих трюків казино. Адже для того, щоб заставити все поле своїми ставками, вам треба витратити тридцять шість фішок, а коли ви виграєте, то одержуєте тридцять дві: чотири ставки казино забирає собі в будь-якому випадку.

4

А ще ж є «нуль», чи, як прийнято його називати у казино, — «зеро». Він міститься у верхній частині цифрової таблиці, у такому собі півколі, яким звичайно увінчують намальовані на асфальті «класики».

Про нього варто поговорити окремо.

Коли випадає те чи інше число, ви маєте шанс виграти. Бо воно може бути «чорне» чи «червоне», «парне» чи «непарне», або ж розташоване в тій дюжині чи трійці, на яку ви поставили. Якщо ж виграє «зеро», то ви програєте. Причому все. Адже коли випадає «нуль», усі ставки перераховують на дохід казино. За винятком тих, що були зроблені на нуль.

На нуль можна ставити, і виграш такої ставки прирівнюватиметься як один до тридцяти двох.

До речі, за кількістю випадання «нуля» можна відразу ж визначити рівень казино і довідатися, чи «керований» стіл. З точки зору математики «зеро», як і будь-яке інше число, має випадати не частіше, ніж один раз на тридцять сім конів. Якщо ж «нуль» є виграшною комбінацією кожної п’ятої партії, це означає, що круп’є не соромиться видатися жадібним або просто вважає, що математику в школі вам викладав учитель праці, і крутить рулетку не задля того, щоб ви могли пограти, а заради того, щоб збагатити за ваш рахунок своє казино.

5

Усе зрозуміло? Тоді йдемо далі.

Розділ 12

«Перша гра у Великому Місті»

Здається, ми переборщили, коли влаштували бенкет на честь свого зубожіння, бо наші пом’яті піджаки і плащі змусили охорону першого ж казино, у яке ми приїхали, — «Синя Блискавка» — поставитися до нас з особливою сторожкістю. Нас кілька разів перевірили з допомогою металошукачів, а потому звернулися до Мишка:

— Розставте ноги, будь ласка.

— Ти що з глузду з’їхав? — запитав охоронця Мишко, і той, нарешті, залишив нас у спокої.

— На всі, — сказав я молодикові за скляною перегородкою «пункт обміну» і віддав йому всі п’ять тисяч двісті вісімдесят чотири гривні.

Чотири з них виявилися зайвими, і перш ніж повернути їх мені, добродій поцікавився:

— На чай?

— Ні, — сказав я.

— Розумієш, — мовив Мишко, — ми заощаджуємо кожну копійку.

Молодик кивнув, і ми пішли оглядати столи.

2

Казино було поганеньке — абияк переобладнана колишня закусочна — воно ще не вивітрило із себе запах пересмажених чебуреків, а його ігрові зали дуже нагадували обідній зал, роздавальню і кухню.

Людей було небагато, і переважно незаможних. Скидалося на те, що власник казино не гнався за великими ставками, а робив основний акцент на ігрові автомати. Їх тут було море. І «однорукі бандити», і покер, і якісь дуже гучні бахкалки, що потребували рейнджерської реакції. Вони шуміли, мигали, сипали жетонами, гуркотали вибухами і награвали нарізно «Янкі дудлс», «Пекін — найкраще місто світу» і «Калінку». Але варто було розсунути важкі штори і зайти до залу з рулеткою, як відразу ж ставало тихо.

Тихо, прохолодно і накурено.

Столів було три. За кожним із них грали дилетанти, які задовольнялися сотнею доларів за вечір. Примітивність їхніх систем вражала. Та й досить було глянути на черевики гравців, щоб зрозуміти, що сто доларів вони виграють не щовечора.

З

— Посунься, — сказав Мишко одному з них.

— Що? — не зрозумів той.

— Як-то «що»?! — гаркнув Мишко, і біля нас одразу ж з’явилися два вільних табурети.

Я сів на один із них. Відібрав у сусіда ліворуч повну недокурків попільницю і запитав у круп’є:

— У вас їх не чистять?

Мені ніхто не відповів. Я закурив.

Витяг з кишені жменю фішок, розклав їх на шість ставок — пірамідками різної величини, і почав чекати.

Тут усі грали по-простому, в даній ситуації мене це задовільняло. Я не хотів ризикувати. Просто не міг цього робити з сумою, що в нас була, а тому стежив за кольором ставок, які вигравали.

— «Двадцять чотири», «чорне», — говорив круп’є.

— «Сімнадцять», «червоне».

— «Чотирнадцять», «червоне».

— «Тридцять один», «чорне».

— «Дев’ять», «червоне».

Я дочекався, поки «червоне» не випаде тричі підряд, і поставив на «чорне». І виграв аж чотири фішки. Але це був початок, а оскільки дана система вимагала насамперед терпіння, мені не залишалося нічого іншого, як чекати наступної можливості зробити ставку.

Я програв. Знову програв. А потім виграв — додав до своєї стопки ще шість фішок.

4

Система «червоне-чорне» — одна із найпримітивніших, утім, як і система «чіт-лишка». Вони побудовані на однаковісіньких принципах, але для того, щоб зрозуміти їх, варто знати таку штуку, як «теорія імовірності».

За теорією імовірності, якщо рулетка зробить десять обертів, то п’ять разів кулька зупиниться на «чорному», а п’ять — «на червоному». Це треба сприйняти на віру.

Якщо ж ви повірили, то, ставши біля столу, дочекайтеся, поки «чорне» чи «червоне» випаде тричі підряд. Як тільки це відбудеться, то шанс випадання «чорного» почне дорівнювати вісімдесятьом відсоткам, і треба ставити саме на нього. Найімовірніше, ви виграєте. Якщо ні, то відразу ж робіть нову ставку на той самий колір, тому що ймовірність виграшу вже дорівнюватиме дев’яноста п’яти відсоткам.

Але якщо ви програли і цього разу, то вже наступного обов’язково виграєте, оскільки тепер ваші шанси на виграш прагнутимуть досягти нескінченності. Ставте і вигравайте.

Але при цьому розраховуйте свої ставки так, щоб кожна наступна не тільки приносила вам виграш, але і покривала програш.

От і вся система. Почніть із фішки вартістю п’ять центів, дайте цій системі спрацювати разів двадцять підряд, і ви досить легко виграєте сто доларів.

5

Я проробив дану операцію сто разів. Страшенно стомився, більшість гравців залишили нас. У круп’є заплутувався язик, і Мишко допомагав йому:

— Робіть ваші ставки.

— Отож, — кивав той, — робіть.

— Ставок більше немає.

— Спасибі. Ставок немає. Більше.

А я усе грав і грав.

Нарешті до залу зайшов охоронець і замахав руками. Побачивши його, круп’є полегшено зітхнув:

— Ми закриваємося.

— Дякую за гру, — сказав я і різким ударом вказівного пальця підсунув до нього найдрібнішу фішку.

А Мишко пояснив:

— Ми вимушені заощаджувати. Так склалося, брате…

Розділ 13

«Друга гра у Великому Місті»

Друге казино називалося «Нічна Сова». Назва вказувала на те, що воно працює до сьомої години ранку. Хоча сам заклад більше скидався на полігон якоїсь контори, що торгує антиалергенними порошками. Будь-якому алергікові, який наважився пройти уздовж усіх цих запорошених оксамитових штор, можна було запропонувати:

— Три грами наших чудодійних ліків і…

Тут було стільки оксамиту, що здавалося, ніби ти потрапив у шафу для одягу якої-небудь старої діви. Але це було виправдано: набагато дешевше завісити всі діряві стіни темно-червоними шторами і не витрачатися на ремонт.

Столи були теж паскудними.

Дивувало тільки те, чому круп’є не пошили жилети з залишків гобеленів і штор.

Але грати було можна. І я грав. А Мишко стежив за круп’є, щоб той не натискав ніяких потайних кнопок чи педалей. Зустрівшись із ним поглядом, круп’є з розумінням кивав головою і говорив:

— «Тридцятьтри», «чорне», ви виграли.

Здається, він відчував, що вже завтра йому доведеться шукати нову роботу, він навіть не силкувався заважати нам вигравати. Навіщо старатися для тих, хто звільняє тебе з роботи? Усе логічно.

2

Тут я грав у «дюжину».

«Дюжина» — одна з найнадійніших систем: правила гри у неї такі ж, як і в «червоному і чорному». Ви чекаєте, поки одна з трьох дюжин не випаде тричі підряд, а після цього робите ставки на дві інші дюжини. Ця система бездоганна, тому що вона єдина з усіх дозволяє з першого кону отримати виграш, що прирівнюється шістдесятьом відсоткам. Можете порівняти з «червоним-чорним», де ймовірність виграти на першій ставці дорівнює сорока вісьмом відсоткам.

Але є в цієї системи значний недолік. При ній ваш виграш дорівнює усього половині вашої ставки — виграє тільки одна з двох дюжин, на які ви поставили, отже, перед тим, як виплатити вам виграш у співвідношенні один до двох, круп’є забере одну з ваших ставок. Отже, ви виграєте лише п’ятдесят відсотків від тієї суми, на яку поставили. Тому дана система потребує дуже багато часу, але, користуючись нею, практично неможливо програти. Найгірше, що може статися, — ви нічого не виграєте, але залишитеся зі своїми грішми.

Розділ 14

«Третя гра у Великому Місті»

Третього вечора я теж планував грати в «дюжину», але виявилося, що з рулеткою, яка була в казино «Червоний Лев», можна було грати в зовсім іншу гру. І я зрозумів це, як тільки побачив електронне табло за спиною круп’є, на якому, немов на якійсь біржі, вказувалися номери двадцяти останніх виграшів.

Було досить побачити їх, щоб зрозуміти, що колесо рулетки перекошене, і що найчастіше випадають числа сектора від «двадцяти семи» до «восьми». Тобто: «двадцятьсім», «тринадцять» (як бачите, ніякої містики), «тридцять шість», «одинадцять», «тридцять» і «вісім».

— Пограємо, — сказав я Мишкові.

— Як? — запитав він, беручи у мене стопку фішок.

— Ти ставитимеш на «чіт».

Я ставив на «лишку», і ми грали досить успішно. Правда, за ті п’ятдесят разів, що круп’є повернув рулетку, шість разів випало «зеро», і ми втратили дванадцять фішок, але це було не багато. Повністю переконавшись у правильності своїх здогадів, я ставив тільки на числа із сектора «двадцять сім» — «вісім» і вигравав.

Так можна було без упину грати, але я згадав, що жадібність призводить до бідності, і все-таки зупинився. Ми пішли з казино ще до третьої години ночі.

Розділ 15

«Теорія імовірності»

Востаннє вдамся до математичних пояснень і більше не набридатиму, але спершу дещо поясню, інакше все, що я розповідав до цього, і все, що я скажу опісля, видасться банальним.

2

Для того, щоб грати в будь-яку сучасну азартну гру, необхідно хоча б приблизно уявляти, що ж таке Теорія.

А щоб зрозуміти її, досить узяти звичайнісіньку монету і підкинути її. Ви побачите, що шанс монети упасти догори орлом дорівнює шансу її падіння догори решкою. Отже, якщо дати монеті впасти десять разів, то п’ять вона впаде догори решкою, а п’ять — орлом. От і вся теорія, що визначає імовірність тієї чи іншої події, згідно з якою монета може впасти на ребро тільки в одному випадку з чотирнадцяти мільйонів.

Рулетку ж можна уявити у вигляді монети з тридцятьма сімома площинами. То ж порахуйте, скільки разів з десяти обертів дзиґи випаде «червоне», а скільки — «чорне».

Підрахували? Тоді закресліть отримане число, тому що в математиці існує поняття «теорія імовірності для великих чисел». У двох словах це можна пояснити так: «якщо монету підкинути сто разів, то в п’ятдесяти випадках вона впаде на решку, а у п’ятдесяти — на орла». Що це означає? А те, що при першому експерименті з десятьма підкиданнями, монета всі десять разів може упасти на «орла».

Розумієте? Ні? Тоді підкиньте монету тисячу разів і ви побачите, що орлом униз ваша монетка може упасти триста разів підряд. От і ставте після цього на реверс.

Так і в рулетці вісімдесят разів підряд може випасти «чорне» або «непарне», і ви програєте.

З

Тепер розумієте, скільки виправлень потрібно зробити в системах, про які я розповідав, для того щоб вони почали працювати?

4

Крім того, ще є нуль, що виводить з ладу практично будь-яку систему. Якщо, звичайно, не ставитися до нуля як до явища, якого не існує в природі, і не вважати його випадання нульовим коном, тобто коном, на який не звертають увагу.

Але повірте, що при випаданні нуля гра за будь-якою з систем починається спочатку. Отже…

5

Усе. Гадаю, тепер ви маєте достатню кількість інформації для того, щоб самостійно придумати стовідсотково правильну систему і почати вигравати. Ну а якщо ні, то вважайте, що все, що я розповів, не має жодного сенсу, і я даремно забрав у вас стільки часу.

6

Колись дуже давно я займався торгівлею, виробництвом реклами і комп’ютерів, проводив вечори в нічних клубах, що тільки починали з’являтися і були схожі один на одного, бо в кожному з них висіли кулі з битих дзеркал. Молоді люди, які включали касетні магнітофони, вважали тоді себе діджеями.

У ті часи в місті не було жодного казино, і поява в одному з нічних клубів рулетки була чимось екзотичним і дуже «крутим». Не бентежило навіть те, що вона стояла в найтемнішому кутку величезного залу, в якому танцювали, сиділи за столиками, пили, їли гарячі бутерброди, іноді билися і грали на забутих гральних автоматах вісімдесятих років «підводний човен», «тир» і «дістань зубну щітку».

Ми прийшли гуртом. Одна з дівчат, короткозора, в костюмі, що в ті часи вважався діловим, запитала:

— Це рулетка?

А та, яка працювала в нашому офісі секретаркою і через те дозволяла собі робити все, що їй заманеться, вигукнула:

— Хочу! Хочу! Хочу! Хочу!

Ми підійшли до столу, і круп’є (тоді вони були щирі і доброзичливі) пояснив нам правила, у яких ми нічого не зрозуміли. Ми зробили кілька ставок, зраділи єдиному виграшу і програли у складчину зібрані п’ятнадцять карбованців. А потому всі пішли танцювати, а я залишився.

Закурив за столом. Відтоді збігло більше десяти років, а я й досі граю в рулетку.

7

Багато років тому я теж вірив в удачу й прикмети. Вірив у те, що якщо потрапиш під дощ, ідучи в казино, то обов’язково виграєш на непарних числах, а якщо не даси швейцарові на чай, то наступного разу програєш, ну і в усяку подібну маячню. Казино ставало усе більше і більше. Одні відкривалися і влаштовували гучні рекламні акції, інші закривалися, перетворювалися на ресторани або готелі. Щоразу в них з’являлося все більше ламп і танцівниць кордебалету. А в одному з’явився навіть басейн із баром у центрі.

Але на той час я вже зрозумів, що існує тільки математика, яку я знаю занадто погано, а мої десять років школи і п’ять інституту витрачені даремно. Я став надолужувати згаяне.

Будь-який гравець, який зумів розробити систему, що дозволяє йому грати і вигравати більше ста відсотків від принесених у казино сум, устиг прочитати мільйон математичних книг і списати купу паперу. Це і є професіоналізм — не угадувати, а вирахувати біля якого з тридцяти семи гнізд зупиниться кулька.

Я знаю це, тому що знайомий з багатьма професіоналами. Тому що сам провів майже півтора року з двома комп’ютерами й університетським викладачем, який хоч і сприймав мене за божевільного, брав мої гроші й учив.

І чим більше я розбирався в математиці, тим складнішими і з усе більшою кількістю чисел ставали придумані мною системи. Серед них були такі, опис яких зайняв би сторінок вісімдесят. Я враховував навіть те, скільки обертів навколо башточки рулетки робить кулька після кидка круп’є, чекав майже чотирнадцять годин, щоб проаналізувати дев’ятсот кидків, а опісля зробити єдину ставку на число і виграти.

Але чим більше ти знаєш, тим простішим шляхом добираєшся до мети. Тому поступово я почав придумувати системи, які можна пояснити за допомогою двох десятків слів і які спрацьовують з п’ятого оберту рулетки та гарантують одинадцять фішок з кожної ставки.

8

Тому особисто я вірю в математику. І коли після третьої гри ми повернулися в готель, я перерахував гроші — їх було трохи більше двадцяти восьми тисяч. А з такою сумою можна було починати серйозну гру. Отже, ми мали з’являтися в тих казино, у яких нас уже знали, але в яких можна було виграти справжні гроші.

ЧАСТИНА ДРУГА

«28 тисяч 155 євро»

— Скільки? — запитав Мишко.

— Двадцять вісім, — відповів я.

— Здорово, — сказав він і потягнувся до пачки.

— Не чіпай.

— Але чому, — мовив він, — нормальний готель. Одномісні номери. Харчування в номер. Новий костюм для тебе. А то в цьому…

— Я поголюся, — сказав я.

Звичайно, спокуса була дуже велика. Але все-таки я зміг пересилити себе і написав список:

«Костюм — 500;

Готельні номери — 2x238;

Вечеря — 180;

Сигарети —…

Запонки —…

Дріб’язок —…»

Залишок — 6.397.

— Почекай трохи.

— Ми йдемо в нормальне казино, — сказав Мишко.

— Нічого, — відповів я, — вони упізнають нас і такими.

2

Але коли я уявив, як завтра вранці голитимуся біля єдиного на весь поверх умивальника, то сказав:

— Поїхали.

Минулого разу ми зупинялися в готелі «Країна». Цього разу приїхали в готель з назвою «Столиця».

Нові костюми купили наступного ранку, а потім список поповнився й іншими пунктами: «сорочки», «білизна», «краватки» і до всього трохи машинної олії для Мишкових пістолетів.

Але я відіграв усе це під час перших п’яти ставок.

Розділ 16

«Колеса Фортуни»

Величезне колесо над входом крутилося з шаленою швидкістю навколо трикутної стрілки з неонових ламп. Кожні півхвилини воно сповільнювало рух і зупинялося, і щоразу, опиняючись біля сектора «головний приз», стрілка декілька разів хиталася, чувся дзенькіт монет і кілька нот якоїсь веселої пісеньки.

Казино «Колесо Фортуни». Збігло півтора року, як ми винесли звідси двісті дев’яносто тисяч чистого прибутку, а його обладнання не змінилося.

Правда, тепер весь хол першого поверху займали ігрові автомати, але все інше, від поруччя сходів до пластикових квітів, не зазнало змін.

— Двічі в одну річку, — сказав я.

— Елементарно, — заспокоїв мене Мишко.

Ми пройшли в ігровий зал, стали біля рулетки, я зробив п’ять ставок, усі виграв.

Але потому фортуна залишила нас.

Мишко штовхнув мене плечем і сказав:

— Дивися.

Я глянув на стіну і побачив, що чотири з п’яти відеокамер спрямовані на нас.

Я досвідчений гравець і цього не люблю! Я мовчки зробив нову ставку. Вже через хвилину молоденьких круп’є змінили двоє інших чоловіків. Вони звертались виключно до мене й Мишка — інші учасники гри їх не цікавили, і пропонували робити ставки. Досить було зробити одну, щоб зрозуміти, що казино ополчилося проти нас.

Ми поміняли стіл, а казино — круп’є. Ми зробили ставку, вони натиснули три кнопки, і ми програли.

Нас упізнали.

— Он вони.

— Де?

— Точно вони.

Гра відразу ж утратила сенс. Залишалося тільки зібрати фішки.

— Непогана ідея, — сказав один із охоронців, який зупинився поруч зі мною.

— Адью, — сказав Мишко.

— Ходімо, — мовив я.

Добре, що нам хоч дали поміняти фішки на гроші. Щоправда, до каси обміну довелося йти в супроводі п’яти охоронців на чолі з начальником охорони «Колеса Фортуни».

Вони йшли мовчки на відстані кількох кроків.

А коли ми сіли в машину, яка стояла на ґанку під колесом, що крутилося і переливалося вогнями, начальник охорони підняв руку з затиснутою в ній слухавкою і посміхнувся.

Це означало тільки одне — уже сьогодні ввечері всі казино, які ми обіграли колись, знатимуть про наш приїзд.

2

І вони дізналися, але, як виявилося вже через півгодини, це була не єдина неприємність того вечора.

Ми приїхали до грального будинку з назвою… Хоча яке це має значення, як він називався. Ми тільки під’їхали до стоянки, оточеної деревами, на золотих осінніх вітах яких світилися лампи, і Мишко вже зібрався одержати від обслуги картку, як тут до нас підійшло двоє високих охоронців, і один із них сказав:

— На жаль ви не можете бути гістьми нашого казино.

— Поїхали, — сказав я Мишкові.

Але він уже почав втрачати самовладання.

— Поїхали! — повторив я.

Вони вже дізналися про нас? Ну то й що з того?

— Поїхали!

Нарешті Мишко почав дуже повільно виїжджати зі стоянки, він навмисно зачепив крайслер, а потім збив фари з якогось мерседеса, що випадково опинився на його шляху.

Він нервував, а тому зупиняти його було безглуздо.

Коли ж ми в’їхали в підземний гараж нашого готелю, і фари нашого автомобіля освітили трьох хлопців, які били зовсім юну дівчину, я не став його стримувати, знаючи з досвіду, що тільки бійка може допомогти йому зняти напругу.

З

Мишко не натиснув на клаксон і не виключив фари.

Він просто вийшов з машини і пішов до хлопців. Ті прикрили очі руками, оскільки були геть тупими, спробували пригрозити:

— Ей, ти, погаси світло.

— Ага.

Мишко підійшов до них, ударив першого, скрутив його навпіл, як зламану прасувальну дошку.

Удар величезного кулака в обличчя другого. А потім низка ударів у живіт третього. Блискавичних і дужих.

Ніхто з них навіть не робив спроби підвестися.

Дівчинка плакала. Мишко підійшов до неї і запитав:

— З тобою усе гаразд?

— Ні, — відповіла вона.

Їй було років сімнадцять, не більше. Симпатична, тоненька. Навіть розвазюкана туш і розмазана від ударів помада не могли приховати краси.

— Іди додому, — сказав я, наблизившись до неї.

— Не-мо-жу, — заплакала вона.

Я висловив здогад:

— У тебе немає домівки. А в сумочці презервативи і чиста білизна.

Вона тільки кивнула.

Виявилося, я мав слушність.

Малолітка-проституточка, яка живе з ще п’ятьма-шістьма такими ж, як вона дівчиськами в якій-небудь двокімнатній дірі. А хлопці були її сутенерами, саме тому вона не могла повернутися додому, якщо, звичайно, не хотіла, щоб, оговтавшись, вони зняли з неї скальп або понівечили обличчя лезом.

Я витяг з кишені сотню і простяг їй.

— Навіщо? — запитала вона.

— Знімеш номер у готелі або виїдеш з міста.

— У мене немає паспорта-а-а-а.

Це теж не здивувало — її сутенери забрали його.

4

Я дивився на неї зовсім без жалю. Деякий час розмірковував, потім запитав:

— Хочеш працювати на мене?

Вона знизала плечима.

— Що ти придумав? — запитав Мишко.

Я ж пояснив проститутці:

— Робота чиста, без обслуговування клієнтів.

— Не знаю, — сказала дівчина.

— Гроші, їжа, житло, — я кивнув на Мишка, — захист. І гарні парфуми від мене.

Вона усміхнулася:

— А що потрібно робити?

— Грати в казино.

5

Усю наступну ніч я учив її правилам рулетки. Дівчина слухала мене з увагою тупенької школярки, і я бачив, що, хоч я докладав неймовірних зусиль, вона не розуміє мене.

— Добре, — сказав я, встав і підтягнув до наших крісел журнальний столик.

— Узяв пачку серветок з вензелями готелю і прикрашену точнісінько такими ж вензелями ручку, намалював і склав із серветок макет столу з рулеткою.

— Такий вигляд має стіл.

Дівчина мовчала.

— Зрозуміла?

Вона кивнула.

— Покажи мені де «червоне».

Вона не знала.

Я показав і попросив повторити. Те, що вона змогла зробити це, вселяло надію.

— Чудово. А це фішка, — я взяв одну з пивних кришок (Мишко сидів у кріслі напроти нас і пив пиво; пляшку за пляшкою; тож кришок у нас була повна попільниця). — Це фішка, — сказав я, — а тепер стеж за моїми руками.

Я стис кулак лівої руки.

Проституточка глянула на мене переляканими очима.

Простягла руку до «чорного», але потім усе-таки поставила на «червоне».

— Ні, — мовив я.

— Нічого, — сказав Мишко, — з ким не буває.

І ми продовжили навчання.

6

Коли на початку наступного дня ми все-таки лягли спати, то чесно поділили з Мишком нашу нову знайому: він забрав її одяг, туфлі і речі, мені ж дісталося її оголене тіло. Ні, це не було якимось збоченням. Просто ми не хотіли, щоб наша нова партнерка утекла, як тільки ми заснемо, тому забрали в неї одяг.

Спати вона лягла на дивані, а коли прокинулась, то чекала, поки я встану. Як для повії, дівчина була надто сором’язлива і погодилася вилізти з-під ковдри тільки після того, як Мишко приніс її речі. Та ще й змусила нас відвертатися.

У ресторані, куди ми спустилися пообідати, чекаючи на офіціанта, я поставив перед проституточкою сільничку з перечницею і сказав:

— Це — «червоне», а це — «чорне», — варто було мені стиснути кулак, як вона відразу торкнулася ковпачка перечниці.

Я мовчав, і вона запитала:

— Правильно?

— Авжеж, — мовив я. — Молодець.

Увечері ми поїхали грати. Довго не роздумували. Попрямували в «Колесо Фортуни».

7

Не встигли ми зайти в казино, як троє охоронців одразу ж закивали в наш бік. Але вони не були впевнені в правильності своїх здогадів, тому один із них приніс наші фото.

Я стояв біля величезного дзеркала, поправляв свою краватку і морщився від сигаретного диму, а вони, дивлячись на фотографії, співставляли наші фізії.

Вирішивши, що ми — небезпечні вороги, зображені на знімках, вони викликали свого начальника.

Стодвадцятикілограмовий, він з’явився майже відразу ж. Ми тільки встигли поміняти на фішки три сотенні купюри, коли він підійшов до нас.

— Знову ви? — посміхаючись, запитав він.

— Ми, — відповів Мишко.

— Якого біса?

Я одержав фішки, повернувся до нього, так само посміхнувся і відповів:

— Прийшли пограти.

— Справді?

— Авжеж.

— Ну-ну.

І ми пішли в зал: я, Мишко, начальник охорони, шість охоронців і двоє піднятих по тривозі круп’є-професіоналів.

Було дуже смішно підійти під таким конвоєм до столу, за яким уже грали п’ятеро чоловіків.

Не встиг я висипати фішки на стіл, а Мишко підсунути до нас попільницю, як круп’є-професіонали зайняли місця біля рулетки, вони замінили схожих, ніби близнюки, дівчину і хлопця, які крутили її до цього. Охорона вишикувалася навколо нас, а її начальник сів на табурет поруч зі мною.

— Прошу, — сказав він.

— Дякую, — мовив я і, повернувшись до нього, запитав: — Можна для початку офіціанта?

— Офіціанте, — гукнув начальник охорони.

І коли той з’явився, я сказав:

— Велику порцію кави.

А Мишко попросив:

— Великий келих пива. А тобі що-небудь купити? — запитав він у начальника охорони.

Той посміхнувся, похитав головою.

Коли нам подали каву і пиво, начальник охорони повторив своє люб’язне «Прошу».

Я кивнув, подякував йому, без зайвого поспіху закурив нову сигарету, покуштував каву, струсив попіл і тільки після цього взяв зі стосика верхню фішку і кинув її на «двадцять шість».

— Ставки зроблено, — сказав круп’є. Закинув кульку на протилежний край рулетки, тобто на «двадцять три», і я програв.

Розділ 17

«За найпростішою системою»

За столом сиділи десь осіб сім. Якщо не рахувати охорони, круп’є і нас з Мишком. Переважно ситі, грошовиті і добре одягнені, вони просто ставили фішки і прислухались до свого внутрішнього голосу. Ніякої системи, ніяких математичних обрахунків.

Але вони вигравали. Не завжди, у середньому на кожному другому коні. Але вигравали.

Чого не можна було сказати про мене, тому що яку б ставку я не зробив, вона обов’язково програвала.

Ставка — програш. Ставка — програш. Ставка — програш.

Начальник охорони дивився на мене жалісливо, як людина, що стоїть біля ліжка ідіота, який марить про політ до зірок, а я програвав гроші. Сотню за сотнею, розбиваючи кожну з них на двадцять ставок.

— Усе? — запитав мене начальник охорони, коли круп’є забрав у мене останню фішку.

— А можна ще? — запитав я.

— Звичайно.

Він сам покликав офіціанта, той поміняв для мене гроші і приніс Мишкові пива.

— Грай.

— «Двадцять шість», «чорне».

— Виграло «п’ять», «червоне».

Я програв.

2

Круп’є грали виключно проти нас. Адже з усіх, хто зібрався в залі, саме ми становили найбільшу небезпеку для казино. Тому воно робило все для того, щоб жодна з наших ставок не виграла. І розпорядникам гри це вдавалося.

Але треба віддати належне «Колесу Фортуни» у лояльності стосовно таких, як ми. Адже ще під час «контролю облич», або як його називають самі охоронці «фейс-контролю», працівники могли сказати, що ми є небажаними клієнтами, і просто не підпустити нас до столу.

Що ж до фахівців «фейс-контролю», то потрібно відзначити, що професіоналів серед них набагато менше, ніж серед круп’є, і не кожне казино може найняти до себе на роботу таку людину. У чому полягає її робота? На перший погляд видається, що нічим особливим вона не займається — стоїть неподалік від швейцара або сидить за монітором спрямованої на тих, хто входить у казино, камери, розглядає їхні обличчя і визначає небезпечних для казино осіб.

А «небажаних» клієнтів може бути дуже і дуже багато. Це і грабіжники, і шахраї, і повії, які влаштовують прилюдні скандали з клієнтами, і кишенькові злодії, і такі, як я з Мишком, гравці, а також шулери, п’яниці і дебошири. Якщо знати, що фахівець із фейс-контролю пам’ятає не тільки обличчя усіх, хто хоч раз створював проблеми для казино, але і майже усіх, хто зображений на фотографіях з міліцейських архівів, до яких за дуже великі гроші його пускають раз у два-три місяці, то неважко підрахувати, що він має пам’ятати, як мінімум, п’ятдесят тисяч облич. І не тільки пам’ятати, але і знати, чим небезпечний для казино власник кожного з них.

З

Ми становили загрозу для казино, а тому воно робило все, щоб ми не виграли. Через те всім іншим гравцям за нашим столом того вечора щастило.

Не проходило кону, щоб хто-небудь із них не вигравав. Граючи проти нас, казино змушене було піти на це. Але такі витрати були виправдані, бо всі разом гравці не виграли і ста тисяч, натомість якби вони дозволили грати нормально нам, ми забрали б у них значно більшу суму.

Щастило подружній парі, що пила розведений колою коньяк. Фортунило дрібному бізнесменові, який після кожного виграшу телефонував комусь і кричав:

— Я знову виграв!

Везло копійчаному гравцеві-професіоналу, який уважав межею своїх мріянь виграш п’ятдесяти євро за вечір.

Усміхалася доля й двом явно звиклим до роботи з автоматами «Калашникова» молодикам.

І молоденькій дівчині, яка підійшла до столу вже після початку гри. Причому їй щастило набагато більше, ніж іншим, і зі ста двадцяти тисяч, програних до дванадцятої години ночі за нашим столом, саме вона забрала Найбільшу частку.

До того ж, грала вона виключно на «червоне-чорне», але, навіть не зважаючи на це, гора фішок перед нею постійно росла.

Мені подобалося спостерігати за нею, тим більше, що і дівчина постійно поглядала на мене. І кожен такий погляд дарував їй виграш.

Чому? Тому що я стискав лівого кулака, робив ставку — вона вигравала на «червоному». Круп’є грав останні кілька годин тільки проти мене, і я легко міг передбачити його поведінку, тому досить мені було стиснути в кулак пальці правої руки, як дівчина вигравала на «чорному».

І тут не було нічого дивного. Адже це була наша маленька проституточка.

Вона вигравала, а я усміхався, і в міру того, як у неї збільшувалася кількість фішок, мій настрій дедалі кращав.

4

Раптом дівчина завмерла. Я простежив за її поглядом і побачив примружене око начальника охорони «Колеса Фортуни», який дивився на неї.

От ми і пограли.

Він усе зрозумів. Він збагнув, навіщо ми прийшли сюди, зметикував, як легко ми обдурили його, і що всю гору фішок, що лежить перед дівчиною, яку він вважав випадковою відвідувачкою, ми заберемо з собою.

— Час іти, — сказав я настільки голосно, що дівчина почула мене.

Дочекавшись, коли вона збере фішки в сумочку і вийде з залу, ми пішли слідом за нею. Але на першому поверсі ми розділилися — вона пішла забирати гроші, а ми — в машину.

Коли ж проституточка вийшла з казино, я зрозумів, що грошей їй не дали.

Зрозумів це і Мишко, запитавши в неї крізь незачинені дверцята:

— Не дали?

— Ні, — вона була така перелякана, що зупинилася, не дійшовши до машини.

Мишко відчинив задні дверцята, сказав дівчині:

— Сідай, — і відразу ж забувши про неї, запитав мене: — Що робитимемо?

— Як що? Там усі наші гроші.

Ми віддали їй усе, що в нас було, тож тепер не мали нічого.

— Доведеться повернутися, — сказав Мишко.

— Еге ж, — мовив я.

Він нахилився і витяг з-під сидіння два пістолети. Я дістав з бардачка свого. Знявши їх із запобіжників і клацнувши затворами, ми вийшли з машини і рушили до скляних дверей казино.

Колесо на фасаді зупинилося, і стрілка захиталася біля сектора «головний приз».

«ГОЛОВНИЙ ПРИЗ», «ГОЛОВНИЙ ПРИЗ»,

«ГОЛОВНИЙ ПРИЗ».

5

Швейцар тільки-но відчинив двері, як ми одразу ж зіштовхнулися з начальником охорони та трьома його людьми, які збиралися подивитися нам услід з ґанку. Вони аж ніяк не чекали, що ми повернемося з пістолетами в руках.

Але треба віддати їм належне: із усіх можливих варіантів вони вибрали найправильніший — варто було направити на них дула пістолетів, як вони відразу ж підняли руки, а начальник охорони сказав:

— Усе гаразд.

— Так і має бути, — мовив Мишко. — Де наші бабки?

— Сергію, принеси.

Але перш ніж охоронець, названий Сергієм, зробив крок, він запитав у Мишка:

— Я за грошима?

— Бігом.

Він повернувся без підкріплення, з сімома перев’язаними синьою резинкою пачками грошей.

Продовжуючи цілитися в одного з його приятелів, я спершу перевірив кожну з них і переконався, що це п’ятдесятий і сотні, а не шматки нарізаних рекламних листівок «Відвідайте казино „Колесо Фортуни“», а потім сховав їх у кишені плаща.

— Спасибі, — мовив я.

А Мишко, приставивши дуло пістолета до чола начальника охорони, наказав:

— Проведи нас.

— Добре, — відповів той.

Але варто було нам від’їхати метрів на десять, як він одразу ж ударив пальцем по навушнику в правому вусі і закричав:

— Нас пограбували! Усі на вихід! — і вулиця перед казино наповнилася охоронцями, які вибігли із залів і барів.

— Погоня? — запитав Мишко. — Ну що ж, поганяємо.

Він натиснув на педаль газу…

6

… а за наступним поворотом в’їхав в арку прохідного двору і виключив фари.

Ми опинилися в колодязі вікон, що світилися. І нікому навіть не спало на думку шукати нас тут.

Розділ 18

«Місто, у якому ми ще не були»

— Двадцять хвилин минуло, — сказав Мишко.

— Поїхали.

Охоронці з «Колеса Фортуни» знали нас в обличчя, але ми сподівалися, що їм не відомі наші імена, а тому вирішили, що вони не знають, у якому готелі ми зупинилися.

Але варто було доїхати до останнього перед готелем перехрестя, як ми побачили охоронців з «Колеса», які чекали на нас біля головного входу. Можна було, звичайно, спробувати полізти проти рожна, але трохи осторонь ми запримітили гурт сутенерів нашої маленької повії, а на протилежному боці вулиці — машину з міліціонерами, яких викликали співробітники готелю, що з досвіду знали, чим може закінчитися стрілянина між охоронцями та сутенерами.

Тому, не зупиняючись і не гальмуючи, ми поїхали геть від готелю, в якому залишилися наші речі і Мишків паспорт.

Уже сидячи в невеликому нічному ресторанчику, Мишко сказав:

— Паспортів у нас нема.

— Ага.

— Залишатися тут нерозважливо.

Я знову погодився:

— Авжеж.

— Треба їхати кудись.

— Куди? — запитав я.

Мишко задумався.

Наша маленька проституточка сиділа мовчки, і коли Мишко попросив у офіціанта карту нашої держави, я сказав їй:

— Не журись.

Ще в машині я дав їй майже дванадцять тисяч, тому був упевнений, що з такою сумою вона досить легко почне нове життя. Але дівчина на щось чекала, я ж не відчував себе зобов’язаним перед нею, тому не став розпитувати про її наміри.

2

— Зараз глянемо, — Мишко розгорнув карту. — Гм…

Його величезний палець повільно рухався по ній від міста до міста, не зупиняючись на жодному з указаних пунктів. А я просто курив, знаючи наперед, чим усе скінчиться.

— Тут ми були, — говорив Мишко, — тут теж.

За останні два роки ми об’їздили всю країну, і тому в більшість її міст нам було просто небезпечно повертатися.

— Тут ми теж були.

— І тут.

— Можна забирати? — запитав офіціант.

Я кивнув, підняв лікті, і він забрав брудну тарілку.

— І тут, — спустившись до південних кордонів, що закінчувалися Теплим Морем, Мишко поморщився.

Повертатися в місто, у якому ми вже проводили велику гру, означало наражатися на такі самі, а можливо, і значно більші неприємності, ніж ті, яких нам удалося уникнути тільки півтори години тому.

— Ось, — сказав Мишко.

Я глянув на карту. Містечко було занадто маленьке, щоб сподіватися заробити в ньому великі гроші.

— І ось, — такі ж провінційні міста.

— І тут, — Мишко тицьнув пальцем біля самого моря.

«Велике Курортне Місто».

Я похитав головою. Сподіватися виграти там, де всі до єдиного казино побудовані тільки для того, щоб відбирати гроші в туристів і курортників, було безглуздою витівкою. Саме тому Велике Курортне Місто і було єдиним з великих міст країни, де ми ніколи не грали.

— Тоді, — Мишко спрямував палець до північного кордону, — сюди.

Я знову сказав «ні». Можна було б поїхати у Велику Північну Країну і виграти чималу суму, але перетинати кордон з фальшивими паспортами… А інших у нас просто не було…

Одна річ порушувати закон, коли ти багатий, і зовсім інша — відбувати термін, знаючи, що на волі на тебе не чекають ні гроші, ні заміські будинки, ні здатні довести свою любов жінки.

Нам подали десерт, і я дивився, як маленька проституточка копирсається ложечкою в рожевому желатиновому сердечку.

— Тоді влаштуємося на завод, — сказав Мишко.

— Точити гайки? — запитав я.

Я уявив Мишка з рашпілем у руках, себе — за токарським верстатом і проституточку у величезних гумових рукавичках і в синьому халаті прибиральниці.

— Потішно, нічого не скажеш.

Велике Курортне Місто… Нині осінь — мертвий сезон. Туристи, за рахунок яких існували казино Великого Курортного міста, виїхали. Казино порожні… А разом із туристами виїхали і більшість бандитів… Бандитів? А хто ще, крім них, може утримувати казино, які мають найбільший прибуток у країні? Пропрацювавши все літо без вихідних, більшість із них виїхали — хто за кордон, а хто в Столицю. Отже, у місті відносно безпечно.

У мертвий сезон у Курортних казино працюють круп’є, професійний рівень яких на порядок нижчий, їм можна платити третину справжньої платні…

Порожні готелі і ресторани…

Пусті зали казино…

Усіх видно як на долоні…

Але їхати за кордон без паспортів…

Я підсунув карту до себе. Велике Курортне Місто було позначене малюсінькою крапкою між двома плямами коричневої і синьої фарб. На карті воно здавалося зовсім безпечним.

— Ти не вмієш ворожити? — запитав я в проституточки.

— Ні, — сказала вона.

— Шкода.

Мишко чекав.

Глянувши на нього, я сказав: «Поїхали».

Він покликав офіціанта, щоб той розрахував нас.

А потім ми встали з-за столу і пішли до виходу.

Але на порозі Мишко зупинився. Дивлячись на миготливий нічний світлофор, що саме палахкотів жовтим, він запитав:

— А що з нею?

Зрозумівши, що він має на увазі повію, я відповів:

— Не знаю.

— Якщо її піймають сутенери, то одразу порішать. Коли ж вона повернеться до них сама, вони спершу її скалічать, а потім змусять решту життя працювати задарма.

Проживши останні кілька років у готелях, ми занадто часто бачили дітей, які працювали тільки для того, щоб уникнути щовечірнього побиття або отримати дозу, тому знали що чекає на проститутку, яка посварилася зі своїми сутенерами.

— Сумне майбутнє, — сказав Мишко.

Сказав, розуміючи, що не може ні вплинути на мене, ні присилувати взяти її з собою.

— Їй доведеться давати частку, — мовив я.

— Невелику, — уточнив Мишко.

— Треба буде довіритися.

— Ми вже зробили це.

— Тобі доведеться з нею одружитися.

— Якщо вона захоче, то… — він глянув на неї і продовжував: «А може, можна буде і без одруження».

— Ти так гадаєш? Ну добре.

Ми повернулися до неї і, немов чекаючи на це, маленька проституточка потяглася за сумочкою, і я зрозумів, що ще секунду тому вона була готова на все, щоб ми взяли її з собою.

— Тебе як звати? — запитав Мишко.

— Яна, — сказала вона.

— Я серйозно.

— Їй-бо.

— Ну добре, Яно, поїхали.

Вона навіть не запитала куди.

Розділ 19

«У місто, в якому ми ще не були»

На трасу ми виїхали без будь-яких проблем. І мчали вперед. Мишко сидів за кермом, я — поруч, а крихітна Яна, як мишка, принишкла на задньому сидінні.

Ми їхали всю ніч, помінялися під ранок місцями (я сів за кермо, Мишко — поруч), двічі випили кави в закусочних, розміщених поблизу дороги. Потім спали кілька годин, заїхавши в якийсь лісочок.

Уже ввечері, залишивши за спиною перевал, в’їхали в оточене горами і морем місто. Безлюдне, в пасмах осіннього дощу, воно спало, і поодинокі вогні звивистих вуличок, які то піднімалися вгору, то круто повертали убік, світилися в розводах вітрового скла.

Не маючи паспортів, ми знайшли нічліг у невеликому кемпінгу, спорудженому з білих автомобільних причепів. Ночівля в кожному з них коштувала копійки, тому ми дозволили собі зняти їх усі.

У моєму було одне відкидне ліжко, відкидний столик і умивальник із крижаною водою.

Під обривом, на якому був розбитий кемпінг, гриміло море, і, засинаючи, я чув шум хвиль і далекий гудок якогось пароплава.

2

Виявилося, що в місті не так уже й багато казино. Але найгіршим було те, що всі вони належали одному клану.

Вам не подобається слово «клан»? Що ж, я можу замінити його іншим — «бандою», «мафіозною групою», «представниками кримінальних структур».

Ще п’ять років тому тут, у Великому Курортному Місті, можна було запросто одержати кулю, лише опинившись не там, де треба. Тоді, у розпал бандитських воєн, стріляли де кому заманеться — у гаражних кооперативах, у під’їздах багатоповерхових будинків, на «стрілках» нічних площ, у ресторанах і нічних клубах, на мальовничих галявинах заміських пікніків. Це була війна, у якій загинуло чимало людей.

Ділили місто, у яке за курортний сезон приїжджає півмільйона осіб, які витрачають від двохсот до двадцяти тисяч доларів кожен. Я обіцяв більше не вдаватися до математики? Тоді рахуйте самі. Але якщо вам ліньки, то повірте, що виходить досить велика сума, щоб десятки банд розпочали велику війну, аби заволодіти нею.

За Велике Курортне Місто їх боролося цілих шістнадцять. Автоматні черги, вибухи гранат, підірвані автомобілі і снайпери на дахах. Війна була довгою і затяжною, бо в ній брали участь усе нові і нові команди. Але поступово від неї відмовилися столичні банди, які вирішили, що рекет від бізнесу, який почав процвітати в столиці, принесе їм значно більші гроші. Потім з неї вийшли банди із західних регіонів країни, що спрямували свої погляди на Європу й досить швидко стали там найжорстокішими мафіозі.

Тож залишилися азіати, кавказці і кілька банд, чиї стрілки народилися тут, у Великому Курортному Місті, і яким більше не було де шукати удачі.

Як наслідок — після двох років атак, облог і каральних експедицій місто було розділене між трьома кланами: азіати взяли під контроль торгівлю наркотиками, місцеві ринки і повій; кавказці закріпили за собою торгівлю зброєю, продаж бензину і оренду пляжів (на гектарі прибережної смуги моря може поміститися близько півтисячі людей, кожен відпочиваючий готовий платити за два квадратних метри піску півтора-два євро — рахуйте). А третій із кланів, що складався з місцевих стрільців, прибрав до своїх рук готелі, санаторії і казино.

Таким чином, щоб розпочати гру тут, потрібно було познайомитися з аборигенами.

З

Кількох із них, які працювали охоронцями в казино «Малий Діамант — 2» ми побачили вже того самого вечора. Вони були низькорослі, гарно збудовані, але не вирізнялися ні міццю, ні жорстокістю.

— Ну що? — сказав Мишко. — Нормальні пацани.

Оскільки вони були вдвічі менші за нього, то визначення «нормальні пацани» було досить поблажливим. Але хлопці вважали себе крутими і ходили з дуже великими пістолетами, що відстовбурчували поли середнього крою піджаків.

Що ж стосується казино, то грати в ньому було просто безглуздо.

Ми прийшли сюди лише для ознайомлення, а тому поміняли тільки по жменьці дрібних фішок. Але і цього було досить, щоб зрозуміти, що тут грають виключно в нечесні ігри.

Комплекс «Діамант», якому належало казино «Малий Діамант — 2» (а також і «Малий Діамант — 1» і «Великий Діамант») побудували ще на зорі виникнення ігрових будинків у нашій країні. Відтоді у казино помінялося кілька господарів, вони реконструювали внутрішні приміщення, а от столи в ньому залишили старі.

Поставлені в часи відкриття казино, коли комп’ютери монтували величезних розмірів, а про електромагніти ніхто з місцевих умільців не знав, ці рулетки були оснащені шипами. Гра ж велася так, як і скрізь: круп’є натискав на педаль, із гнізда рулетки висувався малюсінький шип, і кулька перекочувалася на інше число. Або ж під час обертання висувалися шипи у всіх гніздах, і кулька попадала туди, куди треба, тобто в гніздо без шипа — здебільшого це був нуль.

До того ж, місцеві круп’є були вишколені на те, щоб змушувати гравців програвати, вони не давали ходу навіть найменшій ставці.

Але я усе-таки виграв. Правда, небагато.

За одним столом зібралося сім гравців — якась компанія, що зважилася на відпочинок у мертвий сезон. Багаті, вони не переймалися тим, як найдоцільніше витратити свої гроші. Сьогодні вони тринькали їх у казино. У казино, в якому Удачу пристрілили ще тоді, коли вона намагалася сісти на карниз під сяючою вивіскою «Діамант».

Грали на фішки по двадцять євро. А оскільки на моїх були намальовані п’ятірки, не дивно, що круп’є, вибираючи ставку, віддавав перевагу мені. Ця система називається «системою мінімальних ставок» і гарна тим, що дозволяє за годину гри заробити на «чай» обслузі казино і на таксі додому. Але не більше.

4

Ми поверталися в кемпінг під ранок. Мовчки. Без розмов.

Кемпінг не освітлювався, але варто було нам погасити фари, як наш привітний господар — власник кемпінгу — прокинувся й увімкнув гірлянди розвішених між вагончиками ламп.

— Якраз, — сказав Мишко, — ілюмінації нам бракувало.

У фургончику Яни горіло світло: вона чекала на нас. Дівчина вийшла назустріч.

— Я приготувала вечерю. Поїсте?

— Ні, — сказав Мишко.

— Завтра вранці поснідаємо, — мовив я.

Ми жили вчотирьох: Яна, я, Мишко і хазяїн кемпінгу Толя. А тому вже через п’ятнадцять хвилин після нашого повернення весь кемпінг спав.

5

Я прокинувся від мекання кіз.

Підійшов до вікна, відсунув штору і побачив чорно-білу череду, що розбрелася між будиночками. Пастух, горбатий чоловік у хрусткій від багаторічного бруду куртці й окулярах на брудному бинті, стояв біля вагончика Толі і перераховував гроші.

Толя із трилітровою банкою молока в руках чекав, коли пастух закінчить рахувати. А потім, розпрощавшись із ним, зачинив двері з табличкою «Адміністрація».

Я ліг і заснув знову.

А десь біля полудня мене розбудив обережний стукіт у двері і голос Мишка:

— Буди-буди.

Я відчинив двері і побачив його та Яну.

— Я приготувала сніданок, — сказала наша маленька проституточка.

— Здорово, — мовив я.

— А Толя пригостив нас козячим молоком.

Я глянув на Мишка і усміхнувся.

6

Майже весь день ми провели біля холодного морського берега з шумливими осінніми хвилями. Пообідали в грузинському ресторані підсмаженими ковбасками з зеленню і пекучим червоним соусом. Випили кілька пляшок вина. Потому повернулися в кемпінг і зайнялися своїми справами, Яну ж відправили дивитися телевізор, якого Толя виніс зі свого фургончика і поставив на два стільці, повернені один до одного.

Список казино був невеликий. А тому, щоб скласти подальший план дій, нам треба було об’їздити їх усі, тому ми відзначали на карті Міста місця розташування того чи іншого казино: «З вечора до рання», «Муха», «Фішка», «У Зайця», «Прибережне», «Арлекін», «Малий Діамант — 1», «Великий Діамант»…

Навпроти підпису «Малий Діамант — 2» ми сміло поставили хрестик, бо там були вчора.

— Мені поїхати з вами? — запитала Яна.

— Ні, — відповів я.

А завжди турботливий Мишко додав:

— Не чекай на нас і лягай спати. Ми повернемося пізно.

— Добре, — погодилась Яна.

Ми від’їхали і, глянувши на Яну в дзеркальце заднього огляду, Мишко нагадав:

— Скоро перше число.

Я кивнув.

Його дочку забрала дружина, уже багато років кожного першого числа вона одержувала від Мишка гроші, отож навіть за такої ситуації ми не могли позбавити дитину ні йогуртів, ні можливості ходити в нормальну школу. Адже це була Мишкова дитина.

Я бачив його дочку тільки на фотографії — на диво мініатюрна і дуже мила.

Уявив, як Мишко грозився своїй колишній дружині:

— Я висилатиму гроші тільки на дитину. Запам’ятай. Тільки на неї. Якщо ти витратиш хоч копійку на себе; якщо купиш із них собі хоч одну помаду чи яку-небудь ганчірку; якщо підеш за них у кафе чи влаштуєш прийом для своїх друзів; якщо дитині хоч чогось бракуватиме, я приїду й уб’ю тебе, і тоді мою дочку виховуватимуть гувернантки.

Занадто добре Мишко знав свою колишню дружину, щоб міг обійтися без подібних попереджень. І занадто добре знала вона його, щоб не сприйняти ці попередження серйозно.

І ось уже кілька років поспіль Мишко щомісяця висилав дочці гроші і був упевнений, що вони витрачаються виключно на неї.

Іноді, дуже рідко, він одержував від доньки листи і тоді ходив кілька днів мовчазний і замислений.

Розділ 20

«Наступні п’ять казино»

«Нічна Сова», «Великий Діамант», «Фішка», «З вечора до рання», «Муха». Усю ніч ми роз’їжджали між ними з однією і тією ж програмою: міняли сотню, сиділи на табуреті біля якого-небудь столу, пили коктейль, каву, робили п’ятнадцять-двадцять ставок, давали чайові, нас просили: «Приходьте до нас ще», ми відповідали: «Обов’язково».

Ніякої втіхи.

У «Нічній Сові» рулетки були оснащені пристроєм, що дуже нагадував гальмові колодки на автомобілі. Після обережного натискання педалі колесо рулетки здригається і замість того, щоб зупинитися на «сімнадцятьох», кулька зупиняється на «тридцяти чотирьох».

У «Великому Діаманті» грали змінними кульками, яких було десять чи дванадцять, і кожна з них була зі своєю полярністю, отже, зупинялася тільки біля одного, строго визначеного гнізда. Треба, щоб виграло «п’ятнадцять» — береш кульку номер чотири, «тридцять шість» — номер п’ять. А оскільки зовні кульки нічим не відрізнялися між собою, то вгадати, яку саме з них тримає у своїх пальцях круп’є, і де саме вона зупиниться, було практично неможливо, а відтак і виграти.

У «Фішці» круп’є змінював нахил колеса. Коли гравці робили ставки, він, обертаючи рулетку, трохи натискав на неї, і вона перехняблювалася. Візуально це було зовсім непомітно, зате завдяки даному трюку казино вигравало дев’ять ставок з десяти: кулька зупинялася тільки біля тих гнізд, на які не робилася ставка.

У «З вечора до рання» грали круп’є-професіонали, які не тільки зупиняли кульку на потрібному числі, але і задавали такий стрімкий темп грі, що ти просто не встигав вирахувати наступну ставку, якщо, звичайно, не був людиною-комп’ютером.

У «Мусі» послуговувалися класичними електронними магнітами. На стіні біля столу висіла відеокамера, тож від круп’є вимагалося єдине: стояти так, щоб при кидку кульки не закривати собою стіл, і давати можливість людям, які стежать за грою, повністю її контролювати.

Тільки в «Прибережному» рулетками ніхто не керував. Зате біля кожного з п’яти столів грали найняті казино гравці-професіонали, які вираховували з допомогою систем, відомих тільки їм, наступний виграш і ставили тільки на нього. З психологічної точки зору, вони діяли не просто блискуче, а віртуозно, тому що майже ніхто з гравців, крім цих професіоналів, не ставив на те число, на якому вже була чиясь ставка.

2

Наступного дня, а правильніше буде сказати наступної ночі ми побували в «Піратській Скрині», «У Зайця», в «Арлекіні», «Малому Діаманті — 1», у «Золотому Хвилерізі» і в казино з назвою «Біля перевалу», хоч до перевалу було кілометрів вісімдесят.

І знову нам не вдалося ніде виграти.

У «Піратській Скрині» умільці-круп’є користувалися тонюсінькими клейкими нитками. Варто було зробити ставку, як вони тут же, блискавично і непомітно, наклеювали їх на гніздо майбутнього виграшу, і кулька не попадала в нього. Наступне обертання рулетки — старі нитки розриваються, нові чіпляються, і знову ніхто не виграє.

У казино «Золотий Хвилеріз» усе так само залежало від спритності рук круп’є. Усі тридцять сім гнізд колеса рулетки були рухливими, і круп’є могли ледь-ледь піднімати край кожного з них. А оскільки під час обертання рулетки кулька встигає побувати біля більшості з гнізд, то потрапляли вони саме в ті, в які було вигідно казино.

У «Арлекіні», оздобленому різнокольоровими вітражами, офіціантки, одягнені в нібито італійські платтячка з білими фартушками, використовували висувні шипи. Так само й у «Малому Діаманті — 2».

А в «Малому Діаманті — 1» розпорядники гри «штовхали стола».

«Штовхання столу» — шулерська система, до якої круп’є вдаються так само часто, які гравці системи «червоне-чорне». Справа в тому, що при «штовханні» не потрібно ні переробляти рулетку, ні підключати стіл до комп’ютера. Досить побачити, що кулька наближається до небажаного гнізда — і штовхнути стіл:

— Виграло казино!

У колишньому матроському клубі, а нині ігровому будинку «У Зайця», персонал використовував шип, що висувався з дерев’яного гнізда, у яке була вставлена рулетка. Шип зупиняв кульку, а круп’є, який крутив рулетку, «підставляв» під нього саме те гніздо, яке мало виграти.

Ну а в казино з назвою «Біля перевалу» використовувалися столи, оснащені телескопічними ніжками, завдяки яким можна було легко змінювати кут столу, а відтак і самої рулетки, і вигравати, вигравати, вигравати, вигравати…

Більше казино в місті не було. Але в усіх грали тільки туристи. А жителі Великого Курортного Міста (не має значення бандити вони чи чесні громадяни) сприймали туриста як людину, яка привозить у їхнє місто гроші й залишає їх тут усі до останньої копійки.

Отже, якщо ти прийшов у казино, то повинен піти з‘нього з порожніми кишенями. Так вважали його працівники.

З

Ми повернулися в кемпінг, поснідали козячим молоком, вареними яйцями, уже прив’ялим виноградом і принесеним Толею з міста пласким прісним хлібом.

Місто, збудоване для викачування грошей туристів…

Казино, заповнені любителями відпочинку в мертвий сезон і двома десятками місцевих бізнесменів…

Хоч був серед них і один гравець-професіонал. Ні, не я. І не Мишко.

А Великий Сергій, якого я зустрів у «Золотому Хвилерізі».

4

«Великим» Сергія називали ще до того, як я познайомився з ним. Колись, років сім тому, він був ініціатором нашого знайомства: підійшов до мене в одному досить затишному, але дуже непривітному до чесних виграшів казино і запропонував: «Випиймо коньячку».

Він стежив за моєю грою, я бачив, що він розуміє її та й сам уміє грати дуже і дуже непогано, тому сказав:

— Залюбки.

— Не тут, — мовив Великий Сергій, коли я рушив до бару, — краще у кафе.

Ми мовчки перетнули вулицю, мовчки сіли за столик і мовчки пригубили поданий коньяк. Задля такої зафарбованої паленим цукром гидоти, не варто було приходити сюди, але потрібен був привід для розмови і першим її почав Великий Сергій:

— Ти добре граєш.

— Ти теж, — сказав я.

— Хочеш грати ще краще?

— Наскільки? — запитав я.

— Тисяч шістдесят за вечір.

На той час для мене це були величезні гроші. Але я все-таки поцікавився:

— Як?

Тоді Великий Сергій запитав у мене:

— Колесо зміщене на сектор «двадцять дев’ять — зеро». Виграли «двадцять один», «сімнадцять», «шість», «одинадцять». Яке наступне?

— «Вісім», — відповів я.

— Як підстрахуватися?

— На «тридцять два» і «п’ять».

Він схвально кивнув.

— Є одне казино. Коли роблять великі ставки, круп’є закидають кульку в порожні[5] гнізда. Але так, що можна вгадати в які.

— Чим я можу бути корисним? — запитав я.

— Ти робитимеш ставки, я відгадуватиму, куди круп’є закидатиме кульку і ловитиму її своїми ставками.

Це було досить непогано. Просто геніально — вирахувати траєкторію оборотів кульки навколо рулетки і з першого разу по рухах пальців круп’є угадати, яке саме число виграє. Я, скажімо, цьому так і не навчився.

А Великий Сергій був справжній спец. І я одержував свої шістдесят тисяч тільки за те, що робив ставки.

У житті не буває випадковостей, і Великий Сергій запропонував мені гроші за роботу, яку міг виконувати будь-хто, неспроста. Він спостерігав, як я реагую на гру, як ставлюся до того, що отримую шістдесят тисяч, а він майже двісті, як на мене діє пильний погляд охорони і несподівані обшуки під час гри.

Сім років тому я був настільки молодим, що цілком годився на роль учня й асистента великої гри, і разів дванадцять Великий Сергій просив мене допомогти йому.

Потім, коли я подорослішав і навчився тому, чого не вмів він, коли почав їздити з міста в місто, ми зустрічалися кілька разів у різних казино, говорили один одному «привіт» і вже після гри затримувалися на кілька хвилин, щоб випити чарку коньяку і перекинутися кількома фразами:

— Ти обзавівся охороною? — питав мене Великий Сергій.

— Засуджуєш?

— У жодному разі.

Він кочував одинаком, завжди пив тільки коньяк і щедро ділився побаченим у тому чи іншому казино:

— Будеш у місті Довгих Мостів, обов’язково зайди в «Джок» і в «Центральне».

Я віддячував йому тим же:

— В Останньому Західному місті — другий поверх «Царського», а в Білому — «Фаворит», «Хард Моторс» і «Просіка».

Востаннє ми бачилися майже півтора року тому, і я аж ніяк не сподівався зустріти Великого Сергія тут, у «Золотому Хвилерізі», навіть спершу не помітив його.

5

Я саме спостерігав за тим, як круп’є змінюють кут нахилу гнізд рулетки, не даючи мені виграти, коли Мишко штовхнув мене ліктем і сказав:

— Здається, твій приятель.

Я глянув праворуч і побачив Великого Сергія.

Він стояв через стіл від мене і робив ставку. Невелику, на три фішки. А поруч із ним були два стрільці, які не скидалися на охоронців, а, найімовірніше, просто обслуговували його.

Великий Сергій зробив ще кілька ставок і підійшов до нашого столу. Я глянув на нього як на людину, яку бачу вперше у житті, і він так само не зупинив на мені погляду.

Він глипнув кудись у кінець залу і ледь помітно похитав головою. Це могло означати:

«Не грай тут. Безглуздо».

Але я витлумачив його жест інакше:

«Не підходь до мене».

І я не підійшов.

Він ще потинявся, програв доларів сто і пішов геть. Разом із хлопцями, які його охороняли.

Я здивувався, як Великий Сергій міг опинитися у місті, де гравцям, звиклим до серйозної гри, просто нема чого робити? Але якщо мої проблеми завели мене сюди, то чому його не могли вчинити з ним те саме?

6

Проблеми. Згадавши про них, я відразу ж забув про Великого Сергія і почав розмірковувати над тим, як мені позбутися їх.

Розділ 21

«Вечірні посиденьки»

Упродовж дня я не виходив з будиночка. Їжу мені приносила Яна.

Настав вечір, стемніло. За вікнами стугоніло море, темряву пронизував крик птаха.

Невдовзі спалахнули гірлянди яскравих Толиних ламп. Заграв приймач, і я почув командний тон Мишка і послужливий голос Толі.

Йому було років сорок. Чимало часу він збирав гроші, а потім продав свою квартиру і купив вісімнадцять фургонів, які міг здавати тільки в кінці весни, на початку осені і влітку. Решту часу кемпінг був порожнім, і якби не ми, то він жив би тут одинаком.

Неодружений, без родичів, Толя жив самотньо. Він був тихий, завжди усміхнений і дуже привітний.

Як і наша Яна, завше мовчазна та сумирна. Дівчина дбайливо стежила за нашим харчуванням і одягом.

2

— Стасе, — гукнув мене Мишко, — виходь до нас.

— Не хочу, — буркнув я.

— Виходь-виходь.

Я відчинив двері, примружився від яскравого світла.

Мишко і Толя винесли довгий розкладний стіл, заставили його їжею і випивкою. Стільці вже стояли довкола нього, і пляшки були відкорковані. У невеликому мангалі палахкотів вогонь, неподалік лежало нанизане на шампури м’ясо.

Яна розклала більшість салатів, привезених з якогось ресторану, по пластикових тарілках, нарізала овочі і стояла біля столу, як хазяєчка, яка чекає на схвалення, і я сказав їй:

— Досить спокусливо.

Вона заусміхалася, а Мишко наказав сідати.

Учотирьох ми підняли по першій склянці з різьбленого скла і випили. Потім ще.

Усе було досить смачно.

Толя розповідав про себе, Яна мовчала. Я міг просто дивитися на них і думати.

І я думав про казино.

З

Колись, а про це свідчили самі назви гральних будинків, вони належали різним власникам: «Муха» — комусь на прізвисько Муха, «У Зайця» — якомусь Зайцеві.

«З вечора до рання», «Прибережне», «Арлекін», «Золотий Хвилеріз» — у кожного з них був свій хазяїн до початку Великої Війни за Казино.

Власника «Прибережного» застрелили у його ж машині десь на дорозі в горах. Муху вбив кілер-снайпер. Заєць, який зробив більше, ніж три десятки грабежів, виїхав до Ізраїлю, став там таким собі Монею Крайзейвердом і відростив пейси, а власника усіх трьох «Діамантів», який не прийняв пропозиції продати їх, залили у бетон і втопили в морі. Його справа й досі лежить на полиці місцевого міліцейського архіву з поміткою «зниклі безвісти»…

— Вип’єш з нами? — запитав Мишко.

Я заперечливо похитав головою.

— А ми вип’ємо, — сказав він.

Один за одним власники казино позбувалися життя, і банда місцевих стрільців, яка вела жорстоку і криваву війну, довела, що саме вона є серйозною силою в місті. І доказом були їхні трофеї — казино і санаторії, власники яких привласнювали собі майже половину грошей, привезених із собою туристами.

— Ви б з’їли хоч що-небудь, — запропонувала Яна.

— Я вже всього покуштував, — мовив я.

Заволодівши казино, бандити довго не мудрували. Вони навіть не змінили назв своїх закладів. Але найбільшою помилкою було те, що нові власники не централізували і не удосконалили систему захисту столів, а тому круп’є використовували різні способи обману, одні з яких спрацьовували завжди, а інші можна було перехитрити.

Потрібно лише знайти розгадку, і я розмірковував над цим, спостерігаючи за тим, як веселяться Мишко, Толя і Яна.

4

Минуло години дві. Похолоднішало, але ніхто на це не зважав — випили достатньо.

Яна сміялася. Але це не був сміх п’яної повії. Просто вперше за останні кілька днів вона забула про свої страхи і дозволила собі розслабитися.

Толя підпер п’яне обличчя руками, усміхався і дивився на неї.

А Мишко допитувався:

— Дитинко, ти правильно зрозуміла те, що я сказав?

— Авжеж.

— А по-моєму — ні.

— Ви можете повторити те, що сказали, а потому нехай вона спробує розтлумачити.

Я дивився на них, а бачив перед собою рулетки столів, за якими ми грали востаннє.

А Яна сміялася, звертаючись до Мишка на «ви»:

— Ну, ви не повинні так говорити.

— Чому? — дивувався Мишко.

— Не повинні і край.

5

Я згадав кожен із побачених мною столів і кожен спосіб обману…

Ніхто не заважав мені. Нарешті я мовив:

— Яно, відгадай цифру.

— П’ять, — сказала вона.

— Неправильно, — мовив я.

— А скільки?

— Три.

Я витяг з кишені список із назвами казино і нігтем відзначив три з них. «Прибережне», де грали найняті казино гравці-професіонали. «Малий Діамант — 1», де круп’є обігрували відвідувачів, штовхаючи столи. І «Золотий Хвилеріз», де рухливі гнізда, здавалося, були просто зобов’язані гарантувати казино повну впевненість у виграші.

Але це тільки так здавалося. І я вже знав чому.

Я налив собі півсклянки горілки, настояної на журавлині з далеких заполярних боліт, і випив. Мишко, який давно знав усі мої звички, запитав:

— Придумав?

— Атож, — відповів я.

— Вітаю, — щиро сказав Толя, не знаючи про що йдеться.

Розділ 22

«Десять способів виграти»

«Малий Діамант — 1» зустрів нас запальним регі: «Мамо, ми їдемо на Джамайку, вирощувати траву для куріння».

Ми вийшли з машини і піднялися на ґанок між двома кам’яними нереїдами, що підтримували мідні хащі зі штучним плющем.

— Наша установка проста, — потішалися рок-музиканти, — спека, сафарі або війна.

— Потанцюємо? — запитав Мишко офіціанточку, яка проходила повз нас.

Та усміхнулася, кліпнула довгими віями і пішла далі. А ми поміняли фішки.

2

В ігровому залі, напівпорожньому, охолодженому кондиціонерами, був запах кави, яку пили круп’є перед початком роботи, і диму першої дамської сигаретки.

Гравців було з десяток, не більше. Уже потім, ближче до десятої вечора, їхня кількість збільшилася майже втричі, але ажіотажу не було. Гра відбувалася в досить незвичний час. Незважаючи на силу-силенну ілюмінаційних вогнів вивісок кафе, у мертвий сезон Велике Курортне Місто поверталося до своєї патріархально-класичної провінційності, і тому вечір наставав тут о двадцятій нуль-нуль, а о дванадцятій більшість його жителів уже спали.

Гру починали о шостій вечора, і рідко хто закінчував її пізніше, ніж о першій ночі.

Гравців було небагато, тому круп’є та офіціанти рухалися неквапливо.

З

Ми сиділи край столу, якраз біля «хаотичних дюжин», вдаючи туристів, які абсолютно не розуміються на грі: програли перші п’ятдесят гривень, поміняли їх на найдрібніші фішки.

Ми грали і спостерігали за тим, як час від часу круп’є штовхають стіл, щоб скерувати кульку в потрібне гніздо. Причому робили вони це настільки спритно, що навіть сік у поставлених нами замість індикаторів келихах залишався нерухомий.

— Досить хвацько, — сказав Мишко, коли ми програли ще одну ставку.

І, немов почувши його слова, круп’є дали нам виграти. Але варто було мені поставити всі виграні фішки на одне число, як круп’є, один із тих, які обслуговували наш стіл, штовхнув його, і я програв.

— Почнемо? — уважно дивлячись на попільничку, запитав Мишко.

— Авжеж.

Я поставив на «два». Поставив одразу вісімнадцять фішок, і саме тієї миті, коли круп’є мав штовхнути стіл, Мишко взявся за його краї і притиснув до підлоги. Та так, що круп’є забив коліно, ударившись ним об нерухомий моноліт, яким став стіл.

— Виграло «два», «чорне».

— Правильно, — сказав я і, не дивлячись на Мишка, запитав: — Не важко?

— Ні, — сказав він, знову беручись за край столу.

Ми знову виграли. І так кілька разів поспіль. Потому дали круп’є відіграти в нас пару дрібних фішок, щоб у найближчі дві години в основному вигравати.

4

— Чудова гра, — сказав Мишко, посилаючи круп’є п’ятдесятидоларові фішки.

— Спасибі, — відповів розпорядник гри.

Гроші нам поміняли без жодного заперечливого слова. Однак коли ми приїхали до «Золотого Хвилеріза», там уже нікого з гравців не було, а круп’є натягали на столи матер’яні чохли.

Побачивши нас, один із них запропонував нам зіграти, але ми відмовилися: нерозумно обігрувати казино, коли в ньому немає відвідувачів, і вся увага круп’є, менеджерів і охорони спрямована виключно на двох клієнтів.

— Коли ви почнете завтра? — запитав Мишко.

— О шостій.

— Тоді до завтра.

Ми повернулися до кемпінгу, підрахували гроші — п’ятдесят шість тисяч чотириста вісімдесят шість.

Я віддав частину з них Мишкові:

— Твоїй дівчинці.

Завтра наставало «перше число кожного місяця».

Розділ 23

«Десять способів виграти — 2»

Коли ми наступного дня прийшли в «Хвилеріз», там було гучно і весело. У ресторані на першому поверсі якісь місцеві багатії, які збили кругленьку суму, торгуючи смоквами і займаючись погодинною орендою педальних катамаранів, святкували весілля своїх дітей. Майже всі офіціанти і вся охорона крутилися навколо них.

В ігровому залі було десь десятеро відвідувачів, не більше. Час від часу сюди заходили п’яні гості, оглядали столи, зрідка робили ставки і йшли до ігрових автоматів чи більярду, де все було набагато простіше і зрозуміліше.

2

Мишко приїхав у казино першим. Ми з Яною — через півгодини після нього. Вдень ми відвідали кілька магазинів і придбали для нашої проституточки новий одяг. Коли вона скинула пальтечко, то мала досить ефектний вигляд: чорна сукня обтягувала тендітний стан, пишне волосся було зібране у вузол, а кольє поблискувало на довгій шийці. Мене тішило те, як дивився на Яну офіціант, підсуваючи їй табурет. Мені було приємно поруч із нею.

Вона не курила, тому для того, щоб дівчина могла якось розважитись, я замовив для неї коктейль, прикрашений парасольками, кульками і шматочками екзотичних фруктів.

Мишко грав. Грав і програвав, бо в «Золотому Хвилерізі» рулетки мали рухливі гнізда. На початку гри всі вони перебували в нормальному положенні. Але як тільки більшість ставок була зроблена, круп’є починав крутити колесо і піднімав одне з гнізд. Саме в нього потрапляла кулька.

Ще на початку гри я дав зрозуміти круп’є, що не робитиму великих ставок, оскільки не вмію грати (моя ж супутниця сиділа поруч зі мною і навіть не торкалася до фішок). Що ж до Мишка, то він грав на великі гроші, але інших гравців, крім нас трьох, за столом не було, тому круп’є вимушені були грати проти нього. Вимуштрувані і строгі, вони не хотіли давати комусь виграти, тому піднімали саме ті гнізда, при виграші яких не вигравала жодна ставка.

Я уважно спостерігав за рухом їхніх пальців, добре усвідомлюючи, що кожен програш відбирає в нас у середньому сто шістдесят євро. Однак, коли я навчився помічати, яке саме гніздо вони готують до наступного виграшу, ми почали вигравати.

Гра відбувалася так: Мишко робив велику ставку, круп’є піднімали гніздо і не давали йому виграти, я ж уважно стежив за тим, яке гніздо вони піднімали, робив на нього ставку ще до того, як вони встигали прокричати: «Ставок більше немає». Оскільки змінити хоч щось під час обертання рулетки неможливо, я отримував виграш за виграшем.

З

Уже на сьомому коні круп’є зрозуміли, що відбувається.

Вони перезирнулись, ледь помітно кивнули один одному і відразу після цього почали піднімати два гнізда відразу, даючи можливість кульці зупинятися не на одному, а на одному з двох різних чисел.

Я почав робити по дві ставки відразу і продовжував вигравати.

Круп’є спробували опускати три гнізда, а коли їм і це не допомогло, і я виграв ще вісім тисяч, вони намагалися перехитрити мене: опустили три гнізда і крикнули «ставок більше немає» ще до того, як я встиг їх зробити.

Вони піймали мене раз. Потім ще двічі, а потому, як тільки круп’є відкрили рот для того, щоб сказати, що ставок більше нема, я підкинув три великі фішки в повітря, і хоч вони упали на сукно вже після слів «ставок більше нема», розпорядники гри не могли відмовитися прийняти їх.

Можна було здогадатися, що вони відчували, ставлячи мої фішки саме на ті числа, гнізда яких вони «прирекли» на виграш.

Це повторювалося ще разів п’ятнадцять, і хоч одного разу їм усе-таки вдалося випередити мене, круп’є вимушені були щось робити.

Один із них сказав:

— Прошу вибачення, — і зник.

Інший завмер біля столу, усім своїм виглядом показуючи, що він не продовжуватиме гру, поки не повернеться його напарник.

Ми не зчиняли бучі, скористалися паузою для того, щоб замовити собі випивку.

— Чого тобі? — запитав я в Яни.

— Ще вина, — сказала вона, торкаючись полірованим нігтиком порожнього келиха.

— А вам? — запитав офіціант у Мишка.

Той замовив собі горілки з томатним соком і, секунду повагавшись, запитав у мене, чи не відмовлюся я від такого ж напою.

— У вас є віскі? — поцікавився я в офіціанта.

— Авжеж, — відповів той.

— Тоді сто п’ятдесят віскі і келих лікеру, — випити гіркого і запити його солодким — це було саме те, чого мені найбільше хотілося тієї миті.

4

Круп’є, який відійшов на кілька хвилин, повернувся в супроводі ігрового менеджера, що хоч і був одягнений у непогано скроєний смугастий костюм і тримав руки так, щоб було видно агатові запонки, що мали вигляд достиглих жолудів, усе-таки дуже скидався на математика з інститутським дипломом, якого узяли на роботу в казино тільки тому, що він трохи розбирався в числах.

Менеджер і круп’є підійшли до столу, розпорядник гри крутнув дзиґу і підняв одразу три гнізда. При цьому вони не поспішали, давали мені повну можливість зробити ставки.

Я міг би, звичайно, відмовитися від гри і зробити вигляд, що мені перехотілося грати. Але добре розумів, що менеджер штовхатиметься біля столу доти, поки своїми очима не побачить, що мені справді вдається обігравати його казино, тому я продемонстрував йому свою вправність і виграв майже шістсот євро.

Спостерігаючи за тим, як я викладаю пірамідку з виграних фішок, менеджер на знак здогаду кивнув і, схилившись, шепнув щось на вухо круп’є й пішов геть.

Той у відповідь кивнув, і вже під час наступного обертання кола рулетки він і його напарник не підняли жодного гнізда. Вони дозволили кульці зупинятися там, де їй заманеться, тобто діяли так, як того вимагали правила гри.

Вони думали зробити мені гірше. Наївні.

Я наказав Мишкові вийти з гри і залишився єдиним гравцем за столом, програв одинадцять ставок підряд і, ввійшовши в систему, почав вигравати такі суми, що вже через вісім конів круп’є знову побігли за допомогою до менеджера.

Ця біганина почала стомлювати, тому ми зібрали фішки і залишили зал.

— Дев’яносто дві тисячі сімсот п’ятдесят шість євро, — сказала дівчина, підсуваючи до мене пачки грошей.

Дев’яносто дві тисячі сімсот п’ятдесят шість євро — саме стільки грошей було в нас тепер.

5

Для того, щоб ховати гроші, вже не вистачало кишень, тому перш ніж сісти в машину, ми дістали з багажника дипломат — той самий, який зберігав у собі сотні виграшів ще тоді, коли ми працювали командою.

Ми склали в нього гроші, закинули його назад у багажник, сіли в машину і тільки-но рушили з місця, як за нашими спинами спалахнуло світло фар.

Це не могло бути випадковістю чи збігом обставин. Машина поїхала за нами.

— Почалося, — сказав Мишко.

— Ага.

Я обернувся, але світло ліхтарів набережної відбивалося у вітровому склі автомобіля, що їхав за нами і я не міг порахувати усіх, хто сидів у ньому. Але коли ми виїхали на одну з темних вулиць, і ліхтарі залишилися позаду, я побачив, що в машині сидять четверо здорованів.

— То що, покатаємося?

6

Хлопці їхали слідом. Скидалося на те, що їх послали з’ясувати, хто ми такі.

Ми каталися містом години півтори, і вони не відставали від нас. Тоді Мишко виїхав за передмістя, і незабаром ми опинилися в горах. Стрілки їхали назирці.

А це були саме вони — люди Сави Костіна, лідера стрілків, власника місцевих казино. Обігравши гральний будинок, ми обіграли Саву, а тому він мав повне право знати, хто ми такі і чого ще від нас можна чекати.

Ми ж мали повне право не обмінюватися візитками з його стрілками і уникати зустрічі з ним.

А покататися — запросто. І ми каталися, від’їжджаючи все далі і далі від міста. Ми проїхали повз міліцейський пост на перевалі. Вартові, мабуть, спали. Потім спустилися з останньої гори. Удалині вже світилися вогні нового міста, починало світати. А ми все їхали.

Так ми могли їздити дуже довго. Але стрілкам це набридло. Вони мигнули фарами, розвернулися і помчали назад до Великого Курортного Міста.

Ми повернулися до нього іншою дорогою.

7

Коли ми в’їхали в кемпінг, осіннє сонце вже сліпило очі.

Толя підмітав доріжки між фургонами, а Яна чекала на нас, сидячи на порозі свого будиночка.

— Усе гаразд? — запитав Мишко.

— Авжеж, — мовила вона.

— Ніхто не приїжджав?

— Ні.

— Чудово.

І ми пішли спати.

8

А ввечері попрямували до «Прибережного» — обігравати його гравців-професіоналів.

Розділ 24

«Десять способів виграти — З»

Незважаючи на назву, що більше підійшла б дешевій закусочній з одноманітними стравами, брудними скатертинами, вусатими і неповороткими офіціантками, вирубаним у стіні вікном для подачі наїдків, тарганами-мутантами, «Прибережне» було досить респектабельним казино.

До нього можна було добратися темною і вузькою дорогою між стрімкими скелями та морем. Метрів за п’ятсот до казино, прямо на скелі, горів величезний щит з ламп «Казино „Прибережне“». Далі дорогу огинали ліхтарі й обплетені жовтими гірляндами дерева.

Саме казино, чийсь триповерховий білий особняк із заново відреставрованими левами біля входу, було оздоблене дзеркалами, заставлене високими диванами і кріслами та облицьоване темними дубовими панелями.

«Недобиті більшовиками поміщики». Чомусь при спогляданні казино саме ця фраза спала на думку.

Але, принаймні, серед багатіїв Великого Курортного Міста саме воно користувалося найбільшою популярністю: вони вважали, що заслуговують саме такої «розкоші». Крім того, тут завжди було досить людно, а на стоянці стояло стільки машин, що ми ледве знайшли місце для паркування.

— Будь обережний, — сказав Мишко.

— Постараюся, — відповів я.

Учорашній нічний конвой вказував на те, що нами зацікавилися. Але ми не могли відмовитися від гри: саме в «Прибережному» я планував заробити найбільше грошей. Я був готовий грати доти, поки мене не почнуть відтягувати від столу силоміць.

2

Більш-менш серйозна гра відбувалася майже за кожним із одинадцяти столів великого ігрового залу.

Тут збиралася публіка при грошах, а тому наші фішки за сотню і п’ять сотень ні в кого не викликали особливого інтересу.

Я бачив товстуна, який грав фішками по дві тисячі, і повію, яка вирішила зробити паузу в роботі і поміняла отримані за останню годину фішки майже на три тисячі.

Тільки-но проститутка отримала гроші, як поблизу з’явився тонконосий стрілець в уніформі охоронця «Прибережного» (сірий піджак, чорні штани) і простягнув руку, чекаючи, поки проститутка дасть йому п’ятсот доларів. Офіціант же отримав десять євро на чай і залишився незадоволений.

Тут ми могли виграти. Але головне — при тих сумах, до яких звикли в «Прибережному», ми могли не сумніватися, що нам виплатять будь-який виграш без усяких проблем.

Треба було тільки виграти.

З

Офіціант ще не встиг обслужити нас, як я вже помітив усіх чотирьох професійних гравців, які працювали того вечора у «Прибережному», і працювали на казино.

Я придивився до них і зрозумів, що всі вони погодилися на роботу тут тільки тому, що не могли розраховувати хоч на якусь стабільність при своїй грі. Хлопці вгадували дев’ять виграшів із десяти і випереджали своїми ставками інших гравців, змушуючи тих ставити на числа, що не могли виграти. Але вони так довго заробляли на життя з допомогою цих одинадцяти столів, що було б дивно, якби вони не вміли цього робити.

Адже в кожного столу з рулеткою свої особливості, до них можна звикнути і вивчити точнісінько так само, як мавпа вивчає, яку з трьох кнопок потрібно натиснути, щоб у її клітку впав банан.

Так само і ці гравці призвичаїлися до своїх столів настільки добре, що знали: якщо круп’є починає крутити рулетку, коли вона повернена нулем до дальньої стіни, то, найімовірніше, виграє «чотирнадцять», а якщо він кине кульку на сантиметр вище, ніж того вимагають правила, то виграє «двадцять п’ять». З тридцяти семи обертів рулетки п’ятого столу кулька тричі зупиняється на «сімнадцяти», а на шостому за таку ж кількість конів вона двічі зупиниться на «тридцяти чотирьох», чотири рази на «шести», і тричі на «двадцяти семи».

А з такими знаннями ці специ могли вигравати, навіть не користаючись своїми примітивними системами.

А вони — системи — спрацьовували на столах «Прибережного» у вісімдесяти шести випадках зі ста.

4

Для початку я зіграв із ними в «двадцять чотири числа», гарну систему, що дозволяє вигравати три фішки з однієї, придуману в минулому столітті двома братами-німцями.

Це напружило їх, і до мого столу підійшов один із тих, кого начальство «Прибережного» вважало професіоналами. Він поспостерігав за мною, зрозумів принцип дії системи, а вона була досить проста, і спробував зіграти за її правилами.

Але перш ніж він устиг зробити наступну ставку, я зіграв з ним «у три числа з додатковим». Тобто почав ставити не тільки на три числа одного сектора рулетки: «тридцять, вісім, двадцять три», «двадцять чотири, шістнадцять, тридцять три» або «двадцять шість, зеро, тридцять два», — але і на колір, який вважав виграшним. Для чисел «тридцять, вісім, двадцять три» це був червоний.

Це було складніше, і навіть удвох, а тепер біля мого столу перебували вже двоє круп’є, вони не знали, що робити.

Але в хлопців була своя система, і вони могли грати за нею, майже завжди ставлячи туди ж, куди і я.

Оце й усе. Більше вони нічого придумати не могли. А оскільки на одному числі опинялися дві ставки, їхня і моя, ми вигравали разом. Але на відміну від мене, хлопці не могли після гри поміняти фішки на гроші і забрати з собою свої виграші. Вони повинні були повернути їх у касу казино.

Навіть тоді, коли їх стало троє, ситуація не змінилася.

А я, постоявши півгодини за їхнім столом, освоївся настільки, що почав грати винятково на одне число, причім дублюючи ставку. Адже, скажімо, «тридцять шість» — це не тільки «тридцять шість», а ще і «чіт», «червоне», «третя дюжина по вертикалі» і «третя дюжина по горизонталі». От я і робив ставки за всіма варіантами, тому що верхня межа ставок за столом була всього три тисячі, а так я міг «пускати в обіг» одинадцять.

І це було класно. Класно настільки, що Мишкові навіть довелося зупиняти мене.

Але як тільки до нашого столу підійшов захеканий круп’є-професіонал, якого вони поспіхом привезли сюди із «З вечора до рання», я й сам зрозумів, що треба закруглятися.

Не встигнувши відсапатися, круп’є, якого я упізнав, як тільки він увійшов у зал, втрутився у гру — відразу ж «закинув» кульку в гніздо, на яке я не ставив.

І я програв: і на «чорному», і на «лишці», і на «першій» і «другій» дюжинах, на «четвертій трійці» і на «одинадцятьох», втративши майже шістнадцять тисяч.

Але я виграв стільки, що це було незначною втратою.

— Я до машини, — сказав Мишко, який вирішив, що спершу треба добратися до пістолетів, а вже потім розмірковувати над тим, чи погодяться нам виплатити гроші, і як діяти у разі їхньої незгоди.

5

Але вони віддали нам усе до копійки.

Правда, дівчина за стійкою обміну фішок запитала наш податковий код.

Я загубив його разом із паспортом, тому назвав їй дванадцять цифр, які спали на думку, назвавшись Мироном Петровичем Динамо.

— Динамо? — перепитала вона.

— Атож, — сказав я і взяв гроші та чек.

Коли я сів у машину, то віддав його Мишкові.

Побачивши суму, Мишко мовив:

— Супер.

— Авжеж, — погодився я.

Тепер ми володіли сумою, якої було достатньо для того, щоб зіграти в одну велику гру, після якої ми б могли повернутися пограти з тими, хто обібрав нас до нитки.

6

Сто сімдесят шість тисяч.

Стільки ми виграли.

Розділ 25

«Спроба великої гри»

Отже, ми заробили сто сімдесят шість тисяч. Чому так мало? Я занадто звик грати, будучи «налаштованим Ігоровичем на виграш». Мені бракувало його голосу, який перетворював мій мозок на комп’ютер. А оскільки мій мозок не був комп’ютером, я помилявся і вигравав не чотирнадцять ставок із п’ятнадцяти, як завжди, а лише дві з п’яти.

От і виходило, що перш ніж виграти шістнадцять тисяч, я мав програти десять. Тому зібрану суму — сто сімдесят шість тисяч — не можна вважати маленькою.

2

Якось Мишко спробував налаштувати мене на гру.

За два з половиною роки він вивчив слова Ігоровича напам’ять, тож став переді мною і почав навіювати їх мені:

— Не існує нічого, крім гри. Тільки гра і ти…

Він був занадто серйозний, так старався і напружувався, що я не витримав і розреготався.

— Чого зуби скалиш? — образився Мишко.

— Облиш, — сказав я..

— Ні, — Мишко не хотів здаватися, — спробуймо ще раз.

— Досить, — сказав я, — однак нічого не вийде.

Гіпнотизером він не став, однак стрілком був першокласним.

З

Ми везли в машині сто сімдесят шість тисяч. Це була пристойна сума. Принаймні, ми могли зробити паспорти і перебратися через кордон до Великої Північної Країни. А там зіграти в розкішному, схожому на казковий палац казино, в якому за чарку абсенту платять тисячну фішку, а на стоянках обслуга не відчиняє дверцята машин, якщо їхні ручки не інкрустовані дев’яностокаратним золотом, клієнти ж за годину витрачають сімсот тисяч. Ми могли пустити в хід свої гроші і без жодних проблем винести із собою у десять, у двадцять разів більше, ніж принесли.

Велика Північна Країна. Двічі ми грали в її казино, коли усе до копійки програвали в себе вдома. Двічі ми поверталися з валізою, повною грошей. Але ніхто з нас не хотів залишитися там назавжди: для цього нам треба було стати командирами бойових загонів, адже якщо ти виграєш щовечора дев’ятсот тисяч, то в тебе має бути щонайменше двадцять п’ять озброєних автоматами стрілків, обслуга з дванадцяти осіб і десяток заміських будинків-фортець, де можна було б сховатися, якщо який-небудь власник казино, побачивши тебе, гравця-професіонала, на оглядовому моніторі ігрового залу, дасть наказ: «Знищити».

Адже якщо прибуток казино складає мільйон доларів щовечора, то його господар може віддавати будь-які накази.

Звичайно, ми могли б найняти і двадцять п’ять стрілків та звести міцні укріплення. Але тоді ми б перестали бути гравцями. А найбільшу втіху ми отримували від гри, більш за все цінували свободу і безтурботність, тому з легкістю витрачали наступної ночі після виграшу половину грошей, а робити з гри бізнес, ходити в бронежилету наймати бухгалтера… Це було не для нас.

А от з’їздити в Нічну Столицю Великої Північної Країни і зіграти там в одному з шикарних казино у велику гру… Така затія нам була до вподоби. Хотілося не просто потішити своє самолюбство кругленькою сумою, гроші не були для нас самоціллю, нас підбурювало нестримне бажання ще раз зустрітися з власниками «Праги», «Чорного Джека», «Великого Синього Пароплава», «Золотого Дракона» і запитати в них, чи затишно їм у наших оселях.

4

— Махнемо на північ, — сказав я.

— Перетнемо кордон? — запитав Мишко. — Де робитимемо паспорти?

— Де завгодно.

— У такому разі, — мовив Мишко, — я знаю одне містечко.

Ми повернули до вагончиків кемпінгу і вийшли з машини.

— Сьогод… — але Мишко замовк на півслові і примружив повіки: яскраве світло десятків фар засліпило нам очі.

Стоянка була оточена машинами, біля яких виднілися чорні силуети хлопців зі зброєю.

— Ані руш, — почувся наказ, клацнув затвор уже зведеного автомата і з патронника випав бронебійний патрон. Він упав на гравій і підкотився до Мишкових ніг, той потягнувся за пістолетом.

— Ані руш, — пролунав наказ удруге.

Мишко підняв догори руки.

— І ти теж.

Я витяг руки з кишень і здійняв їх угору.

— А тепер обличчями до машини.

Ми слухняно виконали команду і приготувалися до того, що нас можуть ударити прикладом, а то й поцілити. Але нас лише обшукали, відібрали пістолети, посадили в один із «джипів», що під’їхав до нас упритул, і повезли назад у місто.

Цілий караван бойових бандитських машин котився слідом за нами — вервечка вогнів освітлювала звивисту гірську дорогу.

— Шкода, — сказав Мишко.

— Нічого, — мовив я.

Але наших грошей, що їх стрілки вивантажили з багажника Мишкової машини і закинули у свій джип, було страшенно шкода.

Розділ 26

«Сава Костін»

У Великому Курортному Місті діяло три угруповання, які поділили його між собою на зони впливу. Вони були затятими ворогами, вдавалися до найжорстокіших методів боротьби, але з часом, коли розбагатіли, стали більш поблажливими і менш повороткими. Гроші зробили з них буржуа. І хоч вони за звичкою ще носили під пахвами пістолети і ховали у багажниках своїх машин автомати та пожежні сокири, дуже неохоче користувалися ними. А все через те, що боялися втратити сите життя, красунь-дружин і красунь-коханок, особняки, владу. Це попервах вони були сміливими й рішучими, бо не мали нічого за душею.

Це стосувалося не тільки лідерів тієї чи іншої більш-менш легалізованої банди, а й усіх її членів. Адже їм перепадала частина пирога.

Одне з угруповань Великого Курортного Міста складалося виключно з азіатів, які колись жили тут, але свого часу відбули у безкрайні степи Заполяр’я. Повернувшись на споконвічну батьківщину і переконавшись у тому, що ніхто не поверне їм пограбованого, азіати самотужки почали влаштовувати своє життя. Невдовзі вони заполонили всі місцеві ринки і, можливо, задовольнилися б цим, якби не численні рекетири, які обкладали їх усе більш непомірною даниною. Саме тоді азіати-торговці взяли до рук зброю. За два місяці вони знищили кілька невеликих банд рекетирів і зрозуміли, що зможуть не тільки захистити себе, але і забирати собі те, що їм не належить. Так зародилося угруповання, що отримало назву «Монголи».

2

«Кавказці» — так звали бандитів другого угруповання — з’явилися в місті майже наприкінці війни. Вони були добре озброєні, пройшли прекрасну бойову підготовку під час гірських локальних конфліктів і в перші дні пролили стільки крові, що проти них ополчилися усі злочинні банди міста, а їх було сім. Війна тривала кілька років, і по її закінченні уціліло тільки три банди: «монголи», які не дозволили себе знищити, дуже виснажені «кавказці» і місцеві стрільці — «савівці», які одержали свою назву від імені ватажка. Попервах це угруповання складалося виключно з кримінальників, які хотіли зберігати свої справи в таємниці і жити на власний розсуд. Але під час війни за Велике Курортне Місто їхні втрати були настільки великими, що їм довелося змінити свої принципи і взяти до своїх лав стрілків і карателів з культуристів, спортсменів-невдах, які не стали олімпійськими чемпіонами, і безробітних, які колись служили у військах десанту та спецназу. Оскільки, на відміну від «монголів» і «кавказців», «савівці» були уродженцями Великого Курортного Міста і брали до себе людей, не керуючись національною приналежністю, то незабаром вони стали найчисленнішою бандою міста і хоча й володіли лише третиною його території, мали у своїй власності найприбутковіші підприємства: готелі, санаторії і казино.

З

«Монголами» керував Ахіміл Хафізов. «Кавказцями» — Каха Бграмінідзе, а «савівцями» — ще вісім років тому «висвячений» на злодія в законі Сава Костін.

Саме за його наказом у нас відібрали гроші, які ми одразу побачили, коли нас завели в його кабінет, у відкритому кейсі на кінці столу. Поруч сиділа на стільці перелякана і схвильована Яна. Вона зустріла нас так, немов з нашою появою мали закінчитися всі її неприємності.

Особняк Сави Костіна, споруджений на схилі гори з виглядом на місто, незважаючи на зусилля архітекторів і дизайнерів ландшафтного мистецтва, скидався на фортецю, побудовану під час війни за Велике Місто. Було таке враження, ніби тільки учора з вікна викинули мішки з піском і звільнили столи від гранатометів та коробок з кулеметними стрічками.

4

— Ну-ну, — мовив Сава, оглядаючи нас. Його тон виказував бажання побачити когось більш достойного. — Чого стоїте? Сідайте.

Ми сіли навпроти нього.

— Курите?

— Куримо, — відповів я.

— Тоді пригощайтеся.

Але курити не хотілося.

І глава стрільців, який володів більшою третиною Великого Курортного Міста, почав розмову:

— То ви граєте в казино?

— Трохи, — відповіли ми.

— Але ж ви непогані гравці?

Хвалити себе перед власником казино, яке ми обіграли, якось не випадало, тому Мишко розвів руками, а я лише знизав плечима…

Але Сава сказав:

— Я бачив записи. Ви класно граєте. Зіграймо.

Він розмовляв тоном людини, яка вже давно все вирішила.

Однак Мишко поцікавився:

— Де?

Сава глянув на нього, провів язиком по верхніх зубах і відповів:

— У казино.

5

Костін міг запропонувати зробити ставку нашими грошима на парі, змусивши нас вибирати або гроші, або життя, міг присилувати піти в одне з його казино і програти все до копійки або ж піймати зубами кулю, чи сказати:

— Добре, я залишаю гроші, а ви забираєте собі дівчину, — не даремно ж він посадив Яну так, щоб ми могли її бачити.

Але Сава запропонував зовсім інше, хоча про Яну він усе-таки обмовився:

— Якщо хочете, щоб вона лишилася живою.

Щоправда, це було сказано вже після ділової пропозиції з його боку.

— Наше місто невелике, — почав Сава, — провінційне. У нас немає ні столичного розмаху, ні його оборотів, а тому двісті тисяч — хоч ви виграли всього сто сімдесят шість — для нас великі гроші, але я віддам їх вам за умови, що ви допоможете мені.

— Чим? — запитав я.

— Так склалося, — продовжив розмову Сава, який вирішив трохи пояснити нам проблеми свого бізнесу, — що усіма казино в цьому місті заправляю я і концерн, який мені належить.

Добре, що він хоч не назвав свою банду «ТОВ» чи «Індастріш Інкомпані».

— У нас немає антимонопольного комітету, а тому ми змушені самотужки стежити за тим, щоб ніхто чужий не заважав нашому бізнесу. Коли справа стосується чужинців, нам вдається умовити їх не будувати нові казино в нашому місті. Але якщо ігровим бізнесом вирішує зайнятися хто-небудь із дружніх нашому концернів, нам доводиться вишукувати все нові й нові методи впливу.

Простіше було пояснити:

— Ми живемо за рахунок казино і хоч працюємо сезонно, нам немає на що нарікати. Але якщо якийсь чужинець стає нам на заваді, ми заливаємо його цементом або посилаємо до нього пару найманих убивць, тож рідко хто наважується потикати сюди носа. Однак коли хтось із представників інших банд, з якими ми уклали перемир’я, вирішує відкрити казино, ми зазнаємо збитків. Звичайно, можна було б їх порішити, але влаштовувати велику війну через одне маленьке казино?

Він розмірковував досить логічно і був достатньо поінформований про нас (а за наявності такої суми грошей, яку мав Сава Костін, зробити це було зовсім просто) і вирішив свої проблеми з казино, яке відкривали представники азіатського крила місцевої мафії під керівництвом Ахіміла Хафізова, владнати з нашою допомогою.

Розділ 27

«Вершина»

«Ахіміл Елдарович Хафізов, тисяча дев’ятсот п’ятдесят другого року народження, національність… сімейний стан… судимості…».

Наступну частину його досьє я прочитав з особливою увагою:

«Нанесення тяжких тілесних ран, розбій, опір співробітникам при виконанні» — гарний перелік особистих якостей для ватажка бандитів, який упродовж останнього десятиліття минулого століття не мав жодного запису в своєму досьє, ніби він умер чи сховався в монастирі.

Зате в папці, яку мені дав Валера, — Савин помічник, приставлений до нас, — містилося багато інформації про злодіяння його банди. І хоча місцевій міліції не вдавалося знайти докази на підтвердження і десятої частини скоєних злочинів, іноді хтось із «монголів» опинявся у в’язниці. Але це «іноді» траплялося не частіше одного разу на рік, тому люди Ахіміла Хафізова могли стверджувати, що їхні боги оберігають їх, даруючи їм безкарність, що б вони не скоїли.

Щоб не стомлювати мене, Валера вилучив із папки фотографії і поіменний список «монголів», у ній містилися тільки обвинувачення потерпілих і показання свідків. Але подібну інформацію я міг прочитати в будь-якій п’ятдесятикопійчаній кримінальній газетці — вибухи, убивства, шантаж…

Подібним займалися і «кавказці», і «савівці», а тому я не міг зрозуміти, навіщо останні витрачали стільки часу на те, щоб розповісти мені про діяльність «монголів». Хотіли налякати? Змусити ставитися до усього, що відбувалося, більш серйозно? Але я й так був достатньо серйозний, опинившись заручником у руках нехай провінційних, але все-таки вбивць.

2

— Ви маєте допомогти нам закрити казино «монголів», — сказав мені Сава.

— Дайте мені десять автоматників і стрілка з вогнеметом, і я закрию його, — відповів я.

— Ні, — протяжливо мовив Сава, — я запросив вас для того, щоб ви зробили це більш лояльно.

— Яким же чином? — запитав я.

— Ви обіграєте їх.

— Овва!

— Як ти гадаєш, — поцікавився у мене Сава, — скільки часу потрібно мені, щоб заробити суму, яку ти хотів поцупити у мене?

— Я виграв її, — уточни? я.

— Яку ти виграв, — він прийняв поправку, але й далі сприймав мене як злодія, — мені знадобиться не один день, щоб залатати діру.

«Провінція, — подумав я: сто сімдесят тисяч — для нього великі гроші».

— Ахіміл відкриває казино і сподівається, що воно приноситиме йому чималий прибуток. А якщо воно буде збитковим, що він із ним зробить? — запитав у мене Сава.

— Закриє, — відповів я.

— Правильно.

-- І?

— Закрий казино Ахіміла. Обіграй його так, щоб він ніколи не зміг звести кінці з кінцями.

— І що я матиму з цього? — настав час торгуватися, і я пішов у наступ.

— Двадцять відсотків від виграшу, — сказав Сава, — гроші, які ти виграв сьогодні, твоє власне життя і життя твоїх друзів, — Яна і Мишко досі сиділи поруч. — І чотири каністри бензину, щоб ви могли виїхати і не зупинятися дуже і дуже довго.

Погоджуватися на гру, не ознайомившись попередньо із казино? Це було більш ніж…

Але Сава вмів умовляти людей приймати потрібні йому рішення:

— У мене на одинадцятому пірсі стоїть катер, — сказав він, — якщо через хвилину ти не даси згоди, я влаштовую тобі на ньому останню прогулянку з останнім купанням.

— Застрелите відразу чи причепите до ніг трохи бетону? — вирішив уточнити я.

— За бажанням, — мовив Сава. — Ну?

— Як називається казино вашого друга Ахіміла?

— «Вершина».

— Скільки в мене часу?

— Чим швидше, тим краще.

— І сорок відсотків від виграних грошей?

— Двадцять, — сказав Сава.

— Тридцять п’ять.

— Двадцять.

— Гаразд, — мовив я, — згоден. Де мені розписатися?

Сава знав, що я погоджуся. Невисокий, сивий, він закінчив нашу розмову словами:

— Про все інше домовлятимешся з Валерою.

З

Валера — колишній командир загону стрільців — упродовж нашої розмови з Савою стояв за моїм кріслом, він же подавав мені Досьє, а по закінченні бесіди завів у невеличку кімнатку з двома столами, кількома стільцями та якимись радіодеталями на полицях і сказав:

— Я супроводжуватиму тебе. Смикнешся — уб’ю. Утнеш якусь гидоту, сам проситимеш, щоб я тебе убив. Розповіси щось Ахімілу, спробуєш утекти чи обдурити…

— Ти уб’єш мене, — закінчив я фразу замість нього.

— Тямковитий, — сказав Валера.

— Усе буде добре.

— Тоді можеш починати.

— Для початку, — сказав я, — мені б хотілося поїсти, випити кави, змінити сорочку і оглянути «монгольське» казино.

— Ось, — сказав Валера і простягнув мені складену навпіл кольорову листівку, — запрошення.

На фотографії було зображене казино «Вершина», справді розташоване на верхівці неприступної гори, що височіла над морем, немов якийсь маяк.

Запрошення було простроченим, і Валера пояснив:

— Вони відкрилися три дні тому.

— А-а-а, — сказав я.

Саме тому даного закладу і не було в списку казино, який ми склали, ще тільки починаючи гру у Великому Курортному Місті.

-- І зараз у них людно, — це мене не здивувало: нове місце, незвичайне розташування, ставки від п’яти копійок до п’яти тисяч — «Вершина» була просто запрограмована на те, щоб стати найпопулярнішим місцем відпочинку на найближчі десять років.

— Поїхати туди можна хоч зараз, — продовжував Валера, — чистої сорочки не дам, а поїси і вип’єш свою каву вже у «Вершині».

— А як щодо витрат? — запитав я.

— Я їх оплачуватиму, — пояснив мені стрижений під «їжачок» Валера, який ніколи не усміхався.

— Усі?

— Авжеж.

Це було непогано.

Я сказав: «Чудово», і ми поїхали до «Вершини».

4

Ситуація була досить складною і я навіть не міг уявити, що ми робитимемо, якщо настільки щедрий на обіцянки Сава Костін[6] по закінченню всіх наших спільних проектів передумає віддавати нам наші гроші, двадцять відсотків від виграшу і взагалі не захоче відпускати нас живими.

Ціною ставки було власне життя.

— Треба обіграти казино…

Заручившись підтримкою п’яти десятків стрільців, таку обіцянку можна дати майже з дев’яностовідсотковою впевненістю в успіху.

Є старий і древній як світ закон — обіграти можна будь-яке казино. І це правда. Якщо хочете, я повторю ще раз:

— Обіграти можна будь-яке казино. Існує безліч систем. Не допоможе одна, можна скористатися іншою. Якщо не підійде й ця, знайдеться ще якась.

Але по правді, дорогою до «Вершини» я думав не про те, як обіграватиму казино. А про те, що буде зі мною, Мишком і Яною після того, як ми виконаємо умови Сави. Існувало безліч варіантів розвитку подальших подій, і потрібно було продумати кожен із них. А найкраще — знайти спосіб, як повернути наші гроші і виїхати з міста ще до того, як Сава почне приймати якісь рішення стосовно нас.

І я напружено думав, думав, думав. По дорозі до «Вершини», і під час перебування в ній, і після виходу з неї…

Але зараз ми тільки піднімалися дорогою, викладеною нерівними плитами, що імітували висохлий водоканал. Гуркотливо шумів прибій.

5

Якби Ахіміл Хафізов назвав своє казино «Горою», «Скелею» або «Стрімким Бескидом», не помилився б.

Але він вибрав назву «Вершина».

Розділ 28

«Казино»

Метрів за сто п’ятдесят до казино ми побачили кований високий паркан, газони з ліхтарями, три відеокамери, що повільно стежили за ними, і фонтанчики штучного поливу, які пізньої осені не працювали.

У розкритих воротах, одразу ж за бетонним бар’єром обмежника швидкості, в якому зовсім не було потреби: на цій гірській дорозі дуже важко було набрати більше двадцяти кілометрів на годину — стояли четверо міцних хлопців з табличками «security» на лацканах сірих формених піджаків.

Вони не подивилися на номери, не заглянули до нас у салон і не попросили зупинитися, тому ми поїхали далі, до вивіски казино, що освітлювала низьке небо яскравими вогнями.

2

Невеликі ялиці біля входу. Оглядові майданчики по краях тераси автостоянки. Високі сходи до оббитих латунню дверей і ресторанний запах за ними.

Будинок — триповерховий, не дуже великий і не дуже затишний. Щось середнє між рестораном, нічним клубом і закладом для гри в покер. Однак заклад був розрахований на заможну публіку. Усе сяяло, блищало. Прислуга, ще не розбещена «чайовими», ловила кожен жест клієнтів. Відвідувачів було багато, хоч більшість із них прийшли сюди не для гри, а просто повечеряти і розважитися.

На першому поверсі містилися бари і гральні автомати; ресторан і столи з рулетками — на другому. На третьому — невеликий зимовий сад, кімнати для персоналу і ще півдесятка рулеток.

У «Вершину» Валера прийшов без пістолета. Принаймні металошукач охоронців на вході не запищав, коли ми ввійшли в казино.

Він ішов поруч зі мною і розповідав:

— Тут автомати. Тут бар. Тут убиральня.

— Ага, — кивав я, йдучи на запах їжі.

Мені хотілося їсти. І я пішов у ресторан, сів за столик біля штучного вікна і замовив собі їжу та випивку. Чотири чарки англійської горілки заспокоїли мене, тому коли ми піднялися до рулеток і покерних столів, я вже міг спокійно розмірковувати над своїми подальшими діями:

— Валера приходить у казино без пістолета. У туалеті великі мідні урни і важкі сушарки для рук. Якщо ударити його якоюсь із них по голові, а потому замкнути в кабінці, він мені не заважатиме.

А що потім? Двоє його бойовиків сиділи у машині біля казино.

Здатися хазяям «Вершини» і попросити в них політичного притулку? Сава уб’є Мишка і Яну й скаже, що бачить мене вперше у житті.

Обіграти казино і сподіватися на те, що Сава Костін відпустить нас?

Принаймні, такий план дій видавався мені найбільш розсудливим, бо укладати двох озброєних друзяк Валери, які чекали на мене на стоянці, забрати їхні пістолети і штурмувати особняк Сави, який охороняв десяток стрільців, а потім звільняти Мишка було майже нереально.

— Робіть ваші ставки, — сказав круп’є.

— Поміняй мені гроші, — попросив я Валеру.

— Скільки? — запитав він.

— Тисяч п’ять.

Незабаром офіціант приніс фішки. І я зробив ставку.

— Виграло «шістнадцять».

— Ти програв, — сказав Валера.

— Я знаю, — кивнув я.

— Робіть ваші ставки.

З

Я знову зробив ставку і знову програв. А потому ще і ще.

— Що ти робиш? — запитав Валера.

Він гадав, що я одразу почну вигравати, тому був трохи здивований. А я просто ставив на «сімнадцять» і зовсім не зважав на собівартість фішок.

Я поставив на «сімнадцять» — виграло «двадцять шість», і товстий носатий чоловік одержав майже вісімсот євро. Я зробив ставку на «сімнадцять» — виграло «тридцять п’ять», і дама в темній сукні отримала виграш. Я поставив на «сімнадцять» — виграли двоє молодят, які ставили на «тридцять три». Така гра влаштовувала мене. Але оскільки ставки були невеликими, я не міг передбачити, як поводитиметься рулетка, коли гра стане більш серйозною.

— Поміняй мені ще гроші, — попросив я Валеру.

— Скільки?

— Тисяч п’ятнадцять.

Нам принесли лоток з іменними, пофарбованими в синьо-білий колір фішками.

— Почнемо…

Я перейшов на систему подвійних серій, щоб одна ставка вигравала, а друга приносила програш. Мені дали виграти, тому через двадцять конів я почав ставити тільки на ті числа, що могли виграти. І тут казино показало все, на що воно було здатне: запрацювали магніти під колесом рулетки, і я програв шістнадцять ставок підряд.

Я перейшов до іншого столу, але знову програв. Круп’є стояли на своїх місцях, вони не натискали на педалі, не міняли кульки і не тягли свої довгі пальці до кнопок. Отже, колеса керувалися з якогось захованого десь у глибинах третього поверху комп’ютера.

— Офіціанте, — гукнув я.

— Питимеш? — запитав я у Валери.

— Ні, — сказав він.

Я кинув на тацю пару фішок і попросив офіціанта принести мені коньяку.

Випив, поставив келих на край столу, знову зробив кілька ставок, і мені не дали виграти.

Грати було безглуздо, до того ж люди, які спрямували на нас одну з відеокамер, упізнали Валеру. А як відомо, його не вважали своїм.

Але я затято продовжував грати.

Потім до нас підійшли двоє охоронців. Вони не були одягнені у формені піджаки, тому я зробив висновок, що це люди власника «Вершини» вельмишановного Ахіміла Хафізова.

— Привіт, Валерчику, — сказав один із них.

— Здоров, Елдаре, — мовив Валера.

— Пограти прийшли?

— Угу.

— Пограли?

— Ага.

— Сподобалося?

— Атож, — сказав Валера.

— А тепер ідіть собі геть.

Ми не перечили. Тим паче, що Елдар і його друг провели нас до виходу.

Елдар і його друг…

Я знав цього «друга». Я бачив його раніше. І згадав де — у «Золотому Хвилерізі», коли він супроводжував одного з моїх друзів — Великого Сергія.

Коли ми сіли в машину, я запитав у Валери:

— Хто такий Елдар?

— Прибічник Ахіміла.

— А другий?

— Петро. Теж з його когорти.

— Здорово, — сказав я.

Рулеткою керував комп’ютер, отже, не було жодних шансів обіграти казино. Але комп’ютер у такій дірі міг з’явитися тільки за порадою справжнього професіонала. А Великий Сергій був саме таким.

За кілька днів до відкриття «Вершини» Великий Сергій у супроводі людей Ахіміла відвідав казино, які належали Саві. Це було неспроста, і могло означати тільки те, що Великий Сергій працює на Ахіміла.

Ми не були близькими друзями, але симпатизували один одному, і тому я сподівався, що якщо мені вдасться знайти Великого Сергія, він розповість мені про «Вершину» таке, що допоможе мені виграти.

— Один, два, три, — все збіглося докупи.

Моя подруга Удача вирішила повернутися до мене і сповістила про це телеграмою: «Вершина, комп’ютер, Великий Сергій».

Я звернувся до Валери:

— Мені потрібно розшукати одну людину.

— Як її звуть?

— Великий Сергій.

— Прізвище.

— Я не знаю, але він тут, у місті. І дуже мені потрібен.

— Добре, — відповів Валера, — завтра знайдемо.

4

Зненацька у моїй кишені задзвонив телефон.

— Слухаю, — сказав я.

— Ну як ти?

Це був Мишко.

— Нормально, — мовив я, — а ти як?

Я не встиг почути відповіді.

Забувши відібрати в мене телефон при обшуку, Валера хутенько виправив свою помилку: відібрав у мене трубку, опустив скло і викинув телефон з машини.

Але це не зіпсувало мого настрою. Я зрозумів, що Мишко, який залишився в будинку Сави, вільний настільки, що може дзвонити, куди йому заманеться.

Якщо, звичайно, Мишко не перестріляв охорону Сави і не взяв останнього у заручники…

5

Але все виявилося набагато простіше.

Коли мене привезли в кемпінг, освітлений розвішаними між будиночками лампами, то першими, кого я побачив, були Мишко та Яна, вони сиділи за розкладним столом із трьома приставленими для їхньої охорони бойовиками.

Ми з Валерою сіли поруч, і я сказав:

— Шансів на те, що ми обіграємо «Вершину» — майже ніяких.

— Тобі краще знайти їх, — пригрозив Валера.

— Спасибі, — подякував я, — за пораду.

— Будь ласка.

Світало, з моря дув холодний вітер з дрібними краплями Дощу.

— Добре, — мовив я, — лягаймо спати.

— Треба відпочити, — сказав Валера.

За той час, що ми були з ним у «Вершині», Савині бойовики встигли трохи змінити планування кемпінгу. Вони поставили три вагончики в центрі і оточили їх зусібіч.

У трьох центральних поселили мене, Яну і Мишка. А у вагончиках по периметру розмістилися п’ятеро бойовиків, які охороняли нас.

Валера ж поїхав до міста.

Розділ 29

«Великий Сергій»

Охоронці робили все, щоб ми з Мишком навіть на секунду не залишилися наодинці. Але ми все-таки знайшли можливість поговорити:

— Уночі, — сказав Мишко, — треба спробувати порішити їх і відразу змотатися.

— Порожняком? — запитав я.

— Іншої ради нема.

— Ні, — я не хотів тікати без грошей, хоча і вважав Мишкову ідею розумною, — почекаймо ще одну ніч, а там вирішимо.

Десь біля дванадцятої, коли ми уже встигли поснідати, подзвонив Валера.

— Тебе, — сказав мені один із бойовиків і подав телефон.

— Ти хотів знайти Великого Сергія? — запитав мене Валера.

— Дуже, — сказав я.

— Тоді приїжджай.

Я повернув трубку охоронцеві. Почувши наказ Валери, той кивнув, угукнув двічі і, відключивши апарат, сказав мені: «Поїхали».

Коли Мишко встав, щоб їхати з нами, він наказав:

— Стосовно тебе мені нічого не сказали. Тому залишайся тут.

2

Мене посадили в машину і повезли до міста. Ми під’їхали до старого будинку якогось міліцейського райвідділу. Я не сподівався на таке, тому навіть усміхнувся, коли побачив, що на ґанку під вивіскою «РОУВЗ» на мене чекає Валера. Я навіть уявив, як зараз він витягне своє посвідчення майора і скаже:

— Ми давно стежимо за Савою і хочемо, щоб ви допомогли нам…

Але реальність виявилася більш прозаїчною. Міліціонери міста, яке тільки в порівнянні з іншими курортними містечками здавалося великим, були звичайними провінційними «стражами порядку», які не могли похизуватися ні великими окладами, ні, тим більше, якимись особливими успіхами під час ведення розшуку.

А оскільки територіально місто розподілялося між трьома угрупованнями, то, відповідно, й «наша міліція» була поділена між ними: Ахіміл Хафізов годував першу групку міліціонерів, адвокатів і слідчих, Каха Бграмінідзе — другу, а Сава Костін — третю. А всі разом вони підгодовували місцевий філіал управління по боротьбі з організованою злочинністю. Рідко хто з бандитів видавав міліціонерам і убопівцям кого-небудь зі своїх, хіба що тих, які надміру зарвалися або проштрафилися, а загалом міліціонери і гангстери жили досить мирно. І доказом тому був наш приїзд до одного з райвідділів.

— Ходімо, — сказав Валера.

І ми пройшли акваріум з черговими, оминули сходи, майданчик, де курили кілька оперів і стояли якісь потерпілі, які чекали на прийом, і свідки. З поведінки Валери було видно, що його тут вважають за свого.

Не зупиняючись і не стукаючи, він відчинив двері з табличкою «слідчі з особливо важливих справ: Куницин О. і Самоїд П.» і сказав мені: «Заходь».

У кабінеті був тільки один зі слідчих, він кивнув на моє вітання, але не представився, хто він — Самоїд чи Куницин.

— Сідай, — сказав Валера.

Я сів.

— Кого ми шукаємо? — запитав слідчий.

— Його звати Великий Сергій.

— Це прізвисько?

— Очевидно, — сказав я.

— Не знаю такого. Чим він відомий?

— Професійний гравець у казино.

— А, — протяжливо мовив слідчий і, глянувши на Валеру, заперечливо похитав головою, — ми ж не займаємося такими.

— Треба, — сказав Валера. — Дуже. Сава просив.

Слідчий висунув шухляду свого столу, порився у ній, потім витяг обшарпаний блокнот, кинув його мені і сказав:

— Ану, спробуй зібрати його фейс.

Я відкрив блокнот побачив, що він складається зі смуг, на яких намальовані підборіддя, брови, очі та губи. Такий собі кишеньковий фоторобот. Оглянувши зразки губ, я сказав: «Добре», і почав з очей.

Я знайшов очі, схожі на очі Великого Сергія, ніс, схожий на його. Брови і лобова складка теж були схожі, але сам мікроцефал, що вийшов у мене, не мав з Великим Сергієм нічого спільного. Я почав спочатку, потім ще раз.

Слідчий, який терпляче спостерігав за мною, врешті не витримав, відібрав у мене блокнот фоторобота і запитав:

— Підборіддя кругле, квадратне, трикутне?

— Гостре і витягнуте, — сказав я.

— Губи?

— Тонкі, — мовив я, — кутики губ ледь підняті вгору.

— Вуса?

— Немає.

Поставивши зо три десятки подібних запитань, він перевернув блокнот із зображенням до мене:

— Схожий?

— Навіть дуже, — сказав я. Подібність була просто разючою. — Ще тільки шрам — я торкнувся до своєї вилиці.

— Він у місті? — запитав слідчий.

— Має бути тут.

— Тоді знайдемо.

З

— А ти художник, — сказав Валера, коли ми вийшли з кабінету.

— Дещо вмію, — відповів я.

4

До кемпінгу ми приїхали мовчки. Застали тільки Толю і одного з охоронців.

— А решта? — запитав я.

— Я дав їм вудки, — сказав Толя, — і вони пішли ловити рибу.

— Далеко?

— Та он унизу.

Тільки-но я ступив на стежину, що вела до моря, як савівець, який залишився в кемпінгу, одразу зателефонував комусь. Як виявилося, своїм колегам, які подалися на риболовлю, — уже через хвилину один із них вийшов мені назустріч.

Найбільше задоволення від риболовлі одержали Яна й один із савівців, високий, широкоплечий, із ум’ятиною старого шраму над правим оком. Для Яни це була перша риболовля в її житті, а для бандита — хобі його життя.

Інші просто були присутніми.

— Організуємо як-небудь катер, — мовив риболов-савівець, — і порибалимо по-справжньому.

— Ага, — кивнув я, згадавши обіцянку Сави влаштувати для нас останню прогулянку з останнім купанням на катері, що стояв біля одинадцятого пірса, — обов’язково.

Я посидів хвилин десять з вудкою.

Яна піймала вісім маленьких срібних рибок, її новий знайомий — разів у п’ятнадцять більше, тому логічно було запитати в Мишка:

— А ти піймав хоч що-небудь?

— Аякже, — сказав він з виглядом людини, якій для повного щастя не вистачає десятка пійманих риб.

5

Коли ми піднімалися до вагончиків кемпінгу, Мишко запитав мене:

— Щось довідався?

— Нічого, — сказав я. — Але якщо Великий Сергій у місті, вони розшукають його.

— Шкода, — мовив Мишко, який вважав, що найкраще дати ходу звідси цієї ж ночі.

Наступну добу ми пробайдикували. Майже не розмовляли. За іншої ситуації я б знайшов чим розважитись. Зараз же, чекаючи, я просто нудив світом.

Через двадцять дев’ять годин подзвонив Валера.

— Вези його, — сказав він одному з охоронців.

— Поїхали, — звернувся той до мене.

— Тільки разом з Мишком, — відповів я.

— Мені сказали…

— Та пішов ти… Або разом, або присилуй мене.

Моя несподівана упертість трохи вивела охоронця з рівноваги, він завагався і подзвонив Валері, той ніяк не міг второпати, чого я вимагаю, а, зрозумівши, дав згоду:

— Та біс із ними, хоч усією сім’єю.

Я комизився не задля розваги. Просто дивлячись на Мишка, я розумів, що як тільки половина охоронців виїде зі мною, Мишко тут же порішить тих, які залишаться.

— Ми пошкодуємо, але буде пізно, — сказав він мені, сідаючи в машину.

— Передчуття? — запитав я.

— Досвід.

Розділ 30

«Великий Сергій — 2»

Нас привезли до невеликого офісу, розташованого в одному з викуплених триповерхових будинків у центрі міста. Офіс належав Валері, він зустрів нас у своєму обставленому темними меблями кабінеті.

— Цей? — запитав Валера, кидаючи мені через стіл пачку фотографій.

Я глянув на перші дві і сказав: «Цей».

На кожній із них був зображений Великий Сергій: то виходив він з готелю, то прикурював сигарету, то сідав у машину… А поруч із ним — чорновиді, з азіатським розрізом очей охоронці, явно з клану Ахіміла Хафізова.

— Чому ти не сказав, що він потрібен нам? — запитав Валера.

— Я пояснював.

— Наступного разу роби це більш дохідливо. Добре?

— Гаразд, — сказав я.

2

— Ну що, — мовив Валера, — ми вистежили його.

У такому маленькому містечку це було нескладно.

— Він працює на Ахіміла у казино «Вершина». І працює, здається, не за своїм бажанням. Хоча вигляд у нього досить таки респектабельний. Охоронці супроводжують його повсюди і вдень, і вночі. Удень він відсипається в готелі, всю ніч проводить у «Вершині». Чим він займається — невідомо. Може, розповіси?

— Він гравець, — сказав я. — Один із кращих у цій країні. І Ахіміл може використовувати його і як шулера, і як гравця. Столами «Вершини» керує комп’ютер, і, напевне, Великий Сергій сидить десь біля нього. Не має значення, яку посаду він обіймає, головне, що Сергій знає систему керування грою, а оскільки його тримають на прив’язі, — мріє про звільнення. Ми можемо бути корисні один одному. Розумієш?

— Авжеж.

— Мені треба зустрітися з ним і дізнатися, чи погодиться він допомогти нам і якої компенсації вимагатиме.

— Якщо він погодиться, — уточнив Валера.

— Ясна річ, — кивнув я.

— Його охороняють. І підлеглим Ахіміла зовсім не обов’язково знати, що ми цікавимося їхніми людьми, — розмірковував уголос Валера, який вважав, що зустрітися з Великим Сергієм не так легко.

Але він усе ж таки організував нам зустріч.

Охоронці супроводжували Великого Сергія повсюди. Вони возили його в казино, привозили назад у готель, жили в номері напроти. Один із них постійно чергував біля дверей Великого Сергія, щоб той не міг утекти.

Але, від возячи його в казино, хлопці Ахіміла залишали номери без охорони, і цим скористався Валера. Того ж вечора один із його підлеглих пробрався в номер і сховав під подушкою Великого Сергія мобільний телефон, приклавши до нього записку з телефонним номером і складеною під мою диктовку запискою:

«Стаc III., казино „Північ“, „Альбіон“, „Незгасні Вогні“».

У «Півночі» ми познайомилися, у «Альбіоні» зробили свою найбільшу гру, а в «Незгасних Вогнях» грали останнього разу. Я сподівався, що Великий Сергій згадає мене. Він зателефонував наступного ранку.

Я ще лежав у ліжку, коли до мене ввійшов один із охоронців і тицьнув мені слухавку:

— Тебе.

— Стас, — сказав я, беручи телефонну трубку і даючи зрозуміти охоронцеві, що він може вийти.

— Здрастуй, — сказав Великий Сергій, упізнавши мене. І одразу замовк. Тому я розпочав розмову сам:

— Подейкують, ти працюєш з Ахімілом Хафізовим?

— Вимушений, — сказав Великий Сергій.

— Неприємності?

— Саме через них.

Мої припущення виявилися правильними — Великий Сергій працював на Ахіміла зовсім не з власної волі.

— У мене така сама ситуація, — сказав я, — тільки із Савою.

Він усміхнувся.

— Нас слухають? — запитав я.

— Ні.

— У мене є план: мій Сава хоче розорити казино твого Ахіміла. Обіцяє бути справедливим і щедрим із тим, хто допоможе йому. Чи можеш ти посприяти цьому?

— Посприяти? — перепитав Великий Сергій, який не довіряв ні Саві, ні Ахімілу. — Мені треба подумати, — сказав він.

— Скільки?

— Я передзвоню.

Знаючи, що Великий Сергій думатиме не про те, допомагати йому Саві чи ні, і не про те, скільки заправити за свою допомогу, а про те, як йому найкраще зіткнути Ахіміла Хафізова і Саву Костіна, щоб зникнути самому без сторонньої допомоги, я замислився теж, отже, відстрочка, якої попросив Великий Сергій, була досить своєчасною.

З

Великий Сергій передзвонив наступного ранку, відразу після того, як повернувся з нічного чергування в «Вершині».

— Ну? — запитав я.

— Згоден, — сказав він, — зайди до мене.

Він мав право вимагати цього.

Але коли я розповів Валері про те, що Великий Сергій наполягає на зустрічі, той обурився.

— Як я до нього піду? Перестріляю охорону Ахіміла?

— Це вже твоя проблема, — сказав я, — але якщо Сава запитає мене, чому я стільки часу зволікаю, я скажу, що ти не даєш мені працювати. Затям це.

— Добре.

Уже через годину Балерині хлопці зняли номер на дев’ятому поверсі готелю, а ввечері ми з Мишком сиділи у ньому з двома охоронцями і Валерою, який заявив мені: «Я сам розмовлятиму з твоїм клієнтом».

Коли Великого Сергія посадили в машину, він дав покоївці двадцять євро і попросив перевірити, чи є хто в номері з людей Ахіміла, і коли та сказала, що він порожній, уже під ранок привів нас туди.

4

— Приїхали, — зайшов до нас у номер, щоб сповістити це, один з людей Валери.

Ми зайшли у ванну.

Хвилини через дві відчинилися вхідні двері, увійшов Великий Сергій.

— Привіт, — сказав він, відчинивши двері ванної. П’ятеро чоловіків, притиснувшись один до одного, стояли там, але його це не здивувало. — Виходьте.

— А як же охоронці? — запитав Валера.

— Вони думають, що я сплю, тому не тривожитимуть мене до сьомої вечора.

Ми вийшли.

5

Номер був малюсінький, і обом стрілкам, Валері і Мишкові довелося стояти.

Але вони не брали участі у розмові.

— А тепер, — сказав Великий Сергій, розкладаючи на журнальному столику аркуші паперу, — стежте за моїми руками.

Він почав креслити.

— Це казино «Вершина». Ось перший поверх.

Великий Сергій узяв чистий аркуш:

— Це другий поверх. Тут зал із автоматами і столи.

Знову чистий аркуш:

— А це — третій. Одразу за зимовим садом — кімнати обслуги. Тут охорона, тут менеджери, тут сховище для грошей, тут головний комп’ютер. Я сиджу тут, — він позначив хрестиком місце біля комп’ютера, — І стежу за тим, щоб ніхто не виграв, — він звернувся до Валери: — А коли ви прийшли грати, то саме я відібрав у вас гроші.

— Повернути не хочеш? — запитав Валера.

— Поки ні, — відповів Великий Сергій.

Валера кивнув на знак розуміння.

— А тепер мої умови: я здаю вам «Вершину», ви даєте мені можливість утекти. По руках?

— По руках, — сказав Валера. — Однак є одне «але».

Ціна, названа Великим Сергієм, була досить поміркованою, і він хотів, щоб уся охорона «Вершини» зібралася в залі біля рулеток і залишила без нагляду і його, і гроші в сховищі на третьому поверсі. Він хотів зникнути, прихопивши із собою трохи грошей.

Зрозумів це і я, і Валера, який уважно вислухав план Великого Сергія.

— Ми працюватимемо спільно, але ти хочеш зникнути, не довівши справи до кінця. Отже, з усього матимеш зиск тільки ти.

Валера задумався на кілька хвилин, а потім додав:

— Гаразд. Загалом план непоганий. Але, щоб у тебе не було бажання зникнути раніше, ніж «Вершина» оголосить себе банкрутом, я поставлю тут, тут, тут і тут на дорозі своїх хлопців, — він тицьнув пальцем на креслення Великого Сергія, де була зображена «Вершина» і гора під нею. — І якщо ти задумаєш піти раніше, ніж того вимагатиме справа, то тебе уб’ють. Домовилися?

— Домовилися, — сказав Великий Сергій.

— До речі, — додав Валера, — якщо ти передумаєш, тебе теж уб’ють. Затям це.

— Я все зрозумів.

— Коли почнемо?

— Через три дні, — сказав Великий Сергій, — о двадцять третій тридцять.

Решту дня ми провели в номері і залишили його тільки після того, як Великого Сергія повезли в казино, де він працював.

Розділ 31

«План Великого Сергія»

— Як йому вдасться таке зробити? — запитав Валера.

— Не знаю, — відповів я. — Може, просто натисне на клавіші комп’ютера.

— А якщо не вигорить?

— Тоді ти вб’єш його.

Мене не можна назвати жорстоким. Просто я був упевнений у тому, що Великий Сергій виконає обіцянку. По-перше, у нього була доба на те, щоб повністю продумати план свого звільнення з казино Ахіміла Хафізова. А по-друге, мене куди більше хвилювало те, що буде зі мною, Мишком і Яною, яка вже потроху почала звикати до пут рабства.

— Вам треба приїхати у «Вершину» о двадцять третій нуль-нуль, — сказав нам Великий Сергій, — причому ваших людей має бути стільки, скільки столів у «Вершині».

— А скільки їх? — запитав Валера.

— Двадцять шість.

Він подумав секунду і сказав:

— Добре.

— Ваші люди мають зайняти місця біля кожного столу, — продовжував Великий Сергій. — Вони мають бути готовими до того, що рівно о двадцять третій тридцять на всіх рулетках тричі підряд випаде тридцять шість. Помилитися буде важко, а не помітити цього — неможливо. Опісля на всіх до єдиного столах упродовж двадцяти хвилин будуть випадати однакові номери. Список виграшних номерів я дам завтра.

— Нам зайти?

— Хай хто-небудь о чотирнадцятій годині прогуляється під моїм балконом, і я скину йому список у порожній пачці від сигарет.

— Домовилися.

— Гра триватиме рівно двадцять хвилин. Якщо ваші люди будуть розторопними, то встигнуть зробити по двадцять — двадцять п’ять ставок кожен.

— А результат? — запитав далекий від математики Валера.

— Я тобі потім порахую, — сказав я. — Ну а ви вже самі вирішите, як краще забирати гроші у власника «Вершини».

2

Калькулятора не було і мені довелося рахувати на аркуші блокнота Валери. Цифра вийшла такою, що я вирішив перерахувати спочатку. Але повторний результат виявився таким самим:

— Шістнадцять мільйонів шістсот сорок тисяч.

— Скільки?!

Я повторив.

— Якщо все піде за планом, ваші люди обіграють «Вершину» на шістнадцять мільйонів шістсот сорок тисяч доларів.

— За двадцять хвилин?!

Валера не міг повірити у це.

Я показав йому, як множу двадцять шість столів на двадцять ставок по тисячі доларів, а потім на виплату по цих ставках: один до тридцяти двох. У мене знову вийшло шістнадцять мільйонів з лишком.

— Мені треба порадитися, — сказав він.

— Будь ласка.

— Тоді поїхали.

Ми приїхали в невеликий ресторан, де обідав Сава.

З

— Досить непогано, — сказав Сава, дожовуючи шматок підсмаженого на відкритому вогні м’яса.

— Але може початися стрілянина, — сказав Валера.

— Намагайтесь уникнути конфлікту, — резонно зауважив Сава.

— Мені знадобиться багато людей.

— Бери, скільки треба.

— І ваша присутність у «Вершині».

Ці слова змусили Саву задуматися. Керувати війною з кабінету у своєму особняку-фортеці нескладно, а от у білій шкіряній куртці на швидкісному мерседесі попереду загону…

Він запив м’ясо вином, замислився на кілька хвилин, витяг з кишені трубку і, набравши номер, сказав:

— Здрастуй, Ахіміле Рахимовичу. Як життя?

— Чи здорова дружина? Як навчання в дочки? Пише? Дуже добре…

— Та ні, мені не потрібна твоя допомога. Просто хочу попросити про одну послугу, — продовжував говорити Сава. — Запроси мене в гості. Ні. Пробач, що кажу «ні». Шашлик це чудово, і я знаю, як смачно ти його готуєш, але я дзвоню, щоб напроситися на інше запрошення…

— У «Вершину». Усе місто говорить про те, який шикарний клуб ти збудував, і тільки я один, як лох, слухаю і соромлюся зізнатися, що мене туди не запрошували…

— Що мої хлопці кажуть? — напевне, Ахіміл вирішив нагадати про те, що Валера і я вже були у «Вершині». — Вони залишилися задоволеними. То запросиш?

— Давай ближче до суботи, десь о пів на десяту вечора…

— Звичайно, не сам. Візьму кількох своїх… Я знаю, що твій будинок — мій будинок, але я все-таки з охороною…

— Ну, спасибі. Чекай.

Сава поклав слухавку і подивився на Валеру:

— Які ще проблеми?

— Більше ніяких, — сказав той.

— Тоді йди готуйся.

— Все за планом? — запитав Валера.

— Авжеж, — відповів Сава Костін.

4

Ми перебралися в офіс Валери.

Незадоволений розвитком подій, Мишко насуплений сидів за комп’ютером і розкладав пасьянс. Я сидів на дивані біля скляного столу і спостерігав за тим, як Валера викликає до себе командирів стрілецьких груп і дає їм завдання:

— У суботу на трьох машинах стоятимете тут, — він показав на карті погрібне місце.

— У суботу о дев’ятій вечора поставите тут автобус і прихопите кілька автоматів…

— Станете тут машиною. Якщо побачите ментів — перекриєте дорогу, але спершу попередите нас.

— Якщо з’являться «монголи» — поїдете за ними. Якщо вони почнуть стріляти — відповісте вогнем…

О пів на третю приїхали двоє стрільців, які чергували останні кілька годин під готелем, де оселився Великий Сергій. Один із них поклав на стіл перед Валерою відкриту сигаретну пачку.

Валера витяг із пачки багаторазово складений аркуш, розгорнув його і сказав мені:

— На, ти в цьому розбираєшся краще.

Там були тільки числа. Двадцять п’ять цифр. «Тридцять шість», «одинадцять», «тридцять», «вісім», «двадцять три», «десять», «п’ять», «двадцять чотири», «шістнадцять».

— Візьмеш двадцятьох шістьох хлопців, — сказав я, — і нехай вони вивчать усі цифри напам’ять.

— Ні, — заперечив Валера, — ти учитимеш їх сам.

— Домовилися.

Він зробив ще кілька дзвінків, і незабаром мене з Мишком повезли до нічного клубу, що належав Саві, де на нас уже чекали двадцять шість відібраних для гри стрільців.

Казино «Вершина» було приречене.

5

Валера готувався до війни. Адже савівці розраховували виграти шістнадцять мільйонів. Сумнівно, щоб власник «Вершини» володів такою сумою. Отже, він мав поступитися своїм казино. Але міг виявити спротив. Могла початися війна, і Валера хотів якнайкраще підготуватися до неї.

Він оточив казино постами і засідками, приготував резерви і навіть забезпечив шляхи відступу.

Він був готовим.

Був готовим і Великий Сергій, який уже приніс у казино дві дорожні сумки. Він збирався наповнити їх грошима зі сховища «Вершини», як тільки там почнеться стрілянина. Був готовий і Сава, який сказав дружині:

— Звичайно, я буду обережний, — і пообіцяв їй одягти бронежилет.

Не були готові тільки я і Мишко, який нагадав мені про це, як тільки ми опинилися з ним удвох у туалеті:

— Ну і які плани?

— Усе дуже просто, — сказав я, — ми тікаємо з грошима.

— Які нам дасть Сава?

— Які ми самі візьмемо.

— Де?

— У казино, — сказав я.

Але тут у туалет зайшов один із наших охоронців:

— Хутчій, а то хлопці вже чекають.

Ми вийшли до савівців, які сиділи за столиками і вже встигли відкоркувати кілька пляшок спиртного; Я почав із того, що попросив забрати зі столів горілку і принести кожному з них каву.

Вони кривилися, посміхалися, переморгувалися, але каву все-таки випили. А коли перед кожним із них поклали папір і олівці, ніхто не приховав свого скепсису.

Я ж почав диктувати:

— «Тридцять шість», «одинадцять», «тридцять», «вісім», — і так до «тридцяти двох».

Потому розставив скляні попільниці по краях креслярського аркуша, намалював на ньому всі три поверхи «Вершини», вказав, де стоять столи з рулетками і позначив кожен із них цифрами.

Після цього пояснив стрілкам, біля якого столу гратиме кожен із них, так я зміг звертатися до них, називаючи номер столу з рулеткою і не запам’ятовуючи їхні імена.

— Перший, — сказав я, — читай, що в тебе вийшло.

Він устав, прокашлявся і почав:

— Стіл перший від дверей у залі на другому поверсі. Чекаю випадання трьох цифр «тридцять шість», а потім починаю ставити на номери «тридцять шість», «одинадцять», «тридцять», «вісім»…

— Другий, — сказав я, коли він закінчив.

— Стіл номер два, — відгукнувся стрілець. — Тричі по «тридцять шість», а потім…

Я перевірив записи кожного з них, семеро помилилися. Коли всі помилки в послідовності майбутніх виграшів були виправлені, я сказав:

— А тепер учіть це все напам’ять.

Я дав їм третину години, а потім улаштував першу перевірку. Без запинки перелічити всі двадцять п’ять чисел зміг тільки один із них.

— Почнемо спочатку, — сказав я.

— А що мені робити? — запитав чотирнадцятий номер, якому вдалося усе запам’ятати.

— Продовжуй учити, — наказав я, згадавши благодатні дні армії, і додав: — Тільки за умови, що ніхто з вас не припуститься помилки, ми розійдемося.

6

— То що ти надумав? — неголосно запитав Мишко.

Я саме підійшов до кавоварки, щоб налити собі кави, а вона виявилася порожньою, і мені довелося заповнювати її водою та меленими зернами.

— Великий Сергій, — сказав я, — залишить «Вершину» відразу після гри.

— Резонно, — погодився Мишко.

— Він не виходитиме через передні двері, і не ритиме тунель, чи не так?

Мишко кивнув.

— Він сидить у тій частині третього поверху, що у розпал гри залишиться без охорони.

Мишко знову кивнув.

— Оскільки він планує взяти зі сховища гроші, то йому потрібно буде потрапити туди. Гадаю, він знає, як це зробити. А потім спуститься по мотузці через вікно службового кабінету, — я сподівався, що Мишко пам’ятає план «Вершини» і стежить за моєю думкою.

— Ну і який зиск ми матимемо з цього?

— Як тільки у «Вершині» почнеться колотнеча… А вона почнеться в дев’яноста дев’яти випадках зі ста, ми піднімемося на третій поверх, заберемо зі сховища все, що не забрав Великий Сергій, і підемо за ним назирці. Потому рванемо в кемпінг, заберемо Яну і зникнемо.

Червона лампочка в кавоварці згасла, і я наповнив свою чашку.

— Тобі налити?

— Ні.

Мишко думав. Я встиг насипати та розмішати цукор і покласти ложку на барну стійку, коли він, нарешті, сказав:

— Гарний план.

— Я теж так гадаю, — мовив я і пішов до свого учительського столу.

Мої тупі школярі займалися зубрінням, курили і попивали каву. Іноді хто-небудь із них зводив догори очі й намагався повторити весь ланцюжок з цифр, збивався і починав спочатку.

А через годину я улаштував їм ще одну перевірку.

7

За добу до гри мені подзвонив Валера, який вирішив перевірити готовність усіх, хто мав брати в ній участь.

— Ви готові? — запитав він.

— Ні, — відповів я.

— Чому зволікаєте?

— Труднощі з навчанням, — сказав я.

П’ятеро зі стрільців ніяк не могли запам’ятати, що йде після «зеро».

— Дай їм трубку, — попросив Валера.

Він поговорив тільки з одним і наказав передати іншим, що закопає кожного, хто помилиться.

8

Так минули всі три схожі один на одного дні.

Однак коли названий Великим Сергієм день, а насправді ніч, настав, і караваном із двох десятків машин ми поїхали до казино «Вершина», то були повністю готовими.

ЧАСТИНА ТРЕТЯ

«Банкрути»

Я їхав у машині з Валерою.

— Тримай, — сказав він і простягнув мені руку.

Я розтулив долоню, Валера тицьнув невеликий патрон з тупоголовою кулею.

— Поясни, — сказав я.

— Твоя, — мовив він. — Якщо задумаєш перехитрити нас, згадай про неї.

Початок був досить оптимістичним.

2

Мишка везли за мною через три машини.

Розділ 32

«Казино на вершині»

Ми їхали і залишали за собою то одну, а то відразу кілька машин з «савівцями». Дві — біля виїзду з міста, з багажниками повними грошей, щоб приборкати міліціонерів, якщо їм раптом заманеться взяти участь у операції. Одну — на розвилці заміської дороги, для того, щоб було кому повідомити, якщо ще хтось приєднається до забави. Три машини з автоматниками й іржавий автобус із трикутником «школярі» на вітровому склі, щоб було чим перегородити дорогу, якщо небажані елементи, наприклад «монголи», захочуть всунути свого носа куди не слід.

Таким чином, до казино приїхали тільки Валера, двадцять шість підготовлених до гри стрільців, я, Мишко і чотири наші охоронці.

Ми пригальмували біля самої гори, на якій сяяла вогнями і лампами вивіска «Вершина».

— Почекаємо, — сказав Валера.

Ми чекали хвилин сорок. Поки повз нас не проїхав попелясто-сірий кадилак Сави і дві чорні машини його охорони.

— Тепер можна, — сказав Валера.

Ми рушили слідом.

2

Саву зустрічали як гостя. Сам низькорослий і пласколиций Ахіміл стояв на порозі із шістьма своїми охоронцями.

— Здрастуй, Саво.

— Здрастуй, Ахіміле.

Вони обнялися і навіть поцілували один одного.

Стоячи на ґанку, Сава з виглядом знавця, відкопиливши нижню губу, висловлював захват:

— Прекрасно. Чудово. Розкішне казино, Ахіміле.

Той усміхався і говорив:

— Ти перебільшуєш, — хоча насправді йому хотілося сказати: «Куди йому до „Прибережного“ чи „Нічної Сови“».

— Просто неймовірно, — закінчив захоплюватися Сава і запитав: — Запросиш мене усередину?

— Звичайно, — відповів Ахіміл весело й привітно.

Правда, коли з машин вибралося більше ніж тридцять стрільців Сави, посмішка зникла з його обличчя. Сава, побачивши це, запитав:

— Гадаю заперечень не буде, щоб мої хлопці пограли у тебе?

— Ні, звичайно, — відповів Ахіміл.

— Дякую.

А вже в казино Сава сказав:

— Нехай хлопці трохи розважаться, а ми із тобою погутаримо де-небудь наодинці, — Ахіміл вимушений був вести гостя разом із охоронцями до свого персонального банкетного залу на другому поверсі.

З

— Ну, пацани, — сказав Валера, — починайте.

4

«Пацани» пішли кожен до свого столу.

— Ти пам’ятаєш, за що відповідаєш? — запитав мене Валера.

— Авжеж, — сказав я.

Ми стояли біля стіни залу з рулетками на другому поверсі.

Я глянув на годинник. До початку гри залишалося шістнадцять хвилин.

— Даси грошей пограти? — запитав я у Валери.

— Ні, — відповів він.

— А на те, щоб випити?

— Замовляй, — сказав Валера, — я потім розрахуюсь.

— Спасибі, — я рушив до виходу і кивнув Мишкові:

— Вип’єш зі мною?

— Вип’ю, — мовив той і пішов слідом.

Нас супроводжували стрільці-охоронці — двоє з кожного боку.

Ми прийшли в бар. Зробили замовлення.

— Залишилася хвилина, — сказав один із охоронців.

— Ну і що з того? — запитав я.

— Зараз почнуть.

— Ну, тоді пішли.

Ми повернулися в зал, коли всі до єдиної рулетки викинули «тридцять шість» другий раз поспіль.

— Почалося, — сказав Валера.

— Бачу.

5

Казино працювало тільки другий тиждень, і молоді круп’є спершу навіть не зрозуміли, що відбувається. Та й столи стояли так далеко один від одного, що жоден із них не бачив, що робиться в сусідів.

Тільки на п’ятому ході, коли один із круп’є крикнув голосніше, ніж треба: «Виграло „двадцять три“, „червоне“!», усі його колеги по залу втупилися в нього і завмерли.

Оговтавшись, вони зробили ще по одному кону, і їхні голоси зазвучали хором:

— Виграло «десять», «чорне»!

У залі на третьому поверсі второпали, що сталось якесь непорозуміння, ще пізніше. Уже після того, як виграли «п’ять», «двадцять чотири» і «шістнадцять».

Зрозуміти то зрозуміли, але не могли призупинити гру, оскільки в жодному із залів не було ігрового менеджера, а самі круп’є не мали повноважень зупиняти гру, і тому вони продовжували крутити рулетки, виголошуючи за кожним із двадцяти шести столів:

— Виграло «тридцять три», «чорне»!

6

А за п’ятнадцять хвилин перед цим Великий Сергій витяг сигарету і, глянувши на один із екранів спостереження за рулетками, сказав молодикові, який сидів за головним комп’ютером казино:

— Я на хвилинку вийду.

— У туалет? — грайливо запитав молодий комп’ютерний.

— Ага, — відповів Великий Сергій.

Він вийшов у порожній коридор, пройшов кілька метрів і постукав у двері з цифрою «8». Зайшов, усміхнувся ігровим менеджерам, які сиділи за довгим столом, і запитав:

— У вас усе гаразд?

Питання було дурнуватим. Але Великий Сергій поставив його не для того, щоб почути відповідь, а щоб порахувати ігрових менеджерів. Усі вони були тут, тому на сказане йому «Усе гаразд. А як у тебе справи?», він відповів: «Добре» і зачинив двері.

Потому витяг з кишені невелику дерев’яну трісочку, яку день тому взяв у готельного слюсаря, підсунув її ногою під двері і одним ударом заклинив їх. Після цього обірвав телефонний провід над дверима кімнати ігрових менеджерів. Саме тому жоден із них не зміг утрутитися в гру.

Повертаючись до комп’ютерної кімнати, Великий Сергій зняв зі стіни вогнегасник, потім став за спиною комп’ютерника і запитав:

— Що нового?

— Приїхав Сава зі своїми хлопцями, — сказав той.

— Чудово, — мовив Великий Сергій і вдарив комп’ютерника вогнегасником по голові.

Відтак уставив у один із системних блоків, що стояли на столі, заздалегідь приготовлену дискету і, глянувши на екрани, побачив, як стрілки Сави зайняли місця за ігровими столами.

— Пощастить вже вам, хлопці, сьогодні, — сказав він.

Великого Сергія привезли у Велике Курортне Місто зі столиці після того, як Ахіміл подзвонив одному зі своїх знайомих і сказав:

— Я тут відкриваю казино. Ти б не міг мені підшукати фахівця з безпеки?

— Звичайно, — відповів знайомий Ахіміла, який володів двома столичними казино.

І «підшукав» — наказав директорам своїх казино схопити потрібну особу.

Так уже склалося, що першим потрапив їм до рук Великий Сергій.

Майже два тижні його били по чотирнадцять годин на добу, а коли він уже був готовий робити що завгодно, щоб його не мучили, хлопцеві пояснили суть справи й у буквальному розумінні продали в рабство Ахімілу Хафізову.

Отже, Великому Сергієві було за що мстити.

Майже місяць він готував «Вершину» до відкриття. Саме йому належала ідея комп’ютерної безпеки, і саме він наполіг на тому, що для обслуговування головного комп’ютера потрібен тільки один програміст, решту роботи він узяв на себе. І хоч це було неймовірно складно — стежити відразу за двадцятьма шістьма столами і керувати грою на кожному з них, Великий Сергій знав, що ці зусилля окуплять себе. Тепер він міг тішитися: інтуїція не підвела його.

— Ну, — сказав він, — почнемо, — і натиснув клавішу «ввести».

І відразу після цього на всіх столах казино виграло перше «тридцять шість».

7

А ще через дві хвилини Великий Сергій вийшов з кімнати спостереження за грою і, замкнувши її, зламав обидва замки.

Підійшов до заґратованого вікна у кінці коридору, закурив і почав чекати, коли в казино почнеться паніка, і вся охорона ринеться вниз, а він зможе спокійно зайти в сховище і забрати всі гроші або стільки, скільки зможе винести.

А в казино уже виграли «один», «двадцять» і «чотирнадцять», завдяки чому Сава Костін збагатився ще на два з половиною мільйони.

8

Паніка почалася досить швидко, і зчинив її один із круп’є відразу після того, як у нього скінчилися фішки.

— Дев’ятий стіл, — сказав Мишко.

— Бачу, — мовив я.

Не маючи чим розрахуватися за виграш і втомившись виглядати менеджера, круп’є сказав:

— Я зараз, — засунув кульку в кишеню смугастої жилетки, вибіг геть із залу і відразу ж наткнувся на начальника охорони.

— Що трапилося? — запитав той.

— Стіл сказився, — відповів круп’є.

— Як-то сказився?

Не маючи сил пояснити, круп’є зробив крок убік, і начальник побачив людей Сави і гори (а це були справді гори) фішок перед ними. Усвідомивши розмір катастрофи, що спіткала «Вершину», начальник охорони заволав:

— Зупинити гру!!! Негайно зупинити гру!!!

Він закричав так, що його почули і на третьому поверсі, і в барах, і в ресторані, і навіть в особистому банкетному залі Ахіміла.

Махнувши рукою, Ахіміл покликав одного зі своїх охоронців, і коли той нагнувся, скомандував:

— Піди довідайся, що трапилося.

Охоронець випрямився і завмер, бо побачив пістолети в руках Савиних стрілків.

— Усе гаразд, — сказав Сава, — ти тільки не нервуй, Ахіміле, але щойно ти програв мені «Вершину».

— Як це? — здивувався той.

— Так сталося, — сказав Сава, — що цією вечерею пригощав тебе я.

Розділ 33

«Втеча»

Можливо, нам пощастило, що обійшлося без стрілянини. Хоча тоді ми мали б більше шансів нишком зникнути.

2

Я глянув на годинник: дванадцята хвилина гри. Великий Сергій уже мав залишити казино, а ми хотіли вийти слідом за ним:

— Тікаймо, — сказав я Мишкові. Ми залишили наших охоронців, які з відкритими ротами спостерігали за грою, і піднялися сходами на третій поверх.

Оминули хол з бірюзовими пальмами та підійшли до дверей із табличкою:

«СЛУЖБОВИЙ ВИХІД»

Їх ніхто не охороняв. Вони були не замкнені, але близько десяти охоронців казино, на чолі з двома особистими охоронцями Ахіміла намагалися вибити сталеві двері кімнати ігрового менеджера. Кімната сховища і туалет, через який ми збиралися залишити казино, містилися за ними.

Ми не могли пройти повз них і сказати «Не звертайте на нас уваги». Тому ми повернулися до сходів.

А Великий Сергій забрав гроші зі сховища, спустився на перший поверх і через кухню вийшов на вулицю з тильного боку «Вершини». Його ніхто не запримітив, не зупинив, і він пройшов повз сміттєві баки, витяг із сумки із забраними зі сховища грошима плащ, одягнув його і спокійнісінько залишив територію казино.

— Що тепер? — запитав мене Мишко, коли ми підійшли до сходів.

— Спробуймо через головний хід, — сказав я.

— Іншого виходу нема.

Серед ажіотажу, що зчинився в казино, зробити це було досить легко.

Але нам нічого не вдалося.

Тільки-но ми спустилися на один прогін, як одразу зіштовхнулися з четвіркою охоронців.

— Де ви ходите?!

— Що сталося? — запитав я.

— Валера наказав відвести вас у машину.

— Невже? — запитав Мишко.

Я зрозумів, що треба діяти. Ударив ногою одного з охоронців, який стояв на дві сходинки нижче від того, якого Мишко ударив першим.

Той полетів униз зі сходів. А мій зігнувся в три погибелі. Але тут третій охоронець вихопив пістолет і пригрозив: «Застрелю».

Мишко глипнув на мене з докором, ніби хотів сказати: «Казав же тікати першої ночі».

Нас добряче побили і повели вниз, до виходу, а потім на стоянку, де посадили в автомобіль, наказали не смикатися і протримали майже сорок хвилин.

З

— Не послухав мене, — зітхнув Мишко.

— А треба було, — озвався охоронець, який сидів на передньому сидінні.

4

До нас підійшов Валера. Стомлений, задоволений, він витяг з кишені розстебнутого пальта сигарету і прикурив від запаленої кимось зі стрільців-охоронців запальнички. Потім сперся на відчинені дверцята і заговорив:

— Усе вдалося. Правда, грошей в Ахіміла нема. Тому він із Савою тепер вирішують, що ще крім «Вершини» належатиме нам. Ви молодці, гарно попрацювали.

Я мовчав.

— Чого ти засмутився? — запитав Валера.

— Я? Анітрошки.

— І правильно, — сказав він, зробив затяжку, видихнув і додав: — Було приємно працювати.

— Взаємно.

— Виходьте.

— Готуйся, — шепнув мені Мишко.

Але перш ніж він устиг стрибнути, Валера простягнув йому ключі від його форда.

— Машина стоїть унизу. У ній дівчина, в неї ваші гроші. Спускайтеся та їдьте.

Я глянув на Мишка, потім на Валеру і сказав останньому:

— Бувай, — а потім Мишкові: — Ходімо.

І ми пішли.

— Цікаво, вони зараз вистрелять у нас, чи коли ми спустимося з гори? — запитав Мишко.

«Цікаво» — подумав я, — «дуже цікаво». Але не міг знайти відповіді.

5

Ми спустилися з гори, підійшли до форда, що стояв на узбіччі, а в нас ніхто так і не вистрелив.

— Пощастило? — запитав Мишко.

— Атож, — відповів я.

Відчинив дверцята, заглянув усередину. Усміхнена Яна сиділа на задньому сидінні, а поруч із нею лежав наш кейс, замкнений на обидва замки. Я відчинив його, він був повен грошей. Нам не дали двадцяти відсотків від одинадцяти мільйонів, які виграли люди Сави у «Вершині», але загальна сума перевищувала сто сімдесят шість відібраних у нас тисяч.

— Нам неабияк пощастило, — сказав Мишко.

— Тоді поїхали? — запитав я.

— Поїхали, — сказав Мишко.

Він сів за кермо і запитав у Яни:

— Нудьгувала без нас?

— Дуже, — відповіла та.

З виразу її обличчя я зрозумів, що вона говорила правду.

Розділ 34

«Гірською доріжкою»

Сонне Курортне Місто залишилося позаду. Дорога стрімко піднімалася вгору, і кам’яні будівлі тонули у повній величезних зірок імлі.

Невеликий поворот — і ми побачили море та малюсіньку гірлянду вогнів кемпінгу, у якому провели останні кілька днів.

— Заїдемо попрощатися з Толею? — запитав Мишко.

— Ага, — відповів я.

— За триста кілометрів звідси є містечко, — мовив Мишко, — у мене там живе знайомий.

— І що з того? — запитав я.

— Дуже добрий знайомий, — продовжував Мишко. — Відпочинемо у нього кілька днів. Зробимо документи. А потім поїдемо далі.

— Добре, — погодився я.

2

Вузька гірська дорога почала розгалужуватися. Спершу вона звивалася двома, а потім трьома змійками. Невдовзі перед нами спалахнули вогні бензозаправки і невеликого кафе поруч із нею.

— Нікому не треба зупинитися? — запитав Мишко.

— Якщо можна, — сказала Яна.

— Заправлятися треба? — поцікавився я.

Мишко глянув на приладову дошку і заперечно похитав головою:

— Твої друзі — савівці — заповнили, як-то кажуть, по вінця.

Яна пішла до кафе. Звернулася із запитанням до офіціантки за стійкою, і та кивнула їй убік дальніх дверей.

— Може, перекусимо, — запропонував Мишко.

— Можна, — сказав я, але не зрушив із місця.

— Принести?

— Якщо не важко.

Мишко вийшов з машини, і я залишився сам.

— Трохи гарної музики, — сказав я сам собі та крутнув ручку приймача. — І запаху вишуканих сигарет.

Дістав сигаретку, витяг запальничку, кілька разів повернув коліщатко. Але виявилося, що бензин закінчився.

Я натиснув кнопку запальнички на панелі.

Натиск призвів у рух бомбу, закладену під машиною.

Я не чув вибуху. Мабуть, мене оглушило ще до того, як я міг почути його. Але я бачив, як розлітається на уламки багажник, як піниться фарба, а з тріщини виривається стовп вогню, всередині якого кружляють, майже миттєво згораючи, наші гроші.

Я ще встиг подумати: «Яка лажа», — і відразу провалився в порожнечу.

З

Наша машина була єдиною на стоянці біля кафе. Але спалах вогню під час її вибуху освітив далекі вершини гір.

Розділ 35

«Без свідомості»

Мене окутав морок, холодний і непривітний. Втративши відчуття тіла і часу, я перебував у стані невагомості, і мені не було страшно. Я нічого не відчував, просто занурювався в темряву.

Я не вмер. І вже це було добре.

2

Але до того, як я зрозумів, що живий, довго відчував присмак смерті на своїх губах…

Розділ 36

«Альпійські злидарі»

Нарешті я прийшов до тями.

Я лежав із заплющеними очима, але відчував, як хтось торкається кінчиком мокрого рушника до мого обличчя. Я уявив лікарняну палату, в яку мене привіз Мишко, і сестричку, яка схилилася наді мною.

Раптом вона зняла з мене ковдру і рушником торкнулася моїх грудей. Я відчув, що ніяковію перед незнайомою мені особою, тому пробубнів:

— Невже мої справи настільки кепські, сестро?

Рука смикнулася, і я розплющив очі.

На стільці поруч зі мною сиділа Яна.

Я лежав на ліжку в невеликій кімнаті з вилинялим килимом на стіні і вікном, що виходило в оточений невисоким парканом дворик.

— Привіт, — сказав я Яні. — Як мої справи?

— Наче непогано, — відповіла вона. — А ви самі як почуваєтеся?

Я не знав, що зі мною. Чи цілі мої ноги, чи не ушкоджений хребет, тому запитав:

— Мене оглядав лікар?

— Дивився, — сказала Яна.

— Давно?

— Три дні тому.

— І що сказав?

— Що будете жити.

— А мені можна вставати? — запитав я.

— Можна, — сказала Яна.

Я спробував сісти.

Мене знудило, голова пішла обертом. Хотів спертися, але відчув, як весь правий бік пронизує біль, суглоби правої руки були вибиті, рука набрякла, стала такою великою, як у чемпіонів з бодібілдингу. Пальці, всі в пухирях, не ворушилися.

Але я дихав без перешкод, отже, внутрішні органи не були пошкоджені.

— Скільки я був без свідомості? — запитав я.

— Три дні, — сказала Яна.

— Чудово.

Але вона була іншої думки.

— Подати дзеркало? — запитала вона.

— Неси.

Шкіра на моєму обгорілому обличчі висіла клаптями. Вії, брови і майже все волосся обгоріли.

Але я усміхнувся і запитав:

— Ти ж пам’ятаєш, яким красенем я був?

— Авжеж, — сказала Яна.

— Тоді дай мені води.

2

Мишко саме взявся за ручку скляних дверей кафе поблизу бензозаправки, як вибухнула машина. Ще не розлетілися друзки скла, як він, що не раз бачив подібне, поховав мене:

— Хай йому грець, Стасе.

І саме цієї миті спрацював другий вибуховий пристрій, установлений під днищем з боку водія. Це мене врятувало.

— Мишко був у такому захваті, коли вас викинуло з машини, — сказала Яна. — Це варто було бачити.

Після того, як розірвалася друга бомба, вибухова хвиля зірвала сидіння, на якому я сидів, і вибила мною дверцята. Мене відкинуло на край стоянки так далеко від вибуху, що одяг на мені навіть не загорівся, а обшивка сидіння, яке впало поруч зі мною, теж лишилася неушкодженою.

Але удар об асфальт був настільки сильним, що я втратив свідомість. Мишко підбіг до мене, приклав руку до шиї, відчув биття артерії під своїми пальцями і гукнув Яні, яка завмерла від жаху: «Живий!»

Він повернувся до працівника заправки, який вибіг зі своєї конторки, і крикнув:

— Нам потрібна машина!

Той тільки похитав головою. Мишко кинувся до дороги, сподіваючись зупинити хоч який-небудь транспорт і наказав Яні:

— Збирай гроші! — купюри валялися по всій стоянці.

О четвертій годині ночі гірська дорога самотньо спочивала.

Мишко вимушений був повернутися. Офіціантка з кафе разом із працівником заправки саме намагалися перевернути мене на спину, щоб підкласти під якийсь голову пуфик.

— Не чіпайте його!!! — закричав Мишко, який думав, що в мене зламана більша частина кісток.

Приємно, що він помилився.

З

Усе це розповіла мені Яна.

— А що було потім? — запитав я, лежачи в ліжку з дбайливо підтиканою ковдрою. Дівчина тримала в руках склянку з недопитою водою.

4

Виття сирен сколихнуло нічну пітьму. На повному ходу біля згарища нашого форда загальмувала міліцейська машина. Відчинилися дверцята. Мишко побачив п’ятьох міліціонерів, лише один з яких був одягнений у форму.

Останній представився:

— Майор Алтухов. Що тут сталося?

— Та от, — сказав Мишко, — підірвався хтось.

— А ви ким будете? — запитав майор.

— Свідок, — відповів Мишко. — А це — моя дружина, — кивнув на Яну.

Роззирнувшись, майор сказав:

«Швидкої» чекати не будемо. Відвеземо його в лікарню самі, — і повертаючись до Мишка, додав: — Ви з дружиною як свідки поїдете з нами.

— Добре, — мовив Мишко і звернувся до Яни: — Ходімо.

Мене запхали у зашиту сіткою «будку» міліцейського «газика», Мишка і Яну посадили на заднє сидіння. Майор і троє міліціонерів сіли у ВАЗ, що стояв попереду нас, і ми поїхали до міста уже без сирен, «але не дуже поспішаючи», як висловився потім Мишко.

— І все було б добре, — пояснив він мені, — якби кілометрів через десять ми не побачили попереду три машини і савівців, які перегородили дорогу і чекали на нас.

Велике Курортне Місто було настільки провінційне і мале, що тут можна було привчити їсти з рук будь-якого міліціонера. Майор Алтухов не був винятком, тому він і погодився здати нас савівцям, які не зуміли підірвати нас, а тому вирішили попросту пристрілити.

5

Як тільки Мишко зрозумів це, з нашого «газика» вилетів водій, а за ним і міліціонер, який сидів поруч із ним. Щоправда, перед цим Мишко відібрав у них зброю.

Пересівши у водійське крісло, Мишко розвернув «газик» і вичавив з нього все, що можна вичавити з двадцятичотирьохрічної машини, тікаючи від «савівців» і міліціонерів, які кинулися нам навздогін.

Ну а далі — погоня, стрілянина, вереск гальм, гуркіт досвітніх ущелин, міріади бризок кам’янистих річок, перевернутий джип савівців, що врізався в кам’яний обвал гори, і мертвий, з продірявленим черепом їхній водій, і наш «газик», схожий на двадцятичотирьохрічний друшляк. Перелякана Яна. Несподівана розвилка, біля якої ми різко загальмували, а ВАЗ і обоє савівських джипів, перестали переслідувати нас.

— Таке неможливо уявити, — розповідав Мишко, — ми немов увірвалися в якусь Долину Смерті. Хлопці раптово зупинилися і навіть перестали стріляти, ми виїхали на кам’яну дорогу. Навколо туман. По обидва боки — гори. Видовище просто супер. І відчуття таке, що краще повернутися до ментів, хай вони нас пристрелять, ніж їхати далі.

— Але ж ти поїхав? — запитав я.

— А ти як гадаєш? — відповів запитанням на запитання Мишко.

6

Через півкілометра ситуація прояснилася. Наш «газик» зупинили двоє бородатих, з орлиними носами горців, озброєних автоматами.

— Хто такі?

— Туристи, — сказав Мишко.

— Туристи? — перепитав один із горців, глянув на зламані двірники, прострелений пластик блимавки і пробите кулями скло.

Другий же глипнув на мене — а я лежав на підлозі «будки» і запитав:

— А цей теж?

— Теж.

— І хто це вас так?

Втрачати Мишкові не було чого, тому він спрямував на горців знятий із запобіжника пістолет, який тримав у руці під курткою, і сказав:

— Савівці.

— Справді?

— Їй-бо.

— Тоді ласкаво просимо, — мовив горець.

Він обійшов машину, сів на сидіння поруч із Мишком і сказав:

— Поїхали, покажу дорогу до лікаря, — і додав: — А пістолет сховай.

Виявилося, що ми потрапили до села матері Кахи Бграмінідзе, який керував «кавказцями». Дана територія була його власністю, тут жили за його законами.

Тому менти і «савівці» одразу припинили переслідувати нас, як тільки ми перетнули кордон. Занадто вже добре вони знали, що кожного «монгола», «савівця» і мента тут вважають за ворога, який заслуговує на смерть.

Нас же як ворогів Сави Костіна місцевої міліції і Ахіміла Хафізова автоматично зарахували до друзів Кахи.

7

Особняк Бграмінідзе, двоповерховий білий будинок із дерев’яними колонами, містився в центрі досить екзотичного поселення. Після того, як мене відвезли до місцевого лікаря — великого фахівця з вогнепальних поранень і хірургії в польових умовах — і залишили зі мною Яну, Мишка повезли до Кахи, високого, чорнобородого горця. Той зустрів Мишка як гостя, налив йому вина і сказав: «Розповідай».

Мишко розповів йому майже все, що було з нами після прибуття у Велике Курортне Місто.

Вислухавши його, Каха назвав нас «молодцями» і «красенями», а потім сказав:

— Вас скривдили, тож ви маєте розквитатися зі своїми ворогами.

— Хай-но мій приятель одужає, і ми за все віддячимо.

Так я і опинився в будинку шістдесятирічного Рустама і його вбраної в усе чорне мовчазної дружини. Обидва їхні сини, фотографії яких висіли в одній із кімнат на килимі, завішаному ножами та кинджалами, боролися у банді Кахи і загинули у війні за Курортне Місто. І хоча одягнена в чорне жінка майже щовечора запалювала перед портретами свічки, плакала і молилася, стоячи на колінах, вона і Рустам, як і раніше, були відданими соратниками Кахи, і готові вмерти за нього.

Як і всі мешканці навколишніх селищ.

8

Я лежав у ліжку і розмірковував про майбутнє.

Грошей не було, Мишка — теж. Я ледь пересував ноги. П'яниця-лікар, оглянувши мене, сказав, що коли почнеться гангрена, доведеться відрізати руку. У господарів у передпокої на вішаку висів автомат, а в кутку стояла скриня з гранатами. Їхні дітлахи гралися у викоченому на середину вулиці міліцейському «газику». Отже, я міг без проблем залишити обнесене мінними полями село, але неминуче б зіштовхнуся з міліціонерами, «савівцями», або «монголами».

Така перспектива мене не тішила.

— Нічого, — сказала Яна, — усе буде добре.

— Ти так гадаєш?

Глянувши на неї, я уявив себе одноруким злидарем, який, спотикаючись, плентається по гірській дорозі, спираючись на вирізану зі стовбура молодої акації ковіньку, а Яну — брудною і обшарпаною жебрачкою з полотняною торбою зі злиденними харчами через плече.

— Альпійські злидарі.

— Що? — запитала Яна.

— Та це я так.

Без грошей, без Мишка, без паспорта, та ще й, можливо, без руки… Оце перспектива!

— А куди подівся Мишко? — запитав я у Яни.

— Не знаю, — відповіла вона. — На стоянці я зібрала тисяч вісім, він узяв тисячу і поїхав, але спершу привіз вас сюди і показав лікареві.

Я задумався. Чи міг Мишко залишити нас напризволяще? Наскільки я його знав — ні.

— Він обіцяв повернутися? — запитав я.

— Нічого не казав, — відповіла Яна.

— Сподіватимемося, що він повернеться, — мовив я і, відкинувши ковдру, спустив ноги з ліжка. — Що ж, Яночко, будемо лікуватися. Допоможеш мені?

Розділ 37

«Курси першої медичної допомоги»

— Лікар живе в сусідньому селі, — сказала Яна. — Я можу його привести.

— Спасибі, але я вже мав щастя поспілкуватися з ним. Краще я сам.

Найлегше було пояснити моїй маленькій доглядальниці Яні, як треба перев’язувати мої груди, щоб правильно зрослися ребра. Найскладніше — вправити опухлі суглоби, що завдавали нестерпних мук при кожному русі. Але ми впоралися і з тим, і з іншим.

Якщо в тебе або у твоїх друзів стріляють майже щовечора, оскільки кожен другий охоронець грального будинку вважає своїм обов’язком не тільки відібрати в тебе гроші, але і покалічити тебе, щоб у тебе ніколи більше не з’являлося бажання обіграти їхнє казино, якщо ти живеш у готелях і бачиш навколо себе тільки нічні міста, то рано чи пізно стаєш і лікарем, і хірургом, і реаніматологом. Тому з таким дріб’язком, як вивих, я міг справитися сам, без допомоги лікаря.

2

Я, закутаний у ковдру, і Яна, яка постійно говорила, що краще покликати лікаря, вийшли у двір. Нана, дружина господаря нашого будинку, саме годувала величезних індиків у загорожці з дроту. Вона кивнула у відповідь на моє привітання.

Її чоловік, Рустам, вийшов слідом за нами і зупинився на терасі під нерівним черепичним дахом.

Він хотів побачити, що я робитиму.

Я ж підійшов до якогось дерева (чи то абрикоси, чи то смокви, не знаю, бо зовсім не розбираюсь у садівництві) у центрі двору і сперся на нього, щоб перевести подих.

Нижні гілки, досить грубі, росли дуже низько, тому якнайкраще підходили для того, що я задумав.

— Що ви зібралися робити? — з тривогою запитала Яна.

— Не хвилюйся, все буде добре, — пообіцяв я і попросив її принести мені мотузку і бинти.

Бинти вона взяла у кімнаті, де я пролежав останні кілька днів, а мотузку їй дала одягнена в чорне Нана.

Мотузка була довгою, і я звернувся до Яни з проханням принести ніж, відрізав від мотузки приблизно півтора метра.

Зняв із себе і віддав Яні ковдру, прив’язав один кінець мотузки до гілки, а другий обмотав навколо свого розпухлого біцепса, зав’язав вузол і сказав:

— Ну що, політаємо? — підігнув коліна і впав.

З хрускотом суглоб плеча став на місце, але моє тіло пронизував такий біль, що в мене стемніло в очах. Минуло кілька хвилин, перш ніж я оговтався.

— Допоможи мені піднятися, — попросив я Яну.

— Може, я все-таки збігаю за лікарем? — благально запитала вона.

— Ні, — рука боліла, але тепер я міг її піднімати й опускати.

Я обмотав мотузку трохи нижче ліктя і, смикнувши, вправив другий суглоб.

Щоправда, цього разу біль був таким нестерпним, що мені довелося викурити півпачки сигарет, перш ніж я знайшов у собі сили продовжити почате.

З

Ніколи раніше я навіть не уявляв, яким складним біомеханічним агрегатом є людська рука, та ще коли взяти до уваги, що я вивихнув одинадцять суглобів із сімнадцяти. Але я вправив їх усі. Крижаний піт котився з мене градом, ноги підкошувалися, а покусані губи стікали кров’ю, але коли Яна перебинтувала мою багатостраждальну руку, я полегшено зітхнув, бо був упевнений, що через кілька днів біль уже не дошкулятиме мені.

— Сам вправив? — перепитав лікар, коли йому розповіли про мій метод лікування.

— Сам.

— Молодець, — похвалив він, однак навіть не прийшов оглянути мене.

Але я видужав і без його допомоги і уже через два дні міг піднімати свою праву руку.

Якось перед цим Яна перебинтовувала її. А коли закінчила, то загнула кінчик бинта і вже було зібралася йти спати в жіночу половину будинку, у кімнату до Нани, але я попросив її:

— Залишся.

— Але…

Я посунувся на край ліжка і поманив її рукою.

— Але… — знов завагалась Яна.

Однак залишилась.

4

Коли через чотири дні повернувся Мишко і зайшов до нас у кімнату, вона сиділа за столом поруч зі мною, схиливши голову мені на плече, їла виноград з моїх рук і говорила до мене на «ти».

— Бачу, ви подружилися, — усміхнувся Мишко.

Він глянув на моє безброве обличчя, виголену голову і сказав:

— Тобі, мабуть, краще лягти в ліжко?

— Авжеж, — погодився я. — Але трохи пізніше.

— Тоді знайомся, — сказав Мишко. — Мої друзі — Георгій і Анатолій.

— Тоша, — представився Анатолій.

— Стас, — відрекомендувався я.

— Гоша, — простягнув руку Георгій.

— Стас.

Вони були кремезними і дужими. Гоша важив сто сорок кілограм, а Тоша — сто вісімдесят.

Хлопці сіли за стіл, за яким сиділи ми з Яною, і Мишко сказав:

— Вони погодилися допомогти нам. За двадцять п’ять відсотків.

— Від якої суми? — не зрозумів я.

— Яку ми втратили, але повернемо, — сказав Мишко.

— Ми гратимемо?

Мені так сподобалося жити тут, на краю світу, пити молоде вино, їсти сир і спечений у печі хліб, просинатися від ніжного дотику Яниних рук, розмовляти з Рустамом і слухати вечорами багатоголосий спів його сусідів, що я навіть почав потроху забувати своє колишнє життя.

Я раптом зрозумів, що вся ця багаторічна метушня стомила мене.

— Залишимося тут назавжди, — сказав я якось Яні.

— Добре, — погодилася вона.

Чотири блаженних дні я купався в щасті… Аж раптом приїхав Мишко з друзями… І мій казковий сон розвіявся, як гірський туман.

Володар цього краю — Каха — гостинно і привітно приймав нас, але я здогадувався, що якщо ми відмовимося від помсти своїм кривдникам, то наживемо нових ворогів: ними стануть горці Кахи Бграмінідзе, чиї закони честі я порушу.

І хоч я розумів, що Каха хоче використати нас лише для того, щоб допекти своїм конкурентам Ахімілу і Саві, я вже погодився повернутися до старого життя.

— Ти привіз мені одяг? — запитав я Мишка.

— Аякже, — відповів він.

— А зброю?

Він ствердно кивнув.

Нана принесла і поставила на край столу кілька чистих склянок і глечик з молодим вином.

Ми наповнили склянки, я підняв свою і сказав: «Будьмо!»

Розділ 38

«Мишкові друзі і Мишкові плани»

Я вислухав пропозицію Мишка і вирішив, що, зважаючи на стосунки, які склалися між нами і Савою Костіним, ми могли б на якийсь час забути про етику і грати за його ж правилами. До того ж, Тоша і Гоша були саме тими хлопцями, на яких можна покластися.

2

Краповий берет Мишка. Так, саме краповий. Колись в армії він служив у частині спецпризначення і носив на рукаві емблему з вискаленою змією. Доказом тому слугувало і татуювання на його правому плечі — точнісінько така сама змія з роззявленою пащею — Мишко був спецназівцем. Але не довго — два роки.

Своїх перших «вербувальників» він зустрів за воротами частини, буквально через півгодини після демобілізації. Хлопці вийшли з чорного мерседеса, зупинили його і запропонували сигарету. Мишко відмовився від сигарети, бо тоді ще не курив, але «вербувальників» усе-таки вислухав. Вони запропонували йому півтори тисячі доларів і «роботу» у бригаді Вованчика — відомого на той час рекетира й убивці. Однак амбітний, сповнений віри у власні сили Мишко не прийняв пропозиції. Наївний, він вірив у справедливість.

Повернувся додому, почав шукати роботу. І потроху його гонор спав, він зрозумів, що немає справедливості, і що самотужки змінити хоч щось дуже важко. Він не вступив до інституту і не зміг придумати нічого кращого, як влаштуватися охоронцем у якийсь офіс. Півроку Мишко спостерігав за тим, як зачиняються двері, і зрозумів, що найбільше, чого він може досягти на цій роботі, це стати у сорок років начальником охорони і отримувати двісті п’ятдесят — триста доларів.

Але через півроку «вербувальники», які прекрасно знали, як зміниться його психологія, приїхали до нього знову, і цього разу Мишко погодився. Щоправда, тепер його «запрошували» у бригаду до Крішни, і воювати він мав з Вованчиком, однак це було не суттєво.

З

У бригаді Крішни Мишко пробув п’ять років. А остаточно сформувала його характер в’язниця, до якої він потрапив під час чистки убопівцями міста. Саме тоді були знищені не тільки бригади Крішни і Вованчика, але й Чучевих, Стрілочників і Заводських.

Вісім років в’язниці. Ми зустрілися з ним через два тижні після того, як його випустили…

Що стосується його друзів, то вони теж були хлопцями Крішни, і Гоша з Толею теж відсиділи своє: один дев’ять, другий десять років.

Після в’язниці мамонтоподібний Тоша працював тренером у дуже дорогому фітнес-центрі. Він отримував чималі гроші, навчаючи культуристів у тренажерному залі. А Гоша був охоронцем процвітаючого торговця комп’ютерами: ввечері виносив на руках з машини свого п’яного до нестями роботодавця, а наступного дня супроводжував його дружину в її довготривалих походах по магазинах.

Коли Мишко відшукав їх і запропонував справжню роботу з автоматами в руках, жоден з них не сказав йому «ні».

Вони тільки запитали:

— Хто за старшого? Ти?

— Майже, — сказав Мишко.

— То ти старший? — познайомившись зі мною, запитав Гоша.

— А що? — відповів я запитанням на запитання.

— Уточнюю. Щоб знати, хто платитиме за роботу.

— У такому разі, — сказав я, — уточнимо, хто, за що і скільки.

4

— У нашого друга Сави півтора десятка казино, — почав Мишко.

— Ну й що з того, — сказав я.

— Найгірше з них отримує тисяч п’ять за вечір. Найшикарніше — тисяч шістдесят-вісімдесят.

— Мабуть, так воно і є.

— Ми дізнаємося, коли з казино забиратимуть гроші. Під’їдемо і відберемо.

— Більш детально.

— Містечко маленьке. Всі казино належать Саві. Щодня з кожного з них бригада експедиторів забирає виторг. Ми вираховуємо, коли саме забирають гроші з останнього казино, зупиняємо експедиторів і відбираємо гроші собі. Тільки й усього.

— Оце й усе? — запитав я.

— Більш нічого.

— Геніально.

Але, глянувши на мене, Мишко запитав:

— Щось не так?

— Та ні, все гаразд. Але ж у нас нема спорядження.

— У нас є все необхідне, — сказав Мишко. — Дві машини — вольво Гоші і старенький порш Тошин, три пістолети і потертий, куплений на блошиному ринку короткоствольний АК. А також і гроші.

Я не став з’ясовувати, де Мишко роздобув гроші, пограбував якусь ощадкасу чи позичив у Тоші та Гоші, це не мало ніякого значення.

Тому я сказав:

— У такому разі план прийнято.

5

Коли того ж вечора Мишко переповів свій план Касі, той схвально кивнув головою:

— Гарна ідея. Саві Володимировичу такий урок буде тільки на користь. Я навіть допоможу вам після завершення справи залишити місто і виїхати.

Побачивши усмішку на моїх обпалених губах, Каха сказав:

— Задарма. Але є одна умова: шановний Сава Володимирович має знати, що пограбували його ви.

— Навіщо?

— Щоб він не подумав, що це наших рук справа і не почав війну з нами або з Ахімілом. У нас у місті мир, а мир кращий за війну.

— Добре, — сказав я, — ми залишимо його хлопцям візитку.

— Тоді, — сказав Каха, — сьогодні вночі мої хлопці проведуть вас у місто. Де ви вирішили зупинитися?

— У Толі? — запитав я Мишка, згадавши кемпінг, у якому ми жили до цього.

— Можна, — погодився Мишко, але Каха заперечив:

— Краще я знайду вам квартиру де-небудь у місті. Гадаю, так буде краще?

— Безперечно, — погодився я.

6

Трикімнатна квартира дуже нагадувала казарму, завалену запасами харчів і ліжками й, очевидно, була обладнана на випадок війни. Вона сподобалася нам.

Ми з Яною зайняли найбільшу з кімнат. Мишко розмістився зі своїми друзями у двох інших.

Уся кухня й обидві комори були заставлені мішками з цукром, пакетами з макаронами і консервними банками. Отже, харчів ми мали вдосталь. А розважалися тим, що упродовж дня дивилися телевізор у Мишковій кімнаті, а ввечері Тоша і Гоша поїхали в найбагатші казино Сави — «Вершину» і «Золотий Хвилеріз», щоб довідатися, коли відтіля забирають гроші, і яка кількість людей бере участь в операції.

Повернулися вони десь під обід наступного дня і повідомили:

— Дві машини зі стрільцями і один мікроавтобус об’їжджають усі казино і привозять гроші до особняка Сави. Але охоронців там стільки, що ми навіть не потикали до них носа.

— От і добре, — сказав Мишко.

— Завтра поїздимо за ними.

— До «Золотого Хвилеріза» вони приїжджають о шостій тридцять ранку, — сказав Гоша.

— До «Вершини» — за чверть сьома, — повідомив Тоша.

— Отже, — мовив Мишко, — нам треба виїхати о четвертій.

Розділ 39

«Пограбування»

— Їдеш із нами? — запитав Мишко, постукавши в двері моєї з Яною кімнати і, дочекавшись, коли я скажу «Так», мовив:

— Ми вже збираємося.

— Ні, — відповів я, — якщо, звичайно, ви в змозі обійтися без мене.

— Цілком, — сказав Мишко і зачинив двері.

Маленька і тепла Яна ще міцніше пригорнулася до мене, і я заснув.

2

Другого і третього дня я вже їздив разом із хлопцями. Ми довідалися, що люди Сави їздять одним маршрутом і що вони добре озброєні, бо поводяться досить безпечно.

— Уявляєш скільки там грошей? — запитав Тоша, коли ми зупинилися край дороги за три кілометри від Савиного особняка і спостерігали в бінокль за’ тим, як караван із двох БМВ і мікроавтобуса заїжджає у ворота височезної огорожі.

— Уявляю, — відповів я, бо розумів, що Тоша думає про те, як здорово було б вчинити збройний набіг на особняк Сави. І додав: «Забудь».

Ворота зачинилися, я засунув бінокль у бардачок і скомандував Гоші, який сидів за кермом: «Поїхали».

Повернувшись у свою квартиру, ми вирішили наступного дня учинити напад на Савиних експедиторів.

З

Рівно о четвертій п’ятдесят ранку Савині хлопці під’їхали до «Мухи», о п’ятій нуль сім до «Малого Діаманта-2». А потім з точністю кур’єрського потяга: о п’ятій двадцять п’ять були у «З вечора до рання»; о п’ятій тридцять три — у «Нічній Сові»; о п’ятій сорок п’ять — у розташованих один напроти одного «Арлекіні» і «Великому Діаманті»; о шостій нуль п’ять — у «Фішці».

І так казино за казино. Після «Фішки», «Піратської Скрині» і «У Зайця» о шостій сорок п’ять вони вийшли з «Вершини», що закривалася пізніше, ніж інші, а о сьомій нуль-нуль — з «Великого Діаманта — 1».

Ми вирішили перестріти їх на виїзді з «Вершини».

4

Кращого місця для нападу на інкасаторів Сави, ніж виїзд на гору, на якій містилася «Вершина», годі було знайти. По-перше, приїжджаючи сюди, савівці встигали зібрати гроші майже з усіх казино. По-друге, на цій ділянці дороги не було жодного ліхтаря. А по-третє, і це було найголовніше, тут савівці розділялися. Одна машина залишалася біля підніжжя гори, а мікроавтобус направлявся у супроводі іншої машини до казино.

І хоч після «Вершини» вони заїжджали ще й у «Великий Діамант-1», ми могли пожертвувати десятьма-двадцятьма тисячами, щоб одержати головний приз.

5

Савівці під’їхали до підніжжя гори за чверть сьома ранку. Сонце ще не зійшло, і тут, у низині, стелився туман, що перетворював дерева на скам’янілі химери. Було сиро і холодно. Але Тоша вбачав у цьому добрий знак.

Я не перечив, але, сидячи на холодному камені в оточенні крижаних клубків туману, почував себе незатишно.

Було важко дихати. Я дістав сигарету, але вона одразу розмокла в пальцях, і я викинув її.

— Он вони, — тицьнув пальцем Тоша, який сидів поруч зі мною.

— Бачу, — озвався я.

Перша машина із савівцями загальмувала, розвернулася капотом у бік міста і, не вимикаючи фар, залишилася чекати на місці, а друга з мікроавтобусом поїхала далі. Ми ж, нагинаючись і спотикаючись об камені, яких не було видно в тумані, рушили до них.

Наступні події розгорталися блискавично.

За мить ми оточили машину. Наступної миті Гоша заплигнув на капот і встромив дуло свого автомата у вітрове скло. Ще кілька секунд — і ми розчахнули дверцята та виволокли на асфальт двох савівців, вибили в них із рук пістолети. Потому змусили хлопців підійти і стати спиною до дерева, що росло недалеко від дороги, і зчепили їх наручниками. Самі ж повернулися до машини.

Коли мікроавтобус у супроводі машини спустився з гори, ми завели мотор і поїхали попереду савівців до міста.

6

Місце для пограбування було ідеальним, ми вибрали його за день до нападу, і тому як тільки під’їхали до нього, Мишко, який сидів за кермом, вимкнув мотор і змусив савівців, які їхали за нами, зупинитися.

— Дві хвилини, — сказав Гоша.

— Півтори, — відгукнувся Тоша.

А Мишко мовив:

— Хвилину.

Виграв він, бо рівно через хвилину савівці вийшли зі своїх машин і пішли до нас, щоб довідатися, що сталося. Невиспані, неголені, щулячись від холоду, вони навіть не встигли нічого второпати, як Тоша і Мишко повалили їх на мокрий світанковий асфальт, а я з Гошею виволокли з фургону водія.

Потому я відчинив задні дверцята фургона і, побачивши купу пакетів та спортивних сумок, напханих грошима, крикнув:

— Усе в ажурі!

— У багажник, — наказав савівцям Мишко.

Вони були не дуже кремезними, але все-таки їм знадобилося кілька хвилин для того, щоб розміститися вчотирьох в одному багажнику.

— Тіснувато буде, хлопці, — сказав Мишко і замкнув їх.

Після цього ми сіли у фургон і помчали до своїх автомобілів, що залишилися біля «Вершини».

7

Яна і троє бородатих чорнооких хлопців Кахи вже чекали на нас.

Ми мовчки вийшли з фургона і почали перекладати у багажник своєї машини гроші. Я тримав руку в кишені плаща і був готовий вистрелити будь-якої миті.

Але стріляти не довелося.

Переклавши гроші, я дістав складений учетверо аркуш паперу.

— Читатимете? — запитав я горців.

— Аякже, — сказав один із них.

Записка, написана мною на прохання Кахи, була стислою:

«Саво, ми допомогли тобі обіграти „Вершину“, але ти нечесно повівся з нами, тому ми вирішили силоміць забрати те, що належить нам. З повагою С. і М.»

Прочитавши, горець запитав у мене:

— А він зрозуміє, про що йдеться?

— Звичайно, — сказав я.

— Тоді добре.

Я відчинив дверцята, кинув записку у фургон і запитав горців:

— Усе?

— Усе, — мовив один із них.

— Вас провести? — запитав другий.

— Не потрібно.

— Ну, що ж, бувайте.

8

Через дві години ми були вже за двісті п’ятдесят кілометрів від Великого Курортного Міста.

Ще через годину — зупинилися біля невеликої закусочної край дороги, щоб поділити гроші.

ЧАСТИНА ЧЕТВЕРТА

«Коли гравці потрапляють у рай»

Незважаючи на «хілтонівські» ціни, саме кафе було однією з найгірших забігайлівок на цій дорозі. Відбивні які нам подали, були стільки разів заморожені та розморожені, що вони розповзалися під ножем, а гриби і сир, висохлі, почорнілі, нагадували вірусні культури, якими заправляють бактеріологічну зброю.

Але кафе мало одну перевагу — в обгороджених фанерними щитами кабінках можна було сховатися від людського ока, що ми і зробили, відмовившись від будь-яких пропозицій.

— Може, хоча б кави? — благально запитала офіціантка. — Ні.

— У нас є капучино, чай з льодом. Коньяк. Лікери.

Утомившись від неї, Тоша запитав:

— А мінеральна вода в пляшках?

-- Є.

— Принеси кілька пляшок, — мовив Тоша, — але не відкривай. Ми самі.

І тільки після того, як нам дали спокій, ми висипали на стіл гроші з пакетів і спортивних сумок та прочитали вкладені в них записки:

— «Муха». Двадцять три тисячі.

— «Фішка». Сім.

— «Вершина». П’ятдесят чотири.

Усього ми нарахували двісті чотирнадцять тисяч доларів.

— Чудово.

Кожному дісталося по п’ятдесят три з половиною тисячі.

2

— Непогано для початку, — сказав Гоша.

— Якого «початку»? — вирішив уточнити я.

— Хлопці про все знають, — озвався Мишко, — і допоможуть нам віддати наші борги.

— А-а-а-а, — протяжно мовив я і знову перепитав: — А ми збираємося віддавати борги?

— А хіба ні? — здивувався Мишко.

— З п’ятдесятьма трьома тисячами?

— У нас на двох сто шість, — сказав Мишко.

— Багато.

Мишко не зрозумів:

— Ми що, залишимо все так, як є?

— В жодному разі. Але додому нам зарано.

— І що ми робитимемо?

— Я хочу — сказав я, звернувшись до Тоші і Гоші, — позичити ваші гроші під тисячу-півтори відсотка.

— Згода, — сказав Тоша.

Гоша ж спробував порахувати, яку суму він отримає після угоди. Але не зміг.

Усе це зайняло так багато часу, що Тоша не витримав і сказав за нього:

— Він теж згоден.

— Тепер у нас двісті тисяч, — мовив я.

— І ми з тобою… — почав Мишко.

— І ми з тобою їдемо в Північну Столицю, щоб зіграти у велику гру.

— А ми? — запитав Гоша.

— Поїдете в містечко, яке славиться казино «Золотий Дракон», — я поклав перед ними аркуш із кількома іменами, — довідаєтеся все про цих людей. Тут приблизні дати народження і адреси, за якими вони мешкали востаннє. Зберете інформацію і чекатимете на нас. Домовилися?

— Авжеж, — сказав Тоша.

— Чудово, — мовив я, — ми візьмемо вашу машину.

Розділ 40

«Яна»

Маленька, терпляча, завжди усміхнена дівчинка. Вона жодного разу не запитала «Куди? Навіщо? А що потім?»

Вона мовчки супроводжувала нас і була готова будь-якої миті пожертвувати собою.

2

Їй було чотирнадцять, коли тітка, яка виховувала її після смерті матері, нарешті знайшла «того самого єдиного чоловіка» і сказала їй:

— Яночко, ти вже доросла дівчинка і маєш усе зрозуміти. Він гарний, добрий і любить мене. Але ж ми живемо в однокімнатній квартирі…

— Я розумію, — сказала Яна.

— Я хочу дітей, — плакала тітка, — у мене ж іще можуть бути діти.

— Я розумію.

Так Яна опинилася в інтернаті. А в п’ятнадцять, вихована на книгах своєї сорокашестирічної тітки про любов і нескінченних, абсолютно безглуздих серіалах, вона утекла з притулку.

З

Через тиждень її спіймали два наркомани і три дні протримали в замкненій кімнаті своєї брудної, захаращеної квартири. Потому продали в приватний публічний будинок, де вона «пропрацювала» майже рік, разів п’ять намагаючись покінчити із собою.

Її били, ґвалтували, «садили» на наркотики і перепродували кілька разів, поки вона не стала власністю бригади, яка обслуговувала дівчатками дорогі готелі. Останні власники вилікували її від наркоманії, змусили зробити кілька пластичних операцій, завдяки чому змогли брати за неї досить пристойні гроші.

Три роки безпросвітного рабства. І все ж таки, незважаючи ні на що, вона залишилася дитиною. Це вражало. Мишко, дивлячись на неї, іноді говорив:

— Життя усе-таки — велика сука, — і немов сумніваючись у своїй правоті, запитував: — Чи не так?

— Авжеж, — погоджувався я.

Відпустити її зараз, без грошей, було рівноцінно поверненню назад на панель.

— Ми дамо їй частку, — пообіцяв я.

— Причому таку, щоб вона могла купити квартиру і жити на відсотки, — додавав Мишко.

Я був згоден.

— Як тільки з’являться гроші…

4

Ми зробили нові паспорти в першому ж більш-менш великому місті, що трапилося нам на шляху. Це було не складно і зайняло не більше п’яти годин. Правда, ми зробили не по одному, а по три паспорти на кожного. Фотографії у всіх трьох були однакові, імена і прізвища — різні. Причому, на відміну від Мишка, ми з Яною вказали свої справжні дані в одному з паспортів, він же попросив написати «Олексій», «Сергій» і «Юрій».

5

Ми сиділи в купе поїзда, що віз нас за кордон. Яна ловила кожен мій погляд, подавала серветки, з двох однакових шматків купленої у вагоні-ресторані курки клала на мою тарілку той, що здавався їй кращим. Мишко не витримав і мовив:

— Одружився б ти з нею.

— Навіщо?

Яна почервоніла, і, перш ніж випити налитий у пластикову склянку коньяк, я сказав їй:

— Не хвилюйся. Якщо це станеться, то не раніше ніж років через десять.

— Добре, — покірно мовила вона.

6

Ми без проблем перетнули Північний Кордон, наші трьохсотдоларові паспорти не викликали в митників жодної підозри.

Розділ 41

«Гравці та шулери»

Гравці-професіонали, а їх значно більше, ніж може здатися навіть при спогляданні відвідувачів казино, поділяються на кілька категорій: «шахраї, які працюють командами», «люди прикмет» і «математики».

Ми з Мишком належали до останніх, хоча правильніше буде назвати мене «математиком», а Мишка — моїм помічником.

2

«Я не вчитель математики, щоб жити логічно», — сказав хтось із класиків минулого століття. Саме цією фразою послуговуються «люди прикмет».

Самі собою вони досить дивні. Хоча б тому, що можуть жити щасливо, обманюючи себе. Вони витрачають купу грошей на екстрасенсів, ворожок і астрологів, перетворюють кишенькові календарі на справжнісінькі паперові простирадла, де до кожного з днів року дописують по кілька сторінок коментарів.

«24 квітня. Місяць у Діві. Сонце зійде о 6:26. День вдалий для невеликих виграшів. Вам допоможе Козеріг, але при цьому ви маєте бути чесні з ним. Колір дня — сірий. Щасливе число — одинадцять».

Нормальній людині розшифрувати подібне марення дуже і дуже складно, але для «людини прикмет» цей запис сповнений прихованого змісту та магії. Для неї він означає таке: двадцять четвертого квітня потрібно одягтися в сіре і піти в казино, що закривається до шостої години двадцяти шести хвилин ранку. Із собою доцільно взяти кого-небудь, хто народився під знаком Козерога і пообіцяти йому п’ятдесят відсотків від виграшу. Дати фішки і пояснити правила гри, попередивши, що потрібно обов’язково ставити на одинадцять, але робити невеликі ставки, тому що цього дня «щаститиме саме на них». Оскільки ж «Місяць перебуває в Діві», найкраще грати за тим столом, де працює круп’є-жінка.

Саме так і не інакше.

З

Люди прикмет свято вірять у те, що грати можна тільки на узяті в борг гроші, тому що ти ніколи не програєш їх, і в те, що людині, яка прийшла у казино вперше, обов’язково пощастить. Є гравці, які шукають тих, хто ніколи не був у казино, вмовляють їх піти зіграти і беруть з виграшу п’ятдесят відсотків.

І хоча більшість із нас, професіоналів, ставиться до «людей прикмет» іронічно, усе-таки треба зізнатися, що серед них іноді зустрічаються «шамани», які виграють до двохсот-трьохсот тисяч за вечір. Але вони трапляються досить рідко.

Чого не можна сказати про шахраїв і шулерів, які працюють поодинці і групами. До того ж, якщо для професіонала-математика «людина прикмет» — забава, то шахрай — ворог. Адже саме через шахраїв власники казино оголосили війну всім без винятку гравцям, спроможним виграти більше восьмисот євро за вечір.

4

Звичайно, найбільше шахраїв — серед гравців у карти, адже казино це не тільки рулетки, але і карти, кості й «однорукі бандити». А карти — це і «баккара», і «Блек Джек», і сорок видів покеру, і сила силенна інших ігор.

У картярів своя математика, на опанування якої потрібно витратити півжиття. Насамперед, гравець має навчитися визначати скільки карт із колоди з чотирьохсот тридцяти двох карт уже вийшло і скільки залишилося. Та ще й які саме.

Що ж до прийомів картярських шулерів, то вони, як правило, однотипні. Наприклад, викрадення «потрібних» карт, тузів чи джокерів для того, щоб викласти їх на стіл під час наступного кону чи через три дні. Купівля однакових колод. Гра на трьох партнерів, під час якої троє (чи більше) шулерів сідають поруч за один стіл і непомітно для круп’є міняються картами, щоб скласти одну-єдину виграшну комбінацію. Або ж гра «за спиною в круп’є», коли один із шахраїв стає за спиною розпорядника гри і, підглядаючи в його карти, подає сигнали своєму напарнику.

5

Є шулери, які грають проти «одноруких бандитів», котрі використовують для виграшу магніти, відмички і склорізи — розрізав скло і пальцем повернув одне з коліс на виграшну комбінацію.

І, звичайно ж, є шулери коліс рулеток. І їхній арсенал такий же одноманітний, як і великий. Це — підроблені фішки (одна річ підробляти гроші й одержувати п’ятнадцять років в’язниці, і зовсім інша справа — фішку, яку можна поміняти на гроші, і ніхто тебе не заарештує, навіть якщо піймає за руку); «швидкість рук» (як тільки кулька зупиняється в одному з гнізд, хтось із шулерів відволікає увагу круп’є, а інший кидає фішку на число, що виграло). І безліч інших прийомів.

Ось через таких відвідувачів казино й оголосили війну всім, хто захотів жити винятково грою, і звели докупи шулерів і професіоналів, які послуговуються виключно знаннями математики.

Усіх їх казино вважають злодіями, і в боротьбі проти них використовують чисто злодійські, а якщо називати речі своїми іменами — бандитські методи. Зокрема, повчальне побиття, саджання в інвалідну коляску і (як у нашому випадку) компенсацію збитку за рахунок заощаджень гравця чи шулера, або й фізичне знищення. Отже, перед тим як починати гру, варто подумати, чи захочеться тобі все життя ховатися, жити в готелях і знати, що як тільки ти зробиш першу виграшну ставку, то автоматично станеш ворогом казино.

Розділ 42

«Одна з двох мільйонів серйозних систем»

Справді, різних систем гри в рулетку існує більше мільйона. Деякі з них відомі всьому світові, а про інші не довідається ніхто і ніколи, крім людини, яка їх придумала.

Кожен гравець, який поважає себе, має на озброєнні кілька сотень серйозних систем. Але серед них обов’язково є та Одна Єдина, яку він придумав сам, і яка, як і Перша та Єдина любов, ніколи його не підводила.

Кожен гравець любить таку систему не менше ніж жінку. Він навіть дає їй ім’я й іноді уявляє живою істотою, яка сидить поруч із ним за рулетковим столом і допомагає грати. І, звичайно ж, прощаючись зі світом, він дарує, саме так, дарує, цю систему тому, кого вважає гідним володіти нею.

Іноді я, якщо багатенько вип’ю, теж уявляю собі якусь біляву красуню на тоненьких каблучках… Але я ще не збираюсь складати зброю, тому можу розповісти тільки про одну з тих тисяч систем, що відомі практично усьому світові. Принаймні, тим, хто приходить у казино з валізою, тому що їх виграш може не поміститися ні в гаманці, ні в кейсі.

2

Отже, стіл — це набір пропонованих комбінацій, на які ви можете робити ставки.

Як ви пам’ятаєте, я розповідав вам про теорії ймовірності, тому, гадаю, ви усвідомили, що гра починається не з тієї миті, коли ви підійшли до столу зі своїм лотком фішок, а набагато раніше, тому всі її математичні закономірності вже працюють. Таким чином, найперше, що вам потрібно зробити, — це правильно ввійти у гру зі своєю системою.

Ми граємо на великі гроші, а тому говоритимемо про серйозні речі.

Ваше завдання — не відіграватися, а вигравати з самого початку, бо якщо ви зробили сто вісімдесят ставок, «прокрутивши» тисяч десять, і виграли триста євро, то, вибачте мене, це не гра. Ви тільки відігралися і не більше, тому що виграш трьохсот тисяч при десятитисячному стартовому капіталі — пуста витрата часу. Вже краще відкрити рахунок в ощадкасі і одержувати відсотки. Принаймні не треба витрачатися на одеколон і крем для гоління: сидиш на дивані, натискаєш на кнопки тостера, а гроші «працюють».

Жодних відіграшів. Відіграші допускаються тільки в тому разі, коли система не спрацювала. Та й то відіграватися краще приходити наступного дня, щоб устигнути пошкодувати за витраченими грошима, уявивши, скільки ви могли купити за них, і захотіти повернути їх, тобто грати обережно й уважно.

Якщо ви прийшли грати, то повинні вигравати, Вигравати, не вважаючи ні на що, навіть якщо під час трьох перших конів різниця між ставками і виграшем дорівнюватиме нулю.

Отже, ви підійшли до столу і побачили, що виграло «двадцять шість».

Рулетка — це колесо з намальованими на ньому цифрами. Пам’ятаєте? Поділимо його на сектори по три цифри, і хоч при цьому в нас вийде непарне число, це не має жодного значення.

Тепер вам треба зробити наступну ставку.

За будь-якою теорією «двадцять шість» уже не випаде, отже, ми не ставитимемо на нього, на нього і цифри його сектора, що стоять поруч із «зеро» і «три». Але при цьому ми також не ставитимемо на жодне з тридцяти чотирьох чисел, що в нас залишилися. Чому? Та тому, що виплати з виграшу складатимуть тридцять дві фішки. Тридцять дві фішки плюс одна фішка ставки. Отримуємо тридцять три. А щоб закрити всі можливі виграші, треба поставити тридцять чотири фішки.

Ми почекаємо і побачимо, що виграє «дванадцять».

От тепер ми і почнемо ставити, викресливши спершу зі списку можливих виграшів не тільки «дванадцять», «тридцять п’ять» і «двадцять вісім», що стоять поруч із ним, але й раніше відіграні коном «двадцять шість», «три» і «зеро».

Ми поставимо на всі інші числа — і виграємо.

Але не зупинимося на одному.

А будемо далі грати і викреслювати нові виграші та числа, що стоятимуть поруч із ним. Зробимо шість-сім конів. Після цього почнемо грати за іншим принципом, із тридцяти семи чисел столу не використовуючи тільки ті, що виграли, і будемо ставити на всі до єдиного невиграшні числа.

І так п’ятнадцять разів поспіль. Потім зупинимося, отримаємо відсотків двісті виграшу і почнемо все спочатку.

З

Що-небудь збагнули?

Нічого, якщо проведете рік у казино, то потім перечитайте цей уривок тексту, він стане для вас таким же зрозумілим, як і перші три сторінки букваря.

Розділ 43

«Ще одне зауваження стосовно теорії Великих Ігор»

Коли ви одягнетесь, оглянете себе в дзеркалі, вимкнете світло у передпокої і вийдете з дому, щоб поїхати в казино, то зобов’язані пам’ятати, що з тих трьохсот доларів, які ви взяли з собою для гри, зіграти вам доведеться, у кращому разі, на двісті з них. Такий закон казино.

Усі, хто працюють у казино, хіба що крім комп’ютерників, охоронців і головних менеджерів, живуть за рахунок чайових. Їхня заробітна платня настільки мізерна, що, розраховуючи лише на неї, вони б навіть не прогодували себе. Тому всі дрібні службовці казино сподіваються на те, що ви обдаровуватимете їх чайовими. Вони чекатимуть на це.

Справжній гравець ніколи не забуває про це і ніколи не скривдить тих, від кого залежить його виграш.

Ви підходите до дверей казино — швейцар відчиняє перед вами двері. Опустіть руку в кишеню і дайте йому кілька папірців. Якщо ж ви не зробите цього, він однаково люб’язно усміхнеться вам і побажає гарної гри, але обов’язково, як тільки ви відійдете, кине якому-небудь офіціантові:

«Рідкісний жаднюга, — це про вас, — обслуговуватимеш, не переобтяжуй себе. Однак не оцінить».

Ви підійдете до столу, всміхнетеся круп’є, намагаючись прихилити його до себе, ваші зусилля будуть марними, тому що офіціант, який устиг уже поспілкуватися зі швейцаром, повідомив тому про вас: «Жлоб, якого світ не бачив».

Отож круп’є не кивне вам у відповідь, він утратив інтерес до вас. І якщо гра хоч трохи залежатиме від нього, ви ні за що не виграєте.

Саме тому в казино слід бути дуже щедрим, щедрим настільки, щоб із трьохсот ваших доларів сто дісталося обслузі.

Ви заходите в казино і відразу даєте двадцять доларів швейцару.

— Дякую вам.

— Пусте, — відповідаєте ви з виглядом людини, у якої таких папірців стільки, що…

Ви підходите до столу і, перш ніж почати грати, підкликаєте офіціанта:

— Коньяк з колою.

— З льодом?

— Без.

Якщо ж не хочете замовляти «манхеттен», попросіть каву.

А як тільки він принесе, дайте йому чайові на суму, еквівалентну ціні замовлення. Причому не варто поводитися демонстративно, тому що круп’є і так усе побачить сам. Побачить, зрозуміє, що з вами можна мати справу, і дасть шанс вам виграти.

І знову не скупіться. Дайте йому відсотків п’ятнадцять від чистого виграшу і повірте, що піти з порожніми кишенями вам уже не дадуть.

2

Саме тому ви ніколи не зможете зіграти на всі ті гроші, які принесли із собою, а потім віднести із собою весь виграш. Хочеш бути багатим — будь щедрим. Хочеш, щоб тобі дозволяли вигравати, — ділися.

Але не засмучуйтесь, тому що навіть власники казино отримують не всі гроші, які вони виграють у вас. Їх обкрадає все той же персонал, тобто ті, кому не дістаються чайові, тому арифметика тут така: якщо ви приносите в казино триста доларів, сто роздаєте як чайові і програєте двісті, то з цих двохсот власник казино одержує тільки сто п’ятдесят — сто шістдесят доларів.

З

Що стосується нас: мене, Мишка і Яни, то, попрощавшись із заспаною провідницею, ми вийшли під скляний купол одного з вокзалів Великої Північної Столиці, відмовились від послуг таксистів і неспішно рушили сірою, мокрою від дрібного дощу вулицею. Ми шли навмання, щоб хоч якось скоротити час.

Розділ 44

«Північна Столиця»

Ми не могли передбачити, пощастить нам сьогодні чи ні, тому вирішили поки не селитися в готелі.

Ми сходили в кіно, пообідали пиріжками в кафе з величезними самоварами, провели кілька годин у магазинах, зводили Яну до знаменитих, схожих на заводські відстійники Бегемотівських Ставків і посиділи під парасолькою вуличного кафе, зігріваючи себе кавою та гарячим шоколадом.

І ось, нарешті, настав вечір, і ми пішли до узбіччя, щоб підняти руку та зупинити таксі:

— У «Дронт».

— Угу, — буркнув таксист.

Ми розрахувались із ним і підійшли до неонового птаха, що бігав по стіні з вивіскою «Дронт».

2

— Здрастуйте.

— Привіт, брате, — сказав Мишко чорношкірому швейцарові.

Казино скидалося на скриньку відполірованого бамбука, оздоблену африканським шовком, перами і слоновою кісткою.

Нубійські швейцари, нубійські офіціанти, нубійські дівчатка в намисті і з мільйоном кісок і вузликів у смолистому волоссі. Оце й усе. На цьому екзотика закінчувалася: круп’є та охоронці були білими.

Ми поміняли фішки в очеретяній хатині, здали плащі в гардероб, прикрашений пластмасовими черепами і шкурами зебр.

— Пацани не змогли розрахуватися? — запитав Мишко, киваючи на черепи.

Але африканець, який володів кількома фразами: «Добрий вечір», «Спасибі», «Добре» і «Приходьте ще» — тільки безглуздо посміхнувся у відповідь.

Нам подали коньяк, а Яні — кокос, наповнений лікером і соком червоних апельсинів.

Ми зробили по ковтку і почали грати.

З

Колись Північна Столиця славилася військовими парадами, гробницею зведеного в ранг фараона пролетарського лідера, музеями і театрами. Нині ж вона перетворилася на величезний бізнес-центр, тому майже всі відвідувачі казино були представниками середнього класу — менеджери, секретарки, начальники відділів, маклери і брокери. А тому наші трохи пом’яті, але пошиті за останньою модою піджаки і приспущені краватки не виділяли нас із загальної веселої і гучної юрби гравців.

Хіба що Яна в чорненькій сукенці, що звабливо обтягувала її стан… Але вона могла бути Мишковою дівчиною, яку, молоду і недосвідчену, він вирішив здивувати своєю щедрістю.

А Мишко був щедрий, він отримав тридцять п’ять тисяч для того, щоб програти.

Охорона казино знала, що ми приїхали разом, і могла здогадуватися, що ми приїхали грати на одну кишеню, а тому Мишко мав програвати, щоб мої виграші здавалися справжньою випадковістю.

А вигравати тут було зовсім неважко. У переповненому залі на тридцять столів багато відвідувачів робили ставки на таку ж суму, як і я. Тут були в обігу величезні гроші. Та що говорити, якщо за один кін за всіма столами програвалося біля ста тисяч. Тому, як тільки Мишко програв свої тридцять п’ять тисяч, а Яна доїла бананово-карамельну піну зі свого келиха, замовленого після кокосу, я сказав: «Усе, йдемо».

Кинув круп’є фішку на п’ятсот євро і підвівся з табурета.

Ми забрали свої плащі. Мишко з Яною вийшли на вулицю, а я поміняв фішки, залишивши дві, щоб було чим подякувати швейцарові:

— Приходьте до нас ще.

І африканському вождеві, який мерз на вулиці:

— На, зігрієшся.

— Спасибі, — він гукнув таксиста, який стояв неподалік від казино.

— Скільки? — запитав Мишко, відчиняючи дверцята для Яни.

— Двісті шістдесят тисяч, — сказав я.

Ми були в раю, де виграш двохсот шістдесяти тисяч дістався нам досить легко і був настільки незначним для місцевих гравців, що ми могли не турбуватися про власну безпеку.

Недарма кажуть: «Життя гравця повне небезпек, але він єдиний, хто може потрапити в рай ще за життя».

І цей рай не в Едемі на сході, біля джерел Фісона, Хіддепеля і Євфрату, а в казино Монте-Карло, Лас-Вегаса і Північної Столиці. У всякому разі Рай для Гравців.

Розділ 45

«Після першої зі щасливих ночей»

Готель був з найкращих. Наші номери скидалися на величезні квартири-студії. У ресторанах, що працювали цілодобово, готували настільки смачно, що це навіть неможливо описати словами. А в дансинг-барі можна було не тільки купити любов жінок, у порівнянні з якими Міс Світу минулого року виглядала кривоногою пастушкою, але й одержати будь-яку з комбінацій існуючих напоїв і наркотиків.

— Гульнемо? — запитав Мишко, який утомився від незгод і спартанського способу життя, що нам довелося вести останні кілька тижнів.

— Гульнемо, — відповів я.

І ми «гульнули». Причому так, що, не випивши і третини замовленого, нам довелося нести Яну в її номер на руках.

2

Ранок був чарівним пробудженням у повному квітів номері.

— Ал-л-ло, служба номерів?

— Чим можемо бути корисними для вас?

— Номер дві тисячі тридцять три, пришліть кого-небудь зробити замовлення.

Увійшла дівчина в білому фартушку, я замовив каву, лимони і коньяк.

Поснідав, викликав коридорного і, лежачи на неосяжному ліжку, наказував йому, де розмістити телевізор:

— Трохи лівіше.

Мишко прийшов о третій годині, коли відправив двох дам, які ночували в його номері.

— Ну як? — запитав він мене.

— Чудово, — відповів я.

Виграні нами гроші лежали поруч зі мною складені пачками по дві і п’ять тисяч і перетягнуті кольоровими резинками.

— Куди ми сьогодні?

Розкривши буклет «Нічного Дайджесту» я показав йому картинки оформленого в чорно-червоні кольори «Білого Рубіна».

— Суші-бар, — прочитав Мишко. — Стоянка охороняється. Кабаре. Стриптиз. Іспанська, китайська, французька і традиційна російська кухні. Оголені офіціантки. Щовечірні розіграші призів серед відвідувачів. Страхові виплати для гравців — п’ять відсотків від програної суми.

І мій допис після телефонного дзвінка в казино:

«Мінімальна ставка сто п’ятдесят євро».

— Це якась принада для багатих провінціалів? — запитав Мишко.

— Схоже на те, — сказав я. — Суші, кабаре, стриптиз, п’ять відсотків від програшу і оголені офіціантки — розкішне місце для обігравання багатих сибірських торговців ікрою та хутром.

— Невже? — перепитав Мишко. — Але ж ми не торговці.

— То будемо ними. — сказав я, — до сьогоднішньої ночі.

— Ну що ж, спробуємо, — погодився Мишко.

Справді, ми потрапили до раю. Але тут були свої архангели з вогненними мечами, вони охороняли дерева з забороненими плодами і пачками грошей. І доводилося бути обережним, щоб тебе не вигнали.

З

Казино — це насамперед бізнес. Непередбачений, найчастіше позбавлений гарантій на успіх і дуже небезпечний. Навіть якщо казино знаходиться в невеликому містечку.

Існує безліч способів заманити відвідувача до ігрового столу. Звичайно, можна розвісити повсюдно щити і написати на них:

=«ВЧОРА В НАШОМУ КАЗИНО ВИГРАШ СТАНОВИВ 500.000!!!»=

або

=«БЕЗКОШТОВНІ КОКТЕЙЛІ ДЛЯ ГРАВЦІВ»=

і в казино буде повно народу. Але переважну більшість становитимуть копійчані мрійники, які принесуть у казино два-три долари і, програвши їх, ще довгенько штовхатимуться біля столів, щоб подивитися, як грають інші. Або місцеві алкоголіки, які прийдуть саме за «безкоштовною випивкою». Казино потрібні не вони, а ті, хто володіє значно більшою сумою грошей і може дозволити собі програти за вечір хоча б дві-три сотні.

Але заманити в гру — це одне. Куди важливіше і куди складніше змусити людину програти, а потім прийти в казино ще раз. Тобто зробити її програш приємним. Саме програш, тому що в цьому світі ще не існувало казино, яке б займалося благодійністю.

Гроші. Гроші. Гроші. Гроші.

Задля грошей, навколо грошей, за гроші і в ім’я грошей.

4

Я не зустрічав людей, які б, розпочинаючи свій бізнес, не мріяли розбагатіти. Так само і власників казино, які б купували рулетки і гральні автомати тільки для того, щоб отримати прибуток.

Добре було тим, хто починав першим. Казино було в моді і вважалося чимось незвичайним. Майже всі, хто мали хоч якісь гроші, відвідували його щовечора. Причому людей не бентежило те, що попервах казино більше нагадували сільські клуби, аніж респектабельні Палаци Ігор.

Але все змінилося, як змінилися і самі власники, які спершу стріляли, а потому викуповували один в одного ігорні заклади. Казино ставали дедалі розкішнішими, а кількість відвідувачів невпинно меншала.

Не допомагало нічого, навіть акції на зразок «кожному гравцеві — двадцять безкоштовних фішок». Багаті люди, тобто саме ті, завдяки яким збагачується кожне казино, все більше і більше розуміли, що їх обманюють, і перестали відвідувати казино.

Це — замкнуте коло. Адже за чесної гри казино одержує тільки шість-сім відсотків від грошей, що беруть участь у грі. А іноді навіть залишається в мінусі. Саме тому більшість із них не може обійтися без керованих столів і круп’є-шулерів. А обманюючи відвідувачів, вони втрачають їх.

Крім того, останнім часом багато багатіїв почали купувати рулеткові столи і встановлювати їх у власних вітальнях і віл ах, щоб пограти з друзями в «чесну рулетку».

Досить часто траплялося, що, заволодівши тим чи іншим казино, новий власник дізнавався, що заклад, який є його власністю, — банкрут.

Звичайно ж, не можна стверджувати, що всі казино збиткові. Просто все пізнається в порівнянні. А статистика свідчить, що тисяча дев’ятсот дев’яносто четвертого року найшикарніше казино приносило своєму власникові сто тисяч за вечір, а нині він не отримує і трьох тисяч доларів, зібраних переважно за рахунок проданої маріхуани і відібраних у барменів чайових.

Отже, проблем вистачає.

Крім того, докучають гравці, які намагаються обіграти казино, і шулери. І саме тому всі без винятку «бандитські» казино оголосили хрестовий похід проти обох категорій відвідувачів.

5

Ця війна жорстока і безкомпромісна. «Гарний шулер — мертвий шулер». «Якщо гравця виявлено, його потрібно знищити».

Не хочеться переповідати страшні історії про зламані кисті рук, спалені автомобілі і вбивства в темних провулках. Але це факт — дуже часто казино керують люди, які розбагатіли завдяки пістолету і стилету, і борються вони з гравцями та шулерами тими ж методами, якими послуговуються для знищення конкурентів і ворогів.

Статистики немає. Її просто не існує.

Але в одному з міст, а точніше в п’яти, що належали одному власникові казино, працював такий собі Кат Гравців. Він був невеликого зросту, не дуже сильний і не дуже молодий. Він ніколи не носив із собою пістолета і ніколи нікого не бив. Та цього й не потрібно було робити, тому що поруч із ним завжди була четвірка головорізів, готова стріляти, бити, а якщо треба — і катувати.

Кат вишукував гравців-професіоналів. Причому нюх мав бездоганний. Я знаю тільки одного гравця, який може сказати про себе: «Я зустрічався з Катом Гравців і мені вдалося уціліти».

Діяв же Кат просто. Знаходив гравця, спостерігав, але не втручався у гру.

Гравця ловили вже потім, на виході з казино. Били, садили в машину і відвозили за місто, де, змусивши викопати могилу, убивали і закопували.

Я не знаю, як закінчив життя він. Гадаю, що помер не своєю смертю.

Але точно знаю: таких катів багато, і чим більші гроші крутяться в грі, тим рішучіше вони діють.

Ми перебували в раю гравців, тобто в нашому раю. Але це було і наше пекло, тому ми мали продумувати кожен наш крок. Необхідно було зіграти три гри і виїхати.

6

Усього три гри.

І в першу з них я хотів зіграти в казино для багатих провінціалів «Білий Рубін».

— Отже, в «Білий Рубін».

— А потім куди? — запитав Мишко, спустошивши склянку з коньяком.

— У «Чорний Ангел» і «Блек-найт-холл-фореве».

— Як? — перепитав Мишко.

Я відкрив дайджест на картинці з палаючими золотими ліхтарями казино, показав його Мишкові і повторив:

— «Блек-найт-холл-фореве» — казино, що обслуговує іноземців, які працюють і відпочивають у нас.

— А, — сказав Мишко, вирішивши уточнити, — усіх без винятку?

— Ні, — сказав я, — тільки дуже європейських, дуже західних.

— Але ж ми не іноземці.

— Але в нас є мізки, — сказав я, — але про це потім, а поки — в «Білий Рубін».

Північна Столиця слугувала притулком для багатьох катів. Але тут гравці навчилися захищатися, приїжджаючи в казино з величезними загонами охоронців. У нас не було такої можливості, та й сумнівно, щоб бійці охоронної фірми, чиїми послугами ми могли б скористатися, по-справжньому вболівали за нас. Саме тому ми й придумали гру в перевдягання.

7

А чому саме «Білий Рубін», «Чорний Ангел», «Блекнайт-холл-фореве»? Та тому, що в кожному з цих казино в нас були стовідсоткові шанси на виграш.

У «Чорному Ангелі» збиралися місцеві бандити, які настільки легко розставалися з грошима, що трьох ресторанів при казино було задосить, щоб одержати значний і стабільний прибуток, не вдаючись до вивертів нечесної гри.

У «Блек-найт-холл-фореве» збиралися всілякі співробітники консульств, представництв, спільних фірм та інформаційних служб. Усі вони були іноземцями не тільки грошовитими, але і впливовими, тому власники «Блек-найт-холл-фореве» поводилися шляхетно, щоб уникнути неприємностей.

Ну а «Білий Рубін» був для тих людей, які вперше потрапили в казино і мали досить поверхове уявлення про гру. Щоб обіграти їх, достатньо вдатися до шулерських прийомів.

Розділ 46

«Перша з трьох ігор»

Ми готувалися впродовж усього дня.

— Візьмете мене? — запитала Яна.

— Ні. Залишишся в готелі.

Ми з Мишком купили найдорожчі, але зовсім не гарні костюми. І такі ж туфлі та краватки. Продавець у магазині ледь не посивів, благаючи нас не купувати такий непотріб:

— Не зовсім у тон, — переконував він нас.

— А по-моєму, нормально, — говорив Мишко прикладаючи яскраво-салатову краватку до сліпучо-жовтої сорочки.

— Блазень, — мовив я, коли вже в готельному номері Мишко приміряв усе це.

— Справжній клоун, — погодився він і накинув на плечі вовчу шубу, що спускалася аж до п’ят і торкалася літніх туфель із крокодилячої шкіри.

Однак саме цього ми й прагнули, тому мій одяг не виглядав кращим.

Але головною деталлю нашого туалету був портфель. Великий, із двома замками і з ніби випадково невідірваним цінником. Він остаточно надавав усій нашій респектабельності безглуздого вигляду.

Ще під час походу по магазинах ми з Мишком зайшли в невелике інтернет-кафе, поблукали по мережі, знайшли зо три десятки бланків типових договорів, роздрукували їх по три кожного зразка. Опісля заповнили половину з них, поставили липові печатки, виведені на кольоровому принтері.

— Прикинемося торговцями дощок, — сказав я.

У наших «договорах» вказувалися «партії деревини», «кругляка» і «ялинника-сирцю, сорт перший». Усе це ми списали з офіційного сайту якогось ліспромгоспу.

Пачка виявилася не дуже великою, і ми зробили десяток копій на ксероксі. Тепер ми мали солідну кількість «документів». Я засунув їх у портфель, зверху поклав величезний, мов тостер, калькулятор, кілька ручок і чистих аркушів.

Вже в готелі ми напхали його пачками грошей.

— Можна їхати.

— Авжеж.

2

Ми взяли таксі і подалися до одного з банків, неподалік від нашого готелю. Викурили на його порозі по сигареті, взяли іншу машину і вже на ній приїхали до «Великого Діаманта».

— Зачекати? — запитав таксист.

— Не треба, — відповів Мишко і розрахувався.

— Дарма, — сказав таксист. — Після сьомої тут не зловиш машини.

— Нічого, ми щось придумаємо.

Наш маскарад виявився вдалим. Навіть таксист прийняв нас за тих, кого ми вдавали.

Хлопці з охорони казино були куди менш довірливими.

Вони обшукали нас на наявність зброї і лише тоді дозволили нам увійти всередину.

Червоні стіни, чорні килими і білі статуї, куплені в магазині «Усе для саду». Дизайн був настільки примітивним, що ми навіть не наважились зупинитися біля якоїсь зі статуй, щоб висловити своє захоплення: такий вияв емоцій здавався нам тут безглуздим.

У кінці холу біля сходів нас зустрів метрдотель:

— Які будуть побажання?

— Можна у вас повечеряти? — запитав Мишко.

— Звичайно, — мовив метрдотель, — французький ресторан, іспанський, китайський…

Але Мишко перебив його:

— Там, де голі офіціантки.

Метрдотель сприйняв його заяву з поважною серйозністю. Він зробив крок убік, указав рукою на одні з дверей і повів нас у ресторан «традиційної російської кухні».

— Ого, — сказав Мишко, угледівши офіціантку, на якій з одягу були тільки червоні чобітки і кокошник.

Більше нічим особливим ресторан не вирізнявся, тут подавали традиційний російський борщ, пельмені й охолоджену горілку.

— М’яса, горілки, ікри, — наказав Мишко, сідаючи за стіл. — Словом, за списком.

Як тільки офіціантка пішла, він запитав:

— Ну що, нап’ємося?

— Відведемо душу, — відповів я, тому що така поведінка була передбачена сценарієм.

З

Найцікавіше, що ми не перестаралися. У залі було кілька схожих на нас клоунів. А загалом публіка була досить пристойною, хоч і дуже питущою. Ми не відставали. Гуляли нарівні з усіма, встигали обговорити «ділові папери» і побалакати про «роботу». Причому Мишко навіть умовив мене купити партію пилорізок. Причім робив це голосно. На весь зал.

А закінчив він свій монолог пошепки:

— Ой, і нарубався ж я в зоні дров, мозолі ще й досі на руках.

— Без питань, — сказав я, — скільки їх тобі купити?

— Штук двадцять.

— Домовилися.

Розраховуючись, ми діставали гроші прямо з портфеля.

— Поїдеш зі мною? — запитав Мишко офіціантку.

— Навіщо? — поцікавилась та.

— Погуляємо, — сказав Мишко.

— Дякую, — відповіла вона і, посміхнувшись, пішла до іншого столу.

— Гей, люб’язний, — покликав я одного з охоронців, який проходив повз наш столик, — а які ще у вас забави є?

— Казино, — мовив охоронець, — добродії можуть випробувати удачу за одним із наших столів.

— Хочеш випробувати удачу? — запитав я Мишка.

— Хочу, — сказав він.

— Проведи нас, — звернувся я до охоронця.

4

Найважче було вдавати із себе п’яних. Тим більше, що зал був напівпорожнім, і нас було видно з усіх боків.

— Ну і що це за гра? — запитав Мишко, сідаючи біля одного зі столів.

— Рулетка, — сказав круп’є, — правила дуже прості: ви ставите на число і намагаєтеся виграти.

— Чудово, — мовив Мишко та витяг із нашого портфеля пачок п’ять грошей. — Куди мені поставити?

— Спершу треба поміняти гроші на фішки, — сказав круп’є.

— То поміняй.

Одержавши фішки, Мишко знову запитав:

— То куди ставити?

— Куди хочете, — відповів круп’є.

Мишко поставив і програв.

Я теж програв два перших кони, а потім виграв. Але не багато, рівно стільки, щоб вийти на нуль.

5

Круп’є «Білого Рубіна» грали зі змінними кульками. Міняли їх непомітно в руці.

Круп’є за нашим столом використовував кульок шість. Однак одна з них усе-таки була справжньою. Але оскільки він користався нею не більше одного разу на десять ігор, на ній не можна було вибудувати жодної системи.

Тільки відігратися. Повернути витрачені на вечерю гроші. А виграти ніяк не вдавалося. Доти, поки я не почав розуміти, яка саме з кульок потрапляє в гніздо рулетки в той чи інший момент.

Усі кульки були різної ваги. Різниця складала півтора-два грами, але рухаючись навколо рулетки, кожна з них стукала по-своєму. Майже півтори години мені знадобилося на те, щоб не тільки навчитися розрізняти їх усі, але і запам’ятати на яких саме числах зупиняється кожна з них.

— Зараз зіграємо.

— Що мені робити?

— Повторювати мої ставки.

Як тільки круп’є кинув у гніздо рулетки кульку зі свинцевою серцевиною, яка зупинялася тільки на «п’яти», «сімнадцяти» і «двадцяти восьми», я зробив ставку.

Тільки один кін, він мав бути вирішальним.

Тут можна було поставити на одне число лише п’ятнадцять тисяч. Я так і зробив, але ще поставив на «чіт-лишку», «колір» дюжини та інші комбінації. Оскільки Мишко продублював усі мої ставки, то наш виграш автоматично збільшився удвічі.

Одним махом ми зірвали цілу купу грошей.

Не витрачаючи часу на роздачу чайових і радість із приводу виграшу, ми попросили круп’є поміняти наші фішки на гроші, і поки він носив їх у касу, до нас підійшов начальник охорони «Рубіна»:

— Молодці, — сказав він, — добре зіграли. Але одне прохання — не приходьте сюди більше.

— Ніколи? — запитав Мишко.

— Ніколи, — відповів начальник охорони.

Але, принаймні, він дав нам можливість спокійно вийти з казино.

Ми переконалися в цьому не тільки помінявши п’ять таксі, але і скориставшись послугами метрополітену. Ми останніми вийшли з метро.

6

Я зайшов у номер, клацнув вимикачем і увімкнув світло.

Квіти у вазах пахли так, що усе випите підійшло до горла, я згріб їх і викинув за двері номера. Після цього, скинувши частину одягу, ступив до ліжка.

Яна, так і не дочекавшись мене, уже спала.

— Тссссс, — сказав я собі.

Взяв одну подушку і пішов на диван, у ту частину номера, яку можна було б назвати вітальнею.

Я ліг, заплющив очі і відчув, що провалююсь у прірву.

7

— Скільки? — запитав Мишко наступного ранку.

— Сімсот одинадцять тисяч, — закінчила перераховувати гроші Яна.

— Чудово. Куди сьогодні?

— Туди, де є комп’ютери, — сказав я. — Мені потрібен Інтернет.

— Знайдемо, — мовив Мишко.

Не встаючи з крісла, він подзвонив у службу готельного сервісу і вже через десять хвилин хлопці принесли в мій номер комп’ютер, принтер і настільну етажерку з чистими дискетами.

— Чай, — сказав Мишко і дав кожному з них по двадцять євро. — Що тепер?

— Працювати, — відповів я. — Працювати і ще раз працювати.

Розділ 47

«Друга з трьох ігор»

Мені довелося вибратися з ліжка і сісти за стіл.

— Отже, — запитав я, — що нас тепер цікавить?

— Не знаю, — відповів Мишко.

— «Блек-найт-холл-фореве».

Я набрав назву казино у віконці пошукової програми і натиснув клавішу «введення». Комп’ютер трохи погудів, а потім видав інформацію:

=«об’єкт не знайдено»=

— Дуже добре, — сказав я.

Узяв «Нічний Дайджест» — путівник нічного життя Північної Столиці — переконався, що назву потрібного казино написав правильно.

— Просто чудово.

Повторив операцію ще раз і знову нічого не отримав.

— Та подзвони ти їм, — не витримав Мишко. — Навіщо тобі все це?

— Так треба, — сказав я, набираючи назву казино вже англійською, — і навіть дуже.

Цього разу комп’ютер справився із завданням майже миттєво і вивів мене на офіційний сайт «Блек-Найта». Він виявився англомовним, і це було не дивно, адже заклад призначався для іноземців.

— І що там пишуть? — запитав Мишко.

Згадувати з похмілля значення слів, які ти вчив більше десяти років тому, навчаючись у досить посередньому університеті, було складно.

— «Ми завжди будемо раді…» Що за слово?… Біс, не знаю. «І ви зможете…» Знову не знаю.

Коли я ще був студентом, то вірив у те, що завдяки своїм знанням і чесній праці зможу досягти успіхів у цьому житті. Можна сперечатися, чи мав я слушність. Але мені здається, що все-таки в моїх юнацьких міркуваннях було багато здорового глузду.

— Спробуємо інакше.

Я витяг із мережі словник-перекладач, розмістив його в нижньому куті екрану, і справи пішли значно краще.

«Ми завжди будемо раді надати вам сервіс найвищого рівня! У нас ви зможете не тільки прекрасно відпочити і повечеряти, але й побачити виступи майстрів класичного балету! У наших залах виступають кращі актори Північної Столиці, і вам…»

— А про гру? — запитав Мишко.

— «До ваших послуг прекрасні рулеткові столи, „баккара“, „Блек Джек“…», — прочитав я.

— Невже заради цього треба було докладати стільки зусиль? — запитав Мишко.

— Ні, — сказав я, — вони гарантують іноземцям не тільки комфорт, але і безпеку. Бачиш ось цей напис?

— Ну? — Мишко розгублено знизав плечима.

— А тут вони називають постійних клієнтів.

— І що з того?

— Серед них досить багато журналістів, які працюють у Північній Столиці. Ось їхні імена. Дивися: Мартін Суонні, Далтон Уейн, Ебра Валлай.

— І що? — Мишко однак нічого не розумів.

— Зараз побачиш.

Я клацнув мишкою, і комп’ютер вивів список усіх іноземних газетно-журнальних представництв, розташованих у Північній Столиці. А заразом їхні адреси і телефони.

— Я хочу потрапити в «Блек-найт-холл-фореве», — мовив я. — Але ми не ті іноземці, яких туди пускають. А тому нам потрібно знайти чужинця, який би провів нас до столів «Блек-Найта».

— Як? — запитав Мишко.

— Просто, — відповів я, взяв слухавку і набрав номер.

— Алло, — сказав я, — здрастуйте.

— Здрастуйте, — відповіли мені російською.

— Ви журналіст? — запитав я, оскільки дзвонив у «Північний Офіс „Новин Великого Яблука“».

— Так.

— Бажаєте взяти інтерв’ю в професійного гравця в рулетку?

— З глузду з’їхав, — сказав Мишко.

Я похитав головою.

2

Людина на тому кінці дроту засумнівалася:

— Не знаю…

— Я можу виграти тисяч п’ятсот за вечір. Хочете, розповім як?

— Мені потрібні докази.

— Тоді зустріньмося.

— Навіть не знаю…

— Я розповім вам про те, як у Північній Столиці вбивають клієнтів казино.

— А докази у вас є? — продовжував сумніватися в серйозності мого дзвінка іноземець.

— Як вас звати? — запитав я.

— Можете називати мене Джоном, — сказав він.

— А ви мене Іваном, — відповів я. — Зустріньмося, і якщо мої докази видадуться вам не дуже серйозними, пошлете мене під три чорти. Домовилися?

— Домовилися, — нарешті погодився він.

З’ясувавши де і коли, я поклав трубку.

— Такого ти раніше не робив, — сказав Мишко.

— Пусте, — усміхнувся я, — пішли збиратися.

У нас ще було багато часу, щоб опорядитися, одягтися, дати Яні тисячу євро і розповісти, де знаходяться найкращі в Північній Столиці музеї, театри і ресторани.

— А ви? — запитала вона.

— А ми попрацюємо трохи.

— А я?

— А ти розважайся, — сказав я.

З

Ми вийшли з готелю, швейцар гукнув таксиста, і ми поїхали на зустріч.

Американець виявився досить молодим чоловіком в окулярах і з величезними порцеляновими зубами.

— Я з вами розмовляв по телефону? — запитав я.

— Зі мною, — відповів він.

— Тоді давай познайомимося.

Ми потисли один одному руки:

— Іван, — сказав я.

— Джон, — усміхнувся він і, глянувши на Мишка, запитав:

— А це?…

— А це — людина без імені, — відповів я.

— Саме так, — мовив Мишко.

Американця цілком влаштувала така відповідь.

4

— Ви обіцяли докази, — нагадав іноземець.

А сам сунув руку до захованого в кишені диктофона.

— Елементарно, — сказав я, роблячи вигляд, що не помічаю цього.

Я не даремно призначив йому зустріну саме на цій вулиці. Варто було зробити лише два кроки, і ми опинялися в невеликому кафе, в одній із кімнат якого стояли дві рулетки.

Година була рання, столи порожні. Круп’є, які нудьгували біля них, побачивши нас, заусміхалися. А той, до чийого столу ми підійшли, зробив крок убік — до кнопок під ковроліном.

— Поклич менеджера, — сказав я йому.

Він одразу ж перестав посміхатися і запитав:

— Навіщо?

Витягши з кишені пачку грошей, я поклав перед ним двісті євро.

— Поклич менеджера.

— Слухаю вас, — мовила повна, фарбована блондинка, яка з’явилася за кілька хвилин.

— У мене до вас невелике прохання, — сказав я. — Хочу на півгодини орендувати один із ваших столів.

— Але ми…

— Я не заберу із собою виграшу, — мовив я, — і заплачу вам три тисячі євро.

— Добре, — погодилася вона.

— Тільки попросіть вашого круп’є не заважати мені.

Вона кивнула на знак згоди, потім глянула на круп’є, і той, кидаючи кульку, демонстративно став так, щоб між ним і кнопками в підлозі був стіл.

— Робіть ваші ставки.

Я поміняв два десятки фішок і звернувся до Джона:

— Дивіться, як це робиться.

Результат виявився досить високим: тридцять сім виграшів на сорок дві ставки.

Іноземець спостерігав за мною як заворожений, і коли я припинив гру, було видно, що він ще перебував під враженням побаченого.

5

— Дякую, — я віддав фішки, якими грав, круп’є як чайові, і перейшов з Джоном до сусіднього залу, де нам подали каву. Там ми змогли поговорити.

— Ви професіонал, — мовив іноземець.

— Я переконав вас?

— Абсолютно, — відповів він. — Але що ви можете розповісти мені?

— Я граю вже одинадцять років, — сказав я, — і граю на великі гроші. Тому можу розповісти вам дуже і дуже багато цікавого.

— Але…

— Вийде статей п’ятнадцять із кров’ю, шантажем, убивствами і мафією. Хочете?

— Хочу, — сказав він.

— Тоді угода.

Він засовався на стільці:

— Яка ще угода?

— Ви проведете мене в «Блек-найт-холл-фореве». Я там зіграю разок, а після гри ви витягнете диктофон з кишені, поставите його на стіл, і я говоритиму в нього доти, поки ви самі не скажете: «Досить».

— Мені треба подумати, — мовив він.

— Думайте, — сказав я і витяг із кишені список прес-представництв, у якому адреса його офісу стояла першою, — у вас є три хвилини. Після цього я дзвоню іншим журналістам.

— Згоден, — моментально зреагував Джон.

— Сьогодні ввечері?

— Добре, — він глянув на мовчазного Мишка і додав: — Зустрічаємося під казино. Але провести туди я зможу тільки вас. Ваш друг пройти не зможе. Домовилися?

— Згода, — сказав я.

Ми потисли один одному руки і розсталися.

6

— Що ти на це скажеш? — запитав я Мишка, коли ми вийшли на вулицю.

— Непогано, — мовив він.

У запасі в нас було вісім годин, треба було їх якось скоротати.

— Куди тепер?

Повертатися в готель не хотілося. Обідати було ще рано. Тому ми вирішили, що найдоцільніше скористатися прикладом Яни і всіх гостей Північної Столиці — піти в музей, де покоїлася статуя Давида.

Розділ 48

«Друга з трьох ігор»

Джон прийшов на зустріч зі мною як на секретну операцію. На ньому був довгий плащ, капелюх з опушеною тулією і чорні окуляри, хоча зустрілися ми об одинадцятій годині ночі.

Залишалося обмінятися паролями і кресленнями військових заводів.

— Здрастуйте, — привітався він.

Я відповів.

— Ваш друг…

— Залишився вдома.

Хоча насправді Мишко хвилин десять тому припаркувався на протилежному боці вулиці.

— Це вам, — сказав Джон і витяг з кишені кілька візитних карток, — візьміть.

Я глянув на одну з візиток. На ній був надрукований англійський текст, де значилося, що пред’явник картки — кореспондент «Новин Великого Яблука» на ім’я Грегорі Метфіс.

— Це я?

— Авжеж ви.

— Дякую.

Ми ввійшли в казино.

2

Найбільше «Блек-найт-холл-фореве» нагадувало студентську їдальню, причому літній варіант. Металеві меблі, пластикові барні стійки по краях величезного обіднього залу, фуршетні столи: м’ясний, рибний, вегетаріанський і десертний. Пластикові тарілочки, букети з паперових серветок і неголосна кантрі-музика.

Але іноземці, а тільки вони були відвідувачами цього казино, почували себе тут дуже комфортно: усміхалися, розмовляли, сміялися, вітали одне одного через весь зал. Отже, власники казино зробили правильний вибір, побудувавши клуб майже в самому центрі столиці.

Джон вів мене через казино, і повсякчас хто-небудь то праворуч, то ліворуч вітався з ним, а водночас і зі мною.

Удаючи американця, я міг розмовляти тільки англійською, моїх знань вистачило, щоб замовити собі випивку і не викликати підозри ні в охорони, ні в офіціантки, яка закінчила інститут міжнародних відносин.

Видаючи себе за співробітника багатотиражної американської газети, потенційно здатного улаштувати невеликий міжнародний скандал і написати десяток статей про обдурювання клієнтів казино Північної Столиці, природно, я не почував себе всесильним, але розумів, що можу виграти будь-яку суму грошей, а головне винести її з собою, і ніхто мені не перешкоджатиме, тому що власники «Блек-найт-холл-фореве» не допустять критики на адресу свого закладу.

До того ж, я розумів, що ніколи не потраплю сюди ще раз, тому насолоджувався грою, зрідка морщачись від спалахів фотоапарата Джона. Ставлячи лише на числа третьої дюжини, я виграв триста сорок дві тисячі за неповні дві години.

З

— Усе, — сказав я Джонові, — треба йти.

Ми вийшли на вулицю, і він звернувся до мене з пропозицією:

— Я уже визначив коло питань, що цікавлять мене, може, десь зупинимось і поговоримо.

— Можна, — відповів я і повів його до таксі на протилежному боці вулиці.

Відкривши дверцята, я дав можливість Джонові сісти на переднє сидіння. Тієї ж миті стрічка ременя безпеки натягнула і обплела його шию.

— А-а-а, — захарчав Джон, але Мишко, який сидів на задньому сидінні, натягнув ремінь безпеки і журналіст замовк.

— Вибач, друже, — сказав я, — але я передумав давати тобі інтерв’ю.

— Гаманець у внутрішній кишені, — прохрипів він.

— Нехай там і лишається, — мовив я, обшукуючи його.

Мені потрібно було забрати плівку з фотоапарата і касету з диктофона. Як тільки вони опинились у мене в руках, Мишко сказав Джонові:

— Я тебе зараз відпущу. Але якщо ти закричиш, я продірявлю тобі голову. Зрозумів?

— Звичайно, — відповів Джон.

— От і добре, — мовив Мишко, — можеш іти.

Джон вибрався з машини, я сів на його місце, і ми поїхали.

— Я нічого не бачив, — прохрипів таксист, — і ваших облич, але…

Я дав йому чотири купюри по сто євро, і за всю дорогу він не вимовив жодного слова, навіть не подивився в наш бік.

4

— Скільки? — запитав Мишко.

— Вітаю, — мовив я, — ми з тобою мільйонери.

— Уточни.

— Плюс триста сорок дві тисячі.

Мишко був втішений.

Але перед тим, як ми забрали Яну з номера і спустилися в ресторан, він запитав:

— Може, зупинимося на цьому і поїдемо додому?

— Ще одна гра, — сказав я, — одна-єдина і поїдемо.

— Домовилися.

Але, дізнавшись, що останню гру я хочу провести в «Чорному Ангелі», Мишко попросив:

— Краще не треба.

— Чому? — запитав я.

— Там же повно бандюків.

— А ти хто? — усміхнувся я. — А я? А наша крихітка Яна? Не переживай, ми там будемо почуватися своїми.

— Ми ризикуємо, — не поступався Мишко.

— Ми завжди ризикуємо, — відповідав я.

— У «Чорному Ангелі» ризик межує з провалом.

— Лише раз, — сказав я, — тільки одну гру, і ми поїдемо. Ну, зважуйся.

— Добре, — погодився Мишко, — але нам буде потрібна зброя.

Розділ 49

«Третя гра»

Мишка не було майже весь день.

Повернувшись надвечір, він зайшов у мій номер, кивнув, привітавшись із Яною, і поклав на стіл пакет.

— Вибирай, — сказав він, розриваючи газету.

Переді мною лежало три пістолети і кілька обойм.

Я вибрав нікельований «магнум».

— Тоді це теж твоє, — сказав Мишко, виймаючи обойми.

— Я знову залишуся в готелі? — запитала Яна, коли ми зібралися йти.

— Як завжди, — відповів я.

— Не відходь далеко від телефону, — сказав Мишко, — і не лягай спати.

Я здивовано глянув на нього, він пояснив:

— Ми йдемо на досить небезпечну гру, усе може трапитися.

— Сплюнь, — порадив я.

— Якби це могло допомогти, — відказав Мишко.

2

«Чорний Ангел» — найзнаменитіше бандитське казино Північної Столиці. Відкрите бандитами для бандитів. Розповіді про жахливі вбивства в ньому безупинно друкувались на сторінках місцевої преси, і якби на його фронтоні вивішувати меморіальні дошки усіх, хто загинув у ньому чи біля нього, то плити довелося б кріпити в чотири ряди.

Перестрілки тут були звичайною справою. Але більшість людей загинули при виході з казино. Складалося таке враження, що в північно-столичних кілерів була мода пристрілювати своїх жертв саме під «Чорним Ангелом». Не минало і двох тижнів, щоб у казино не з’являлися міліціонери. Щоразу вони зверталися до обслуги з одними і тими самими запитаннями:

— Ви бачили, хто стріляв?

— Розгледіли його обличчя?

— Ви бачили, куди побіг убивця?

Відповідь завжди була однаковою:

— Ні.

— Ні.

— Ні.

Міліціонери ні з чим поверталися в дільницю, а через тиждень поблизу казино знаходили нову жертву.

З

У «Чорному Ангелі» не було ні оксамитових штор, ні величезних дзеркал. Казино вирізнялося комфортністю. А більшість відвідувачів — своєю зовнішністю. За теорією Ламброзо, «садистичні нахили людини видно з її обличчя й аномаліїв будови черепа».

Тут усі чоловіки були виголені налисо, мали зброю і щонайприкметніше — були вбрані у шкіряний одяг, чорний і лискучий.

Тут не було босів. Переважно — начальники загонів і стрілки, які зуміли розбагатіти. Причому якщо приходили стрілки з різних банд, то офіціанти, які уважно стежили за криміногенною обстановкою в столиці, садовити їх так, щоб між ними був ряд порожніх столиків.

У нас не забрали зброю. Нас узагалі не обшукували при вході. Хоч Мишко дістав дозвіл на носіння пістолетів.

Нам не запропонували роздягнутися, ніхто з обслуги не звернув на нас уваги, тут кожному надавалася свобода дій. Досить розумний підхід. Серед відвідувачів траплялися наркомани (це легко було визначити з вицвілих очей), деякі з них приходили вже «під кайфом». Якщо таким клієнтам запропонувати повечеряти чи пограти, вони можуть сприйняти пропозицію за образу і почати стріляти.

Саме тому навіть офіціанти, які стояли біля стіни, підходили до столика тільки після того, як їх кликав клієнт.

Ми не вечеряли, а відразу пішли до ігрового залу.

Тут теж не було жодних обмежень, і дозволялося робити ставку будь-якої вартості. Аби вистачило грошей.

Гравців було задосить — одягнені в чорне широкоплечі і квадратноголові чоловіки, красиві, але дещо вульгарні і явно істеричні жінки. Однак нам удалося знайти стіл, за яким були тільки троє гравців — якийсь мафіозі середнього класу і двоє його охоронців.

Я глянув на чорнильні персні на його руці: «сидів за вбивство», «не беру в сиріт», «убив мента», «злодій у законі» і ще один досить нерозбірливий Напис. Він висипав фішки на край столу і почав грати.

4

Існує таке поняття як чесний стіл. Стіл, не підключений до комп’ютерів, без магнітів і кнопок. Стіл, за яким кульці, до речі, одній на всю гру, дають можливість котитися так, як їй заманеться.

У «Чорному Ангелі» були саме такі столи.

Тут ти міг покладатися тільки на себе. Якщо, звичайно, вмів розраховувати.

Ми взяли із собою двісті шістдесят тисяч. Одна частина з них лежала на столі переді мною. Інша — обміняна на фішки — була захована в кишенях Мишкової куртки.

Перші вісім ставок я зробив тільки для того, щоб увійти в гру. Зате решту, майже всі, стали для нас вкладенням капіталу, що збільшувався в двадцять разів за кожен кін.

Я виграв тисяч сто, як раптом бандит, який сидів навпроти мене, сказав:

— А ти фартовий пацан.

— Не без того, — відповів я.

— А я цим свиням програв вісімдесят косих, і хоч би хто сказав мені спасибі.

— Буває, — мовив я.

— Допоможеш?

— Можна спробувати.

Він підсунув до мене стопку фішок вартістю по п’ять тисяч.

— Зіграй за мене.

Але я заперечливо похитав головою.

— Робіть ваші ставки, — звернувся до гравців круп’є.

— Став на «двадцять вісім», — підказав я бандитові з татуюванням на пальцях.

— Ну гляди мені, — сказав він і зробив ставку.

— Виграло «двадцять вісім», — оголосив круп’є, — «чорне». Вітаю.

Розпорядник гри поставив пірамідку на стопку фішок, що стояла перед мафіозі.

— Спасибі, — сказав той. Він повернув собі вісімдесят програних тисяч і майже стільки ж отримав зверху. — Я чимось зобов’язаний тобі?

— Та ні, — відповів я.

— Тоді я піду вип’ю.

Він пішов у супроводі охоронців, а я продовжив грати, час від часу віддаючи частину виграних фішок Мишкові.

Ніхто не повинен знати, чи виграєш ти. Нікому не потрібно знати, скільки ти виграєш. Особливо в таких місцях, як бандитські казино.

А тому на столі переді мною майже ніколи не було більше шістдесяти-сімдесяти тисяч. Але, незважаючи на це, нас «вирахували» саме ті, від кого не може застрахуватися ніхто з гравців, яким вдалося виграти велику суму, — мисливці за гравцями.

5

Причому помітили переслідувачів не ми з Мишком, а бандит, якому я порадив зробити ставку на «двадцять вісім».

Я саме ставив на сектор «п’ять», «двадцять чотири», «шістнадцять», коли до нас підійшов один з його охоронців.

— Павло просив переказати, що вам краще закрити гру і пошвидше забиратися звідси.

— А це чого? — запитав Мишко.

— Дайте комусь із офіціантів пару косих, і він виведе вас через чорний хід, — закінчив пояснення охоронець, а вже потому дав відповідь на запитання Мишка. — Вами тут цікавляться пацани, з якими краще не мати справи, якщо вас, звичайно, не чекає на вулиці десяток захисників.

Охоронців ми не мали, тому вирішили скористатися порадою Павла.

— Послухай, приятелю, — Мишко звернувся до офіціанта, вкладаючи йому в руку кілька фішок, — ми б хотіли усамітнитися, нам треба поговорити.

— Прошу сюди, — сказав той, і через хвилину ми сиділи в якійсь безлюдній кімнаті біля кухні на третьому поверсі. — Будуть ще якісь побажання?

— Поміняй нам фішки.

Побачивши скільки їх у нас, офіціант мовив:

— Зачекайте хвилинку, — він вийшов, а через мить повернувся з тацею.

Коли Мишко висипав на неї фішки, офіціант прикрив їх рушником і пішов до каси. Мишко ж перевірив два свої пістолети і засунув їх у кишені, але рук не вийняв.

— Я тебе попереджав, — нагадав він.

— Але ж ми заробили двісті сімдесят тисяч.

— А як нам їх винести? — запитав він.

Постукавши у двері, до нас ввійшов офіціант з тацею, накритою рушником, під яким тепер ним лежали пачки грошей.

— Добродії бажають вийти через запасний вихід?

— Виклич таксі, — сказав Мишко, — і виведи нас звідси.

Ми вийшли з казино і опинились у темному, схожому на криницю прохідному дворі. Таксі вже чекало на нас, отже, офіціант, який допоміг нам вийти, одержав десять тисяч цілком заслужено.

Таксист провіз нас через двір, і ми виїхали на сусідню з казино вулицю. Але як тільки минули арку, праворуч від нас спалахнули фари лискучого, недавно відполірованого БМВ, водій якого скерував машину прямо на нас.

— Послухай, брате, — звернувся Мишко до таксиста, — якщо ми втечемо від них, ти отримаєш двадцять п’ять тисяч баксів. Зрозумів?

— Спробуємо, — відповів таксист і смикнув важіль швидкостей.

6

Варто хоч кілька слів сказати про мисливців на гравців. Бо оминути цю тему означає приректи людину, яка вперше прийшла в казино, на смертельний ризик.

Мисливці, або просто грабіжники, вишукують своїх жертв біля рулеткових і картярських столів. Вони приходять до ігрового залу зі жменькою найдрібніших фішок і, граючи, роблять одну ставку з десяти, зовсім не задумуючись про те, програють вони чи виграють. Гра їх не цікавить. Адже вони приходять у казино з метою знайти того, кому пощастить.

І якщо вам удалося виграти більше десяти тисяч і поруч із вами немає того, хто б міг захистити вас, то можете не сумніватися, що як тільки ви вийдете з казино, мисливці за гравцями підуть за вами слідом.

Ви викличете таксі або сядете у власну машину, поміняєте кілька видів транспорту, але як тільки опинитеся на темній вулиці чи зайдете у під’їзд, вони виявляться поруч. Змах ножа, постріл, удар кастета… Якщо вам зламають кілька пальців і відпустять, то знайте, що вам неймовірно пощастило.

Розповідати можна довго.

Але краще зупинитися і поставити запитання: якщо мисливці, які «працюють» у звичайних казино, рідко залишають своїх жертв живими, на що сподівалися ми, коли виявили, що мисливці вистежили нас в одному з найбільш бандитських казино Північної Столиці?

7

— Грахххх!!! — наша машина підстрибнула, вдарилася днищем об камені, на бруківку посипалися іскри.

Заторохкотіла, падаючи, вихлопна труба. Із неймовірним ревінням ми летіли, як зграя довгобородих байкерів.

— Накинете сотню, — сказав таксист, — машину доведеться ремонтувати.

— За це можеш не переживати, — відповів Мишко.

Ми оминули вогняний ланцюг ліхтарів проспекту і, освітивши на мить білі стіни якоїсь церковки, сколихнули гуркотом мотора відразу три шахти прохідних дворів.

БМВ мчав за нами і не відставав.

Розділ 50

«Льоня, друг Мишка»

Ми летіли стрілою по нічному місту, лякали закоханих і радували п’яні ватаги. Перед очима миготіли зачинені магазини, поодинокі дерева і пам’ятники, темні будинки і незворушні повії, які лише зрідка дивилися нам услід.

БМВ не відставав, і Мишкові це не подобалося.

— Щось ми дуже повземо, — сказав він таксистові.

— А ти підбий його, — холоднокровно мовив той. — Може, відстане.

Таксист різко крутнув кермо убік і звернув на міст над чорною водою ріки.

За хвилину ми опинилися на вулиці, в лабіринті триповерхових будиночків.

— От і… — полегшено зітхнув таксист, але не встиг сказати «все».

Виїхавши з лабіринту, ми побачили, що прямо на нас їде вже дві машини.

— А їх побільшало, — сказав я.

Мишко промовчав.

Ми знову пірнули в лабіринт, але мисливці не відставали ні на крок.

Найгірше було те, що коли ми виїхали на якусь відносно широку вулицю, то побачили ще одну машину. Це вже була третя.

2

— Прокляття! — заревів Мишко.

Я озирнувся і побачив, як в опущене скло дверцят однієї з машин висовується стрілець з короткоствольним автоматом.

— Ну що ж, сам напросився.

Мишко витяг пістолет і теж поліз у вікно.

Але стрілець натиснув на курок першим.

— Тримайся! — крикнув таксист і звернув убік.

Автоматна черга просвистіла зовсім близько. Майже поруч.

Потому Мишко вистрілив у відповідь, він випустив мало не всю обойму.

Я не знаю, чи вцілив він, але автоматник одразу сховався назад у машину і більше не висовувався.

— Тримайтеся, — крикнув таксист. Ми вискочили на бордюр алеї, що розподіляла вулицю, і гепнулися вниз, — ще раз, — і ми вже опинилися на протилежному боці.

Але всі три машини з мисливцями повторили наш маневр.

З

Раптом переслідувачі розділилися. Перша з машин повернула праворуч, а друга — ліворуч.

— Усе, — сказав таксист.

— Тобто все? — запитав Мишко.

— Перед площею два виїзди. Там вони нас і піймають.

— Тоді розвертайся, — сказав я.

— Можна, — відповів таксист.

Він ударив по гальмах, і наша машина завмерла на місці. Мисливці, промчали повз нас, а таксист розвернувся і чкурнув геть від площі, що могла стати для нас пасткою.

Уже через секунду мисливці наздогнали нас.

Поки за нами їхала одна машина, ми мали шанси.

— Може, зупинимося, — запитав Мишко.

— Краще не треба, — відповів таксист.

Через мить з бічної вулички вигулькнула друга машина з мисливцями, а кілометрів за два з протилежного боку на нас неслася третя машина.

Продовжуючи мчати на максимальній швидкості, таксист глянув на панель і сказав:

— Бензину вистачить години на дві.

— І все? — перепитав Мишко.

— Більш не протягнемо.

— Ну, гаразд.

Мишко поліз у кишеню і замість пістолета витяг телефон.

— Льоню, це Мишко. Не гнівайся, що так пізно.

— …

— Я знав, що не спиш.

— Можеш допомогти?

— Та нормально. Випустив оце щойно обойму в якихось недоумків, що женуться за нами аж на трьох машинах. І, схоже, не для того, щоб запропонувати випити з нами. Можеш допомогти?

— …

— Не знаю… Під «Чорним Ангелом»… — Мишко озирнувся і продиктував номер однієї з машин, — двадцять сім п’ять чотирнадцять «З» «З»… Мені теж невідомий.

— …

— Добре. Спробуємо. Де?

— …

— Але, я не знаю міста… Почекай, дам трубку таксистові.

— Слухаю, — сказав таксист. — Зрозумів. Зрозумів. Домовилися, — і повернув Мишкові слухавку.

— Знаєш де це? — запитав Мишко.

— Звичайно, — відповів таксист.

4

Хвилин сорок ми кружляли містом. Мишко тричі вилазив у вікно, щоб поціляти у мисливців, які повсякчас стріляли у нас. Нарешті таксист сказав:

— Кінцевий пункт прибуття.

На повній швидкості ми виїхали на середину темної і безлюдної площі, зменшили швидкість, пригальмували і виключили мотор.

— Сюрприз? — спитав я.

Машини з мисливцями миттєво оточили нас.

— Причому класний сюрприз, — вдоволено проказав Мишко.

Я ще не встиг узятися за руків’я пістолета, а мисливці вже були біля нас.

Як тільки-но один із них простяг руку, щоб відкрити дверцята з мого боку, метрів за тридцять від нас спалахнули фари. Яскраве море фар.

— Подобається? — усміхаючись, запитав Мишко.

— Не те слово, — сказав я, щулячись від яскравого світла.

Машин, що світили на нас, було біля десяти. І хоча через яскраве світло ми не могли розгледіти облич приїжджих, як тільки один із них ступив у коло, утворене світом фар, мисливці миттєво втратили до нас найменшу цікавість. Вони метнулися до своїх машин і накивали п’ятами.

Прибулець зняв зі свого плеча готовий до стрілянини гранатомет, а через хвилину його оточили виголені хлопці в традиційних шкіряних куртках.

5

— Двадцять п’ять тисяч, — доброзичливо усміхнувся таксист.

— І сотню за трубу. Пам’ятаю, — сказав я, витягаючи гроші з кейса. — На, тримай.

— Може, ви взяли б мене до себе на роботу, — запропонував він.

— Ми сьогодні від’їжджаємо, — сказав я.

— Далеко?

— Дуже.

— Ну тоді щасливої дороги.

Ми з Мишком вийшли з машини.

Хлопці, які врятували нас, чекали, коли ми підійдемо до них.

— Хто це? — запитав я.

— Мої знайомі, — відповів Мишко.

— А де в тебе їх нема?

— Та навіть у Африці є.

— Як це?

— Воюють найманцями, — сказав Мишко.

— Ти — сама загадковість.

— Не без того, — відповів він і, розвівши для обіймів руки, пішов назустріч чорним силуетам, які застигли у світлі фар.

6

Мишко підійшов до одного з хлопців. Вони обійнялися, поплескали один одного по спині, а потім Мишко представив мене:

— Знайомтеся, це — Стас.

— Леонід, — відповів здоровань.

З усього було видно, що він був ватажком цього гурту.

— То хто на вас полював? — запитав він у Мишка, кивнувши у бік машин, що зникли в темряві.

— Та хто його знає, — сказав Мишко.

— Ну і нехай. Краще вип’ємо.

Розділ 51

«Вечеря в гарній компанії»

Льоня — Леонід Сергійович Булатов — уже роки три займався серйозним і дуже прибутковим бізнесом. Якогось дня отаман банди розбишак раптом зрозумів, що хоч у нього є дуже багато грошей, і він спроможний купити будь-якого прокурора і будь-якого слідчого з особливо важливих справ, чоловікові його віку потрібне зовсім інше ремесло. Він зібрав свою банду і сказав:

— Ми добре попрацювали. Але є більш цікаві речі.

— Ти вирішив зав’язати? — запитали в нього хлопці.

— Не зовсім, — сказав Льоня, — я хочу спокою.

Льоня познайомив своїх людей із трьома економістами, яких уже взяв на роботу.

Перший із них пропонував займатися виробництвом продуктів, другий — постачаннями сировини, а третій рекламував схеми мережі недорогих, але з хорошим сервісом їдалень.

— Кожному знайдеться справа до душі, — сказав Льоня. — Коли станемо на ноги, гроші будуть у кожного. Але гроші чесні і не заплямовані кров’ю. Тож вам вирішувати.

З тридцяти головорізів тільки шестеро сказали «Ні».

Решта хлопців невдовзі стали директорами, менеджерами і консультантами.

Вони займалися торгівлею шин, церковного начиння, комп’ютерних програм. З’явилося п’ятнадцять фірм. А з ними стабільність і ситий спокій, які Льоня і його люди могли забезпечити собі хоча б завдяки тому, що як тільки якась із банд рекетирів зважувалася обкласти їх подушним податком, вони брали зброю до рук і захищали своє право на вільну торгівлю.

2

Льоня повіз нас в одну зі своїх недорогих, але досить пристойних закусочних. Там справді було непогано.

З

Ми сиділи втрьох за одним столиком. Льоня і Мишко згадували минуле, я слухав їх, іноді кивав на знак згоди, але думав про своє. В моїй уяві зринула згадка про казино «Царське полювання».

4

— Я можу запропонувати тобі одну зі своїх фірм, будеш її директором, — запропонував Льоня Мишкові.

— Ні, — мовив той, — я гратиму.

— Але ж тобі колись набридне, — сказав Льоня.

— Можливо, — відповів Мишко, — але не зараз.

Він говорив щиру правду, бо, навчившись вигравати, неможливо залишити гру. Пристрасть до наркотиків можна вилікувати, а от до гри — ні.

А Льоня заговорив про свої справи.

— Мені потрібно кілька лимонів зелених. Тоді, нарешті, я знайду бажаний спокій.

— Півтора мільйона, — сказав я.

— Що? — не зрозумів Льоня.

— Ти можеш одержати півтора мільйона, — повторив я.

— Стасе, — зморщився Мишко, який був упевнений у тому, що цієї ночі ми залишимо Північну Столицю.

А Льоня попросив:

— Розтовкмач більш детально.

— Ми зіграємо один раз. Лише один. Якщо твої люди підстрахують нас на шляху від казино до аеропорту, то ти матимеш мільйон.

— Ти сказав «півтора», — мовив Льоня.

— Якщо вдасться, — уточнив я.

5

Це був шанс. Шанс, який професійний гравець отримує тільки раз чи двічі в житті. І гріх було не скористатися ним:

— Добре, ми допоможемо, — погодився Льоня.

— От навіжений, — сказав Мишко, звертаючись до мене.

Льоня усміхнувся:

— Не переживай. Усе буде супер.

Розділ 52

«Казино „Царське полювання“»

«Царське полювання» — казино закритого типу. Ясна річ, сюди не впускали по спеціальних запрошеннях, як і не зобов’язували своїх клієнтів носити смокінги. Добір гравців здійснювався за іншими правилами. Вартість мінімальної фішки в «Царському Полюванні» була десять тисяч євро. Сюди могли приходити тільки ті, хто, поївши і випивши на півтори тисячі євро, залишали п’ятдесят-шістдесят тисяч як чайові. І ті, хто, граючи на фішки по п’ятдесят тисяч, вважали, що почуття власної гідності вимагає від них поставити щонайменше вісім-десять фішок.

Зате тут були зовсім «чесні», без будь-яких вивертів з боку казино столи, і ти міг грати, розраховуючи винятково на удачу, і знати, що тебе не обдурять.

Тут можна було зірвати куш найбільший у всій Великій Північній Державі, тому що тільки в цьому казино гра на сотні тисяч була звичайним явищем.

2

Льоня, друг Мишка, постарався на славу: ми приїхали до «Царського полювання» на величезному чорному як воронове крило одинадцятиметровому лімузині у супроводі двох автомобілів зі стрільцями-менеджерами.

І хоч швейцар відчинив нам дверцята зі швидкістю спринтера, та офіціанти покірно схилили голови, наша поява не викликала сенсації, тому що вся стоянка перед казино була заповнена лімузинами. А стрільців, які вартували в парку біля казино, зібралося так багато, що не було де впасти яблуку.

— Раз у житті приїжджаєш як король, — усміхнувся Мишко, — а усі роблять вигляд, що не помічають тебе.

— Рівні серед рівних, — сказав я, поправляючи манжет сорочки.

— Хочеться в це вірити.

Наш кейс набитий грошима. Ми взяли із собою майже дев’ятсот тисяч. Але коли нам поміняли наші гроші на фішки, а в «Царському Полюванні», як і в більшості інших казино, розрахунки здійснювалися винятково за допомогою фішок, їх виявилося так мало, що навіть не потрібен був лоток, щоб перенести їх від віконця каси до столика в ресторані.

— Чай за десять тисяч — це безглуздо, — мовив Мишко.

Але атмосфера вимагала цього.

Взявши Яну під руку, я повів її до обіднього залу.

Тут були свої правила, і ми не збиралися їх порушувати.

З

Якби я дивився новини, то упізнав би багатьох із присутніх тут людей і, можливо, не почував би себе «рівним серед рівних». Але, будучи далеким від політики, я бачив просто неймовірно багатих людей, а їхнє амплуа мене не цікавило.

Яна ж виявилася більш обізнаною за мене. Але коли вона округлила очі і мовила:

— Це ж…

Я взяв її руку у свою і сказав:

— Це не має жодного значення.

4

Тут починали з вечері, причому спільної.

Струнний квартет, замаскований у ніші стіни другого поверху, награвав неголосну музику. Мовчазні офіціанти снували між столиками, за якими стиха розмовляли відвідувачі. Над столиками мерехтіло приглушене світло світильників. На стінах висіли шкури і голови тварин. Балкон другого поверху, як пояс, обвивав весь зал.

Ми сиділи біля самого поруччя і, попиваючи вино, дивилися вниз, де в центрі, поблизу справжнього вогнища, четверо кухарів у білих куртках і з ножами смажили тушу лося.

Майже щодня менеджери «Царського полювання» розсилали своїм постійним клієнтам неяскраві, зі смаком оформлені буклети:

«Сьогодні на вечерю подаватимуть ведмежі лапи, смажені на сосновому вугіллі».

«Запрошуємо вас на Свято Фазана. Двісті засмажених фазанів, фаршированих оленячим м’ясом і цукатами».

«Три молодих кабани, впольовані у Торфовищах Заполяр’я».

Цього вечора подавали лосятину.

— Вип’ємо, — запропонував Мишко.

І ми випили. Заїли несмачну, немов джерельна вода, горілку холодними ягодами журавлини.

Ніхто нікуди не квапився, і ми вимушено підлаштувалися під загальний темп.

Музиканти зробили невелику паузу, зашаруділи нотами і знову почали грати щось занадто меланхолійне. Звуки віолончелі навіювали спокій.

— Вечеряти так щодня, — сказав Мишко, — було б нудно.

— А мені подобається, — обережно відгукнулася Яна.

Я промовчав, і Мишко поцікавився:

— А тобі як?

Я не переймався подібними проблемами. Мене цікавила майбутня гра. Тому відповів байдуже і стримано:

— Цілком пристойно, — і одним рухом вказівного пальця покликав офіціанта, щоб той наповнив наші келихи.

5

Музиканти заграли щось бравурне, зал сколихнув тихий шепіт, а кухарі унизу вишикувалися в ряд із відкупореними пляшками вина в руках і синхронно, немов придворні гвардійці, залили вином вугілля.

Кількість офіціантів збільшилася втричі. Вони зупинялися біля столиків і вислуховували замовлення:

— Шматок лопатки.

— Стегно.

— Трохи ліверу і невеликий шмат грудинки. Але не пересмажений. Офіціанти підходили до жаровні, а звідти поверталися назад з лосятиною, прикрашеною зеленню, грибами і ягодами.

Відрізавши невеликий шматочок м’яса, Яна поклала його в рот, прожувала і сказала: «Смачно».

Я кивнув на знак згоди. І ми знову підняли келихи.

Наступні ж події були настільки жахливими, що в порівнянні з ними всі мисливці, кати і могили за містом здавалися просто дитячою забавкою.

Розділ 53

«Найстрашніший кошмар»

Отже, останній, але найважливіший урок.

Напівпорожній клас із учнями, які зуміли пройти через усі випробування півторарічної безупинної гри в справжніх казино. Стоси списаних системами зошитів. Дошка, розмальована цифрами і формулами. Щаслива фішка в руках учня за першою партою. Незапалена сигарета. Крейда на пальцях учителя. Перекличка на початку уроку.

— Перший.

— Убитий.

— Другий.

— Утік.

— Третій.

— Присутній.

— Четвертий.

— Спився.

— П’ятий.

— Тут.

— Шостий.

— Вбили за борги.

— Сьомий…

І, нарешті, запитання:

— То що найстрашніше у грі?

— Стрілки.

— Ні.

— Охоронці казино?

— Ні.

— Мисливці за гравцями.

— Ні.

— Може, шулери?

Правильна відповідь:

— Коли ти починаєш програвати і не можеш ніяк зарадити цьому.

Програвати за «чесним столом», знаючи математику краще, ніж викладач академії, маючи купу грошей і захисників, здатних заступитися за тебе і допомогти тобі винести із собою всю виграну суму.

І пояснень цьому немає. Ти просто програєш усе, що в тебе було.

2

Саме тому завжди й усюди, навіть під час неймовірних виграшів, варто пам’ятати, що іноді в грі трапляються ситуації, вирахувати які неспроможна навіть математика. Наприклад, ти приходиш у «Царське полювання» упевнений в тому, що тобі знадобиться візок, щоб відвезти звідси виграш, а замість цього на самому початку гри за столом, за яким ти зупинився, чотири рази підряд випадає «тридцять чотири».

— «Тридцять чотири», — сказав круп’є.

— Чудово, — мовив я і поставив п’ятдесят тисяч.

— «Тридцять чотири».

Я промовчав і знову програв п’ятдесят тисяч.

— «Тридцять чотири».

— Тебе що, заклинило?

— У нас чесна гра, — відповів круп’є.

Я не сумнівався в цьому, але коли наступного разу знову випало «тридцять чотири», я був упевнений, що нас тут мають за простаків.

На цей час я програв двісті тридцять тисяч. Але в нас залишалося ще шістсот шістдесят, тому я знову зробив ставку, але програв двадцятитисячну фішку, коли кулька зупинилася на «сімнадцяти», поруч із «тридцятьма чотирма».

Але це мене не зупинило, я продовжував грати.

Ставки по двадцять, двадцять і десять. У нас залишилося п’ятсот дев’яносто тисяч.

Двадцять, двадцять, двадцять, двадцять. Жодна зі ставок не виграла, і в нас залишилося п’ятсот десять тисяч.

Тридцять і тридцять на два числа, і тридцять на «дюжину». Виграшною виявилася тільки остання ставка.

А потім одразу кілька невдач підряд, після яких у нас залишилося двісті вісімдесят тисяч.

— Зупинімося, — сказав Мишко.

— Ні, — відповів я і одним коном програв ще шістдесят тисяч.

— Скільки в нас залишилося?

Я глянув на фішки:

— Двісті двадцять тисяч.

— Чудово, — мовив Мишко.

Я навіть не став сперечатися — менше, ніж за вісімнадцять хвилин ми програли більшу частину того, що мали. Але це аж ніяк не означало, що час схаменутися і зупинитися. Якраз навпаки, потрібно було продовжувати гру.

З

Невдача. Вона асоціюється з виродком, який стоїть за спиною, дихає в саме вухо і повторює смердючим шепотом:

— Тобі пощастить, обов’язково пощастить.

Ти бачиш бездомних, які спилися. Вони креслять на землі схему столу і безупинно повторюють:

— Мало виграти «двадцять шість». Що ж сталося?

Юнака, який корчиться на підлозі серед гральних столів і кричить на грані божевілля: «Ні. Ні. Ні. Ні!» Він програв гроші, які збирався покласти в банк, гроші свого роботодавця, який лише три місяці тому вбив людину.

Жінок, які торгують собою для того, щоб випровадити клієнта, вдихнути кокаїн і піти в казино. Програти і вранці почати все спочатку.

Невдача — це куля в голову, це удар саперної лопати по потилиці, це рояльна струна, що стискає твоє горло. Найстрашніше, що може статися з тобою, — це коли удача покине тебе.

Існує тільки один шанс врятуватися. Ні, не «вчасно зупинитися», а відкупитися. І кожен гравець, принаймні, кожен із тих, хто збирається закінчити свою кар’єру, забезпечивши собі достойну старість, робить це тієї миті, коли виграє.

Скільки разів ми з Мишком роздавали частину фішок тим, хто просив їх у нас.

Побутує фраза: «Віддайте мені свій програш». Почувши її, ти даєш прохачеві пару фішок, а разом із ними і свій шанс на програш.

Коли тобі щастить, а гравець поруч із тобою припиняє грати, бо в нього скінчилися фішки, ти даєш тому тисяч п’ять на удачу, щоб він міг їх програти, стати жертвою програшу замість тебе.

Ще можна поміняти кілька тисяч на жетони і роздати їх любителям «одноруких бандитів» — найбільш наївним романтикам казино. Нехай грають, програють і збагачуються.

Щоразу, відвідуючи казино, ти платиш данину своїй невдачі.

4

Одного разу ми вийшли з казино, розташованого біля річки. Наші кишені були напхані грошима, і ніхто навіть не намагався відібрати їх у нас. Після ночі, проведеної в прокуреному і задушливому салоні, ми не могли надихатися повітрям, тому вирішили прогулятися.

Ми спускалися кам’яними сходами. Раптом Костя угледів напівголого чоловіка на одній зі стін набережної і запитав його:

— Ти часом не морж?

Той зняв годинник і вже було похитнувся, щоб злетіти сторч головою і розбити крижане склепіння річки, як Костя закричав: «Зупинись!»

Він з Мишком прожогом підбіг до невідомого, схопив його за руку і не дав упасти вниз. Чоловік тремтів і скиглив як побитий пес.

— Що сталося? — запитав Мишко.

— Ка-зи-зи-но, — простогнав той.

— Ну то й що, — відповів Мишко.

— Вони… Я… Мені… Вони… Всі… Не знаю… — невідомий знову зробив спробу кинутися у воду.

Але Мишко з Костем і цього разу стримали його.

А потому Костя запитав:

— Скільки?

— Сорок дві тисячі.

Ми дали йому майже п’ятдесят і вкотре відкупилися від невдачі.

5

Ну а стосовно «головне вчасно зупинитися», скажу відверто: це брехня, таке можна почути тільки від людей, які жодного разу не були в казино. Як можна зупинитися, коли ти віриш у те, що після наступної ставки удача поцілує тебе в губи? Як можна взагалі грати, якщо не вірити, що ще трішечки — і ти виграєш?!

— Ходімо у готель, — сказав я Мишкові, — забери залишок, а я через хвилину наздожену тебе.

— Добре.

Мишко попрямував до виходу.

Я ж приготував п’ять ставок. Однак якщо тобі не пощастило кілька разів, то поспіль ситуацію важко змінити.

Після чотирнадцяти останніх конів, за моїми припущеннями могли виграти тільки «чотири», «двадцять один», «два», «двадцять п’ять» або ж «сімнадцять». Я поставив на всі ці п’ять чисел і програв, бо кулька зупинилася на «тридцять одному».

— Виграло «тридцять один», «чорне».

— Здорово.

У мене залишилося всього чотирнадцять фішок, і я сказав Яні:

— Спускайся вниз і візьми в нашої охорони всі гроші, які у них є. Хоч гривнями, хоч фунтами, хоч доларами, візьми і принеси сюди.

Охоронці виявилися людьми грошовитими і зібрали для Яни майже дев’яносто тисяч. Правда, спершу вони подзвонили Льоні і сказали:

— Хлопці — ваші друзі — програють і просять у борг.

— То позичте їм, — відповів Леонід. — Якщо раптом щось станеться, я сам поверну вам позичену суму.

— Дев’яносто тисяч, — сказала Яна, коли підійшла до мене.

— Чудово, — мовив я і програв їх. У мене залишилося дев’ять фішок. Аж тут повернувся Мишко.

— Триста вісімдесят тисяч, — сказав він, висипаючи переді мною вже поміняні на фішки гроші.

— Супер, — відповів я і упродовж двадцяти трьох хвилин програв і їх.

6

— Усе, — сказав я.

— Класно, — мовив Мишко.

Ми закурили, круп’є запустив кульку на новий кін.

Що поробиш, ми не тільки програли все, що в нас було, а й заборгували півтора мільйона Льоні і дев’яносто тисяч його хлопцям.

Це було фантастично. І це не могло не бадьорити.

І я був вдячний Мишкові за те, що він мовчав.

7

— Цікаво, тут можна закласти годинник і запонки? — запитав я.

Грошей більше не було. Ні цента. І я міг жартувати.

— Гадаю, ні, — сказав Мишко.

— Я такої ж думки. Ну що, — я встав і загасив сигарету, — ходімо?

8

Аж тут маленька добра фея Яна відкрила сумочку і витягла звідти невелику пачку грошей. Ті заповітні дванадцять тисяч доларів, що ми з Мишком дали їй на самому початку нашого знайомства.

Витягла, поклала на стіл і сказала:

— Візьміть.

— Не треба, — заперечив Мишко, — вони ще пригодяться тобі.

Але круп’є вже підсунув лопаткою гроші до себе і повернув нам замість них усього одну фішку.

— Робіть ваші ставки.

Я кинув фішку на стіл:

— «Десять».

І ми виграли, відразу триста двадцять тисяч євро.

Отже, висновок: ті, хто вірить у прикмети, а за однією з них ніхто ніколи не програє позичених грошей, мають слушність.

— «Двадцять два».

— Ставок більше немає. Виграло «двадцять два», «чорне».

— От тобі й на, — мовив Мишко.

А я сказав:

— «Двадцять шість».

Круп’є зробив ставку — і ми знову виграли.

А потому ще одинадцять ставок поспіль.

9

Ми вийшли з «Царського полювання» і винесли з собою майже три з половиною мільйони.

Двоє охоронців з невеликими автоматами провели нас до нашого лімузина і, відмовившись від чайових, побажали нам Удачі.

— Ну? — запитав Льоня, коли ми ввійшли в його офіс.

Йому вже повідомили про наш програш. Тому Мишко мав усі підстави, щоб здивувати його. Він поставив на стіл кейс і два паперових пакети, у які працівники «Царського полювання» склали наші гроші.

— Що це? — здивовано запитав Льоня.

— Гроші, — відповів Мишко.

— Клас.

— І я так кажу. Порахуємо?

— Аякже.

Нам принесли невеликий апарат для підраховування купюр.

Ми одразу ж віддали Льоні півтора мільйона.

Наша ж частка склала мільйон вісімсот тридцять чотири тисячі справжнісіньких, новесеньких, що тішили вухо приємним шелестінням, грошей.

— За це варто випити, — сказав Льоня.

Мишко подивився на мене і кивнув на знак згоди.

Розділ 54

«Прощання»

Ми везли Яну в аеропорт. Погодившись на пропозицію Льоні, ми збиралися залишити столицю іншим шляхом. Яну ж вирішили відправити літаком.

— То куди ти поїдеш?

Вона знизала плечима.

Ми були багаті і могли забезпечити її майбутнє, давши двісті п’ятдесят тисяч. Для сімнадцятилітньої дівчини, яка вирішила почати доросле життя, це були величезні гроші.

— Не знаю.

— А де б ти хотіла жити?

Вона знову знизала плечима.

— Їдь у Францію, — порадив я. — Житло там не таке вже й дороге. Покладеш гроші в банк. На їжу і розваги вистачить. Захочеш, оплатиш навчання і вчитимешся.

— Добре, — погодилась вона.

Трохи більше семи тисяч — і от вона вже стоїть з квитком Північна Столиця-Цюрих-Париж, іноземним паспортом і кейсом, повним грошей, біля входу в один із терміналів гуркітливого аеропорту.

— Усе буде гаразд, — заспокоював її Мишко. — У тебе є візитка Льоні. Раптом щось — дзвони йому, він допоможе, а ні — знайде мене.

«Продовжується реєстрація на рейс…», — оголосила посадку диспетчер.

— Ну, — сказав я, — пора цілуватися?

Життя навчило мене досить легко сходитися з людьми і так само прощатися. Я звик до цього.

І раптом Яна сказала:

— Ні.

— Тобто? — запитав я.

— Ось, — дівчина простягнула мені кейс із грошима, — візьміть.

Я не зреагував на її прохання, вона поставила його біля моїх ніг.

— Я не хочу їхати.

Я промовчав.

— Візьміть гроші. Всі-всі. Тільки залиште мене.

— Але навіщо?

— Я так хочу, — відповіла вона.

Я глянув на Мишка, сподіваючись знайти підтримку, але він тільки усміхався у відповідь.

— Ми не граємось у дитячі ігри.

— Я знаю.

— Ми повертаємося в місто, де за повернення нас обіцяли убити.

— Я знаю.

— А якщо нам удасться здійснити задумане, то найближчі років п’ятнадцять ми житимемо, не маючи ні постійного житла, ні справжніх імен.

— Я не боюся цього.

— Але ж це небезпечно.

— Пусте, — мовила вона.

Мені забракло повітря. Я не знав, що сказати.

А Мишко зауважив:

— Ти говорив «через десять років».

Я підняв кейс, він узяв Яну за лікоть і ми повели дівчину до виходу з аеропорту.

2

Леонідові хлопці вивезли нас з міста на своїх машинах. Проїхавши майже сто вісімдесят кілометрів, вони попрощалися з нами на малюсінькій станції крихітного містечка, не позначеного на жодній карті.

А через дві години ми сиділи в купе потяга, що віз нас до Нашого Рідного Міста. До міста, у якому власники чотирьох казино заборонили нам з’являтися.

ЧАСТИНА П’ЯТА

«Повернення великої купи грошей»

Це тільки здається, що можна пробачити будь-кому. Але навіть загнавши образу глибоко у свідомість, ти однаково згадуватимеш про неї, хоча і будеш робити вигляд, що нічого не сталося:

— Дурниця. Ну подумаєш, забрали всі гроші і позбавили житла.

От саме з цих міркувань, повертаючись до Рідного Міста, ми їхали всю ніч мовчки, а вранці, коли вийшли на платформу, я не зміг стриматися і сказав:

— От ми і повернулися.

В юрбі зустрічних людей ми запримітили Гошу і Тошу.

А коли ті підійшли до нас, Мишко усміхаючись, запитав:

— А чому без квітів?

— Зате з хорошими новинами, — мовив Гоша, потискуючи нам руки.

— Ви без багажу? — поцікавився Тоша.

— Майже.

— Тоді ходімо до машини.

Розділ 55

«Зрада»

Гоша і Тоша були бійцями з досвідом, а тому, підшукуючи для нас житло, у якому ми могли б жити разом, і переслідуючи одну ціль — щоб нас не могли знайти, — надибали будинок з усіма вигодами для нас.

Колись для того, щоб посадити Тошу і Гошу у в’язницю, міліціонери витратили майже рік на їхні пошуки. Саме тоді хлопці придбали найцінніший досвід гри «зайшов у квартиру — і зник», тепер він знадобився і нам.

Вони привезли нас до невеликого будинку під дахом-башточкою майже в самому центрі міста. Незаселений перший поверх. Виходиш з ліфта на третьому поверсі, розділеному на три майданчики за кількістю квартир, розташованих на ньому, і крадькома, не помічений сусідами, заходиш у квартиру. Це було безпечно і дуже зручно.

Сама квартира виявилася звичайною норою з подряпаним паркетом, зламаним змішувачем у ванній і зі старими скрипучими меблями з поламаними дверцятами, що відвалювались при кожному необережному дотику.

— Від’їжджаючи, — сказав Гоша і витяг з кишені зім’ятий аркуш, — ти дав нам п’ять адрес, і ми перевірили їх усі.

Не піднімаючись, Тоша зняв з полиці клейончасту папку, розкрив її і прочитав:

— Олександр Іванович Кондауров — наш добрий водій Сашко. У нього тепер нова квартира. Невелика двокімнатна нірка. Машина за дві тисячі баксів. Він причепив на її даху ковпак із квадратиками у шаховому порядку і працює таксистом.

— А як щодо бабок? — запитав Мишко.

— Ми побували в його квартирі, — мовив Тоша, — коли він був на роботі. Можна сказати, що пацан живе досить скромно: з меблів — кухонний стіл, два табурети, плита і ліжко.

— Зате книжок до біса, — зауважив Гоша.

— Ага, — кивнув Тоша, — барикада з книг. Ми поки усі перевірили, години три витратили. Гроші він ховає в коморі за дошкою. Їх у нього, — Тоша глянув у записи, — шість тисяч чотириста сімдесят п’ять доларів. Кредитних карток, чекових книжок, коштовностей і ключів від персональних банківських сейфів немає.

— Може, він возить їх із собою? — зробив припущення Мишко.

— Ми обшукали його, — сказав Гоша, — у ліфті. Нічого особливого серед відібраних речей не виявили. А перед цим перевірили його машину.

— Наступний, — запитав Мишко.

Костянтин Сергійович Анікеєнко, або наш колишній охоронець Костя. У нього будинок за містом. Живе там з якоюсь бабою.

Тоша знову заглянув у запис:

— Новицька Олена Яківна. Двадцять шість років. Обоє не працюють. Будинок на два поверхи. Повний фарш. У кожного по машині.

— Ви були в них? — запитав Мишко.

— Аякже, — сказав Тоша. — Вони майже щоночі цвиндрять гроші у шинку, ще й витанцьовують. От ми і перевірили їх, — він поклав на стіл список знайдених у будинку Костика цінностей. — У баби кілограми два коштовностей. У нього теж дещо є. Вони зберігають усе у великій кришталевій вазі і зовсім не бояться, що їх можуть пограбувати.

— У них у спальні невеликий сейфик за картиною, — продовжував Гоша. — Відкривається за допомогою стрижня від авторучки. Там ми знайшли майже сто вісімдесят тисяч зелених.

— Та й сиділи ми поруч із ними в шинку, — мовив Тоша. — Гуляють на рівні, але чайовими не розкидаються.

— Коли вони розраховувалися, — продовжив Гоша, — я дав офіціантові півсотні, і він перевірив картку Костика. На ній — шістдесят сім тисяч баксів. А коли офіціант сказав їм, що автомат не приймає їхню кредитку, Костя дав картку панянки, де було дев’ятнадцять тисяч.

— Чувак ходить при зброї — має пістолет, — закінчив Тоша. — Тому ми їх не обшукували. Але з усього й так видно, що в них є ще якісь гроші, крім тих, про які ми вже знаємо.

— Можливо, — сказав я, — цілком можливо.

Ми шукали зрадника. І шукали його найпростішим з існуючих методів: той, хто зрадив нас, допоміг комусь заробити на нас не менше семи мільйонів, отже, йому заплатили чималеньку суму. Саме тому ми приїхали до Рідного Міста, щоб дізнатися, кому з наших знайомих удалося розбагатіти за нашої відсутності.

А нас не могли не зрадити. Я навіть не сумнівався в цьому. Чому? Не знаю. Просто був упевнений, та й усе.

2

Сашка, який жив винятково на ті гроші, що дав йому Мишко під час провалу нашої операції, і який не приховував своїх заощаджень, що залишилися в нього в будинку коханки, можна було викреслити зі списку зрадників. Але в нас були ще й інші претенденти на зраду.

Тоша перейшов до наступної кандидатури:

— Геній з фінансів Медупополу Андрій Андрійович. Він більш ніж півтора року пропускав наші гроші через свої фіктивні фірми і перетворював їх на цінні папери. Він теж міг підставити нас.

— Його порішили за два тижні до того, як у вас почалися неприємності.

Я про це не знав. Мишко теж.

Наступними у списку були подруги Наталя Валентинівна Дрьоміна й Оксана Дмитрівна Хуц. Перша майже рік була коханкою Мишка, терпляче чекала на нього з роз’їздів по казино країни, і цілком мала право на зраду після того, як він, який бував у її спальні не частіше, ніж двічі на місяць, покинув її. Друга ж — моя колишня дружина. Вона знала про мене майже все і рівно за тиждень до неприємностей у «Золотому Драконі» попросила мене не дзвонити їй. Саме тому я не міг її не підозрювати.

Про Мишкову Наталю Тоша і Гоша дізналися, що вона працює секретаркою в якійсь невеликій фірмі, яка платить їй двісті п’ятдесят доларів. А про мою колишню Оксану те, що вона живе з чоловіком, готує для нього вегетаріанські страви і намагається влаштуватися на роботу.

— Грошей немає ні в тієї, ні в іншої, — підсумував цю частину розслідування Гоша.

— І останній з персонажів, — сказав Тоша, — Олег Ігорович Яроцький — ваш люб’язний екстрасенс і гіпнотизер Ігорович. У цього пацана все в ажурі.

— Тобто? — запитав Мишко.

— Грошей у нього кури не клюють, машина з власним водієм і шикарна робота.

— І знаєте, де він працює? — запитав Гоша. — У казино «Золотий Дракон».

— Ти жартуєш, — витріщився на нього Мишко.

— Анітрохи, — відповів Гоша.

А Тоша сказав:

— Отже, можете бути втішені: ми знайшли того, кого ви шукали.

«Ігорович. Хто б міг подумати?»

— Отакої, — тільки й сказав Мишко.

Розділ 56

«Зрадник»

— Ви обіцяли повернути нам наші бабки, — нагадав Тоша.

— Причому під великі відсотки, — сказав Гоша.

— Пам’ятаю, — відповів я.

— Ну?

— Зараз? — запитав я. — Ми можемо запропонувати вам по двісті сімдесят тисяч.

— Зеленими? — поцікавився Гоша.

— Авжеж, — відповів я.

Але перш ніж вони встигли погодитися, я уточнив:

— А можемо у кінці гри дати удвічі більше.

Мені не було шкода грошей. Просто я хотів розраховувати на їхню допомогу до кінця.

— Ну то як?

— Згода, — сказав Гоша.

— Вирішено, — мовив Тоша.

І ми перейшли до справ.

2

Ми почали з покупок машин. Увечері в дворику нашого будинку стояло не тільки вольво Гоші, але і три новенькі іномарки: для мене, Мишка і Тоші.

Потім ми придбали зброю. Тепер, крім двох автоматів і кількох пістолетів, ми мали три туго набиті сумки з написом «Власність Збройних сил». Їх ми купили в біженців з гачкуватими носами з Гір біля Чорного Моря, які видавали себе за торговців апельсинами і кизилом на невеликому фруктово-овочевому ринку.

А вже потому поїхали до Ігоровича, щоб застати його, поки він не вирушив до «Золотого Дракона».

З

Нове житло Ігоровича знаходилося в старому будинку з п’ятьма зовсім недавно відреставрованими химерами на фасаді. На сходовому майданчику було лише двоє дверей, отже, нашому славному екстрасенсові належало як мінімум півповерху цього будинку.

— Подзвонимо? — запитав Тоша, витягаючи пістолет.

— Хто? — запитав жіночий голос через двері.

— Із «Золотого Дракона» до Олега Ігоровича, — мовив Тоша.

— Зачекайте хвилину, — сказала жінка і почала відмикати численні замки.

Тільки-но вона відчинила двері, Гоша миттєво приставив пістолет до її чола.

— Не кричи.

— Не буду, — прошепотіла жінка.

— Хто ти?

— Хатня господиня, — відповіла вона, — працюю погодинно.

— А де хазяїн?

— Приймає душ.

— Проведеш?

— Авжеж.

Ігорович не почув через шум води дзвінка — спокійнісінько наспівував якусь пісню і фиркав від задоволення.

— Почекаємо, — мовив Мишко, — а то якось незручно вриватися.

— Добре.

Ігорович освіжався і голився ще хвилин п’ятнадцять. Коли ж він нарешті вийшов і побачив нас чотирьох, які розташувалися в коридорі, то одразу спробував сховатися назад у ванну. Але, смикнувши за дверну ручку, Тоша відчинив двері, і Ігоровичу не залишалося нічого іншого, як сказати нам: «Здрастуйте».

Після цього він поставив зовсім ідіотське запитання:

— Ви до мене?

— Привіт, — кивнув Мишко, — до тебе. Невже ти не радий нас бачити?

4

У своїх виправданнях Ігорович був занадто банальним:

— Вони мене змусили…

— У мене ж діти…

— Я вже немолодий…

— Ти? — усміхнувся Мишко.

Він був молодший за Ігоровича на чотири роки і тому міг дозволити собі позбиткуватися з нього.

Відправивши домогосподарку на кухню, ми розмовляли з Ігоровичем у його обставленому громіздкими і темними меблями кабінеті.

Тоша з Гошею спустилися до машини, розмова велася, як-то кажуть, між своїми.

— Як же вони вирахували тебе? — запитав Мишко.

Ігорович мовчав.

— Та не соромся, розказуй.

Він сидів, схрестивши руки і втупившись у підлогу.

— Ти постійно був із нами. Ми працювали разом кілька років. Нікому з нас ніхто нічого не пропонував, — говорив Мишко. — А тут з’ясовується, що тебе залякували і вели з тобою переговори. Як? Коли? Я не розумію.

— Вони подзвонили мені…

— Куди? — усміхнувся Мишко.

— Добре, Ігоровичу, — сказав я, — розслабся, ми не прийшли тебе убивати. І не збираємося забирати в тебе гроші.

— Тоді чого ви хочете? — запитав він.

— Прийшли подивитися на тебе, — сказав Мишко.

— Почути, як твої справи, — продовжив я, — і передати через тебе привіт власникам казино. Адже це реально?

Ігорович ніяково знизав плечима.

— Отже, реально, — сказав я.

А Мишко мовив:

— Ну коли ти не хочеш з нами по щирості, не будемо ж ми рубати тобі пальці? Або квартиру палити?

— Не треба, — благально заквилив Ігорович.

— Та заспокойся, ми вже йдемо, — сказав Мишко, підвівся, кивнув мені: — Ходімо.

Одягнений у халат і взутий у капці Ігорович не міг повірити, що все обійшлося. Напевно, якби Мишко вдарив його кілька разів, він почував би себе значно краще. Щось було не так і, незважаючи на свій інтелект, що зашкалював усі рівні IQ, Ігорович не міг зрозуміти, навіщо ми прийшли до нього.

Мабуть, саме тому він запитав:

— То чого ви приходили?

— На тебе подивитися.

— І що?

— Переконалися, що ти живий, здоровий, забезпечений і ситий. Тобі добре і ми спокійні, — Мишко зробив крок у бік дверей. — Можеш не проводжати.

І раптом Ігорович збагнув:

— Ви приїхали у Місто, щоб відігратися?

Ми з Мишком перезирнулися, і я сказав:

— Угадав.

— Не треба, — мовив Ігорович.

— Це порада чи прохання? — запитав Мишко.

— Дружнє попередження, — відповів Ігоревич.

— Тоді скажи, чому.

— Вони уб’ють вас.

5

— Я втомився. Втомився боятися і пити, щоб заглушити свій страх, знаючи, що щодня на тебе чатує смерть.

Усе було зрозуміло — Ігорович справді втомився.

— Ми заробляли величезні гроші. Але ніхто з нас не мав гарантії, що так буде завжди.

— Отже, ти вирішив нас здати?

— Це був найкращий варіант.

Виявилося, що він майже півроку виношував свій план. Прорахував усе ідеально, за винятком одного — Ігорович не припускав можливості нашого повернення з метою помсти.

Він розумів, що рано чи пізно наша спілка розпадеться. Нас могли вбити, фортуна могла покинути нас, зрештою, ми могли спитися і збанкрутувати, саме тому Ігорович вирішив відокремитися від нас, коли наші справи йшли якнайкраще.

Він спланував усе правильно: ми об’їздили всі міста країни, ми заробили купу грошей, ми довіряли один одному настільки, що ні в кого навіть не могло виникнути припущення про те, що хтось із нас може бути зрадником.

Усе було зрозуміло. Тільки одного я не міг збагнути — чому він просто не пішов від нас одразу після гри в «Золотому Драконі», коли ми всі збиралися відпочити кілька місяців. Він міг просто не повернутися з вакацій — і квит.

Але Ігорович розмірковував інакше:

— Ми насолили багатьом тузам. Мені потрібен був не тільки спокій, але і захист. Тому я вирішив прислужитися досить сильній особі і стати її другом.

— Підставивши нас?

— Оскільки йдеться про власника казино, то що може бути кращим проявом дружби, аніж викриття його найлютіших ворогів — гравців-професіоналів. А саме такими ви й були.

— Але, — додав Ігорович, — це я наполіг на тому, щоб вас не вбивали…

— А ім’я людини, якій ти нас здав?

— Аренський Володимир Борисович — власник казино «Золотий Дракон».

6

Для Ігоровича ситуація склалася якнайкраще: він прийшов до Аренського саме тоді, коли той вирішив оголосити велике перемир’я з власниками найбільших казино міста.

Казино, принаймні на території соціалістичного континенту, воюють між собою з перших днів свого існування. На початку це була справжня війна. Пролилося чимало крові. Однак з розвитком цивілізації власники казино почали використовувати інші методи: замовляти викривальні статті на конкурентів; засилати шулерів; влаштовувати шикарні шоу-програми, щоб зібрати максимальну кількість відвідувачів; пропонувати «двадцять безкоштовних фішок для початку гри»; свідомо підігрувати багатим клієнтам тощо.

Однак з цього не було ніякого зиску. Володимир Аренський розумів це. Саме тому він не міг не скористатися пропозицією Ігоровича здати нас, для того, щоб примиритися зі своїми основними конкурентами: власниками «Праги», «Великого Синього Пароплава» і «Чорного Джека».

Саме Аренський запропонував Ігоровичу надоумити нас зіграти спочатку в казино його конкурентів. Коли ж ми обіграли їх усіх, Аренський обдзвонив власників обіграних нами казино і сказав, що якщо вони приїдуть до нього у призначений час, то він поверне їм виграні нами гроші. І власники «Праги», «Чорного Джека» і «Великого Синього Пароплава» прийняли цю пропозицію. Правда, Віктор Сашко, хазяїн «Великого Синього Пароплава», наполягав на тому, щоб нас убили, але його вдалося умовити відпустити нас.

А потім була гра в «Золотому Драконі», після якої ми позбулися всього.

А найприкріше, що винуватцями цього були не ми і не наші гроші, а бажання Аренського укласти союз з конкурентами. У нього були великі плани: складання спільних концертних програм, щоб казино не заважали одне одному, вирівнювання мінімальних і максимальних ставок, оголошення війни дрібним конкурентам, об’єднання служб безпеки для спільної боротьби з шулерами, грабіжниками і гравцями.

Коли ж власники казино поділили відібрані в нас гроші, хазяїн «Золотого Дракона» запропонував усе це своїм колегам.

— Але з примиренням нічого не вдалося, — повідомив Ігорович. — Коли вони розбили нас…

— Тебе тоді вже не було з нами, — уточнив Мишко.

— Так, — погодився Ігорович, — коли вони розбили вас, то вже наступного дня зустрілися, щоб обговорити питання спільних дій. Зустрілися, але не змогли домовитися. Тож на союз з Аренським пішов тільки Армен Сахішвілі, власник «Праги», а хазяї «Чорного Джека» і «Великого Синього Пароплава» пішли з тієї зустрічі ворогами.

— Справді? — запитав я.

— Слово честі, — сказав Ігорович.

— І дотепер не спілкуються?

— Ні.

— Дуже добре.

— З них і почнемо, — сказав я Мишкові.

7

— Ну а що робиш ти в «Драконі»? — запитав Мишко Ігоровича.

— Працюю, — відповів той.

— Ким?

— Я відповідаю за безпеку, — сказав Ігорович і, побачивши, що ми не розуміємо його, пояснив: — Я перевіряю службовців казино на чесність: вводжу в стан трансу і дізнаюся, чи крадуть вони гроші, чи перебувають у змові із шулерами і конкурентами, чи готуються до пограбування.

— І з цього є якийсь зиск?

— За останні два тижні я повернув Аренському майже дев’яносто тисяч.

— Здорово, — мовив Мишко.

8

Ми лежали в темряві, я курив, а Яна водила полірованим нігтиком по моєму плечу.

— Тебе щось тривожить? — запитав я.

— Так, — сказала вона і принишкла.

— Що?

— Навіщо ви попередили його?

— Кого?

— Вашого приятеля, Олега Ігоровича.

— Ну по-перше, він нам не приятель, — я зробив затяжку.

— Але ж він розповість усе в казино.

— Це нам тільки на руку, — сказав я.

— Чому?

— Розумієш, ми обіграли власників казино без попередження, що маємо стосовно них якісь плани. Потім вони обібрали нас, влаштували нам засідку, але теж без попередження. Тобто в той кін гри кожен з нас був чесним один перед одним. Потім нам заборонили повертатися сюди. Ми не виконали вимоги і повернулися. Якщо ми почнемо діяти не попередивши їх, то вони розцінять наші дії як початок війни. Саме тому ми повідомляємо їм про свій прихід. Розумієш?

— Не дуже, — відповіла Яна.

— Усе дуже просто, — сказав я. — Якби ми діяли нишком, то їм би треба було шукати і ловити нас. А так усі знають, що ми прийдемо в їхнє казино, отже, їм не треба полювати на нас, адже рано чи пізно ми самі потрапимо до їхніх рук. Їм залишається тільки чекати. А оскільки вони чекатимуть, ми матимемо перевагу.

— Але ж вони готуватимуться до зустрічі з вами, — мовила Яна.

— У тому-то і вся річ, — сказав я.

Розділ 57

«Чорний Джек»

Отже, власники казино діяли нарізно, а обіграти їх поодинці було значно легше. Саме обіграти. Ми не злодії і не грабіжники. Той випадок у Великому Курортному Місті, коли ми пограбували інкасаторів Сави Костіна — радше виняток, аніж вимушений захід. Ми гравці. А тому власники казино, розповідаючи про заподіяні нами образи, здебільшого говорять так:

— Вони виграли в мене силу-силенну грошей.

На що їм відповідають:

— Ну то й що? Адже всі казино час від часу програють.

А якщо хтось із власників казино скаже фразу «Вони украли в мене купу грошей», будь-який мент зацікавиться нею. Відчуваєте різницю у викладі ідентичної інформації?

А що ж до двох мільйонів, які ми зібрали, перш ніж повернутися у Своє Рідне Місто, то жодна серйозна гра просто неможлива без стартового ігрового капіталу. Адже жодна гра не може бути спрогнозована на всі сто відсотків. За будь-якої ситуації, при найудалішому збігу обставин, завжди існує імовірність програшу, а тому завжди потрібно мати із собою достатню кількість грошей, щоб у тебе залишався шанс відігратися.

Ну а стосовно непорозуміння між власниками казино, скажу так: нам це було тільки на руку. І в цьому ми переконалися вже ввечері.

— Треба усе продумати, — не вгавав Мишко.

— Навіщо? На нас ніхто там не чекає.

— Ігорович уже розповів про те, що ми повернулися в місто, — мовив Мишко.

— Поки тільки Аренському, — відповів я. — А ти ж чув, «Чорний Джек» не дружить із «Золотим Драконом», тому вам треба буде підстрахувати мене біля входу.

— Підстрахуємо, — сказав Гоша, беручи зі столу автомат.

2

Добре мати багато грошей: можна купити все, чого душа забажає, а головне — все, що тобі потрібно.

Заїхавши в невеликий театр у центрі — театр нетрадиційної драми «П’ята Стіна» — я відвідав його гримерку, добру, але трохи злякану жінку.

— Мені потрібні борода і вуса.

— Я нічим не можу допо…

Я витяг три сотні і повторив:

— Мені потрібні борода і вуса.

— Під колір вашого волосся?

— Звичайно.

— Спробую щось знайти.

Вона глянула на волосся, що вже почало відростати та настовбурчилося їжаком, і сказала:

— Я порадила б вам ще й перуку.

У магазинах чоловічого одягу й оптиці я обійшовся без хабарів.

Я приклеїв вуса і бороду, натягнув тугу шапочку перуки та кашеміровий піджак зі шкіряними вставками на ліктях і став не схожим на самого себе.

Мишко сказав: «Годиться».

Але найбільше мені сподобалася реакція Тоші, коли я начепив окуляри в тонкій оправі:

— Містер Кембридж.

На візитках, що випадково збереглися в кишені мого пальта, був напис: «Грегорі Метфіс — кореспондент „Новин Великого Яблука“».

З

У казино «Чорний Джек» на мене справді ніхто не чекав.

4

А щодо мого маскараду, то він виявився настільки вдалим, що навіть офіціант, який зупинився біля мене, заговорив зі мною англійською:

— Якими будуть побажання, сер?

— Е-е, — я заговорив українською з англійським акцентом, — вуодка і кофе.

— Ван момент, — сказав офіціант.

Я ж усміхнувся круп’є, який дивився на мене, і зробив ставку.

Тут були чесні столи і розпорядники гри не витворяли жодних фокусів з кульками. Усього п’ять фішок для входження в гру, ковток холодної горілки, ковток гарячої кави — і перший виграш.

Я поставив тисячу, а виграв тридцять дві.

Подаючи фішку круп’є, я сказав:

— Пліз.

— Сенк’ю, — відповів він. Я знову зробив ставку, і ми повторили дану процедуру ще раз.

Тільки цього разу я поставив уже п’ять тисяч.

5

Я грав і вигравав, слухаючи як за моєю спиною шепочуться відвідувачі:

— Щастить же декому.

— Спробуй познайомитися з ним, і якщо запросить у готель, погоджуйся. А там за планом: велика любов і прохання одружитися, — накручував свою повію якийсь альфонс.

Я навіть не озирнувся. А коли вона, великоока і пишногуба, підійшла до мене, я опустив у розріз її плаття, немов у щілину автомата для продажу кави, жетон на чималу суму і сказав їй ламаною псевдоанглійскою:

— Йди собі, дівчинко, поки я не викликав охорону.

Але охоронців кликати не довелося, вони вже самі підійшли до мене на чолі зі своїм похмурим начальником.

Як тільки я глянув на фотографію в його руках, одразу став збирати фішки, що лежали переді мною. На знімку був зафіксований я під час попереднього відвідування «Чорного Джека». Склалося таке враження, що вони роздрукували його з касети однієї з камер внутрішнього спостереження.

Зібравши фішки, я повернувся до них, вишкірив зуби і сказав:

— А я вже давно чекаю на вас.

— Ходімо, — наказав мені начальник охорони.

Але спершу його люди обшукали мене, забрали в мене і фішки, і гаманець з фальшивими документами та візитками, і мій мобільний. Щоправда, я встиг засунути руку в кишеню і натиснути потрібні кнопки на телефоні, знаючи, що Мишко усе зрозуміє без зайвих слів.

Вони провели мене сходами, що вели до ресторану під скляним дахом, до двох громил-охоронців, які стояли на майданчику між поверхами. Ті схрестили величезні руки внизу животів, кивнули і відчинили двері в стіні, оббитій таким самим червоним шовком, як і весь поверх казино.

Мене ввели у святая святих — до кабінету директора «Чорного Джека».

Той упізнав мене і сказав:

— Знову ви…

Чоловік, який стояв поруч, мовив:

— От ти і догрався, приятелю.

— Невже? — запитав я, упізнаючи власника «Чорного Джека» Станіслава Мейченка.

— Я можу запевнити, — крекнув власник «Чорного Джека».

— Добре що ви тут удвох, — відповів я йому.

— Не зрозумів? — запитав він.

— Не треба розшукувати навмисно.

Тієї ж миті відчинилися двері за моєю спиною, і в кабінет ввалилися троє з’єднаних наручниками охоронців «Чорного Джека», а за ними — озброєні автоматами Мишко, Тоша і Гоша.

— От тепер можна і поговорити, — сказав я.

— Сідай, — звернувся Тоша до власника «Чорного Джека», піднімаючи автомат на рівень його очей. Той заглянув у отвір ствола і мовчки сів.

Я ж повернувся до директора казино, який сидів у дальньому кутку кімнати, і запитав:

— Пам’ятаєш, з чого ми починали минулого разу?

Він кивнув.

Я жбурнув йому лоток із фішками і наказав: «Починай рахувати».

6

— Дев’ятсот двадцять три тисячі, — сказав нарешті директор казино.

— П’ятсот моїх, — мовив я, — продовжуй.

— Чотириста двадцять три тисячі. Правильно?

— Ні, — заперечив я і запитав власника «Чорного Джека». — Скільки тобі дісталося з розпродажу наших квартир?

— Ти пошкодуєш про це, — понуро мовив він.

— Ти не зрозумів запитання, — сказав я. — Скільки тобі дісталося після того, як ви обібрали нас у «Золотому Драконі»?

— Чотириста п’ятдесят тисяч.

Знаючи, що вони відібрали в нас майже п’ять мільйонів, я не брав до уваги гроші Ігоровича, оскільки вважав, що це було б нечесно, а саме через цю рису власники «Праги» і «Чорного Джека» так і не змогли домовитися з Володимиром Аренським.

— Отже, — сказав я, — ми нарахували чотириста двадцять три тисячі плюс чотириста п’ятдесят — вісімсот сімдесят три. Накажеш принести? — запитав я у власника «Чорного Джека».

— Ти пошкодуєш про це.

— Звичайно.

Тоша приставив до його потилиці автомат і почав рахувати:

— Один, два… — в його голосі вчувалося стільки байдужого спокою, що не дочекавшись «три», хазяїн «Чорного Джека» Станіслав Мейченко мовив:

— Віддайте їм гроші.

7

— Далі буде сутужніше, — сказав Мишко.

— Я знаю, — відповів я.

— Вони чекатимуть на нас.

— Побачимо.

Але подальшого розвитку подій не зміг передбачити ніхто. Як виявилося, казино «Великий Синій Пароплав» було уже два тижні закрите і виставлене на продаж.

Розділ 58

«Казино на річці»

Три дні ми роз’їжджали містом, вишукуючи людей, які б хоч щось знали про те, чому власник «Великого Синього Пароплава» Віктор Вікторович Сашко був вимушений продати своє головне казино і дві його філії.

Ще не так давно Віктор Сашко носив прізвисько «Стріляний», яке дали йому під час арешту за те, що він відмовився давати свідчення навіть тоді, коли його перевели в позбавлену вікон кімнату, де міліціонери інсценізували його розстріл. Саме тому Сашка і відпустили.

Він був єдиним, хто з арештованих членів банди Дмитра Сірка, який виїхав за кордон і зник, наважився зайняти місце ватажка. Від його попередника йому дісталася розформована банда, натягнуті стосунки з іншими ватажками розбишак і ні багато ні мало, а майже дев’ять мільйонів доларів — фантастичні гроші на той час.

Звичайно, Віктор Сашко міг би закопати їх за містом до повернення з-за кордону свого боса, але він не став цього робити, а пустив їх в оборот. Купив кілька заводів, два НДІ, чотири банки і три казино, одним із яких і був «Великий Синій Пароплав». Але невдовзі більшість придбаних закладів виявилися збитковими. Один за одним закрилися банки, НДІ і заводи, а після продажу їхніх спорожнілих корпусів і будівель, Віктор Сашко залишився з «Великим Синім Пароплавом» — переустаткованим зі старого пасажирського пароплава казино, пришвартованим біля однієї з набережних поблизу точнісінько таких самих казино, але трохи менших розмірів: «Голд Рівер Палац» і «Щаслива Пристань».

Ці казино були досить популярні в місті і приносили стабільний дохід як самому Вікторові Сашку, так і членам банди Дмитрика Сірка, які залишилися з ним. Але виявилося, що останні були незадоволені своєю часткою. І з’ясувалося це відразу після того, як Дмитро Сірко виплив з небуття Латиноамериканської Ананасової Республіки і повідомив Віті Сашку про свій намір повернутися, сподіваючись одержати свої дев’ять мільйонів, а заодно і відсотки з них.

Перше, що зробив Віктор — зібрав своїх людей і став готуватися до зустрічі колишнього боса, яка за планом мала закінчитися убивством і таємним похованням останнього. Однак більшість членів банди захотіли повернути колишнього боса, бо вірили, що той поновить їм колишні доходи, і, як висловився один із них, вони «перестануть бути халдеями при шинках і займуться нарешті справжнім ділом».

Саме за рішенням своїх колишніх колег з банди Віктор Сашко продавав тепер свої казино, щоб виплатити хоч частину грошей Дмитрові Сірку, який мав повернутися і зайняти своє місце на троні.

Люди більш поінформовані говорили, що якщо все складеться успішно, то після цих продажів Віктор Сашко залишиться у виграші, тому що зможе продати за найпесимістичнішими прогнозами «Великий Синій Пароплав» за п’ять з половиною, «Голд Рівер Палац» — приблизно за три, а «Щасливий Причал» — десь мільйонів за два.

Щоб роздобути цю інформацію, ми витратили три наступні дні і купу грошей.

Але найбільше нас цікавило, у якому саме банку міста Віктор Сашко зберігає свій капітал. Щоб отримати ці дані, ми змушені були заплатити сто шістдесят тисяч. Банк називався «Банк Резервних Кредитів».

2

Оскільки Володимир Аренський поділив відібрані в нас гроші, це означало, що Віктор Сашко разом зі своїм «Великим Синім Пароплавом» мав віддати нам приблизно п’ятсот тисяч.

Треба було їх тільки забрати. Ми розпочали з невеликої баржі-причалу, переустаткованої ним під казино «Голд Рівер Палац».

Невеличке суденце поволі погойдувалося у темній воді з погаслими лампами і прожекторами. Як і всі казино Сашка, воно містилося на безлюдній набережній, де з будівель були тільки трамвайні зупинки та закрита в таку пізню годину станція метра. А тому ніхто не міг побачити того, як одягнені в усе чорне Мишко і його друзі бандити-рекетири зістрибнули з кам’яного парапету набережної на борт казино і зникли у темряві його палуб.

Я сидів у машині і спостерігав за ними, оскільки хлопці вирішили, що моє основне завдання — грати. До того ж, Гоша не хотів брати Яну, але я все-таки зумів наполягти на тому, щоб вона поїхала з нами.

Як на мене, їй варто було побачити це грандіозне видовище. Таке трапляється не щодня.

Знайшовши охоронців, двох сплячих на диванах курилки верхньої палуби сторожів, Гоша, Тоша і Мишко зв’язали їх і вивели на набережну. Після цього під командуванням спецназівця Мишка вони заклали під казино куплену в біженців вибухівку, і рівно через сім з половиною хвилин баржа казино вибухнула. Спершу повилітало скло з усіх її вікон й ілюмінаторів, потому з оглушливим гуркотом вона піднялася над водою, розчахнулася, а потім стулилася докупи, як дві половинки французького батона.

— А… — прошептала Яна.

Останній вибух був такої сили, що загорілися вікна спальних масивів на протилежному березі ріки.

— Здорово!

Іноді життя дарує нам миті, які неможливо забути.

З

Наступного ранку Тоша, який ходив за сигаретами, приніс кілька газет:

— Читайте.

— Щось цікаве? — запитав Мишко.

— Давно про мене не писали в газетах, — сказав через хвилину задоволений Гоша.

«ВИБУХ ЗНИЩИВ ОДНЕ З КРАЩИХ КАЗИНО МІСТА!!!»

«Терористичний акт?»

«НОВА ХВИЛЯ ВОЄН ЗА СФЕРИ ВПЛИВУ!!!»

«Хто за цим стоїть?»

«ЖЕРТВ МОГЛО БИ БУТИ ЗНАЧНО БІЛЬШЕ!!!»

Такими були заголовки.

Але крім фотографій затонулого казино, не було і слова правди. Я навіть не дочитав першу з цих статей:

— Цікаво, Сашко вже знає, що в нього стало на одне казино менше? — запитав я в Мишка.

— Мабуть.

— Тоді подзвонімо йому.

І я подзвонив. Секретарки довго передавали одна одній трубку, потому її взяли охоронці:

— Мені що, підірвати другу вашу баржу, щоб Сашко мене вислухав? — урвався мій терпець.

— Слухаю, — враз почувся невдоволений голос Сашка.

— Привіт, — мовив я, — спробуєш угадати, хто це?

— Ні, — відказав він.

— Тоді підкажу: я той, хто обіграв твоє казино і в кого ти забрав гроші в «Золотому Драконі». Згадав?

— Авжеж, — сказав він, і я зрозумів, що йому вже повідомили про те, що ми повернулися в місто. — То це ти підірвав?

— А тобі що, не сподобалося?

— Я знайду тебе, — заскреготів зубами Сашко.

— Знайдеш, — мовив я, — я навіть скажу де. Завтра о дванадцятій дня на Парковій Площі. Не спізнюйся. І прихопи із собою п’ятсот тисяч євро.

— Що? — запитав Сашко.

— П’ятсот тисяч, байдуже в яких купюрах. І постарайся не робити дурниць, інакше в ріці Нашого Міста стане на один «Титанік» більше.

Розділ 59

«Теплі зустрічі на площах»

Грошей Сашко не приніс, зате привіз із собою десяток стрільців. Шість їхніх машин оточили площу приблизно об одинадцятій п’ятнадцять. За десять дванадцята на площі з’явилася машина самого власника «Синього Пароплава» Віктора Сашка.

Його люди повідкривали дверцята своїх машин, готові ловити кожного, хто підійде до їхнього розжалуваного командира. І найгірше те, що старалися вони не заради нього, а для грошей, які збиралися повернути Сірку. Сашко розумів це, і тому був невеселий.

Майже сорок хвилин він простояв посередині площі, але, так нікого й не дочекавшись, сів у свій автомобіль і поїхав. Ми ж попивали каву в невеликому, розташованому поруч вуличному кафе і спостерігати в бінокль.

— Поїхали, — сказав нарешті Гоша.

— Ну і нам треба збиратися.

Ми повернулися додому, і я одразу ж подзвонив на мобільник Сашкові:

— Чого не прийшов? — запитав він.

— Зайнятий був, — сказав я.

— Чим? — запитав мене власник «Синього Пароплава».

— Вивчав плани другого з твоїх траулерів — «Щасливої Пристані».

— Ти не зробиш цього, — сказав Сашко.

— Зроблю, — сказав я. — Причому через кілька днів. Чи хочеш поторгуватися?

— Гаразд, — сказав Віктор Сашко, — завтра я привезу гроші.

— Я дуже сподіваюся, — мовив я.

— Називай адресу.

Рівно за двадцять хвилин до дванадцятої години наступного дня Мишко і Тоша, які сиділи в машині під «Банком Резервних Кредитів», подзвонили нам з Гошею:

— Грошей він знову не взяв.

Я поклав трубку і вирішив не йти на зустріч із Віктором Сашком, який чекав на мене посеред площі Фортечної Вежі, хоч цього разу з ним були не тільки його люди, але і з півтора десятка переодягнених у цивільне ментів.

2

Наступної ночі пан Сашко отримав ще одне попередження.

Пароплав «Щаслива Пристань» стояв поблизу набережної, біля підніжжя пагорбів, що поросли старезними деревами. Сашко виставив охорону на верхніх палубах десь по вісім автоматників, але він не зміг перекрити стежку, що спускалася з пагорбів прямо до «Щасливої Пристані». Мишко і Тоша скористалися цим.

Вони купили стареньку ниву, піднялися на ній уверх по стежині, а потому зіштовхнули машину. Авто спершу поволі, а потім усе швидше й швидше котилося вниз.

Кілька автоматників розпочали стрільбу, але це не зупинило машину, вона пробила плетені поручні, жерстяні стіни казино і впала на підлогу ресторанного залу, збиваючи столи і поставлені на них стільці.

— У машині могла бути наша вибухівка, — я подзвонив Сашкові, якому вже про все розповіли. — Уявляєш, що було б?

— НАСТУПНОГО разу… — почав він.

— НАСТУПНОГО разу ми придумаємо щось інше, — сказав я, — але гратимемо по-дорослому.

Він якийсь час помовчав, а потім сказав:

— Добре, — з його тону я зрозумів, що тепер ми отримаємо свої гроші.

З

Ми знали, що Сашка залякати неможливо. Такі люди, як він, не знають, що таке страх.

— Усе. Досить. Настав час, — він і злякається.

А налякати його, підірвавши казино, було нереально.

Ми це знали.

— Я сам уб’ю їх, — сказав Віктор Сашко підлеглим, коли ті поклали перед ним аркуш паперу з калькуляцією збитку, завданого «Щасливій Пристані».

І цього разу Віктор Сашко подумав, що його люди дбають не про нього, а про гроші Дмитра. І знову сказав собі: «Нічого, хай він тільки приїде, кілер завжди знайдеться. А потому всі мої хлопці знову повернуться до мене».

Восьмеро чоловіків, включаючи самого Віктора, сиділи за столом перетвореного на штаб офісу і розглядали карту Юріївської площі, тієї самої, яку ми вибрали для наступної зустрічі.

— Зробимо так. Тут є ресторан, у ньому ми посадимо трьох. У під’їздах — по периметру площі — ще чоловік двадцять. У підворіттях і на тротуарі, а також на бічних вулицях, поставимо по дві машини. За сигналом вони перекриють рух. А на дахах, на кожній із усіх чотирьох сторін, розставимо снайперів.

Розділ 60

«Великий Синій Пароплав»

Маленька Яна сиділа в одному з великих і м’яких крісел банку і чекала, коли надійде підтвердження того, що в одному з німецьких банків відкрито рахунок на її ім’я і туди переведено всі десять тисяч, які ми дали їй для здійснення нашої операції.

Тому, коли Сашко прийшов до «Банку Резервних Кредитів» забрати гроші, які мав віддати нам, Яна засунула руку в сумочку і набрала на слухавці мій номер. Набрала, порахувала до трьох і відключилася. Я передзвонив їй.

— Здрастуй, моя люба.

— Привіт.

— З’явився наш друг?

— Здається.

— Він помітив тебе?

— Озирався кілька разів.

— Яку суму він замовив?

— Усю, що нам потрібна.

— Прекрасно, — сказав я. — До зустрічі.

Тієї ж миті Віктор Сашко відійшов від банківської стійки, наблизився до Яни і сів у сусіднє крісло. При цьому він так пильно дивився на неї, що їй не залишалося нічого іншого, як посміхнутися йому.

Вони сиділи так хвилин двадцять, поки клерк не приніс підраховані і складені в пачки півмільйона і не покликав Сашка до себе.

— Розпишіться, — мовив він.

І Сашко поставив свій підпис.

Після цього склав свої гроші і, востаннє глянувши на Яну, якій саме принесли каву і кілька журналів, вийшов на вулицю.

Як тільки він ступив на тротуар, Мишко і Тоша опинилися біля нього і приставили з обох боків пістолети:

— Без вибриків.

Гоша відчинив дверцята машини Сашка і приставив пістолет до голови його водія — єдиного, хто поїхав із власником «Великого Синього Пароплава» у банк.

— Гроші, — наказав Мишко.

— Гарантії, — прошипів Сашко.

— Та живи собі, — сказав Тоша, — торгуй пароплавами і чекай на повернення Сірка. Щось не влаштовує?

— Усе, — відповів Віктор Сашко.

— Тоді давай гроші.

Забравши дипломат з півмільйоном колись відібраних у нас грошей, Мишко і Тоша підійшли до машини, яку я зупинив біля ґанку «Банку Резервних Кредитів».

2

— Хто наступний? — запитав Мишко.

— Казино «Прага».

— «Прага», — свиснув Мишко. — Гарне місце.

— Дуже, — погодився я.

У розвідку туди ми відправили Яну.

— Пограєш, вип’єш, подивишся чоловічий балет. Краще ні з ким не знайомся, але уважно все роздивися, — таким було наше їй завдання.

Розділ 61

«Прага»

О третій годині ночі Гоша привіз Яну з «Праги».

Дівчина трохи перебрала і не могла відповісти на жодне з наших запитань.

— Під холодний душ? — запитав Тоша.

— Та ні. Хай проспиться, — відповів я і уклав Яну спати, а сам з Мишком продовжив грати у преферанс.

2

Але вранці Яна теж не змогла нічого толкового сказати:

— Багато охоронців. Усіх чоловіків обшукують. Я спробувала зіграти в «дюжину», але програла. Тричі зі мною намагалися познайомитися різні чоловіки, один навіть запропонував чотириста євро.

Вона замовкла, а ми чекали, що вона скаже ще хоч що-небудь. Але дарма.

— А ти непогана оповідачка, — сказав, вислухавши її, Мишко.

Яна почервоніла.

— Не переживай, — сказав я, — сьогодні ввечері зробимо ще одну спробу.

Удвох з Мишком ми об’їздили з десяток магазинів, перш ніж знайшли потрібну нам апаратуру. Повернувшись, довго пояснювали Яні, як нею користуватися, а ввечері Гоша знову повіз її до «Праги».

З

Казино «Прага» побудували у вісімнадцятому столітті за наказом офіцерських зборів. До революції тут містилася бібліотека Академії Образотворчих Мистецтв. Загін повсталих залізничників з червоними нарукавними пов’язками знищив її скульптури і попротикав багнетами картини. Потім тут був дитячий будинок. А з тридцять п’ятого по сорок перший роки — кінотеатр.

При німцях тут сиділи хлопці, які формували потяги з зерном і м’ясом для дітей і жінок Берліна. Коли німці залишили місто, тут у поті чола трудилися енкаведисти. Потім будинок передали міністерству освіти. А невдовзі міністерство культури улаштувало в його стінах клуб юних техніків. Під кінець вісімдесятих приміщення, що ледь обігрівалось і в якому скрізь бігали пацюки, закрили, оскільки визнали непридатним для ремонту і внесли в список «під знос». І тільки події вісімдесят шостого — дев’яносто першого років не дозволили міській владі проїхатися по ньому бульдозером.

Коли Валерій С. вирішив відкрити казино і почав шукати місце для свого майбутнього ігрового будинку, йому порадили оглянути «руїни» поблизу алей міського ботанічного саду. Він оглянув їх, зробив певні підрахунки і сказав: «Спробуємо».

У ті часи гроші можна було заробити досить легко — три бригади турецьких робітників коштували дешевше, ніж один вітчизняний алкоголік-облицювальник, а державні чиновники задовольнялися хабарами в тисячу доларів, і тому вже через три місяці руїни перетворилися на парковий замок, точнісінько такий, яким він був двісті сімдесят років тому.

У залах, обставлених дзеркалами і пальмами, поставили ігрові столи, пошили кілька комплектів одягу для швейцарів — зимовий, літній і святковий, наповнили бари горілкою і коньяком та охрестили даний заклад «Казино Прага». І майже відразу ж після цього «Прага» стала переходити з рук у руки, змінюючи своїх хазяїнів не менше чотирьох разів на рік, поки не стала власністю представника вірменської мафії Армена Сахішвілі. Того самого, який уклав мирний союз з хазяїном «Золотого Дракона» Володимиром Аренським і попередив останнього про наш запланований візит до його казино.

Саме тому в «Празі» було використано всі можливі і неможливі запобіжні заходи. Але всі вони були спрямовані проти осіб чоловічої статі, Яна ж оминула численні пости охоронців, її не обшукали жодного разу.

4

Дерева ботанічного саду вже розпрощалися з листям, тільки у величезних, добре освітлених і вологих теплицях буяли розкішні ліани з химерними квітами і плодами. Гоша віз Яну по обнесеній ланцюгами дорозі до освітленого з усіх боків казино. На в’їзді в сад він пригальмував перед охоронцем, який підняв руку, відчинив вікно і посміхнувся:

— Далеко? — запитав вартовий.

— Та от панянку привіз у казино.

На стоянці перед «Прагою» Гоша сказав Яні:

— Виходитимеш, даси мені пару купюр, щоб не викликати зайвого інтересу.

Дівчина дала йому п’ятдесят гривень, вийшла з машини, ступила на м’який килим і попрямувала до казино.

Люб’язний швейцар. Кремезні охоронці. Людина фейсконтролю, яка відразу упізнала її, адже вона вчора програла майже сім тисяч і не пішла ні з ким із чоловіків, які намагалися познайомитися з нею. Усі вони зрозуміли, що «ця прийшла просто порозважатися».

Яні довелося затриматися на секунду, поки обшукували пару, яка заходила перед нею.

Потім її попросили відкрити сумочку. Вона погідливо показала її вміст. Пудра, кілька серветок, помада, стягнута резинкою пачка грошей.

— Спасибі, — подякував охоронець. — Приємної ночі.

Яна пішла до гардеробу, а після цього піднялася на другий поверх і зайшла до жіночої вбиральні. Там вона зупинилася перед дзеркалом, ледь підфарбувала губи, а після цього зайшла в кабінку і закрилася в ній.

— Спочатку подивишся по боках, — учив її я. — Якщо не побачиш камер або чогось схожого на них — дій. Якщо щось запідозриш, то повечеряй, зіграй, роздивися навкруги і виходь. Гоша тебе забере.

Камер не було, і тому Яна поставила сумочку на бачок і розкрила її.

У ній під підкладкою була малюсінька антена і невеликий, розрахований на чотири години роботи елемент живлення. Антена відкривалася невеликою парасолькою для коктейлю і досить легко кріпилася прямо під бачком.

Яна вставила у вухо малюсінький навушник і відразу ж почула голос Мишка:

— І де це ми? У жіночому туалеті? Чудово…

І відразу за ним — мій:

— Яночко, дитинко, чуєш мене?

Мікрофона в неї не було і тому я попросив її:

— Якщо чуєш, закрий об’єктив камери, — одразу на екрані переді мною з’явилася її рука і затулила вмонтований у її сумочку об’єктив відеокамери. — Молодець. Ти все зробила? Тоді виходь.

Вона відчинила дверцята кабінки, її відображення промайнули в численних дзеркалах і дверних ручках.

— А тепер, — сказав я, — вернися у гардероб, зроби вигляд ніби щось забула в кишені пальта.

Яна спустилася сходами, дала жетон, одержала своє пальто, витягла з кишені запальничку і переклала її у свою сумку.

— Добре, — сказав я. — Тепер дуже повільно пройди повз охорону на вході.

— Можеш навіть вийти на ґанок, — сказав Мишко, — і зробити вигляд, що ти чекаєш на когось.

Яна рушила до оббитих різьбленою латунню дверей казино.

5

Я з Мишком і Тошею сиділи у машині недалеко від станції метра на одному з пагорбів ботанічного саду. Самої «Праги» звідси не було видно, але ми могли обійтися і без цього.

Нас значно більше цікавило зображення на моніторі, що був перед нами.

— Заходь, — наказав я Яні.

І вона ввійшла.

Охорона на в’їзді в ботанічний сад, чотири охоронці на вході і «фахівець із облич», у якого з більш ніж стовідсотковою імовірністю в одній із кишень лежать наші з Мишком фотографії. Два охоронці біля сходів.

Обмінний пункт.

Охоронець на другому поверсі, який сидить у курилці з журналом у руках.

— Можеш пообідати, — сказав я, і Яна увійшла до ресторану.

Тут не було охорони, але однак нам довелося чекати, поки дівчині подадуть замовлені нею мартіні і фруктовий салат.

— Ой, — сказав Мишко, побачивши, як над сумочкою, що стоїть на стільці, ковзнула рука офіціанта з повним келихом, — не захоплюйся, дитинко.

Щоб показати свою слухняність, Яна, розраховуючись, поставила сумочку на стіл, щоб ми могли побачити майже недоторкане мартіні.

— Молодець, — сухо сказав Мишко.

А я мовив у мікрофон:

— А тепер, дівчинко, час грати.

Побачене нами на третьому — ігровому — поверсі, остаточно переконало нас у тому, що на нас чекають. Охорона в холі перед ігровими залами, охоронці біля кожного зі столів, круп’є-професіонали, зібрані з різних казино міста, відеокамери, кількість яких подвоїли з моменту нашої останньої появи тут.

— Чудово, — сказав Мишко.

— Зіграй, — мовив я.

Яна слухняно поклала жетони на стіл.

— Ну що, — сказав Мишко, який зрозумів, як і всі ми, що йти в «Прагу» безглуздо, тому що нас зупинять ще до того, як ми підійдемо до неї, — відправимо нашу крихітку до них із купою грошей. Ти керуватимеш нею через навушник. Вона виграє, а ми заберемо своє.

— Гадаєш, вдасться? — мовив я, поспостерігавши за трьома конами гри.

— Щось не так зі столом? — Мишко зрозумів мої сумніви.

— Ага, — відповів я.

Раніше тут були відносно «чисті» столи. Принаймні колись ми прийшли в «Прагу», знаючи, що можемо обіграти її круп’є. Тепер же все змінилося.

— Вони поставили комп’ютер, — сказав я.

Саме комп’ютер керував усіма до єдиного рулетками цього казино.

— А може… — почав було не втаємничений у тонкощі нашого ремесла Тоша.

Розуміючи, що він хоче цим сказати, я звернувся до Яни:

— «Вісімнадцять».

Вона зробила ставку і виграла.

— «Тринадцять».

— «Двадцять дев’ять».

— «Вісім».

А на «тридцять одному» вона програла, тому що замість нього комп’ютер зупинив кульку на «чотирнадцять». І більше того — поруч із нею з’явилися відразу два охоронці.

— Зрозумів? — запитав я в Тоші.

— Ага, — кивнув він.

Я ж сказав Яні:

— Пограй трішки сама, потім подзвони Гоші — і додому. Ми уриваємо зв’язок.

6

— Туди нічого не можна пронести, — говорив Гоша, — за весь шлях від дверей до столу вони обшукують клієнтів металошукачем разів чотири.

— Удень такої охорони нема, — зауважив Тоша. — Може, спробуємо забратися до них серед білого дня? Сховаємо зброю. А ввечері я і Гоша вдягнемо смокінги, приклеїмо бороди і підемо до них грати, а ти керуватимеш нами так само, як сьогодні Яною.

— А заодно ви виведете з ладу їхній комп’ютер або придумуєте, як ми зможемо перехитрити його, — мовив я.

— Треба змусити їх грати чесно, — сказав Мишко.

— Як? — запитав я.

— Треба спробувати домовлятися про це безпосередньо з самим власником «Праги».

— З Арменом?

— Саме з ним, — сказав Мишко.

— Як? — запитав я.

— Треба щось придумати, — відповів Мишко.

На це йому знадобилося майже п’ять днів, більшу частину з яких він провів поза нашою квартирою, разом з Гошею і Тошею.

А результат був таким:

— Під ранок, коли вони вже ляжуть спати, ми проберемося.

— Ти упевнений, що нам вдасться це зробити?

— На сто відсотків, — сказав Мишко. — І якщо ми все розрахуємо, вони не зможуть відмовити нам у чесній грі.

— Не зможуть, не зможуть, — підтвердив Тоша.

— І коли? — запитав я.

— Сьогодні вночі.

Розділ 62

«Аматори чесної гри»

Нічне місто. Місто о п’ятій годині ранку, коли немає жодного освітленого вікна, а ліхтарі горять через один, а то й через два. Єдина машина на все місто і приймач, що гримить у ній, — ми їдемо за своїми грошима.

2

— Під’їжджаємо, — сказав Тоша.

Мишко вимкнув приймач. А потім за двісті метрів до кованих прутів огорожі погасив фари.

З

Гоша присів біля огорожі і стиха свиснув.

— Собак нема.

— Поїхали.

Першими через огорожу перебралися Тоша і Мишко, а потім я з Гошею. Ми передали їм сумки. Чотири наші чорні тіні, топчучи газон, пробралися до темного триповерхового будинку..

— Ось так, — Тоша, найбільший серед нас, притулився спиною до стіни і підставив стулені долоні.

Першим поліз Мишко. За секунду він уже стояв на даху гаража і ловив сумки. Потім заліз я. Коли ми всі забралися, то рушили до віконних ґрат прилеглого будинку.

По них ми піднялися до карниза між другим і третім поверхами. А вже по ньому спустилися до кімнати, що на плані, купленому за двісті гривень у «Міськбуду», значилася як «гостьовий туалет».

— Потримайте мене, — попросив Гоша і зробив склорізом круглий надріз на склі. Потім витяг його за допомогою гумової присоски і відкрив шпінгалети вікна.

— Охорона — троє чоловіків на першому поверсі, — нагадав Тоша.

Ми були на третьому.

Гоша виглянув у коридор і сказав: «Усе спокійно», і ми рушили до сходів.

Повільно і притискаючись до стіни, спустилися вниз. Минули кілька дверей, зупинилися біля тих, на які Мишко вказав пальцем. Відчинили їх, зайшли усередину і, переконавшись, що потрапили туди, куди потрібно, увімкнули світло.

— Якого біса? — мляво запитав Армен Сахішвілі, розтуливши повіки.

Але як тільки власник казино «Прага» побачив нас, а ми обступили його ліжко, його сон розвіявся як дим. Кричати ж і кликати на допомогу йому перехотілося відразу після того, як Гоша приставив пістолет до його голови.

— Хто ви такі? Чого вам треба?

— Ми? — перепитав Мишко, знімаючи з обличчя маску. — Невже не впізнав?

— Щось пригадую, — сказав Армен Сахішвілі.

— А його? — запитав Мишко, коли я показав обличчя.

Глипнувши на мене, потім знову на Мишка, Армен Сахішвілі нарешті впізнав нас:

— Ви пришли убити мене?

— Звідки такий песимізм? — запитав Мишко і вказав на дві сумки поблизу ліжка.

Коли Тоша відкрив одну з них, Армен Сахішвілі вкрай розгубився: вона була набита пачками грошей.

— Вставай, — наказав Мишко, — ми прийшли надовго.

4

Не знаю, чому Армен Сахішвілі так боявся зустрічі з нами. Адже ми не були убивцями і не збиралися чинити розправи над ним. Можливо, його настрахали колеги після того, як ми висадили в повітря баржу, але ж це судно не належало йому.

Проте Армен Сахішвілі зробив усе для того, щоб ми не могли здибатися з ним. Він обставив своє казино охоронцями, п’ятьох завжди возив із собою, а щоб зустрітися з ним у його офісі, потрібно було пройти принизливу процедуру обшуку.

Підсвідомо він був готовий до зустрічі з нами, але не передбачив єдиного — що ми зможемо приїхати до нього додому. У його триповерховий особнячок у невеликому, розташованому за тридцять сім кілометрів від міста селищі мільйонера. Мабуть, Армен Сахішвілі був упевнений, що височенна огорожа навколо селища і охорона на першому поверсі зможуть захистити його. Але він помилився.

Його будинок був просторим, але нецікавим. Квітник біля входу, величезна кількість кімнат, занадто дорогі меблі, картини художників минулого століття, китайські вази, антикварний клавесин і музичні інструменти на невеличкій сцені в кутку вітальні.

Але в його будинку були дві речі, що привернули нашу увагу. Насамперед — чудовий рулетковий стіл на третьому поверсі в кімнаті між тренажерним залом і більярдною.

Коли ми піднялися туди, власник «Праги» уже встиг одягти халат. Він попросив сигарету, і поки прикурював з рук Мишка, Тоша і Гоша стягнули зі столу матер’яний чохол.

— Як це зазвичай робиться? — запитав Тоша. Потім він крутнув рулетку і взяв із різьбленої підставки одну з кістяних кульок.

— Проти годинникової стрілки, — сказав Мишко.

— Зрозуміло, — відповів Тоша, кинув кульку і додав: — Робіть ваші ставки.

— Чого ви домагаєтесь? — запитав у нас Армен Сахішвілі.

— Хочемо зіграти, — сказав я, — в одну дуже цікаву гру.

— У яку?

— У рулетку.

— Навіщо цей цирк? — не витримав Армен. — У домі є трохи грошей і золото. Забирайте — і йдіть собі геть.

— Невже? — посміхнувся Гоша, бо знав, що в особняку власника «Праги», окрім добре відбалансованої рулетки, є ще одна не менш приваблива річ — чудовий англійський сейф, захований в одній із шаф.

— Ні, — замахав руками Армен Сахішвілі, коли Тоша нагадав йому про сейф.

— А як ти гадаєш, — запитав Тоша, — якщо я натисну на курок, то що відбудеться раніше: куля увіп’ється в твоє коліно чи твоя охорона прибіжить і врятує тебе?

— Добре, — сказав Армен Сахішвілі і відкрив сейф, — забирайте і йдіть з богом.

У сейфі було повно грошей, але я сказав:

— Ні. Ми принесли майже два мільйони. Тож відраховуй стільки ж і пішли грати.

5

І ми зіграли.

Щоправда, шановному Армену Сахішвілі не пощастило. Хоча ми мінялися з ним кожні п’ять конів і були то гравцями, то круп’є, тому він мав усі шанси відігратися. Але не зміг — удача втекла від нього.

Ми обіграли його на один мільйон і сто тисяч.

6

— Ми виграли достатньо грошей, — сказав Тоша.

— Не думаю, — відповів я.

— А Мишко…

Але Мишко був згоден зі мною і сказав:

— Ні.

— Але ж….

— Справа не в грошах, — мовив я.

— Ну а щодо тебе і Гоші, то хоч зараз беріть свої частки і їдьте в аеропорт.

— Гадаю, що це правильне рішення, — сказав Тоша.

Ми ж з Мишком вирішили пройти випробування до кінця.

Розділ 63

«Золотий Дракон»

Усю цю гру затіяв власник «Золотого Дракона» Володимир Аренський. Через нього ми стали людьми поза законом, утратили право на існування в місті, яке вважали своїм і в якому збиралися прожити весь залишок свого життя. Саме він сказав власнику «Праги» Армену Сахішвілі: «Коли вони з’являться в мене, я уб’ю їх».

Саме він, Володимир Аренський, оголосив своїм хлопцям: «Тому, хто знайде їх, — двадцять п’ять. Тому, хто уб’є, — п’ятдесят тисяч. Тому, хто схопить живими, — сто двадцять».

До нього ми йшли, не ховаючись і не придумуючи ніяких фокусів. Ба, більше того, ми навіть подзвонили йому попередньо і сповістили про наш візит.

— Привіт, Аренський.

Він одразу упізнав мене:

— Недоумкуватий гравець. Бачу, ти шукаєш смерті?

— Аж ніяк, — заперечив я, — але мені приємно, що ти пам’ятаєш мене. Як життя?

— Може, краще скажеш де ти, щоб я міг прислати своїх людей?

— Я не обтяжуватиму тебе, — сказав я, — приїду сам. Хочеш?

— Ще б пак!

— А щоб наша зустріч була цікавою, я привезу три з половиною мільйони американських папірців.

— Серйозно? — запитав Аренський.

— Абсолютно, — сказав я.

— Ти вирішив відігратися?

— Якщо ти не проти, звичайно, — сказав я.

— В жодному разі.

— Тоді я їду?

— Я чекатиму.

— Приготуй гроші, щоб ми змогли зіграти!

— Добре, — сказав Аренський.

2

Ми взяли сумки з грошима, спустилися до машини і поїхали до «Золотого Дракона».

Це була вирішальна гра, і ми поїхали туди тільки вдвох.

Розділ 64

«Гравці»

Аренський вибачився перед клієнтами, попросив не платити за перервану вечерю і поміняти фішки на гроші завтра. Охоронці підганяли відвідувачів «Золотого Дракона», а потому звернулися до офіціанток, кухарів і стриптизерок з проханням залишити казино.

Тому коли ми під’їхали до грального будинку, двері нам відчинив не швейцар, а охоронець, який зухвало посміхався.

Але ми ще не ступили на поріг, як одразу чотири автомобілі зі стрільцями перегородили вулицю перед казино і з гуркотом закрили ворота багатоповерхового гаража, що стояв поруч.

Тим самим нам давали зрозуміти, що ми зайдемо, але вже не вийдемо звідси.

Тільки ми були готові до цього ще з самого початку. Ми їхали грати, доводити, що ми маємо право на гроші, які у нас відібрали, бо виграли їх завдяки своєму досвіду і майстерності. А все інше вже не мало жодного значення.

Тому ми пішли до сходів, навіть не глянувши на охоронців, які демонстративно зачинили за нашою спиною двері казино.

2

— Стоп.

Троє охоронців зупинили нас на сходах.

— Руки.

Нас обшукали і, не знайшовши пістолетів, запитали:

— Що в сумках?

— Гроші.

Вартові повели нас до ігрового залу.

З

Володимир Аренський чекав на нас. А разом із ним і десяток його наближених осіб.

— Які люди, — посміхнувся він, бо вже встиг випити, понюхати кокаїну, а найбільше його тішило те, що ми були у нього в пастці. — Самураї-самогубці, які прийшли за своєю смертю. Прошу.

Він стояв, спершись на край рулетки.

— Ти приготував гроші? — запитав я.

— Звичайно, — відповів Аренський і кивнув на сусідній стіл.

Стягнувши принесену з ресторану скатертину, один із охоронців показав купу грошей.

— Як і просили, — мовив Аренський, — три з половиною лимони.

— Ми не перераховуватимемо, — сказав я, ставлячи перед ним обидві свої сумки.

— Тоді бодай покажи, — сказав Аренський.

Я відкрив першу сумку:

— Мільйон триста.

Потім другу:

— Дев’ятсот вісімдесят.

Потому взяв одну із сумок Мишка, так само поставив її на стіл перед ним і відкрив:

— Мільйон двісті двадцять.

Але в нас залишалася ще одна сумка. І вказавши на неї підборіддям, Аренський глумливо звів брови:

— Усе своє з собою?

— Ага, — сказав Мишко і поставив перед ним останню з наших сумок, а сам відійшов убік, даючи Аренському можливість самому перевірити її вміст.

І коли Аренський зробив це, то його хміль і веселощі відразу розвіялися:

— Усі на…!!! — закричав він і завмер з відкритим ротом, побачивши кнопковий детонатор у руці Мишка, який уже натис кнопку великим пальцем.

— Один постріл — і вибух, — озвався Мишко.

— Нікому не стріляти! — наказав Аренський.

4

— Ви не зробите цього, — прошептав Аренський.

— Можемо перевірити, — запропонував я.

А Мишко додав:

— Нехай твої коні складуть усі пушки в той куток.

— Виконуйте, — мовив Аренський, і всі його охоронці покидали зброю на підлогу.

Тепер вони були шовковими і слухняними, як діти, які не звикли перечити батькам.

— Ви, четверо, — звернувся Мишко до охоронців, — перенесіть стіл на три метри до проходу.

Хлопці виконали його наказ. Взялися за край рулеткового столу, підняли його, звільнили від проводів, причеплених до ніжок і з’єднаних з комп’ютерами та педалями біля підлоги, і перенесли туди, куди вказав Мишко.

— А тепер усі до стіни, — завершив він.

Серед присутніх усі знали, що таке пластикова вибухівка, і що варто відпустити кнопку, як станеться вибух.

А відпустити кнопку не так уже й складно. Для цього досить убити того, хто тримає її, або необережно штовхнути його.

Знав це й Аренський, тому сказав:

— Біс із вами. Беріть гроші і забирайтеся звідси геть.

— Ні, — мовив я, — спершу ми з тобою зіграємо.

Тоді розкрутив рулетку, кинув кульку і сказав:

— Вибирай число.

— «Чотирнадцять», — мовив він.

— «Двадцять сім», — сказав я.

І ми почекали, поки вона зупинилася.

А вона ніяк не хотіла зупинятися, заскакувала в гнізда і вискакувала з них.

Збігло неймовірно довгих півтори хвилини, що видалися усім присутнім роком болісного чекання, поки нарешті вона зупинилася.

— Як ти… — мовив Аренський.

— Я професіонал, — відповів я.

Кулька зупинилася на «двадцяти сімох». Ми виграли.

5

Ми доказали всім, що маємо право на всі наші перемоги, але Аренський спробував здивувати нас:

— Вам не вибратися звідси.

— Для початку накажи скласти гроші.

Охоронці виконали моє прохання.

— Ти, — сказав Мишко, звертаючись до одного з них, — нестимеш їх.

— Добре, — відповів той.

— Вам не вдасться вибратися звідси, — наполягав на своєму Аренський.

— Простягни руки, — мовив я і дістав із кишені наручники.

Коли Аренський виконав мій наказ, я надягнув йому наручники, але перед тим начепив на них сумку з вибухівкою.

— Ну як тобі такий обладунок?

Власник «Золотого Дракона» дивився на мене широко розкритими очима.

— Доведеться тобі вивести нас звідси.

Втративши контроль над собою, Аренський простогнав:

— Нікому не стріляти!

Ідучи до виходу, він безупинно повторював:

— Нікому не стріляти! Всі до стіни! Пропустіть їх! Нікому не стріляти!

А коли ми опинилися на ґанку казино, він закричав:

— Розступіться! Дайте їм виїхати!

— Накажи, щоб ніхто не їхав слідом, — попросив Мишко.

— Нікому не стріляти! Дайте їм виїхати! — закричав Аренський.

Я відкрив багажник, охоронці склали гроші, яких було задосить.

Ми посадили Аренського на заднє сидіння, і ніхто з його підлеглих навіть не подумав їхати за нами слідом.

— Йо-хо! — сказав Мишко, коли ми від’їхали на чималу відстань.

— Ми таки взули їх, — втішно мовив я, — ми це зробили.

Розділ 65

«Післямова»

Ми відпустили Аренського, але не сказали йому, що в сумці, якої він так боявся, не було ніякої вибухівки. Не хотілося псувати йому настрій.

Ми висадили його на околиці, а далі, кілометрів через сто, підібрали Гошу, Тошу і Яну.

Наша радість була невимовною. Ми чесно поділили гроші. І святкували п’ять днів. Саме п’ять, бо, на нашу думку, цього часу було достатньо, щоб власники чотирьох казино перестали розшукувати нас.

Ми стояли на першому снігу, що засипав під’їзд дачі, і прощалися:

— Було класно, — сказав Гоша.

— Неймовірно, — погодився з ним Тоша.

Яна їхала зі мною. Лише зі мною, тому що я прощався не тільки з Георгієм і Анатолієм, але і з одним зі своїх найкращих друзів останніх років — Мишком.

— Я одержав майже три лимони, — сказав він. — Про яку гру може йти мова? При таких грошах будь-які ігри втрачають сенс.

Я не сперечався з ним.

Ми роз’їжджалися хто куди, і ніхто не знав планів інших. І це було логічно хоча б тому, що якщо одного спіймають, то він не зможе нікого видати.

Отож я не знав, куди їде Мишко, а тим більше його друзі.

Особисто я вирішив махнути з Яною в Європу, де повно чесних столів казино.

Я не обмовився. Навіть після того, як нам удалося зірвати неймовірно великий куш, я думав про казино. У мене була ціла купа грошей, ми з Яною могли купити будинок з білого каменю на оточеному еллінськими храмами і квітучими оливами узбережжі блакитного моря, насолоджуватися життям і тішитися маленькими радощами, які можна отримувати, маючи кілька мільйонів. Я ще не почав витрачати їх, але точно знаю, — що не зможу жити без гри.

Я гравець, і тільки гра може дати мені відчуття щастя. І я гратиму, навіть якщо на початку доведеться програти всі наявні в мене гроші, щоб потім почувати радість від кожного нового виграшу.

Примітки

1

ПД — приватний детектив.

2

В американській рулетці на колесі та столі два нулі, або «зеро», один позначається як «0», інший — як «00».

3

Для тих, хто прагне дізнаватися більше, раджу звернутися до історії середньовічних рицарсько-монашеських орденів, їх гербів та уставів і казино, які взяли згодом ці герби собі.

4

Якщо ви не маєте можливості купити власний стіл для гри в рулетку, але маєте трохи часу, то намалюйте цю таблицю на аркуші паперу, щоб ви могли зрозуміти правила рулетки і системи, що дають змогу вигравати.

5

Не закриті ставками числа.

6

А якщо вірити міліцейським досьє — Костянтин Володимирович Савовичевський.

Content

Євген Є
Мільйон на рулетці

Пролог

ЧАСТИНА ПЕРША «Про часи, коли ми щовечора вигравали велику купу грошей»

Розділ 1 «Серйозна гра»

Розділ 2 «Наступного дня»

Розділ З «Наступного вечора»

Розділ 4 «Золотий Дракон»

Розділ 5 «Велика гра»

Розділ 6 «Дуже велика гра»

Розділ 7 «У готелі»

Розділ 8 «Як зазвичай це починається»

Розділ 9 «Хоч якесь казино»

Розділ 10 «Велике Місто»

Розділ 11 «Початок»

Розділ 12 «Перша гра у Великому Місті»

Розділ 13 «Друга гра у Великому Місті»

Розділ 14 «Третя гра у Великому Місті»

Розділ 15 «Теорія імовірності»

ЧАСТИНА ДРУГА «28 тисяч 155 євро»

Розділ 16 «Колеса Фортуни»

Розділ 17 «За найпростішою системою»

Розділ 18 «Місто, у якому ми ще не були»

Розділ 19 «У місто, в якому ми ще не були»

Розділ 20 «Наступні п’ять казино»

Розділ 21 «Вечірні посиденьки»

Розділ 22 «Десять способів виграти»

Розділ 23 «Десять способів виграти — 2»

Розділ 24 «Десять способів виграти — З»

Розділ 25 «Спроба великої гри»

Розділ 26 «Сава Костін»

Розділ 27 «Вершина»

Розділ 28 «Казино»

Розділ 29 «Великий Сергій»

Розділ 30 «Великий Сергій — 2»

Розділ 31 «План Великого Сергія»

ЧАСТИНА ТРЕТЯ «Банкрути»

Розділ 32 «Казино на вершині»

Розділ 33 «Втеча»

Розділ 34 «Гірською доріжкою»

Розділ 35 «Без свідомості»

Розділ 36 «Альпійські злидарі»

Розділ 37 «Курси першої медичної допомоги»

Розділ 38 «Мишкові друзі і Мишкові плани»

Розділ 39 «Пограбування»

ЧАСТИНА ЧЕТВЕРТА «Коли гравці потрапляють у рай»

Розділ 40 «Яна»

Розділ 41 «Гравці та шулери»

Розділ 42 «Одна з двох мільйонів серйозних систем»

Розділ 43 «Ще одне зауваження стосовно теорії Великих Ігор»

Розділ 44 «Північна Столиця»

Розділ 45 «Після першої зі щасливих ночей»

Розділ 46 «Перша з трьох ігор»

Розділ 47 «Друга з трьох ігор»

Розділ 48 «Друга з трьох ігор»

Розділ 49 «Третя гра»

Розділ 50 «Льоня, друг Мишка»

Розділ 51 «Вечеря в гарній компанії»

Розділ 52 «Казино „Царське полювання“»

Розділ 53 «Найстрашніший кошмар»

Розділ 54 «Прощання»

ЧАСТИНА П’ЯТА «Повернення великої купи грошей»

Розділ 55 «Зрада»

Розділ 56 «Зрадник»

Розділ 57 «Чорний Джек»

Розділ 58 «Казино на річці»

Розділ 59 «Теплі зустрічі на площах»

Розділ 60 «Великий Синій Пароплав»

Розділ 61 «Прага»

Розділ 62 «Аматори чесної гри»

Розділ 63 «Золотий Дракон»

Розділ 64 «Гравці»

Розділ 65 «Післямова»

Примітки