Дан Симънс

Замръзване

Джо Курц #2

1

Джо Курц знаеше, че един ден ще се разсее, че вниманието му ще бъде отвлечено в критичен момент, че инстинктите, които бе шлифовал почти дванадесет години в затвора, ще го предадат и през този ден ще умре от жестока смърт.

Но това нямаше да стане днес.

Той забеляза стария „Понтиак Файърбърд“ да завива зад него и да спира в другия край на паркинга, докато паркираше колата си пред „Хотдозите на Тед“ на „Шеридан“. Когато излезе от нея, видя, че в онзи автомобил, чийто двигател продължаваше да работи, седят трима мъже. Чистачките му разчистваха падащия по предното стъкло сняг в две черни арки, но това не попречи на Курц да различи очертанията на трите мъжки глави на светлината зад тях. Все още нямаше шест часа вечерта, но вече беше тъмно по онзи мрачен, студен и клаустрофобичен начин, характерен за февруарските нощи в Бъфало, Ню Йорк.

Той взе три ролки с четвъртдоларови монети от таблото на старото си „Волво“, прибра ги в джоба си и влезе в „Хотдозите на Тед“. Поръча си два хотдога с всичко без лютив сос, лучени кръгчета и черно кафе. Беше застанал така, че да може да наблюдава понтиака с периферното си зрение. Тримата мъже слязоха от колата, поговориха около минута под снега и се разделиха, като никой от тях не тръгна към ярко осветения ресторант.

Курц понесе подноса си с храна към местата за хранене, като заобиколи печката на въглища и автоматите за напитки, и си намери едно сепаре далеч от прозорците, от което имаше видимост както към паркинга, така и към всички врати.

Онези мъже бяха Тримата тъпаци[1].

Курц ги беше огледал достатъчно добре, за да е сигурен, че са те. Знаеше истинските им имена, но те не бяха важни — докато лежаха заедно в „Атика“ всички ги наричаха по този начин. Тримата тъпаци бяха бели мъже, на по тридесет и няколко години, без никаква родствена връзка, ако не се брояха извратените им сексуални взаимоотношения, за които дори не искаше да се замисля. Тъпаците бяха изключително глупави, но пък доста изобретателни по един подъл и смъртоносен начин. Бяха направили кариера в убиването на хора в затворническия двор, като приемаха мокри поръчки от онези, които не можеха да се докопат до мишените си по една или друга причина, срещу ниско заплащане, което се равняваше на няколко десетки стека цигари. Те бяха отворени към предложения от всички — една седмица убиваха чернилки за Арийското братство, а на следващата оправяха някой белчо заради чернокожа банда.

Курц вече не беше в пандиза — Тъпаците също — но ето че беше дошъл и неговият ред да умре.

Докато ядеше хотдозите си, той размишляваше над проблема. Първо трябваше да разбере кой беше поръчал убийството му.

Не, поправка. Първо трябваше да се разправи с Тримата тъпаци и то по начин, който да му позволи да разбере кой го е поръчал. Хранеше се бавно и обмисляше как да стане това. Вариантите не бяха особено обещаващи. Поради някаква случайност или чрез добро разузнаване — а Курц не вярваше в случайностите — Тъпаците бяха решили да направят своя ход в единствения момент, в който беше невъоръжен. Понеже се връщаше от посещение при надзорника си, той нямаше скрито оръжие дори във волвото. Надзорникът му беше една много строга дама.

Така че Тъпаците го бяха сгащили без патлак, а техният специалитет бяха публичните екзекуции. Курц се огледа наоколо. Имаше само още шестима души в ресторанта — двама старци, които седяха мълчаливо и на разстояние един от друг, и изморена на външен вид майка с три шумни малки момчета, които не изглеждаха на възраст, на която да посещават училище. Едното от тях го изгледа и му показа среден пръст. Майката си ядеше пържените картофи и се престори, че не забелязва това.

Курц огледа отново ярко осветения ресторант. Двете предни врати на юг извеждаха на „Шеридан Драйв“. Онези от източната и западната страна водеха към паркингите. На северната стена беше само вратата към двете тоалетни.

Ако Тъпаците влезеха в ресторанта и започнеха да гърмят, Курц нямаше да има много опции, освен да сграбчи един или двама цивилни, които да използва за щит, и да се опита да излезе през някоя от вратите. Преспите навън бяха дълбоки, а и светлините на ресторанта не стигаха много далеч.

Това не е кой знае какъв план, Джо. Курц подхвана втория си хотдог и отпи от колата си. Надяваше се Тъпаците да го изчакат да излезе навън — тъй като не бяха наясно дали ги е забелязал — за да го гръмнат на паркинга. Те не се страхуваха от публика, но това не беше затворническият двор; ако влезеха в ресторанта, щеше да се наложи да убият и всички свидетели — посетителите и целия персонал. А това беше прекалено дори за Тримата тъпаци от „Атика“.

Най-голямото от трите момчета на масата през две сепарета хвърли омазан в кетчуп пържен картоф по Курц. Той се усмихна и погледна щастливото семейство. Зачуди се дали две от тези хлапета, вдигнати достатъчно високо, щяха да осигурят достатъчно плът и кости, за да спрат калибъра патрони, които използваха Тъпаците. Навярно не.

Жалко. Курц вдигна единия, а после и другия си крак на седалката на сепарето, свали си обувките и чорапите и пъхна единия си чорап в другия. Едно от момчетата на близката маса посочи към него и започна да бърбори развълнувано на майка си, но когато бледата жена се обърна, Курц вече си беше завързал обувките и довършваше лучените си кръгчета. Стана му студено без чорапите.

Без да отделя поглед от бледите лица на Тъпаците, които едва се виждаха през силния снеговалеж навън, той извади ролките с монети от четвърт долар и ги изпразни в двойния чорап. След като приключи, прибра импровизираното оръжие в джоба на късото си палто. Като се имаше предвид, че Тъпаците вероятно бяха въоръжени с пистолети или автомати, борбата все още беше нечестна.

В зоната за хранене се появи местен полицай, който носеше поднос с хотдози в ръка. Той беше с униформа, наднормено тегло и оръжие, но не и с партньор. Навярно беше тръгнал да се прибира след дневна смяна. Изглеждаше изморен и депресиран.

Спасен съм, помисли си Курц с лека ирония.

Ченгето остави подноса на една от масите и отиде в тоалетната. Бившият затворник изчака тридесет секунди, сложи си ръкавиците и го последва.

Полицаят се облекчаваше в единствения писоар и не се обърна, когато вратата се отвори. Курц мина покрай него, сякаш имаше намерение да влезе в кабинката, извади самоделната палка от джоба си и го удари силно по главата. Онзи простена и падна на колене. Курц го удари отново.

Наведе се над него и измъкна служебния .38-калибров револвер с дълга цев, белезниците и тежката палка от колана му. Взе радиостанцията и я стъпка на пода. Накрая му свали якето.

Задният прозорец се намираше високо на стената в кабинката, бе подсилен с метална решетка и не бе предназначен да се отваря. Курц вдигна якето на ченгето, за да се предпази от стъклата и да заглуши шума, счупи го и извади металната решетка от ръждясалите ѝ панти. Стъпи на тоалетната чиния, промуши се през малкия прозорец и падна в снега отвън. Изправи се и видя, че се намира до контейнера за боклук.

Първо източната страна. Курц пъхна револвера на ченгето в колана си, заобиколи ресторанта и надникна към източния паркинг. Тъпака Кърли крачеше напред-назад зад няколко паркирани коли и разтърсваше ръце, за да ги стопли. В едната от тях държеше полуавтоматичен .45-калибров „Колт“. Курц го изчака да се обърне, промъкна се безшумно зад него и го удари по главата с пълния с монети чорап. Изви ръцете му зад гърба, закопча ги с белезниците и го остави да лежи в снега. После отиде в предната част на ресторанта.

Мо вдигна поглед, разпозна Курц и се опита да извади оръжие изпод дебелото си яке от гъши пух, докато се мъчеше да избяга. Курц го настигна, удари го с чорапа и го свали в снега. Изрита пистолета от ръката му и погледна през стъклените врати в „Хотдозите на Тед“. Никой от служителите не беше забелязал нищо и за момента вътре беше спокойно.

Курц метна Мо на рамо и извади .38-калибровия револвер от колана си. Палката висеше от китката му на кожената си каишка. Тръгна към западната страна на ресторанта.

Навярно Лари вече беше усетил нещо. Той стоеше до волвото му и надничаше неспокойно през прозорците. В ръцете си държеше картечен пистолет „МАК-10“. Според някои хора в пандиза Лари уважаваше сериозните оръжия.

Все още с Мо на рамо, Курц вдигна .38-калибровия си револвер и застреля Лари три пъти — в тялото, в главата и пак в тялото. Третият Тъпак се строполи, а картечният му пистолет се плъзна по леда, докато не се спря под един паркиран джип. Изстрелите бяха приглушени от снеговалежа. Никой не се приближи до вратата или прозорците на ресторанта, за да провери какво става навън.

С Мо на рамо, Курц завлече тялото на Лари до волвото си. Метна и двамата на задната седалка, запали двигателя и отиде в източната част на паркинга. Там Кърли стенеше в снега — беше дошъл в съзнание и сега се опитваше да се изправи със закопчани зад гърба ръце. Никой не го беше видял.

Курц спря колата, слезе от нея, вдигна стенещия Тъпак и го метна на задната седалка при приятелите му — единият мъртъв, а другият в безсъзнание. Затвори вратата, отиде от другата страна и отвори вратата за шофьорското място. После седна зад волана и потегли по „Шеридан“ към „Янгман“.

Магистралата беше заледена и хлъзгава, но Курц вдигна повече от сто километра в час, без да се огледа. Тялото на Лари беше отпуснато на леко отворената врата, Мо все още беше в безсъзнание върху Кърли, а Кърли се преструваше на заспал.

Курц запъна петлето на револвера, който взе от ченгето, и оръжието изщрака звучно.

— Отваряй очи или ще те гръмна на мига — каза спокойно той.

Кърли веднага изпълни нареждането му. Отвори уста с намерението да каже нещо.

— Млъквай — прекъсна го Курц и кимна към Лари. — Изритай го навън.

Вече бледото лице на бившия затворник пребледня още повече.

— Мама му стара. Не мога просто да го…

— Изритай го навън — повтори Курц, погледна пътя напред и се обърна, за да насочи револвера в лицето на Кърли.

Със закопчани зад гърба си ръце, Тъпака избута с рамо Мо на една страна, вдигна крака и изрита Лари през вратата. Наложи се да го ритне два пъти, за да изпълни задачата. В колата нахлу студен въздух. Навярно заради бурята движението по магистрала „Янгман“ не беше никак натоварено.

— Кой ви нае да ме убиете? — попита Курц. — Внимавай… нямаш много възможности за отговор.

— Господи — простена Кърли. — Никой не ни е наел. Даже не знам кой си, мамка му. Даже не…

— Грешен отговор. — Курц кимна към Мо и към отворената врата. Заледеният път се сливаше в едно-единствено петно.

— Господи, не мога… той е още жив… Слушай, моля те…

Волвото поднесе в леда на един завой. Без да отделя очи от огледалото за обратно виждане, Курц стабилизира колата, обърна се отново назад и насочи револвера в слабините на Тъпака.

— Направи го веднага — нареди той.

Мо започна да идва в съзнание, когато Кърли го изрита към отворената врата. Леденият въздух помогна за свестяването му. Едрият мъж се протегна и се хвана за облегалката на седалката в опит да си спаси живота. Кърли погледна към револвера на Курц и изрита партньора си едновременно в корема и в лицето. Мо полетя навън в нощта и се стовари на асфалта със силен, влажен звук.

Кърли се беше задъхал, почти хипервентилираше, докато гледаше насоченото към него оръжие. Краката му бяха вдигнати на задната седалка, но явно се опитваше да измисли начин да изрита Курц с тях.

— Мръднеш ли краченцата без позволение, ще ти вкарам два куршума в корема — обеща му спокойно бившият частен детектив. — Да опитаме отново. Кой ви нае? Обърни внимание, че вече нямаш право на грешен отговор.

— Така или иначе ще ме застреляш — отвърна Кърли. Зъбите му тракаха от студа, който влизаше през отворената врата.

— Не — отвърна Курц. — Няма да го направя. Не и ако ми кажеш истината. Последен шанс.

— Една жена.

Курц погледна пътя и отново се обърна назад. В това нямаше никакъв смисъл. Доколкото му беше известно, Братството на Джамията все още даваше 10 000 долара фетва за главата му. Скаг Фарино, някогашното му приятелче в панделата, имаше някои основания да го иска мъртъв — Малкия Скаг, както го наричаха, беше стиснато копеле и бе идеален кандидат за работодател на Тъпаците. Една градска банда — клон на Крипс, известен като Общественият клуб на Сенека — беше пуснала слуха, че Джо Курц трябва да умре. Не липсваха и други врагове, които можеха да наемат някого. Но жена?

— Отговорът ти не ми харесва — каза Курц и насочи револвера в корема на Кърли.

— Не, Господи, казвам ти истината! Беше една брюнетка. Кара „Лексус“. Плати пет хиляди в брой, предварително… Ще получим още пет, когато прочете за теб във вестниците. Тя ни каза, че вероятно днес няма да си въоръжен заради посещението при надзорника ти. Господи, Курц, не можеш просто да…

— Как се казва тя?

Кърли поклати бързо плешивата си глава.

— Фарино. Не се представи… но съм сигурен… че е сестрата на Малкия Скаг.

— София Фарино е мъртва — отвърна Курц. Имаше причина да знае.

Тъпака започна да вика и да говори толкова бързо, че от устата му се разхвърча слюнка.

— Не говоря за София Фарино. А за другата. По-голямата. Виждал съм една семейна снимка, която Скаг носеше у себе си в панделата. Как ѝ беше името на онази шибана монахиня, Анджелика, Анджела, някакво такова беше…

— Анджелина — помогна му Курц.

Кърли изкриви уста.

— Сега ще ме застреляш. Казах ти шибаната истина, но ти ще ме застреляш…

— Не е задължително. — Снегът се беше усилил и тази част на магистрала „Янгман“ беше известна с поледиците си, но Курц ускори до сто и двадесет и кимна към отворената врата.

Кърли се ококори насреща му.

— Сигурно се шегуваш, мамка ти… Не мога да…

— Можеш да получиш един в главата — отвърна Курц. — След това аз ще те изхвърля. Можеш да се пробваш да ми се нахвърлиш, ще получиш два куршума в корема и вероятно ще катастрофираме. Или можеш да се пробваш да се претърколиш и да оживееш. Освен това навън има малко сняг. Навярно е мек като възглавница с гъши пух.

Кърли погледна с ококорени очи отворената врата.

— Ти решаваш. Но имаш само пет секунди да го направиш. Едно. Две…

Тъпака изпищя нещо неясно, приближи се до отворената врата и се хвърли през нея.

Курц погледна в огледалото за обратно виждане. Фаровете на другите автомобили заиграха панически, докато се опитваха да избегнат препятствието, преплетоха се едни други, осветиха тялото на пътя и накрая отново се изравниха с волвото.

Той намали скоростта до разумните седемдесет километра в час, прехвърли се на магистрала „Кенсингтън“ и се насочи отново на запад към центъра на Бъфало. Подмина гробището „Маунт Калвари“ в тъмното и хвърли револвера и палката на полицая през прозореца.

Снегът беше започнал да се сгъстява и да пада по-бързо. Курц харесваше зимите в Бъфало. Винаги ги беше харесвал. Но тази се очертаваше да е особено тежка.

2

Офисът на фирма „Суитхарт Сърч“ се намираше в мазето на бившия магазин за порнографски касети и списания, близо до автогарата. Магазинът никога не беше изглеждал особено прилично, камо ли сега, след като беше затворен от три месеца и цялата сграда беше на път да бъде съборена. Малко преди 7:30 часа Арлен паркира в алеята зад магазина, използва ключа си, за да отключи задната врата, и се изненада, когато намери Джо да работи на компютъра си. Продълговатото помещение беше обзаведено единствено с две бюра, закачалка, няколко сървъра с висящи от тях кабели и изтърбушен диван, разположен до една от стените.

Секретарката закачи палтото си, остави си дамската чанта на бюрото, извади кутия „Марлборо“ от нея и си запали цигара, след което включи компютъра си и видеомонитора, който беше свързан с двете камери горе. Изоставеният порномагазин изглеждаше разхвърлен и празен както винаги. Никой не си беше направил труда да почисти кръвта от паркета.

— Пак ли си спал тук, Джо?

Курц поклати глава. Отвори съдебното досие на Доналд Лий Рафърти, 42-годишен, адрес — „Локус Лейн“ 1016, Локпорт, Ню Йорк. В досието беше записано поредното шофиране в нетрезво състояние — третото за тази година. Рафърти беше на косъм от загубването на шофьорската си книжка.

— Майка му стара — ядоса се Курц.

Арлен вдигна поглед. Джо рядко ругаеше.

— Какво?

— Нищо.

Електронната поща на Курц изписка. Пруно връщаше отговор на запитването, което му изпрати в четири часа тази сутрин. Пруно беше бездомен пияница и наркоман, който случайно имаше лаптоп в картонената барака, която понякога споделяше с един друг бездомник, на когото му викаха Татко Соул.

От време на време Курц се чудеше как Пруно все още не е изгубил лаптопа си, след като дори дрехите на гърба си не можеше да опази. Той отвори имейла.

Джоузеф, получих имейла ти и наистина имам информация за госпожица Фарино и тримата джентълмени. Предпочитам да обсъдим въпроса на четири очи, тъй като искам да те помоля за нещо в замяна. Би ли се отбил до зимната ми резиденция във възможно най-кратък, неудобен за теб срок?

С уважение, П.

— Майка му стара — повтори Курц.

Арлен присви очи срещу него през димната завеса. На монитора ѝ бяха отворени ежедневните заявки за намиране на бивши гаджета от гимназията. Тя изтърси пепелта в пепелника, но не каза нищо.

Курц въздъхна. Беше му неудобно да отиде да види Пруно за тази информация, но старецът рядко го молеше за нещо. Сега като се замислеше, никога не го беше правил.

Историята с Рафърти обаче…

— Проклятие — прошепна Курц.

— Мога ли да ти помогна с нещо? — попита Арлен.

— Не.

— Добре, Джо. Но след като днес си тук, ти можеш да ми помогнеш с няколко неща.

Курц си изключи компютъра.

— Трябва да си намерим нов офис. Това място ще бъде съборено след месец. Така или иначе след две седмици ще ни изгонят.

Мъжът кимна.

Секретарката изтръска пепелта от цигарата си в пепелника.

— Ще имаш ли време да дойдеш с мен да потърсим нов офис днес или утре?

— Вероятно не.

— В такъв случай ще ме оставиш ли да избера сама мястото?

— Не.

Арлен кимна.

— Да проверя ли някои опции, които да разгледаш по-късно?

— Добре — съгласи се той.

— И нямаш нищо против да го направя в работно време?

Курц просто я изгледа. Тя се беше върнала на работа при него миналата есен, в деня, в който той излезе от затвора. След дванадесетгодишно прекъсване.

— Някога казвал ли съм ти колко часа трябва да работиш и как да прекарваш деня си? — попита я най-накрая Курц. — Ако успееш да се справиш с работата за „Суитхарт Сърч“ за десет минути, през останалата част от деня можеш да си почиваш, ако искаш. Все ми е тая.

— Аха — отвърна Арлен, а физиономията ѝ довърши изречението. Доскоро ѝ се налагаше да работи за фирмата по десет-дванадесет часа през седмичните дни, през повечето съботи и от време на време през неделя. Тя загаси цигарата и си извади нова, но не я запали.

— От какво друго имаме нужда? — попита Курц.

— От тридесет и пет хиляди долара — отговори Арлен.

Той реагира по същия начин, по който реагираше винаги на изненадите — с безизразно лице.

— За нов сървър и за някои проучвания — добави секретарката.

— Смятах, че този сървър и вече направените проучвания са достатъчни за работата на „Суитхарт Сърч“ през следващите две години — каза Курц.

— Така е — съгласи се тя. — Парите са за „Сватбени камбани“.

— „Сватбени камбани“?

Арлен си запали новата цигара и си дръпна бавно и дълго от нея. Накрая издиша дима и обясни:

— Идеята ти за издирването на бивши гаджета от гимназията беше чудесна, Джо, и от нея се вадят добри пари, но стигаме до момента, в който постъпленията ни намаляват.

— Само след четири месеца? — учуди се Курц.

Секретарката размаха лакираните си нокти в сложен жест.

— Онова, което ни различава от останалите онлайн услуги за търсене на бивши гаджета от училище, е, че ти проследяваш някои от тези хора лично и им предаваш любовните писма.

— Аха. Е, и? — В този момент Курц разбра какво имаше предвид тя. — Искаш да кажеш, че това е целият пазарен дял в тази част на Западен Ню Йорк, Северна Пенсилвания и Охайо. Че не можем да прегледаме повече годишници в региона. Че се превръщаме в поредната онлайн агенция. Да, помислих и за това, когато ми хрумна идеята в затвора, но смятах, че ще продължи по-дълго от четири месеца.

Арлен се усмихна.

— Не се тревожи, Джо. Нямах предвид, че ще ни свършат годишниците или клиентите през следващите две години. Просто стигнахме до момента, в който постъпленията ни намаляват… или поне за твоята услуга от врата до врата.

— Значи… „Сватбени камбани“ — каза Курц.

— „Сватбени камбани“ — съгласи се секретарката.

— Предполагам, че това ще е някаква онлайн услуга за планиране на сватби. Освен ако не си решила да я предложиш като бонус пакет за редовните клиенти на „Суитхарт Сърч“.

— О, това може да го направим, но аз си го представям като пълна услуга за онлайн планиране на сватби. В национален мащаб. Дори в международен.

— Значи няма да доставям цветя в Ери, Пенсилвания, както правя сега с любовните писма?

Арлен изтръска пепелта от цигарата си.

— Не е нужно да участваш, ако не искаш, Джо. Само трябва да осигуриш парите, да станеш собственик на компанията… и да намериш нов офис.

Курц не обърна внимание на последното изречение.

— Защо са ти тридесет и пет хиляди долара? Това са доста проучвания.

Арлен му занесе папка с таблици и бележки. Не се отмести от бюрото му, докато той я разглеждаше.

— Виждаш ли, Джо, просто събирах информация от интернет и я слагах в един екселски файл — точно това правят днешните онлайн фирми за сватбени услуги — но после използвах част от постъпленията ни, за да създам нова база данни на „Оракул81“ и платих на „Ергос Бизнес Интелиджънс“, за да се разровят в базата данни на всички онези сватби, които други хора или компании са планирали.

Секретарката посочи няколко колони в таблицата.

— И voila!

Курц потърси модели в тези колони. Най-накрая забеляза един.

— Планирането на модерна сватба отнема от двеста и седемдесет до триста дни — констатира той. — Почти всички попадат в този диапазон. На другите известна ли им е тази информация?

Арлен поклати глава.

— Някои от хората, които планират сватби, го знаят, но не и няколкото онлайн компании. Моделът наистина се набива на очи, когато разгледаш целия масив от информация.

— Как твоите… нашите… „Сватбени камбани точка ком“ ще ни донесат много пари? — попита Курц.

Секретарката извади още няколко страници.

— Ще продължим да използваме инструмента на „Ергос“, за да анализираме този период от двеста и седемдесет до триста дни и да установим точно кога се случва всяка стъпка от операцията.

— Каква операция? — попита Курц. Арлен беше започнала да говори като някои банкови обирджии, които познаваше. — Една сватба не е ли просто сватба? Наемаш място, купуваш си рокля, изтърпяваш всичко?

Секретарката завъртя очи, издиша цигарен дим и изтръска пепелта от цигарата си в пепелника, който беше занесла на бюрото му.

— Виждаш ли това в началото? Всяка булка си търси рокля. Всяка булка трябва да си търси рокля. Ние предлагаме линкове към дизайнери, шивачи и дори към дизайнерски реплики.

— „Сватбени камбани“ не може да е просто няколко хиперлинка, нали? — попита Курц и се намръщи леко.

Арлен поклати глава и смачка цигарата си.

— Няма да е. Клиентите ни дават профил в началото и ние предлагаме пълен пакет услуги. Можем да се справим с всичко — с абсолютно всичко. От изпращането на поканите до избирането на свещеника. Другият вариант е клиентите ни да ни позволят да планираме част от сватбата и да ги свържем с правилните хора за възникнали проблеми… И в двата случая ще изкараме добри пари.

Секретарката си запали нова цигара и се зарови в купчината с листове. След малко посочи един подчертан ред на таблицата от 285 ден.

— Виждаш ли това, Джо? През първия месец трябва да намерят място за сватбата и за празненството. Ние разполагаме с най-голямата база данни и осигуряваме линкове към ресторанти, кръчми, хавайски курорти, дори църкви. Те ни дават своя профил и ние им отправяме нашите предложения, след което ги свързваме със съответните сайтове.

Курц се ухили.

— И ще получим подкупи от всяко от тези места… освен от църквите.

— Ха! — отвърна Арлен. — Сватбите са важен източник на приходи за църквите и синагогите. Ако искат да са част от „Сватбени камбани точка ком“ ще им се наложи да ни дадат част от печалбите. Няма място за преговори.

Курц кимна и погледна другите листове.

— Посочени са сватбени консултанти. Предпочитани местоположения за меден месец и отстъпки. Лимузини. Дори запазването на самолетни билети за роднините и младоженците. Цветя. Кетъринг. Осигурила си местни източници и линкове към всичко и всички плащат на „Сватбени камбани точка ком“. Яко. — Той затвори папката и ѝ я върна. — Кога ти трябват парите?

— Днес е четвъртък. В понеделник ще е супер.

— Добре. Ще имаш тридесет и пет хиляди в понеделник. — Курц взе палтото си от закачалката и пъхна полуавтоматичния си пистолет в колана. Оръжието му — .40-калибров SW99, който компанията „Смит и Уесън“ правеше по лиценз на модел Р99 на „Валтер“ с двойно действие — беше сравнително малко и леко. Курц разполагаше с десет патрона в магазина му и с резервен пълнител в джоба на палтото си. Предвид факта, че SW99 използваше сериозните .40-калиброви патрони „Смит и Уесън“ а не по-често срещаните 9-милиметрови, той смяташе, че двадесет патрона са му напълно достатъчни.

— Ще се върнеш ли в офиса преди уикенда? — попита Арлен, когато Курц отвори задната врата.

— Вероятно не.

— Мога ли да се свържа с теб по някакъв начин?

— Пробвай с електронната поща на Пруно през следващия час — отвърна той. — След това вероятно не. Ще ти се обадя тук, в офиса, преди уикенда.

— О, може да ми се обадиш също в събота или в неделя. Ще съм тук.

За съжаление, Курц вече беше излязъл и сарказмът ѝ не беше оценен.

3

Курц харесваше зимите в Бъфало, защото жителите му знаеха как да се оправят с тях. Няколко сантиметра сняг — които щяха да парализират някой префърцунен град като Вашингтон или Нашвил — въобще не правеха впечатление на никого. Снегорините си вършеха работата, тротоарите се чистеха рано сутрин и хората си ходеха на работа без никакви затруднения. Тридесет сантиметра сняг вече привличаха вниманието на жителите на Бъфало, но само докато снегът не бъдеше почистен и натрупан на триметрови преспи.

Тази зима обаче беше истинска кучка. До първи януари бе паднал повече сняг, отколкото през предните две зими взети заедно, а до февруари дори на издръжливите жители на Бъфало им се наложи да затворят някои училища и учреждения, понеже снегът и ниските температури продължаваха да прииждат от езерото Ери почти ежедневно.

Курц нямаше представа как Пруно и другите бездомници, които прекарваха само част от най-лошите вечери в приюти, преживяват подобни зими.

Преживяването на зимата обаче си беше проблем на бездомния му приятел. Неговият беше да оцелее през следващите няколко дни и седмици.

„Зимната резиденция“ на Пруно представляваше построен от щайги и кашони коптор, който двамата с Татко Соул бяха издигнали под един надлез на магистралата, близо до железопътните линии. През лятото тук се събираха около петдесет-шестдесет бездомници и мястото заприличваше на някакво село на Бонусната армия[2]. Според Курц имаше известен чар в това. Повечето от тези скитници отдавна се бяха насочили към приютите в градовете на юг — Татко Соул предпочиташе Денвър по причини, известни само на него. Сега тук беше останал единствено копторът на Пруно и почти целият беше покрит със сняг.

Курц тръгна по стръмното надолнище, като газеше в преспите и си проправяше път към бараката. Тя нямаше истинска врата, а парче гофрирана, ръждясала ламарина, която запушваше образувания от скованите щайги отвор. Той почука на метала и зачака. Палтото му не можеше да спре ледения вятър, който се носеше от езерото Ери. След още две-три почуквания отвътре се разнесе мъчително кашляне, което Курц прие като разрешение да влезе.

Старецът Пруно, чието истинско име според Татко Соул беше Фредерик, се бе облегнал на бетонната подпора, която служеше за стена. Снегът влизаше през пукнатините и пролуките. Дългият кабел до лаптопа идваше от бог знае къде, а няколкото газови котлона осигуряваха топлина и средство за готвене. Самият Пруно беше почти изгубен в пашкул от парцали и мръсни вестници.

— Господи — каза тихичко Курц. — Защо не отидеш в приют, старче?

Пруно издаде някакъв звук, който приличаше на кашлица, но можеше да мине и за смях.

— Отказвам да дам на Цезар цезаровото.

— Пари? — учуди се Курц. — В приютите не искат пари. Дори няма да те накарат да работиш, за да си заслужиш леглото по това време на годината. Така че какво отказваш да дадеш на Цезар… Тук ще измръзнеш.

— Почит — отвърна Пруно. Той се прокашля и си прочисти гърлото. — Какво ще кажеш да минем по същество, Джоузеф? Какво желаеш да научиш за почитаемата госпожица Фарино?

— Първо ми кажи какво искаш в замяна на тази информация. В имейла си споменаваш, че трябва да дам нещо в замяна.

— Не точно, Джоузеф. Казах, че искам да те помоля за нещо в замяна. Уверявам те, че за мен ще е удоволствие да те снабдя с информацията за Фарино без никакви условия.

— Както и да е. Каква е молбата ти?

Пруно кашля около минута и придърпа парцалите и вестниците по-близо до себе си. Студеният въздух, който влизаше през пролуките и пукнатините в направения от щайги коптор, караше Курц да трепери, а той беше облечен с дебело палто.

— Чудех се дали ще бъдеш така добър да се срещнеш с един мой приятел — отвърна Пруно.

— В качеството си на какъв?

— На детектив.

Курц поклати глава.

— Знаеш, че вече не работя като частен детектив.

— Но поработи като такъв миналата година за семейство Фарино — контрира го бездомникът. В хриптящия му наркомански глас все още се усещаше бостънски акцент.

— Онова беше измама, в която ме въвлякоха, а не разследване.

— Въпреки това, Джоузеф, ще остана много доволен, ако просто се срещнеш с приятеля ми. Можеш сам да му кажеш, че вече не си в детективския бизнес.

Курц се поколеба.

— Как се казва?

— Джон Уелингтън Фриърс.

— Какъв му е проблемът?

— Не знам точно, Джоузеф. Някакъв личен въпрос е.

— Добре — отвърна бившият частен детектив и си представи как разговаря с друг бездомник. — Къде мога да намеря този Джон Уелингтън Фриърс?

— Вероятно ще успее да мине през офиса ти днес? Предполагам, че ще е най-добре приятелят ми да дойде при теб.

Курц си помисли за Арлен и за последния път, в който имаха гости в офиса.

— Не — отвърна той. — Тази вечер ще бъда в „Блус Франклин“ до полунощ. Кажи му да дойде там. Как ще го позная?

— Обича да носи елеци. А сега да се върнем на въпроса ти за Анджелина Фарино. Какво искаш да знаеш?

— Всичко — отвърна Курц.

* * *

Доналд Рафърти работеше в главния пощенски офис на „Уилям стрийт“ и обичаше да обядва в един малък бар до Бродуей маркет. Позицията му на началник му позволяваше да се възползва от час и половина обедна почивка. Понякога забравяше да обядва.

Този следобед Рафърти излезе от бара и завари облегнат на автомобила му — „Хонда Акорд“ от 1998 година — някакъв мъж. Той беше бял — първо това му направи впечатление — и носеше късо палто и вълнена шапка. Изглеждаше му бегло познат, но не можеше да се сети откъде. Всъщност днес Доналд Рафърти си беше взел прекалено дълга обедна почивка и сега му беше трудно да намери ключовете за колата в джоба си. Той се спря на пет-шест метра от непознатия и обмисли дали да не се върне в бара, докато онзи не си тръгнеше.

— Здрасти, Дони — поздрави го мъжът.

Рафърти мразеше да го наричат „Дони“.

— Курц — сети се най-накрая той. — Курц.

Онзи кимна.

— Смятах, че си в затвора, задник — каза Рафърти.

— Както виждаш, сега не съм.

Рафърти примига, за да си проясни зрението.

— Ако беше в някой друг щат, щяха да те изпържат на електрическия стол… или да ти бият смъртоносна инжекция. За убийство.

Курц се усмихна.

— Непредумишлено убийство. — Той се беше облегнал на капака на хондата, но сега се изправи и направи крачка към Рафърти.

Онзи отстъпи назад по хлъзгавия паркинг. Отново валеше.

— Какво, да го вземат мътните, искаш, Курц?

— Да спреш да пиеш в дните, в които караш Рейчъл някъде — отвърна той. Гласът му беше спокоен, но твърд.

Рафърти се засмя, но видимо беше изнервен.

— Рейчъл? Не ми казвай, че ти дреме за Рейчъл. За четиринадесет години не изпрати дори шибана картичка на хлапето.

— Дванадесет години — поправи го Курц.

— Тя е моя — отвърна провлечено Рафърти. — Така каза съдът. Всичко е законно. Аз бях съпругът на Саманта, по-точно бившият ѝ съпруг, и Саманта искаше момичето да остане при мен.

— Сам не е искала друг освен нея да се грижи за Рейчъл — отвърна Курц и направи още една крачка към събеседника си.

Рафърти отстъпи с три крачки.

— Сам не беше планирала да умира — продължи бившият частен детектив.

Онзи се присмя на думите му.

— Тя умря заради теб, Курц. Заради теб и оная шибана работа. — Той най-накрая намери ключовете си и ги стисна така, че да щръкнат между пръстите му. Сега гневът му беше примесен със страх. Можеше да се справи с този кучи син. — Дошъл си, за да създаваш неприятности ли, Курц?

Бившият частен детектив не отделяше поглед от Рафърти.

— Защото ако е така — продължи онзи с по-силен и по-уверен глас, — ще кажа на надзорника ти, че ме тормозиш и ме заплашваш, мен и Рейчъл… След дванадесет години в „Атика“ човек не знае какви извратени апетити си развил.

В този момент нещо проблесна в очите на Джо Курц и Рафърти отстъпи с четири крачки назад, докато почти не докосна вратата на бара.

— Ако ми направиш нещо, Курц, ще те пратя толкова бързо в затвора…

— Ако отново караш Рейчъл в пияно състояние — прекъсна го любезно той, — ще те нараня, Дони. — Направи още една крачка напред и Рафърти бързо отвори вратата на заведението, готов да влезе вътре, където барманът — Карл — можеше да извади рязаната си пушка изпод бара.

Курц повече не погледна Доналд Рафърти. Мина покрай него, тръгна по „Бродуей“ и се изгуби в силния сняг.

4

Курц седеше в затъмнения и задимен клуб „Блус Франклин“ и си мислеше за информацията, която Пруно му даде за Анджелина Фарино, и какво можеше да означава тя. Мислеше си и за двамата детективи от отдел „Убийства“ в колата без отличителни знаци, които го проследиха дотук. Това не беше първият път, в който му се лепваха през изминалите няколко седмици.

„Блус Франклин“ се намираше на „Франклин стрийт“ малко по-надолу от „Рю Франклин Кофихаус“ и беше вторият най-стар клуб за блус и джаз в Бъфало. Обещаващите таланти се появяваха на сцената му по пътя си нагоре и след това се завръщаха без много шум, когато станеха известни изпълнители. Тази вечер щяха да се изявят един местен джаз пианист на име Коу Пиърс и квартетът му. Мястото беше наполовина пълно и хората бяха позаспали, но Курц се настани на обичайната си малка маса, която беше най-далеч от вратата, и седна с гръб към стената. Съседните маси бяха празни. От време на време собственикът и барман на заведението, Татко Брус Уолъс, и внучката му Руби идваха да си разменят някоя дума с него и да проверят дали не иска още една бира. Не искаше. Той беше дошъл заради музиката, а не заради пиячката.

Курц не очакваше приятелят на Пруно, господин Джон Уелингтън Фриърс, да се появи. Пруно като че ли познаваше всички в Бъфало — от десетината улични информатори, които използваше, докато работеше като частен детектив, бездомникът беше истински диамант — но се съмняваше някой от приятелите му да е достатъчно трезвен или представителен, за да дойде в „Блус Франклин“.

Анджелина Фарино. Освен Малкия Скаг — известен като Стивън или Стиви на семейството си — тя беше единственото оцеляло дете на мъртвия Дон Фарино. По-голямата ѝ сестра — споминалата се София Фарино — беше станала жертва на собствените си амбиции. Всички познати на Курц смятаха, че Анджелина се отвратила толкова много от бизнеса на семейство Фарино, че преди повече от пет години заминала за Италия, вероятно за да постъпи в метох. Според Пруно това не беше точно така. Очевидно оцелялата госпожица Фарино се оказала по-амбициозна от братята и сестра си и в действителност се върнала при семейството си в Сицилия, за да навлезе в престъпния бизнес, като същевременно защитила магистърска степен по специалност „Бизнес администрация“ в университет в Рим. Също така се омъжила два пъти, докато била там — първо за млад сицилианец от известна фамилия на Коза Ностра, който сам се напъхал в лапите на смъртта, а след това за възрастен италиански благородник, граф Пиетро Адолфо Ферара. Информацията за граф Ферара беше мъглява, а версиите — различни. Според една от тях той бил мъртъв, според друга се пенсионирал, а според трета станал отшелник. Може би се бяха развели с Анджелина, преди тя да се върне тук, но вероятно не бяха.

— Значи нашето местно гангстерско хлапе всъщност е графиня Анджелина Фарино Ферара? — беше попитал Курц.

Пруно бе поклатил глава.

— Не знам какъв ѝ е семейният статут, но изглежда, тя не е придобила тази титла.

— Много лошо. Звучи забавно.

След завръщането си в Америка преди няколко месеца, Анджелина поела ролята на посредник на Малкия Скаг, като платила на политици, за да осигури предсрочното му освобождаване през предстоящото лято, продала бездруго неизползваното имение в Орчард Парк, закупила нов имот близо до реката и — тази част направо срина Курц — започнала преговори с Емилио Гонзага.

Гонзага бяха другата второстепенна фамилия с отдавна отминала слава в Западен Ню Йорк и връзката между Гонзага и Фарино караше враждуващите Шекспирови семейства Капулети и Монтеки да изглеждат като любими братовчеди.

Пруно знаеше, че Тримата тъпаци са били изпратени след Курц.

— Щях да те предупредя, Джоузеф, но слухът стигна до улицата късно вчера. Явно госпожица Фарино се е срещнала с нещастното трио едва предния ден.

— Как мислиш, по инструкции на Малкия Скаг ли действа? — беше попитал Курц.

— Така се говори — бе отвърнал Пруно. — Носи се слух, че не е искала да плаща за това… или поне не е искала да плаща на такива некадърни изпълнители.

— За мое щастие, го е направила — беше казал Курц. — Скаг винаги е бил циция. — И се бе загледал в ледените кристали във въздуха. — Да си чувал кого смятат да изпратят след това?

Пруно беше поклатил прекалено голямата си глава, която се крепеше на мръсен пилешки врат. Ръцете му трепереха повече от хероиновия глад, отколкото от студа. И Курц се беше запитал за хиляден път откъде бездомният му приятел намира пари за зависимостта си.

— Подозирам, че следващия път ще инвестират повече пари — беше заявил мрачно Пруно. — Анджелина възстановява мускулната сила на Фарино, като води таланти от Ню Джърси и Бруклин, но очевидно не иска възкръсващата фамилия да бъде свързана с поръчването на убийството ти.

Курц не беше отговорил нищо. Мислеше си за един европейски наемен убиец, известен с прякора Датчанина.

— Рано или късно ще се сетят за старата поговорка — беше казал бездомникът.

— Коя? — бе попитал бившият частен детектив, като очакваше да му бъде отговорено на латински или гръцки. Неведнъж бе оставял Пруно и приятеля му, Татко Соул, да спорят на воля на класически езици.

— Ако искаш нещо да бъде свършено както трябва, свърши си го сам — беше отвърнал бездомникът и бе погледнал вратата на коптора си, защото явно искаше Курц да си върви.

— Имам един последен въпрос. Следят ме две ченгета от отдел „Убийства“ — Брубейкър и Майърс. Знаеш ли нещо за тях?

— Детектив Фред Брубейкър — ако мога да се изразя с жаргона на нашето време — много си пада по теб, Джоузеф. Той смята, че си отговорен за смъртта на неговия приятел и колега, подкупния бивш сержант Джеймс Хатауей от отдел „Убийства“, за когото никой не съжалява.

— Наясно съм — беше отвърнал Курц. — Имах предвид дали си чул Брубейкър да е завързал връзки с някоя от фамилиите.

— Не съм, Джоузеф, но това е само въпрос на време. Тези взаимоотношения бяха основен източник на доходи за детектив Хатауей, а Брубейкър винаги е бил глупав негов подражател. Иска ми се да имах по-оптимистични новини за теб.

Джо не беше отговорил нищо. Беше потупал треперещата ръка на стареца и си бе тръгнал от коптора.

* * *

Курц седеше в „Блус Франклин“, чакаше мистериозния господин Фриърс и се чудеше дали е съвпадение, че две ченгета от отдел „Убийства“ го следяха отново тази вечер.

Квартетът на Коу Пиърс тъкмо довършваше петнадесетминутна версия на All Blues на Майлс Дейвис — изпълнена със соло рифове в стил Оскар Питърсън, които позволиха на пианиста да се развихри — когато Курц забеляза един добре облечен чернокож мъж на средна възраст в другия край на заведението, запътил се към него. Джо, който все още не беше свалил късото си палто, пъхна ръка в десния си джоб и свали предпазителя на полуавтоматичния си .40-калибров пистолет.

Добре изглеждащият мъж застана до масата му.

— Господин Курц?

Джо кимна. Ако онзи посегнеше към оръжието си, щеше да му се наложи да стреля през палтото си, а не изгаряше от желание да простреля единствената си прилична връхна дреха.

— Аз съм Джон Уелингтън Фриърс — представи се чернокожият. — Предполагам, че общият ни познат, доктор Фредерик, ви е уведомил, че ще дойда тази вечер.

Доктор Фредерик?, помисли си Курц. Веднъж беше чул Татко Соул да нарича Пруно с това име, но смяташе, че то е малкото му име, а не фамилията.

— Сядайте — покани го Курц, без да отмества ръка от пистолета, който беше насочен към него под масата. Чернокожият се разположи с гръб към квартета, който тъкмо се оттегляше в почивка. — Какво искате, господин Фриърс?

Мъжът въздъхна и потърка изморено очите си. Той беше облечен в сив костюм от три части, който вероятно струваше няколко хиляди долара — Пруно беше прав за влечението му към елеците. Беше нисък човек с къса, къдрава черна коса и перфектно оформена къдрава брада — и двете бяха започнали да посивяват елегантно. Ноктите му бяха добре поддържани, а очилата му с рогови рамки бяха класически „Армани“. Часовникът му беше малък, непретенциозен и не изглеждаше скъп, но всъщност беше точно такъв. Не носеше никакви бижута. Този човек имаше интелигентното изражение на Фредерик Дъглас и У. Е. Б. Дюбоа[3], които Курц беше виждал само на снимки, и на приятеля на Пруно — Татко Соул, който беше виждал на живо.

— Искам да намерите мъжа, който уби малкото ми момиченце — каза Джон Уелингтън Фриърс.

— Защо решихте да дойдете при мен? — попита Курц.

— Защото сте частен детектив.

— Не съм. Аз съм престъпник, който е освободен предсрочно за добро поведение. Нямам разрешително за частен детектив, нито пък някога отново ще получа такова.

— Но вие сте опитен детектив, господин Курц.

— Вече не съм.

— Доктор Фредерик каза…

— Пруно дори не знае кой ден сме днес.

— Той ме увери, че вие и партньорката ви, госпожица Филдинг, сте най-добрите…

— Това беше преди повече от дванадесет години — отвърна Курц. — Не мога да ви помогна.

Фриърс потри отново очи и бръкна във вътрешния джоб на сакото си. Ръката на Джо все още беше на пистолета. Пръстът му остана на спусъка.

Мъжът извади малка цветна снимка и я плъзна по масата към Курц — на нея имаше чернокожо момиче на тринадесет или четиринадесет години, облечено в черен пуловер и със сребърно колие. Хлапето беше привлекателно и с приятен външен вид, а в очите му блестеше много по-жива версия на интелигентността на Джон Уелингтън Фриърс.

— Дъщеря ми, Кристъл — каза чернокожият. — Беше убита преди двадесет години. Мога ли да ви разкажа историята?

Курц не отговори.

— Тя беше нашето малко момиченце — продължи Фриърс. — На мен и на Марша. Кристъл беше умна и талантлива. Свиреше на цигулка… Аз съм концертиращ цигулар, господин Курц, и знам, че дъщеря ми беше достатъчно надарена, за да стане професионален музикант, но това дори не беше основният ѝ интерес. Тя беше поетеса — не просто редящ стихове юноша, а истинска поетеса. Доктор Фредерик потвърди това, а както знаете, той не беше само философ, но също така надарен литературен критик…

Курц продължи да мълчи.

— Кристъл беше убита преди двадесет години от човек, когото всички познавахме и на когото имахме доверие — колега от факултета. По онова време преподавах в Чикагския университет и живеехме в Еванстън. Джеймс Б. Хансън беше професор по психология. Той имаше семейство — съпруга и дъщеря на годините на Кристъл. Двете яздеха заедно. Купихме кон на дъщеря си — казваше се Дъсти — и го настанихме в една конюшня извън града, където Кристъл и Дениз, така се казваше момичето на Хансън, яздеха всяка събота, когато времето го позволяваше. Двамата с колегата ми се редувахме кой да ги кара дотам и ги изчаквахме, докато вземаха уроци по езда — един уикенд беше той, на следващия — аз.

Фриърс млъкна и си пое глътка въздух. Зад гърба му се разнесе някакъв шум и той се обърна да провери какво става. Коу и квартетът му се завърнаха на сцената и подхванаха бавна версия на Inchworm, която напомняше на стила на Патриша Барбър.

Фриърс се обърна отново към Курц, който беше вдигнал предпазителя на пистолета си, бе го оставил в джоба си и бе извадил и двете си ръце на масата. Не взе снимката на момичето, нито я погледна.

— През един от уикендите — продължи цигуларят, — Джеймс Б. Хансън дойде да вземе Кристъл и каза, че Дениз е болна и с температура, но било негов ред да ги кара и искал да го направи. Вместо да я закара в конюшнята, той я завел в гората в покрайнините на Чикаго, изнасилил я, измъчвал я, убил я и оставил голото ѝ тяло да бъде намерено от туристи.

Досега тонът на Фриърс беше спокоен и равен, сякаш рецитираше история, която не означаваше нищо за него, но сега млъкна за минута. Когато продължи отново, се усещаше, че гласът му — макар да не трепереше — е под известно напрежение.

— Може би се чудите, господин Курц, откъде сме толкова сигурни, че Джеймс Б. Хансън е извършителят на това престъпление. Е, той ми се обади, господин Курц. След като уби Кристъл, ми се обади от уличен телефон — това се случи преди влизането в употреба на мобилните телефони — и ми каза какво е направил. Каза ми също така, че се прибира у дома, за да убие съпругата и дъщеря си.

Квартетът на Коу Пиърс завърши с отнесената Inchworm и подхвана интерпретация на Flamenco Sketches, в която като гост музикант щеше да се изяви младият чернокож тромпетист Били Евърсол.

— Веднага се обадих в полицията — продължи Фриърс. — Те се насочиха към дома на Хансън в Оук Парк. Той успял да стигне пръв. Рейндж ровърът му бил паркиран отвън. Къщата горяла. След като пламъците угаснали, намерили телата на госпожа Хансън и Дениз — двете били застреляни в тила с едрокалибрен пистолет — и овъгленото тяло на Симънс Джеймс Б. Хансън. Идентифицирали трупа му по данни от стоматологичния му картон. Полицията заключи, че е използвал същото оръжие и върху себе си.

Курц отпи от бирата си и остави чашата на масата.

— Преди двадесет години.

— Без един месец.

— Явно вашият Джеймс Б. Хансън не е наистина мъртъв.

Джон Уелингтън Фриърс примига зад кръглите си очила „Армани“.

— Как разбрахте?

— Защо иначе ще се нуждаете от детектив?

— Ах, прав сте. — Чернокожият цигулар облиза устни и си пое нова глътка въздух.

Курц осъзна, че човекът изпитва силна болка — не просто екзистенциална и емоционална мъка, а сериозна физическа болка, каквато причиняваха тежките заболявания. Тази болка затрудняваше дишането му.

— Той не е мъртъв. Видях го преди десет дни.

— Къде?

— Тук, в Бъфало.

— Къде?

— На летището, втори терминал, ако трябва да бъда по-конкретен. Тъкмо си тръгвах от Бъфало — имах две участия в „Клайнханс Мюзик Хол“ — и щях да летя за „Ла Гуардия“. Живея в Манхатън. Вече бях минал през детектора за метали, когато го видях от другата страна на зоната. Носеше скъпа кафява кожена чанта и вървеше към изхода. Провикнах се след него, изрекох името му и се опитах да го догоня, но охраната на летището ме спря. Не можех да мина през детекторите за метал в обратната посока. Докато охраната ми позволи да го направя, вече беше станало късно.

— И сте сигурен, че е бил Хансън? — попита Курц. — По същия начин ли изглеждаше?

— Не — отвърна Фриърс. — Сега е с двадесет години по-стар и с петнадесет килограма по-дебел. Хансън винаги е бил едър мъж, играл е футбол в колежа в Небраска, но сега е още по-голям и по-внушителен. В Чикаго беше с дълга коса и имаше брада — все пак беше началото на осемдесетте години — а сега е с къса сива коса, подстригана като на военен, и е гладко избръснат. Не, човекът, когото видях, въобще не приличаше на Джеймс Б. Хансън от Чикаго отпреди двадесет години.

— Но сте сигурен, че е бил той?

— Напълно.

— Свързахте ли се с полицията на Бъфало?

— Разбира се. Прекарах няколко дни в разговори с различни хора. Мисля, че един от детективите наистина ми повярва. Но не съществува Джеймс Хансън в указателя на Бъфало. Няма човек с това име и с неговото описание в някой от местните университети. Няма и такъв психолог. А случаят на дъщеря ми официално е затворен. Не можеха да направят нищо.

— Какво искате да направя аз? — попита Курц с тих глас.

— Ами искам…

— Да го убия?

Джон Уелингтън Фриърс примига и главата му се стрелна назад, сякаш беше ударен.

— Да го убиете? За бога, не. Защо го казахте, господин Курц?

— Този човек е изнасилил и убил дъщеря ви. Вие сте професионален цигулар и очевидно вадите добри пари. Можете да си позволите да наемете всеки лицензиран частен детектив — дори цяла агенция, ако желаете. Защо ви е да идвате при мен, освен ако не искате онзи да бъде убит?

Фриърс отвори уста, но бързо я затвори.

— Не, господин Курц, не сте ме разбрали правилно. Доктор Фредерик е единственият човек, когото познавам добре в Бъфало — очевидно в момента преживява труден период в живота си, но интелигентността му не може да бъде помрачена от това тъжно стечение на обстоятелствата — и той ви препоръча като детектив, който може да намери Хансън. Също така сте прав за финансовото ми състояние. Ще ви възнаградя много щедро, господин Курц. Много, много щедро.

— Ако го намеря? Какво ще правите с него, господин Фриърс?

— Ще го предам на полицията, разбира се. Ще остана в хотел „Шератон“ на летището, докато този кошмар не приключи.

Курц изпи бирата си. Коу свиреше блусарска версия на Summertime.

— Господин Фриърс, вие сте много цивилизован човек.

Чернокожият мъж намести очилата си.

— Значи ще се заемете със случая, господин Курц?

— Не.

Фриърс примига отново насреща му.

— Не?

Цигуларят постоя мълчаливо известно време, след което стана.

— Благодаря ви за отделеното време, господин Курц. Съжалявам за безпокойството.

Фриърс тръгна да си върви и дори направи няколко крачки, когато Курц извика името му. Мъжът спря и се обърна, а на красивото му и изпълнено с болка лице се изписа нещо подобно на надежда.

— Да, господин Курц?

— Забравихте си снимката. — Той вдигна фотографията на мъртвото момиче.

— Задръжте я, господин Курц. Може да съм останал без Кристъл и съпругата си, която ме напусна три години след смъртта на дъщеря ни, но разполагам с много снимки. Задръжте я. — Фриърс се обърна и си тръгна от „Блус Франклин“.

Внучката на големия Татко Брус, Руби, дойде при него.

— Татко ми каза да ти предам, че двете ченгета, които бяха паркирали на улицата, са си тръгнали.

— Благодаря ти, Руби.

— Искаш ли още една бира, Джо?

— Дай ми едно уиски.

— Имаш ли някакви предпочитания?

— От най-евтиното — отвърна Курц.

Руби се върна на бара, а той вдигна снимката, накъса я на малки парченца и ги хвърли в пепелника.

5

Анджелина Фарино Ферара излизаше да бяга всяка сутрин в 6:00 часа, макар че по това време през зимата в Бъфало все още беше тъмно и тя бягаше в мрак. По-голямата част от трасето ѝ беше осветена от улични лампи, но за тъмните участъци край реката носеше фенерче с еластична лента за глава. Не беше особено елегантна с него, но хич не ѝ пукаше как изглежда, докато си прави сутрешната тренировка.

След като се върна от Сицилия през декември, продаде старото семейно имение в Орчард Парк и премести онова, което беше останало от семейния бизнес, в един пентхаус с изглед към пристанището на Бъфало. Няколко магистрали и паркът деляха този район от града. През нощта Анджелина можеше да погледне на изток и на север и да се наслаждава на хоризонта, който Бъфало предлагаше. Реката и езерото пазеха източния ѝ фланг. Откакто купи мястото, гледката на запад се състоеше предимно от лед и надвиснали над реката сиви облаци, и от част от Канада — Обетованата земя за дядо ѝ по време на Сухия режим, която се оказа първият източник на доходи за семейния бизнес. Докато се взираше ден след ден в леда и в мрачния хоризонт на Бъфало, Анджелина Фарино Ферара нямаше търпение да дойде пролетта, макар че през лятото брат ѝ щеше да бъде предсрочно освободен и дните ѝ на изпълняваща ролята на дон щяха да свършат.

Трасето ѝ за бягане я отвеждаше на два километра и половина на север по пътеката, която минаваше успоредно на магистралата покрай пристанището, продължаваше надолу през един подлез до замръзналите речни брегове — които трудно можеха да се нарекат плаж — и изминаваше още близо километър, преди да направи обратен завой и да се върне по пътеката на „Ривърсайд драйв“. Брат ѝ Стиви — Анджелина знаеше, че всички останали го наричаха Малкия Скаг — не позволяваше да излиза сама, но въпреки че тя водеше нови таланти от Ню Джърси и Бруклин, които да заменят идиотите на заплата при баща ѝ, никое от тези нагъващи лазаня мамини синчета не беше в достатъчно добра форма, за да издържи на темпото ѝ, докато бягаше. Госпожица Фарино завиждаше на новия президент на САЩ, който не че бягаше много, но когато го правеше, беше придружаван от хора на Тайните служби.

Няколко дни беше подложена на унижението Марко и Лео — или Момчетата, както ги наричаше тя — да я следват на велосипеди. Телохранителите ѝ също не бяха особено доволни, тъй като не бяха карали колело дори като хлапета и дебелите им задници висяха от седалките им като безквасно тесто. През последните няколко седмици бяха стигнали до компромис — Анджелина бягаше по алеята за пешеходците, а Лео и Марко я следваха бавно по обикновено празната „Ривърсайд Драйв“ в техния „Линкълн Таун Кар“. След като влезеше в подлеза, тя на практика оставаше извън полезрението на Момчетата за около три-четири минути и те я изчакваха на една отбивка, където си ядяха поничките, докато не се появеше между дърветата, вече поела на юг. Анджелина обаче се беше подсигурила за тези няколко минути с един малък и удобен полуавтоматичен .45-калибров „Компакт Уитнес“, италианско производство, който носеше в кобур на кръста на спортния си екип, под широкия си суитшърт. Също така разполагаше с малък мобилен телефон с номера на Момчетата на бързо набиране, но знаеше, че ще стигне първо до пистолета, а не до апарата.

Тази сутрин Анджелина се беше замислила за разговорите с Гонзага и дори не махна на Марко и Лео, когато пое по пътеката на запад, отдалечи се от улицата и влезе в подлеза, като внимаваше да не се хлъзне на леда.

В другия му край я чакаше човек с пистолет. Оръжието — полуавтоматично и едрокалибрено — беше насочено в гърдите ѝ. Нападателят ѝ го държеше с една ръка, както правеха баща ѝ и чичовците ѝ, преди цяло едно поколение да бъде обучено да държи огнестрелните оръжия с две ръце, сякаш тежаха петнадесет килограма.

Анджелина спря и вдигна ръце. Надяваше се това да е просто обир. Ако наистина беше така, щеше да отнесе главата на шибаняка в мига, в който се обърнеше да избяга.

— Добро утро, синьорина Фарино — каза мъжът с късото палто. — Или да те наричам синьора Ферара?

Добре, помисли си Анджелина. Дотук с надеждите за обир. Но ако този щеше да я убива, то той беше най-бавният проклет наемен убиец в историята на мафията. Вече трябваше да я е оправил и да си е плюл на петите. Навярно знаеше, че Момчетата я чакат само на няколкостотин метра от тук. Тя затаи дъх и огледа лицето на мъжа.

— Курц — каза най-накрая. Не се бяха срещали, но беше разгледала добре снимката, която Стиви ѝ беше изпратил да предаде на Тъпаците.

Онзи нито се усмихна, нито кимна. Не свали и пистолета.

— Знам, че си въоръжена — каза той. — Дръж си ръцете горе и няма да се случи нищо драматично. Засега.

— Не можеш да си представиш каква грешка допускаш — каза бавно и внимателно Анджелина Фарино Ферара.

— Какво ще направиш? Ще изпратиш някой да ме убие ли?

Жената никога не беше срещала този мъж, но знаеше достатъчно за него, за да е наясно, че не трябва да се прави на ударена.

— Така нареди Стиви — отвърна тя. — Аз бях просто посредник.

— Защо Тъпаците?

Анджелина се изненада от въпроса, но бързо се окопити.

— Считай ги като предварителен тест. — Тя се зачуди дали да не свали ръце, но погледна Курц в очите и реши да не го прави.

— Тест за какво?

Продължавай да говориш, помисли си Анджелина. След още две-три минути Момчетата щяха да дойдат да я търсят, когато не се появеше от другата страна. Ще го направят ли? Тази сутрин е много студена. В колата им е топло. Навярно след четири минути. Едва се спря да не погледне големия си дигитален часовник.

— Смятах, че може да си ни полезен — отговори тя. — Да си полезен на мен. Стиви нареди убийството ти, но аз избрах идиотите, за да проверя дали си добър.

— Защо Малкия Скаг ме иска мъртъв? — попита Курц.

Анджелина осъзна, че този мъж е много силен, тъй като изпънатата му ръка, в която държеше тежкия пистолет, не потрепна нито веднъж.

— Стиви смята, че имаш нещо общо със смъртта на баща ни и сестра ни — отговори тя.

— Не е вярно. — Гласът на Курц беше изключително спокоен.

Анджелина смяташе, че ако започне да спори с него, ще се случи едно от две неща — ще спечели повече време или ще получи по-бързо изстрел в сърцето — затова реши да каже истината.

— Той смята, че си опасен, Курц. Знаеш прекалено много. — Брат ми те е наел, за да наемеш Датчанина да убие София и татко, помисли си тя, но не каза нищо на глас.

— Каква ти е играта?

— Ръцете ми се изморяват. Мога ли просто да…

— Не — отвърна Курц. Дулото на пистолета му продължаваше да не потрепва.

— Искам да имам някакво преимущество, когато Стиви излезе от затвора — отвърна Анджелина и се изненада, че сподели на този бивш затворник нещо, което не би разкрила пред никого. — Помислих си, че може да ми бъдеш полезен.

— Как?

— Като убиеш Емилио Гонзага и най-верните му хора.

— Защо, по дяволите, да го правя? — попита Курц.

Жената се изненада, че този мъж дори не звучеше заинтригувано, а само леко развеселено.

Тя си пое глътка въздух. Сега беше моментът да спечели всичко или нищо. Не го беше планирала по този начин. Всъщност смяташе до няколко седмици да пипне Курц, да го събори на колене със завързани зад гърба му ръце, може би дори да му избие няколко зъба, и чак тогава да стигне до тази част. Сега ѝ оставаше само да му отговори на въпроса и да наблюдава лицето, очите, мускулчетата около устата и врата му за някаква реакция.

— Емилио Гонзага нареди убийството на приятелката ти Саманта преди дванадесет години — отвърна Анджелина. За секунда се почувства като дуелист, чийто единствен изстрел не е уцелил целта си. Нищо в лицето на Джо Курц не се промени и на йота… нищо. Очите му приличаха на тези на древен екзекутор от картина на Йеронимус Бош — ако художникът имаше такава, а тя знаеше, че няма. За един безумен момент искаше да се хвърли на земята, да се претърколи и да извади своя .45-калибров „Компакт Уитнес“ от колана си, но нетрепващото черно дуло я накара да се откаже.

Още минута и Момчетата ще… Анджелина беше наясно, че не разполага с още минута. Въобще не беше от хората, които обичаха да се самозаблуждават.

— Не — каза най-накрая Курц.

— Да — настоя тя. — Знам, че ти си се погрижил за Еди Фалко и Мани Ливайн преди дванадесет години, но по онова време Гонзага им дърпаше конците. Той издаде заповедта.

— Щях да разбера, ако беше така.

— Никой не знаеше.

— Фалко и Ливайн бяха дребни наркопласьори — каза Курц. — Бяха прекалено глупави да… — Той млъкна, сякаш се сети за нещо.

— Аха — отвърна Анджелина. — Момичето. Изчезналата тийнейджърка — Елизабет Конърс — която партньорката ти Саманта търсеше. Гимназистката, която по-късно намериха мъртва. Следата водеше към Фалко и Ливайн, защото отвличането беше наредено от Гонзага. Конърс му дължаха почти четвърт милион долара, а момичето беше коз в ръката му, просто коз. Онези двама идиоти бяха приятелски настроените ѝ училищни пласьори. След като партньорката ти разбра каква е връзката между всички, Емилио нареди на Еди и Мани да се отърват от нея, а след това той се отърва от Елизабет. После пък ти очисти Фалко и Ливайн и му направи услуга.

Курц поклати бавно глава, но не отдели поглед от Анджелина. Пистолетът все още беше насочен в гърдите ѝ. Тя беше наясно, че един .40-калибров куршум ще направи сърцето ѝ на каша, преди да излезе през гръбнака ѝ.

— Постъпи много глупаво, Курц. Дори влезе в затвора и отклони следователите от Гонзага. Сигурно се е спукал от смях.

— Щях да чуя нещо, ако наистина беше така.

— Но не си — отвърна Анджелина, която беше наясно, че времето и на двама им е свършило. Трябваше да приключват — по един или друг начин. — Никой не е чувал това. Но мога да го докажа. Дай ми възможност да го направя. Обади ми се и ще си уредим среща. Ще ти покажа доказателството и ще ти кажа как да се опазиш от Стиви. Но най-важното е, че ще ти обясня как можеш да се докопаш до семейство Гонзага.

Настъпи дълга тишина, нарушавана единствено от духащия от езерото вятър. Беше много студено. Анджелина имаше чувството, че краката ѝ ще се разтреперят всеки момент — надяваше се да е от студа — и се стегна. Най-накрая Джо Курц каза:

— Свали си суитшърта.

Тя повдигна вежди.

— Липсва ти сексът ли, Джо? Трудно ти е да си намериш мацка, откакто прецака сестра ми ли?

Курц не ѝ отговори, но ѝ направи знак с пистолета си.

Анджелина свали бавно и внимателно лентата с фенерчето от челото си и съблече широкия суитшърт презглава, след което го пусна на земята. Остана само по спортния си сутиен. Знаеше, че зърната ѝ се виждат съвсем ясно през тънкия памучен плат. Надяваше се да разсеят достатъчно Курц.

Не успяха. Мъжът посочи със свободната си ръка стената на подлеза.

— Заеми позиция.

Анджелина се разкрачи и постави ръце на студения бетон. Курц се приближи внимателно до нея и раздалечи още повече краката ѝ. Извади .45-калибровия ѝ „Компакт Уитнес“ от кобура, прокара бързо и професионално ръце по предната част на тялото и бедрата ѝ и ѝ взе телефона от джоба. Смачка апарата с крак и прибра пистолета в палтото си.

— Искам си желязото обратно — каза на студената стена Анджелина. — Има сантиментална стойност за мен. Застрелях първия си съпруг с него, в Сицилия.

За първи път от Курц се разнесе звук, който можеше да мине за човешки. Може би това беше сух смях? Или просто си бе прочистил гърлото. Той посегна над рамото ѝ и ѝ подаде мобилен телефон.

— Вземи го. Ако искам да говоря с теб, ще ти се обадя по него.

— Може ли да се обърна? — попита Анджелина.

— Не.

Курц се отдалечи и след малко се чу запалването на автомобилен двигател. Жената побягна към края на тунела и стигна навреме, за да види едно волво на пътеката, което бързо се скри зад дърветата на север.

Анджелина имаше достатъчно време, за да си облече суитшърта, да си сложи фенерчето на главата и да прибере телефона под тениската си, преди Марко и Лео да се появят запъхтени на пътеката с извадени оръжия.

— Какво? Какво стана? Защо спря? — изхриптя Лео, докато Марко размахваше пистолета си наоколо.

Трябва да уволня тези тъпанари, помисли си Анджелина.

— Получих крампа — отвърна тя.

— Чухме кола — каза задъхано Лео.

— Аз също — съгласи се Анджелина. — Щяхте да сте от голяма помощ, ако беше наемен убиец.

Лео пребледня. Марко я изгледа раздразнено. Може би ще уволня само Лео, помисли си тя.

— Искаш ли да те закараме? — попита Лео. — Или ще продължиш да бягаш?

— С тази крампа? — учуди се Анджелина. — Ще е истинско чудо, ако успея да докуцукам до колата.

6

Тъкмо се развиделяваше — предутринната сивота на Бъфало се размиваше до по-светлото сутрешно сиво, характерно за града — когато Курц се върна в евтиния си хотел и установи, че детективите Брубейкър и Майърс са дошли на проверка.

Джо разполагаше с различни издайнически знаци, които да го уведомят, ако някой го причакваше в стаята му, но тази сутрин не му бяха нужни. Хотелът му се намираше в лош квартал и местните хлапета вече бяха напръскали със спрей служебния „Плимут“ без отличителни знаци на Брубейкър с надписа „ПОЛИЦЕСКА КОЛА“ от страната на шофьора — правописът не им беше от най-силните страни — и „ПРАСЕМОБил“ от страната на пътника, като не бяха изписали буквите с еднаква големина. Нещо в звученето на „прасемоб“ развесели Курц.

Като цяло обаче тази ситуация въобще не му харесваше. Брубейкър и Майърс идваха на проверка веднъж на три седмици и досега не го бяха хващали с оръжие, но когато успееха — а законът на вероятностите беше на тяхна страна — щяха да го върнат в затвора за по-малко от двадесет и четири часа. Пуснатите за добро поведение престъпници в щата Ню Йорк бяха лишени от даденото им от Бог, гарантирано от Конституцията и боготворено от всички селяци право всеки американец да носи колкото си иска огнева мощ.

С .40-калибровия „Смит и Уесън“ в единия джоб и малкия, но тежък „Компакт Уитнес“ на Анджелина Фарино Ферара в другия, Курц сви в алеята зад хотела и скри двете оръжия зад една тухла в стената, която сам беше разхлабил преди две седмици. Обичайните обитатели на алеята — бездомници и наркомани — бяха в приюта или си пазеха пейките по това време на деня, така че разполагаше с няколко часа, преди някой да намери железата му. Така или иначе, ако проверката продължеше повече от няколко часа, щеше да е прецакан и нямаше да има нужда от тях.

Хотелът на Курц — „Ройъл Делауеър Армс“ — е бил готино местенце по времето, когато президент Маккинли е бил убит в Бъфало в началото на миналия век. Дори самият Маккинли може да е бил в него в нощта, преди да бъде застрелян. Хотелът затъваше през последните деветдесет години и беше стигнал до момента на тотален разпад и предстояща разруха. „Ройъл Делауеър Армс“ беше на десет етажа и можеше да се похвали с осемнадесетметрова радиопредавателна кула на покрива си, която ден и нощ бълваше микровълнова радиация, която според по-параноичните обитатели на хотела беше в смъртоносни дози. Кулата беше единственото нещо наоколо, което работеше. През изминалите няколко десетилетия хотелската част на сградата — първите пет етажа — се беше превърнала от хотел за работници в общежитие, после в приют и накрая отново в общежитие. Повечето от обитателите на зданието бяха на помощи, литий и торазин[4]. Курц беше убедил управителя да му позволи да живее на осмия етаж, въпреки че последните три етажа бяха изоставени още през седемдесетте години. В противопожарните изисквания и правилата на сградата беше останала вратичка, която не забраняваше изрично наемането на стаите от някой идиот, на който щеше да му се наложи да живее сред паднали тапети, разкрита арматура и течащи тръби — точно както направи Курц. Неговата все още разполагаше с врата, хладилник и течаща вода и това беше всичко, от което имаше нужда.

Стаята му — всъщност бяха две големи свързани стаи — се намираше от страната на алеята и разполагаше не с една, а с две ръждясали противопожарни стълби. Вратите на асансьора бяха запечатани след петия етаж, така че на Курц му се налагаше да върви още три етажа всеки път, когато се качваше или слизаше. Но това беше малка цена за сигурността, която си осигуряваше по този начин, тъй като веднага разбираше, когато някой му беше дошъл на гости или се опиташе да му дойде на гости. Пети, управителят и рецепционист през деня, и Глория, която поемаше нощните смени, получаваха достатъчно заплащане всеки месец, за да му се обаждат на мобилния, ако някой непознат за тях се насочеше към асансьора или стълбището.

Курц влезе в хотела през задния вход, в случай че Брубейкър беше оставил партньора си Майърс в лобито, макар това да не беше много вероятно, тъй като цивилните ченгета бяха като змиите и монахините — винаги се движеха по двама. Качи се по задното стълбище на изоставената кухня до третия етаж, след което използва главното, за да стигне до осмия етаж. На площадката на шестия етаж беше видял два чифта следи от обувки в прахта от мазилка, която нарочно беше посипал. Брубейкър, който беше с по-голям крак — както беше установил отпреди — имаше дупка в едната подметка. Този човек имаше дупка и в душата си.

Следите водеха до средата на прашния и мрачен коридор — Курц се придвижваше залепен за стената — и свършваха до отворената врата на стаята му. Двамата детективи бяха влезли с взлом, като направо бяха изкъртили вратата от полицейската ключалка[5] и пантите ѝ. Джо се приготви, стегна мускулите на корема си и влезе в дома си.

Майърс се появи иззад вратата и го удари в корема с месингов бокс. Курц падна и се опита да се претърколи до стената, но Брубейкър имаше достатъчно време да дойде от другата страна и да се опита да го срита в главата. Кракът му уцели рамото му, тъй като Джо се сви и се претърколи отново.

Майърс го изрита в задната част на левия му крак и парализира прасеца му, а Брубейкър — по-високият, по-грозният и по-умният от двамата — извади своя 9-милиметров „Глок“ и го притисна в меката част зад лявото му ухо.

— Само ни дай причина — изсъска детективът.

Курц не помръдна. Все още не можеше да диша, но от личен опит знаеше, че стегнатите му коремни мускули и диафрагмата щяха да се отпуснат, преди да припадне от липса на кислород.

— Само ми дай шибана причина! — изкрещя Брубейкър и дръпна затвора на пистолета си. Нямаше нужда да го прави, разбира се, тъй като беше с единично действие, но изглеждаше и звучеше драматично.

— Хей, хей, Фред — каза Майърс, който се обезпокои наистина.

— Майната му, Томи — отвърна партньорът му и опръска бузата на Курц със слюнка. — Този мизерен шибаняк… — Той удари жертвата си силно по врата с пистолета и след това го изрита в кръста.

Курц изсумтя, но не помръдна.

— Сега го претърси — нареди Брубейкър.

С преместения на слепоочието му глок, Джо стоеше като статуя, докато Майърс го претърсваше грубо — скъса копчетата на палтото му, когато го разтвори, и обърна джобовете му навън.

— Чист е, Фред.

— Мамка му! — Дулото се махна от лявото слепоочие на Курц. — Сядай, задник, с ръце зад гърба и с гръб в стената.

Курц изпълни нареждането. Майърс се разположи на подлакътника на пружинения диван, който служеше едновременно за мебел и за спане на собственика си. Брубейкър се беше отдръпнал на метър и половина, но не отделяше 9-милиметровия от главата на целта си.

— Трябва да те убия още сега, шибан мизерник — каза със спокоен глас той и потупа джоба на евтиния си костюм. — И да оставя трупа ти да гние тук. Плъховете ще изядат три четвърти от теб, преди някой да те е открил.

Ще ме изядат целия, преди някой да ме открие тук, помисли си Курц, но не сподели мнението си на глас.

— Тогава Джими Хатауей ще почива в мир — каза Брубейкър с напрегнат глас и с неспокоен пръст на спусъка на пистолета си.

— Фред, Фред — намеси се Майърс, влязъл в ролята си на доброто ченге. Или поне на ченгето с някакъв здрав разум, което не се е превърнало в пощурял убиец.

— Мамка му — отвърна Брубейкър и свали оръжието. — Не си струваш, шибано лайно. Не и след като съвсем скоро ще те оправим по законен начин. Не си струваш шибаната хартия, която ще трябва да изпишем, ако го направим сега. — Той пристъпи напред и срита Курц в корема.

Бившият частен детектив се отпусна на стената и зачака да настъпи моментът, в който отново щеше да е способен да диша.

Брубейкър излезе. Майърс се спря за миг и погледна опитващия се да си поеме въздух Курц.

— Не трябваше да убиваш Хатауей — каза тихо дебелият полицай. — Фред знае, че ти си го оправил и един ден ще го докаже. Тогава няма да има предупреждения.

След тези си думи Майърс също излезе. Курц се заслуша в стъпките и ругатните им по адрес на асансьора, докато слизаха по ехтящото стълбище. После трябваше да посипе още прах от мазилка на стъпалата. Надяваше се да не направят на пух и прах волвото му, докато го претърсваха.

Можеше да е много по-зле. Брубейкър и Хатауей бяха един вид приятели — две мръсни ченгета — но Хатауей беше на заплата при Фарино и получаваше втора от София Фарино по време на жалкия ѝ опит да превземе бизнеса на баща си. Хатауей беше видял възможност да отстрани Курц и да се подмаже на София Фарино. И почти беше успял. Почти. Ако Брубейкър и Майърс работеха пряко за Фарино или Гонзага, сутринта можеше да се окаже много лоша и кратка за Джо Курц. Поне сега разбра, че ченгетата не са изцяло в джоба на Анджелина Фарино Ферара.

Курц най-накрая успя да стане, заклатушка се до прозореца, отвори го и повърна на алеята. Нямаше смисъл да си мърси банята. Беше я почистил преди една-две седмици.

Когато дишането му се успокои и коремните му мускули спряха да се свиват болезнено, той отиде до хладилника за закуска, взе си бира „Милър Лайт“ и се отпусна на дивана. Знаеше, че трябва да слезе до алеята, за да си прибере двата пистолета, но реши първо да си почине малко.

След десет минути отвори сгъваемия си телефон и се обади на Арлен в офиса.

— Какво става, Джо? Рано си станал.

— Искам да направиш едно много задълбочено проучване — отвърна Курц. — Джеймс Б. Хансън. — Продиктува ѝ фамилията му буква по буква. — В началото на осемдесетте е бил психолог в Чикаго. Ще намериш доста вестникарски статии и полицейски доклади от този период. Искам всичките, до които успееш да се докопаш — абсолютно всичките — след което потърси всичко за всеки с това име, когото намериш.

— За всеки?

— За всеки — повтори Курц. — Искам името да бъде потърсено в трудовете по психология, университетските факултети, полицейската база с данни, брачните свидетелства, шофьорските книжки, имотните сделки, каквото се сетиш. Този човек е замесен в тройно убийство и самоубийство в Чикаго. Провери за всички такива случаи оттогава, включващи няколко убийства и самоубийство, като използваш полицейската база с данни. Настрой софтуера да търси подобни имена, анаграми, фактори, всичко.

— Знаеш ли колко време и пари ще ни струва това, Джо?

— Не.

— Искаш ли да разбереш?

— Не.

— Всичките ни компютърни ресурси ли да използвам? — Синът и съпругът на Арлен някога бяха много добри хакери и тя разполагаше с голяма част от инструментите им, включително достъп до имейли и пароли от предишната ѝ работа като юридически секретар на няколко места — както и един вътрешен човек, който работеше за областния прокурор на окръг Ери. С две думи, питаше Курц дали да наруши закона в събирането на тази информация.

— Да — отвърна той и чу Арлен да въздиша и да издухва цигарен дим.

— Добре. Спешно ли е? Да го преместя ли преди ежедневното проучване на „Суитхарт Сърч“?

— Не. Може да почака. Направи го, когато имаш време.

— Мога ли да предположа, че не става въпрос за клиент на „Суитхарт Сърч“, Джо?

Курц допи бирата си.

— Този Джеймс Б. Хансън в Бъфало ли е сега? — попита Арлен.

— Не знам. Също така имам нужда от още една проверка.

— Слушам те. — Курц си я представи с химикала над бележника ѝ.

— Джон Уелингтън Фриърс. Концертен цигулар. Живее в Ню Йорк, вероятно в Манхатън, вероятно в Горен Ийст Сайд. Предполагам, че няма криминално досие, но искам всичко от медицинския му картон.

— Мога ли да използвам всичките ни…

— Да — отвърна Курц.

Медицинските картони бяха сред най-чинно пазените тайни в Америка, но последната работа на Арлен, докато той беше в затвора, бе в гнездо на адвокати „преследвачи на линейки“[6]. Можеше да изрови медицински картони, за чието съществуване не знаеше дори личният лекар на пациента.

— Добре. Ще идваш ли днес? Можем да огледаме един офис, който съм си отбелязала във вестника.

— Не знам дали ще успея — отвърна Курц. — Как върви със „Сватбени камбани“?

— Информационните услуги са уредени — обясни Арлен. — Кевин чака да регистрираме фирмата. Сайтът е готов да бъде качен. Нуждая се единствено от пари в банката, за да мога да напиша чека.

— Аха. — Курц затвори. Полежа още малко на дивана, загледан в широкото три метра и половина мокро петно на тавана. Понякога му приличаше на фрактално изображение, а друг път на гоблен със средновековен мотив. От време на време пък си беше просто шибано мокро петно на тавана. Като днес.

7

Анджелина Фарино Ферара мразеше глупостите на Гонзага. Всички „преговори“ се провеждаха в зловещото му старо имение в Гранд Айлънд, по средата на река Ниагара. Анджелина и Момчетата бяха взети с една от онези грозни, дълги, бели лимузини на Емилио — той контролираше голяма част от услугите с лимузини в Западен Ню Йорк — и бяха отведени през моста и през няколко проверки в крепостта му в Гранд Айлънд, под зоркия поглед на Мики Кий — най-големия убиец на фамилията. След като пристигнаха в имота, още от палячовците на Емилио ги претърсиха за оръжия и за подслушвателни устройства, преди да отведат Момчетата в един вестибюл без прозорци, а нея в една от многото стаи на имението, сякаш беше някакъв военен затворник, каквато в действителност беше.

Войната не беше нейно дело, разбира се — нищо в семейния бизнес от последните шест години не беше нейно дело — тя бе причинена от безумните машинации на брат ѝ Стивън, който целеше да поеме контрола над делата на Фарино зад решетките в „Атика“. Почистването, което Стиви беше наредил — включващо убийството на онази интригантка сестра им и безполезния им баща; всичко това беше известно на Анджелина, макар че брат ѝ не знаеше, че тя знае — бе накарало Гонзага да се намеси в бизнеса на Фарино с около половин милион долара, повечето от които бяха отишли в джоба на наемен убиец, известен само като Датчанина, който бе изнесъл едно последно представление в духа на „Хамлет“ за дона, София и семейния им съветник, който играеше двойна игра по онова време. Парите на Гонзага бяха купили нещо подобно на примирие между фамилиите — или поне бяха прекратили стрелбата със Стиви и оцелелите членове на Фарино — но също така се стигна дотам, че контролът на фамилията Фарино понастоящем беше в ръцете на обичайните им врагове. Всеки път, когато Анджелина се сетеше, че дебелият, потящ се като прасе рибоглавец с тлъсти устни Емилио Гонзага решава съдбата на Фарино, ѝ идеше да му откъсне главата заедно с тази на брат ѝ и да се изпикае върху тях.

— За мен е удоволствие да те видя отново, Анджелина — посрещна я донът на фамилията Гонзага и разкри потъмнелите си от тютюн свински зъби в гримаса, която вероятно смяташе за прелъстителна и весела усмивка.

— Приятно е да те видя, Емилио — отвърна Анджелина със срамежлива полуусмивка, която беше заела от една монахиня кармелитка, с която често пиеше в Рим. Ако двамата с това прасе бяха сами в момента, без никой от бодигардовете наоколо и особено без опасния Мики Кий, с удоволствие щеше да го гръмне в тестисите. Първо в единия, а после и в другия.

— Надявам се да не ти е прекалено рано за обяд — каза Емилио и я отведе в една тъмна трапезария без прозорци, с тъмни колони и тъмни стени. Мебелите приличаха на направени от Лукреция Борджия в един от лошите ѝ дни. — Ще хапнем нещо леко — продължи донът и посочи величествено към една маса и бюфет от тъмно дърво, който едва издържаше под тежестта на огромните купи с паста, говеждо месо, риба с жално гледащи очи, купчина розови омари, три вида картофи, цели италиански хлябове и шест бутилки с тежко вино.

— Чудесно — отвърна Анджелина.

Емилио Гонзага дръпна черния висок стол за нея и тя седна на него. Както винаги, дебелакът миришеше на пот, пури, лош дъх и нещо, което напомняше за стара сперма. Анджелина отново го дари с най-сдържаната си усмивка, докато един от приличащите му на прасета бодигардове дръпна стола му, за да седне на него начело на масата, вляво от нея.

Говореха за бизнес, докато се хранеха. Емилио беше от онези мъже — като бившия президент Клинтън — които обичаха да дрънкат, да се хилят и да се смеят с пълна уста. Поредната причина, заради която Анджелина беше избягала в Европа за шест години. Сега обаче не обръщаше внимание на тези недостатъци, кимаше любезно и се опитваше да звучи умна, но не прекалено, да се съгласява, но не на всичко, и — когато Емилио флиртуваше с нея — да се прави на разгонена, но не като някоя проклета курва.

— Е — продължи да говори напевно той за новото сливане чрез придобиване, върху което работеше в момента и в което фамилията Фарино щеше да бъде погълната, а Гонзага щеше да вземе всичко, — това споделяне на контрола, идеята тримата да управляваме всичко… — скъпото му образование го предаде, когато произнесе последната дума сичко — … е точно онова, което прадедите ни, римляните, са наричали тройка.

— Триумвират — поправи го Анджелина и веднага съжали, че не си беше държала устата затворена. Изтърпи глупаците, беше я учил граф Ферара. После ги накарай да страдат.

— Какво е това? — Емилио се опитваше да достигне до нещо, заседнало в зъбите му.

— Триумвират — повтори Анджелина. — Така са го наричали римляните, когато са имали трима водачи едновременно. Тройката е руската дума за трима управляващи… и за всичко, съставено от три неща. Изразът „руска тройка“ идва точно от впряга на шейна с три коня.

Емилио изсумтя и погледна през рамо. Двете от горилите му с бели сака, които беше накарал да влязат в ролята на сервитьори, стояха с ръце пред слабините си и с празни погледи. Мики Кий и другият бодигард гледаха тавана. Всички се правеха на приятно разсеяни, когато донът биваше поправян.

— Както и да е — отвърна Емилио. — Важното е, че ще се облажим ти, аз и Малкия Ска… Стивън… Той ще се облажи най-много. Като едно време, само че без омразата. — Гонзага произнесе последната дума омрасата.

Като едно време, само дето ти си избран за Господ, аз за твоя курва, а Стиви ще бъде убит няколко месеца след като излезе от затвора, помисли си Анджелина и вдигна чашата си с горчиво каберне.

— За новото начало — каза приповдигнато тя.

Мобилният телефон, който Курц ѝ беше дал, иззвъня. Гонзага спря да дъвче и се намръщи на това неспазване на етикета.

— Извинявай, Емилио. Само Стиви, адвокатът му и още няколко души използват този номер. Трябва да вдигна. — Анджелина стана от масата и обърна гръб на прасето на трона му. — Да?

— „Сейбърс“ играят тази вечер — чу тя гласа на Джо Курц. — Ела на мача.

— Добре.

— След първата сериозна контузия отиди в женската тоалетна до централния вход. — Курц затвори.

Анджелина прибра телефона обратно в малката си дамска чанта и седна отново на масата. Емилио се жабуреше с ликьор, сякаш беше вода за уста.

— Бързо свърши — каза той.

— Понякога хубавите неща са кратки — отвърна тя.

Горилите донесоха кафе в сребърна кана и пет вида сладкиши.

* * *

Беше късен следобед, снегът се бе усилил и почти бе тъмно, когато Курц стигна след тридесетминутно шофиране до крайния квартал Локпорт. Къщата на „Локъст стрийт“ изглеждаше приятна, средна класа и безопасна — лампите светеха на двата етажа. Курц мина покрай нея, зави наляво и паркира на средата на следващата улица пред една подобна на ранчо къща за продан. Доналд Рафърти не познаваше волвото му, но този квартал не беше от онези, в които един автомобил с човек в него, паркиран на улицата за дълъг период от време, щеше да остане незабелязан.

На предната седалка беше сложено електронно устройство с големината на малко радио. Курц включи в него слушалките си. За всеки минувач щеше да изглежда като човек, който чака агента си на недвижими имоти в късния петъчен следобед и се наслаждава на музиката от своя дискмен.

Устройството представляваше късовълнов радиоприемник, настроен на честотата на петте бръмбара, които беше поставил в дома на Рафърти и Рейчъл преди три месеца. Електронното оборудване погълна всичките му спестявания по онова време. Не беше взел по-силен предавател и устройство за записване — нямаше нито времето, нито хора, които да преслушват записите — но поне можеше да подслушва, когато дойдеше в квартала, а това го правеше често. Вечерните подслушвания му осигуряваха достатъчно информация.

Рейчъл, четиринадесетгодишната дъщеря на Сам, беше интелигентно, мълчаливо, чувствително и самотно момиче. Тя се опитваше да играе ролята на дъщеря на Рафърти, нейния втори баща, но той беше прекалено зает и разсеян заради хазартните си увлечения или много пиян, за да ѝ обръща внимание. Рафърти не тормозеше Рейчъл, освен ако пълното безразличие не минаваше за тормоз.

Сам беше омъжена за този човек едва десет месеца — при това четири години преди раждането на Рейчъл, в създаването на която Рафърти не беше участвал — но тъй като нямаше друго семейство наоколо, когато беше убита преди дванадесет години, го бе посочила за настойник на детето ѝ — едно много логично по онова време решение. Застраховката ѝ и семейното ѝ наследство явно се бяха сторили привлекателни за Рафърти, когато бе подал документите за осиновяването на Рейчъл; парите бяха платили къщата и колата му и бяха уредили не един от хазартните му дългове. Но сега отново беше започнал да губи сериозно, което означаваше, че също така е започнал да пие сериозно. Рафърти имаше три редовни приятелки, с две от които прекарваше нощите в Локпорт по стриктен график, за да не могат да заподозрат за съществуването на другата. Третата му приятелка беше една смъркаща кока курва на „Сенека стрийт“ която нито знаеше, нито се интересуваше къде живее той.

Курц пусна звука на устройството. Доналд Рафърти тъкмо беше затворил телефона, след като беше обещал на букмейкъра си — един противен тип, когото Курц познаваше професионално — че ще направи следващото си плащане в понеделник. След това се обади на Диди, своята приятелка номер две, и двамата започнаха да правят планове за уикенда. Този път щяха да отидат на разходка в Торонто, което означаваше, че отново ще остави Рейчъл сама вкъщи.

Курц не беше сложил бръмбар в стаята на момичето, но набързо провери дневната и кухнята. Чу тихия звук от изплакване на чинии и слагането им в съдомиялната.

Рафърти приключи телефонния си разговор с думите „Донеси малкото кожено нещо за този уикенд“ и отиде в кухнята — Курц се ориентираше по стъпките. Онзи отвори един шкаф. Курц знаеше, че държи пиячката си в кухнята, а кокаинът в най-горното чекмедже на скрина си. Още един шкаф се отвори. Чувствителният микрофон улови звука от наливане — Рафърти се беше запасил сериозно с бърбън.

— Проклет сняг. Пътеката отново трябва да се разчисти на сутринта. — Вече говореше заваляно.

— Добре, татко.

— Този уикенд пак ми се налага да пътувам по работа. Ще се върна в неделя или понеделник.

По време на настъпилата кратка тишина Курц се опита да си представи на какви служебни пътувания можеше да ходи един чиновник на Пощенската служба на САЩ.

— Може ли да поканя Мелиса у дома утре вечер, за да гледаме някой филм? — попита Рейчъл.

— Не.

— Може ли тогава аз да отида у тях да гледаме нещо? Ще се прибера преди девет часа.

— Не. — Шкафът отново беше отворен и затворен.

Съдомиялната беше включена.

— Рейч? — Курц знаеше — от подслушаните телефонни разговори с Мелиса, единствената ѝ истинска приятелка — че Рейчъл мрази да я наричат така.

— Да, татко?

— Много хубави дрехи си облякла.

За известно време се чуваше единствено работещата съдомиялна.

— Този суитшърт ли имаш предвид?

— Да. Изглежда… различен.

— Не е. Купихме го от търговския център в Маями миналото лято.

— Аха, ясно… просто си красива с него.

Съдомиялната мина на режим изплакване.

— Ще отида да изхвърля боклука — каза Рейчъл.

Вече беше пълен мрак. Курц остана със слушалките си, когато потегли, за да направи обиколка из квартала. Намали, когато стигна до къщата и видя момичето отстрани. Косата ѝ беше пораснала и дори на слабата светлина от верандата забеляза, че сега червеният ѝ цвят беше заприличал повече на този на Сам, отколкото миналата есен, когато беше по-къса. Рейчъл натъпка чувала с боклук в контейнера и остана за минута в страничния двор, извърната от Курц и улицата, с вдигнато към сипещия се сняг лице.

8

В същото време в крайния квартал Тонауанда, който се намираше на тридесет минути с кола от Локпорт, Джеймс Б. Хансън — известен още като Робърт Милуърт, известен още като Хауърд Дж. Лейн, известен още като Станли Стайнър и под пет-шест други имена, инициалите на никое от които не съвпадаха — празнуваше петдесетия си рожден ден.

Хансън — чието настоящо име беше Робърт Гейнс Милуърт — беше заобиколен от приятели и любящо семейство, включително съпругата му от три години Дона, доведеният му син Джейсън и осемгодишният им ирландски сетер Диксън. Дългата алея на модернистичния му дом с изглед към Елиът Крийк беше пълна със сравнително скъпи седани и джипове, принадлежащи на приятелите и колегите му, които не се бяха уплашили от снежната виелица и му бяха организирали парти-изненада.

Хансън беше спокоен и весел. Само преди седмица и половина се беше върнал от дълга командировка в Маями и всички завиждаха за тена му. Той наистина беше качил петнадесетина килограма от дните си на психолог в Чикагския университет, но беше висок метър и деветдесет и три сантиметра и голяма част от допълнителните кила бяха мускули. Дори мазнините по тялото му бяха равномерно разпределени и му влизаха в употреба за целите му.

Хансън вървеше сред гостите си и се спираше да поговори с някои от тях, усмихваше се на дежурните шеги за навършването на петдесет години и като цяло потупваше всички по рамото или се ръкуваше с тях. От време на време се замисляше за ръката си, за това къде я беше пъхал преди дванадесет дни, какво беше заровил на един хълм в Евърглейдс и какво беше докосвал с нея — тогава пак се усмихваше. Той излезе на модерната си тераса от бетон и метал, разположена точно над предната му врата, и вдиша студения нощен въздух. Примига, за да изгони снежинките от миглите си и си помириса ръката. Знаеше, че след две седмици вече нямаше да усеща аромата на лайм и кръв, но споменът за него щеше да го възбужда.

Когато Джеймс Б. Хансън беше на дванадесет години — тогава живееше в Кърни, Небраска, под истинското си име, което вече беше забравил — гледа онзи филм на Тони Къртис — „Големият самозванец“. Той беше по действителен случай и се разказваше за един мъж, който сменяше работа след работа и самоличност след самоличност — по едно време се преструваше на лекар и дори бе успял да извърши животоспасяваща операция. Четиридесет години по-късно тази идея вече бе използвана безброй пъти в киното, телевизията и така наречените „риалити шоута“, но за младия Джеймс Б. Хансън тази лента беше откровение, сравнимо с онова разтърсващо прозрение, което беше получил Савел на път за Дамаск.

Хансън веднага започна да създава своя образ, като отначало лъжеше приятели, учители и майка си… баща му беше починал в автомобилна катастрофа, когато беше на шест. После майка му почина, когато беше първа година в Университета на Небраска. След няколко дни Хансън прекрати образованието си, премести се в Индианаполис и промени името и миналото си. Оказа се изключително лесно начинание. Самоличността в САЩ си беше направо личен избор и набавянето на добри актове за раждане, шофьорски книжки, кредитни карти, дипломи от училища и университети си беше като детска игра.

Като дете Джеймс Б. Хансън късаше крилата на мухи и правеше дисекция на малки котенца. Това определено беше ранен знак, че ще стане социопат и опасна личност с психични отклонения — две години си изкарваше прехраната като професор по психология и преподаваше тези неща по време на лекциите си — но това не го безпокоеше. Онова, което посредствените светила в тази област наричаха социопатология, за него беше освобождение — освобождение от социалните ограничения, срещу които милионите неудачници не се съпротивляваха. Хансън беше наясно със своето превъзходство от десетилетия — единственото добро нещо, което гимназията в Небраска беше направила за него, беше предписването на пълен набор от тестове за интелигентност — тогава се съмняваха за вероятни емоционални проблеми и проблеми с обучението — и изуменият училищен психолог каза на майка му, че Джими (това не беше името му) има коефициент на интелигентност 168, което го поставяше в категорията на гениите и беше максимумът, който тези тестове можеха да измерят. Това не беше новина за Джими, който отдавна беше наясно, че е много по-интелигентен от съучениците и учителите си (той нямаше истински приятели). Това не беше арогантност, а проницателност. Училищният психолог им обясни, че една програма за надарени/талантливи или едно специално училище биха били подходящи за младия Хансън, но, разбира се, такива неща не съществуваха в Кърни, Небраска, през шейсетте години. Освен това една от учителките вече беше научила — чрез есетата по творческо писане — че шестнадесетгодишният Джими има влечение към измъчването на кучета и котки и едва не го изключиха. Спасиха го само намесата на болната му майка и собственото му протакане.

В тези есета Хансън за последно сподели истината за нещо важно.

На млади години той научи една основна истина — почти всички експерти, специалисти и професионалисти бяха въздух под налягане. Голяма част от така наречените им професии се състоеше от езика, жаргона и специализираните им глупости. Всеки по-умен човек можеше да се впише в ролите им, ако се запознаеше с тези неща и се снабдеше с необходимото оборудване. През последните тридесет и две години на освобождаване от наложените му истини и самоличност, Хансън никога не се въплъти в пилот на пътнически самолет или неврохирург, но подозираше, че щеше да успее, ако си го поставеше за цел. През това време обаче си вадеше прехраната като професор по английски, главен редактор в известно издателство, оператор на тежка строителна техника, пилот на НАСКАР, психиатър в Парк авеню, професор по психология, херпетолог[7], специализиращ в извличането на отрови, специалист по ЯМР, компютърен дизайнер, награждаван агент на недвижими имоти, политически съветник, ръководител на полети, пожарникар и още няколко други професии. Не беше изучавал никоя от тези специалности, освен в библиотеката.

Джеймс Б. Хансън беше наясно, че не парите управляваха света, а глупостта и наивността.

Той живя в повече от двадесет и пет големи американски града и прекара две години във Франция. Европа не му хареса. Възрастните бяха арогантни, а малките момиченца — прекалено материални. Освен това беше много трудно да си намериш оръжие. Куките обаче бяха също толкова тъпи, колкото в Америка, но бог му е свидетел, храната беше по-добра.

Кариерата му на сериен убиец не започна преди да навърши двадесет и три години, но беше убивал и преди това. Баща му не остави застраховка и спестявания, а само дългове и нелегално придобита карабина M1 от времето на Корейската война, с три пълнителя. В деня след онзи, в който учителката му по английски в девети клас, госпожа Беркстром, отиде на бегом при директора с есетата му на тема измъчване на животни, Хансън зареди карабината, сложи я в старата чанта за голф на баща си и я замъкна на училище. В онези дни нямаше детектори за метал. Планът на Хансън беше елегантен — да убие госпожа Беркстром, директора, психолога на училището, който се беше оказал предател — първо му препоръча да отиде да учи в учебно заведение за гении, а после предложи интензивно лечение — и всеки съученик, който се изпречеше пред погледа му, докато не му свършеха мунициите. Джеймс Б. Хансън можеше да направи нещо, което се случи след тридесет и пет години и бе наречено Масовото убийство в Колумбайн. Само дето той никога нямаше да извърши самоубийство по време или след стореното. Планът му беше да убие колкото се може повече хора — включително кашлящата му, подсмърчаща и безполезна майка — и после, също като Хък Фин, да си плюе на петите.

Комбинацията от гениалния му коефициент на интелигентност и факта, че първият му час беше физическо — Хансън не искаше да се впуска в убийствена сеитба по глупавите си спортни шорти — го накара да размисли. По време на обедната почивка занесе обратно чантата за голф у дома и прибра карабината на мястото ѝ в мазето. Щеше да има достатъчно време за разчистване на сметки по-късно, когато нямаше да му се налага да бяга и да се крие през остатъка от живота си и ченгетата нямаше да преследват така наречената от самия него „ларвна самоличност“.

Два месеца след погребението на майка му и продажбата на къщата им в Кърни и един месец след като напусна университета, без да остави никакъв адрес за връзка, Хансън се върна в родния си град посред нощ, изчака госпожа Беркстром да отиде до комбито си в мрачната зимна сутрин на Небраска и я застреля два пъти в главата с карабината си, след което я хвърли в река Плат по пътя си на изток.

Откри влечението си към изнасилването и убиването на млади момичета, когато беше на двадесет и три, след провала — макар и не по негова вина — на първия си брак. Оттогава Джеймс Б. Хансън се беше женил седем пъти, но пазеше истинското си сексуално задоволяване за моментите с младите тийнейджърки. Съпругите бяха добро прикритие и важна част от самоличността, която приемаше във всеки един момент, но техните остарели и отпуснати тела не представляваха интерес за него. Смяташе се за ценител на девственици, а тероризирането на девствеността беше точно букетът от аромати, който едно добро вино можеше да предложи. Джеймс Б. Хансън беше наясно, че културното отвращение от педофилията бе поредният пример, че хората странят от онова, което желаят най-много. От незапомнени времена мъжете бяха копнели за най-младите и най-красиви момичета, в които да засеят семето си — макар че Хансън не беше засял семето си никъде, винаги си слагаше кондоми и гумени ръкавици, откакто ДНК анализа стана основна част от разследванията. Другите мъже само си фантазираха и мастурбираха, а Джеймс Б. Хансън действаше и се наслаждаваше.

Повече от веднъж му се беше отваряла възможност да добави образа на „гей“ към хамелеонския си репертоар от самоличности, за да постигне по-лесно целите си, но си беше казал, че няма да стигне дотам. Все пак не беше перверзник.

Тъй като бе запознат с психопатологията на собствените си предпочитания, Хансън избягваше стереотипното — и „престъпнотипното“ — поведение. Вече беше извън средната възраст на серийните убийци. Съпротивляваше се на желанието си да убива повече от веднъж годишно. Можеше да си позволи да лети докъдето си иска и отделяше голямо внимание в избирането на жертвите си — те бяха из цялата страна, за да не оставя никаква географска връзка с дома си. Не вземаше никакви сувенири, само правеше снимки, които пазеше в заключен титаниев куфар в скъп сейф, прибран в заключения му оръжеен склад в мазето на къщата му. Само той можеше да ходи там. Ако полицията намереше куфара, просто щеше да си смени самоличността. Ако настоящата му съпруга или син някак си проникнеха в помещението, справеха се със сейфа, намереха куфара и някак си го отвореха… е, те бяха заменими.

Но това нямаше как да се случи.

На Хансън му беше известно, че Джон Уелингтън Фриърс, афроамериканецът цигулар от дните му в Чикаго преди две десетилетия и баща на номер девет, е в Бъфало. Знаеше, че Фриърс смята, че го е забелязал на летището — това първоначално изуми и обезпокои Хансън, тъй като си беше направил пет пластични операции оттогава и дори самият той нямаше да може да се познае — но също така знаеше, че никой в полицията не беше обърнал никакво внимание на безсмислиците му. Джеймс Б. Хансън официално беше мъртъв като малката Кристъл Фриърс и полицията на Чикаго разполагаше със стоматологичния му картон, със снимки на овъгления му труп и с частична татуировка от Морската пехота, която да докаже самоличността му. А и въобще не се съмняваше, че другите нямаше да видят никаква прилика между настоящото му въплъщение и онова от чикагския му период.

Хансън не чу данданията, която се беше разиграла зад гърба му на летището — слухът му вече не беше като едно време заради годините, в които посещаваше стрелбища, за да стреля, без да използва антифони — и не научи за случилото се, преди да отиде на работа чак след два дни, които беше прекарал във ваканция след командировката във Флорида. Винаги прекарваше един-два дни далеч от работата и семейството след годишната си Специална визита.

Когато Хансън научи за Фриърс, първото нещо, което искаше да направи, беше да отиде в хотел „Шератон“ на летището и да отнесе главата на надценения свирач. Качи се в колата и наистина отиде до „Шератон“, но за пореден път трезвата и аналитична част от гениалния му мозък взе надмощие. По какъвто и начин да убиеше Фриърс в Бъфало, щеше да последва криминално разследване, което от своя страна щеше да насочи вниманието към случилото се на летището и към доклада на чернокожия мъж пред полицията. Съществуваше възможност да бъде намесена чикагската полиция и да се отвори наново случаят на Кристъл Фриърс.

Хансън обмисляше дали да не изчака стария чернокож тип да се върне към самотния си живот в Ню Йорк и към предстоящото си турне. Вече беше намерил информация през кои градове щеше да мине концертната му обиколка и смяташе, че онзи в Денвър щеше да му осигури чудесна възможност за случаен обир. Застрелване. Скромен некролог в „Ню Йорк Таймс“. За съжаление имаше пролуки в този план. Хансън трябваше да пътува, за да следва Фриърс на турнето му, а пътуванията оставяха следи, пък и убийството в друг град нямаше да му позволи да следи развоя на разследването. Не му се чакаше. Искаше му се Фриърс да бъде убит. Възможно най-скоро. Но някой друг трябваше да бъде очевидният заподозрян — някой, който да поеме не само вината, но и куршум по време на арест.

Хансън се върна обратно в къщата и продължи да обикаля гостите, да се смее, да разказва интересни истории и да се присмива на собствената си смъртност на петдесет — в интерес на истината досега не се беше чувствал толкова силен, умен и жив — докато вървеше към кухнята и Дона.

Пейджърът му извибрира.

Хансън погледна номера.

— По дяволите.

Нямаше нужда тези клоуни да му провалят рождения ден. Отиде горе в спалнята, за да си вземе мобилния телефон, тъй като синът му беше на компютъра и използваше интернет през стационарната линия, и набра номера.

— Къде си? — попита Хансън. — Какво става?

— Пред къщата ви сме, сър. Бяхме в района и научихме някои новини, но не искахме да прекъсваме партито ви.

— Браво на вас. Стойте, където сте. — Той си облече едно кашмирено сако и премина през истинско препятствие от потупвания по гърба и добри пожелания. Двама мъже го чакаха до колата си в края на алеята, свити под силния сняг и потропващи с крака, за да се стоплят.

— Какво е станало с автомобила ви? — попита Хансън. Дори на слабата светлина от верандата забеляза вандализма.

— Шибаните хлапета ни… — започна детектив Брубейкър.

— Я внимавай с езика — скастри го Хансън, който ненавиждаше ругатните и вулгарностите.

— Съжалявам, капитане — отвърна ченгето. — Двамата с Майърс работехме по една следа тази сутрин, когато местните напръскаха колата ни със спрей. Ние…

— Какви са тези важни новини, които не можеха да изчакат до понеделник? — прекъсна го Хансън. Брубейкър и Майърс бяха мръсни ченгета, свързани с онзи убит корумпиран полицай Хатауей, за когото целият отдел ронеше крокодилски сълзи от миналата есен. Хансън мразеше корумпираните ченгета дори повече от мръсния език.

— Кърли умря — уведоми го Майърс.

Капитанът се замисли за секунда.

— Хенри Пруит — каза той. Това беше името на единия от тримата бивши затворници от „Атика“, намерени на магистрала 90. — Дойде ли въобще в съзнание?

— Не, сър — отвърна Брубейкър.

— Тогава за какво ме безпокоите? — Нямаше никакви съществени доказателства за трите убийства и никое от описанията на свидетелите не съвпадаше с тези на останалите. Униформеното ченге, което беше нападнато, не помнеше нищо и бе станало за посмешище на колегите си.

— Хрумна ни нещо — каза детектив Майърс.

Хансън едва успя да се въздържи да не му се сопне. Зачака да чуе какво имаха да му казват.

— Един тип, с който се разправяхме днес, е бивш затворник от „Атика“ — обясни Брубейкър.

— Една четвърт от населението на прекрасния ни град е било в „Атика“ или има роднини, които са там — отвърна Хансън.

— Да, но този тип вероятно е познавал Тъпаците — настоя Майърс. — И е имал мотив да им свети маслото.

Капитанът стоеше в снега и чакаше да го чуе. Част от гостите му бяха започнали да си тръгват. Коктейлното му парти беше на бюфет и само някои от най-близките му приятели щяха да останат за вечеря.

— Братството на Джамията е обявило фетва за главата на нашия човек — обясни Брубейкър. — Десет хиляди долара. Фетва е…

— Знам какво е — прекъсна го Хансън. — Навярно съм единственият офицер в участъка, който е чел Салман Рушди.

— Да, сър — отвърна Майърс, който се извиняваше от името на партньора си. От глупав по-глупав.

— Какво намеквате? Да не би да смятате, че Пруит, Тайлър и Бейнс… — той никога не използваше прякори или обидни имена за мъртвите — … са се опитвали да изкарат някой долар от Братството на Джамията и вашият човек ги е пипнал пръв?

— Да, сър — отвърна детектив Брубейкър.

— Как се казва?

— Курц — отговори Майърс. — Джо Курц. Самият той е бивш затворник. Лежал е единадесет години от осемнадесетгодишна присъда за…

— Да, да — прекъсна го нетърпеливо Хансън. — Чел съм досието му. Той беше в списъка със заподозрени след клането в имението на Фарино миналия ноември. Само дето не бяха намерени никакви доказателства, които да го свържат с престъплението.

— Такива никога не могат да бъдат намерени при Курц — каза с горчив тон Брубейкър.

Хансън беше наясно, че ченгето говореше за смъртта на приятелчето си Джими Хатауей. Самият той беше отскоро в Бъфало, когато Хатауей беше убит, но имаше възможност да го опознае преди това и го смяташе за възможно най-тъпият полицай, когото някога беше срещал, а това беше достатъчно показателно. Според професионалното мнение на Хансън — споделяно от повечето от висшите офицери, включително онези, които работеха в участъка от години — смъртта на Хатауей беше в резултат на връзките му с мафиотската фамилия Фарино.

— На улицата се говори, че този тип Курц е хвърлил наркодилъра Малкълм Кибунте в Ниагарския водопад, след като излязъл от „Атика“ — сподели Майърс. — Просто го метнал през шибания… Извинете, капитане.

— Става ми студено — каза Хансън. — Какво искате?

— От известно време следим Курц през свободното си време — отвърна Брубейкър. — Искаме да направим наблюдението официално. Говорим за три екипа. Уолц и Фаръл не работят по нищо сега и…

Хансън поклати глава.

— Вие се заемете. Щом искате да сложим под наблюдение този тип, така да бъде. Но няма да ви плащам извънреден труд.

— Ах, мам… стига, капитане — възпротиви се Майърс. — Днес вече работихме дванадесет часа и…

Погледът на Хансън беше достатъчен, за да го накара да млъкне.

— Нещо друго?

— Не, сър — отвърна Брубейкър.

— В такъв случай ще ви помоля да разкарате този боклук от алеята ми — нареди капитанът и се обърна към осветената си къща.

9

Анджелина Фарино Ферара седеше на скъпото си място до ледената пързалка, гледаше мача на „Сейбърс“ и чакаше нетърпеливо някой да бъде наранен. Не ѝ се наложи да чака дълго. След единадесет минути и девет секунди на първата част, защитникът на „Сейбърс“ Рет Уорънър пипна капитана на „Ванкувър Канъкс“, Маркус Наслунд, в единия ъгъл, събори го и му счупи големия пищял. Публиката пощуря.

Анджелина мразеше хокей на лед. Всъщност мразеше всички организирани спортове, но хокеят беше най-отегчителният. Вероятността да гледа тези беззъби маймуни да се пързалят цял час, без да отбележат — без да отбележат въобще! — я караше да се побърква. Въпреки това почти четиринадесет години беше мъкната по мачове на „Сейбърс“ от своя луд по хокея баща. Новата арена се казваше Ейч Ес Би Си, на името на някаква банка, но всички в Бъфало измисляха остроумни и закачливи фрази с наличните инициали.

Анджелина си спомняше един от мачовете преди много години, когато беше млада, на които наистина се беше насладила. Той беше плейоф за купа „Стенли“ и се игра в стария Колизей. Сезонът беше продължил до по-късно от обикновено, до края на май. Температурата беше към тридесет и два градуса, когато мачът започна. Ледът се топеше и създаваше гъста мъгла, която разбуди ятото прилепи, обитаващи дървените греди на древния Колизей от години. Анджелина си спомни ругатните на баща си, когато мъглата стана толкова гъста, че дори седящите на скъпите места не можеха да видят почти нищо от играта, а само чуваха стонове, викове и псувни от пързалката, докато играчите се блъскаха и се бореха в мъглата, а прилепите се шмугваха и изникваха от нея, спускаха се към седалките и караха жените да пищят, а мъжете да недоволстват звучно.

На Анджелина този мач много ѝ беше харесал.

Сега, докато треньори, медици и ядосани съотборници на кънки се скупчваха около падналия Наслунд, тя тръгна към женската тоалетна.

Момчетата, Марко и Лео, я последваха, като присвиха подозрително очи към публиката. Анджелина знаеше, че тези двамата бяха добри бодигардове и опитни убийци — поне Марко изглеждаше такъв — но също така бяха избрани от Стиви и основният им приоритет беше да му докладват всичките ѝ действия и поведение. Тя беше чувала за много известни личности, убити от собствените си телохранители изменници — пример за такъв случай беше друга жена, а именно индийският министър-председател Индира Ганди. Анджелина нямаше намерение да свърши по този начин.

Тя стигна до женската тоалетна. Марко и Лео имаха намерение да влязат с нея.

— О, за бога — ядоса се Анджелина. — Никой не ме причаква в кенефа. Вървете да вземете бира, солети и хотдог. Три хотдога. — Марко кимна на Лео да се заеме със задачата, но самият той нямаше намерение да се отделя от женската тоалетна. — Отиди да му помогнеш с носенето.

Марко се намръщи, но последва колегата си до будката за храна и напитки. Анджелина влезе в пълната тоалетна, не видя Джо Курц наоколо и бързо излезе навън в коридора.

Бившият частен детектив се беше облегнал на стената до разклонението за един страничен коридор. Тя отиде при него.

Курц държеше дясната си ръка в джоба на късото си палто и ѝ кимна да се поразходят в тесния сервизен коридор.

— Това в джоба ти пистолет ли е — започна Анджелина, — или се радваш да ме…

— Пистолет е. — Курц ѝ кимна да отвори една врата с надпис „СЛУЖЕБЕН ВХОД“ в края на коридора.

Анджелина си пое глътка въздух и влезе през вратата, като забеляза, че на ключалката е залепено тиксо, за да не се заключва. Едно метално стълбище водеше надолу към претъпкано с бойлери, тръби и клапани помещение, което обслужваше пързалката горе. Курц посочи една от тесните пътеки между машинарията и жената тръгна по нея. На половината път един чернокож мъж погледна през прозореца на кабинета си, кимна на Джо и се върна обратно към работата си.

— Твой приятел? — попита Анджелина.

— Приятел на Бен Франклин[8] — отвърна той. — Насам. — Друго дълго, метално стълбище водеше до една странична врата.

Излязоха в тъмния край на паркинга зад огромните вентилатори на климатичната система.

— Застани до стената — нареди Курц, който беше извадил своя полуавтоматичен .40-калибров пистолет и го държеше, без да трепне.

— О, за бога… — ядоса се Анджелина.

Курц много бързо я завъртя и я блъсна към стената, като не ѝ остави никакъв друг избор, освен да вдигне ръце, за да не си удари главата. Той раздалечи краката ѝ, а тя благодари на Господ, че беше заменила роклята, с която беше отишла при Гонзага по-рано през деня, с памучни панталони.

Курц отново я обискира бързо, ефективно и безпристрастно, ако това опипване на гърди, задник, бедра и слабини можеше да се нарече безпристрастно. Той извади малкия .45-калибров от кобура на кръста ѝ и го прибра в джоба си, докато претърсваше дамската ѝ чанта.

— После искам да ми го върнеш — каза Анджелина.

— Защо? Да не си застреляла втория си съпруг с него?

Тя въздъхна. Комици. Всички се смятаха за големи комици.

— Познавам производителя му — отвърна Анджелина. — Братя Танфолио от Гардоне. — Курц не ѝ обърна внимание и ѝ подхвърли дамската чанта, когато се обърна към него. — От Италия — добави тя, без да има особен смисъл.

— Да вървим — нареди Курц.

— Къде? — Анджелина се обезпокои за първи път. — Смятах просто да ти кажа как да намериш доказателство, че Емилио Гонзага е наредил убийството на старата ти партньорка. Няма нужда да ходя където и да… — Тя погледна лицето на Джо Курц и млъкна.

— Да вървим — повтори той.

Прекосиха тъмния и студен паркинг.

— Ягуарът ми е паркиран от другата страна — каза Анджелина. — На паркинга за ВИП гостите…

— Няма да ходим с твоята кола.

— Когато Марко и Лео разберат, че ме няма — а колата ми още е там — ще се побъркат…

— Млъквай — сряза я той.

* * *

Курц накара Анджелина Фарино Ферара да кара волвото му. Той седеше с гръб към предната врата, а пистолетът му беше подпрян на лявата му предмишница. Минаваха по малки улички в снежната нощ с ниска скорост, защото ѝ каза, че ако надвиши шестдесет и пет километра в час, ще я убие. Курц беше седял на шофьорското място, докато в него бе насочен пистолет, и бе установил, че скорост от сто и тридесет — сто и четиридесет километра в час е голямо изпитание за стрелеца.

— Кажи ми за Гонзага и за този тип — каза той.

Анджелина го погледна. Жълтата светлина на уличните лампи къпеше лицата им в мъртвешки нюанси.

— Бил си влюбен в нея, нали, Курц? В партньорката си. Жената, която Емилио е наредил да убият. Смятах, че е просто нещо от рода на „Малтийският сокол“… сещаш се, не можеш да позволиш да убият партньора ти и подобни мачо простотии.

— Кажи ми за Гонзага и за типа, когото отиваме да видим — настоя Курц.

— Човекът на Емилио, който даде заповедта на двамата Тъпаци, на които им свети маслото — Фалко и Ливайн — се казва Джони Норс. Тази вечер смятах да ти дам името и адреса му. Но няма причина да идвам с теб. Така само ще си навлека неприятности; когато Марко и Лео…

— Разкажи ми за Джони Норс — прекъсна я Курц.

Анджелина си пое глътка въздух. Не изглеждаше нервна. Курц беше обмислял варианта да разреши цялата тази работа още на тъмния паркинг, но имаше нужда от информация и точно сега тя беше единствената с такава.

— Норс беше любимият убиец на Емилио Гонзага в края на осемдесетте и началото на деветдесетте години — започна с обясненията жената. — Същински Дапър Дан[9]. Винаги носеше „Армани“. Мислеше се за Ричард Гиър. Любимец на жените. Любимец на мъжете. Клонеше в двете посоки. Сега умира от СПИН. Вече е мъртъв, просто още не го знае…

— За твое добро ще е да не е умрял — каза Курц.

Анджелина поклати глава.

— Намира се в хоспис в Уилямсвил. — Тя погледна осветеното му в жълта светлина лице. — Виж, можем да избегнем лайняната буря, която ще се разрази, ако скоро не се мерна пред очите на Момчетата. Позволи ми да се върна на мача. Ще измисля някаква история къде съм била. Върви сам да провериш Норс. Той ще потвърди казаното от мен за нареждането на убийството от страна на Гонзага.

Курц се усмихна едва.

— Звучи ми като добър план. Освен онази част, в която отивам на даден ми от теб адрес и намирам десетима от момчетата ти — или на Гонзага — да ме чакат там. Не, мисля, че ще го направим заедно. Тази вечер. Сега.

— Каква е моята застраховка, че няма да ме убиеш така или иначе? — попита Анджелина. — След като те заведа при Норс. Дори той да ти каже истината?

Мълчанието на Курц отговори на въпроса ѝ.

* * *

Хосписът представляваше хубава сграда в джорджиански стил в края на една задънена улица в скъпата част на Уилямсвил. Съвсем спокойно можеше да мине за частен дом, ако не бяха всички знаци „ИЗХОД“ на вратите, облечените в бяло санитари, които бутаха инвалидни колички в коридорите, и рецепционистката зад дървеното бюро — лакирано на ресни — във фоайето. Курц се зачуди за миг дали това не беше дом за стари и умиращи наемни убийци, дали мафията не управляваше верига с такива места в цялата страна — „Мафиотски старчета“. Подозираше, че отговорът е не. Рецепционистката спокойно им обясни, че часовете за посещения са минали, но когато Анджелина ѝ спомена, че са дошли при господин Норс, жената открито се изненада.

— Никой не е идвал на посещение на господин Норс, откакто е под нашите грижи — обясни тя. — Вие от семейството му ли сте?

— От фамилията Гонзага — отвърна Курц, но рецепционистката не реагира по никакъв начин. Дотук с теорията му за мафиотски франчайз.

— Е… — Жената се поколеба. — Наясно сте, че господин Норс е много близо до края, нали?

— Затова дойдохме — отвърна Анджелина.

Рецепционистката кимна и повика една жена в бяло, която да ги отведе до стаята му.

* * *

Умиращото създание в леглото не беше никакъв Дапър Дан. Останките от Джони Норс сега тежаха най-много четиридесет килограма. Ръцете му бяха много големи и на Курц му заприличаха на забити с жълти пирони, извити настрани крила на новоизлюпена птичка. Кожата му беше покрита с рани и лезии от Саркома на Капоши. Почти цялата му коса беше опадала. В зеещите му ноздри бяха напъхани маркучи. Устните му бяха напукани и вече се оттегляха от зъбите му, както се случваше при труповете. Очите му бяха хлътнали, а от ъгълчетата им си проправяха път малки бели паяжини, сякаш паяците вече бяха завзели тази територия.

Пруно беше дал на Курц списък с книги за четене, преди да влезе в затвора, и първата в него беше „Мадам Бовари“. Сега той си спомни как беше изглеждал трупът на Ема Бовари, след като арсеникът я беше довършил.

Норс се размърда в леглото си и обърна немигащите си очи към тях. Курц се приближи до леглото.

— Кой си ти? — прошепна въпроса си бившият наемен убиец. В гласа му се усети жалко предизвикателство. — Емилио ли те изпрати?

— Един вид — отвърна Курц. — Помниш ли преди дванадесет години Емилио Гонзага да ти е давал заповед да убиеш жена на име Саманта Филдинг?

Норс се намръщи и посегна към бутона, с който се викаха санитарите. Курц го премести.

— Саманта Филдинг — повтори той. — Частен детектив. Случи се по времето на отвличането на Елизабет Конърс. Ти си бил посредникът, който е работил с Еди Фалко и Мани Ливайн.

— Кой, по дяволите, си ти? — попита шепнешком Джони Норс. Сухите му очи погледнаха Анджелина и отново се върнаха на него. — Майната ти.

— Грешен отговор. — Курц се наведе над Норс с протегнати ръце, все едно имаше намерение да го прегърне, но вместо това натисна с палци двата маркуча за кислород и спря потока им.

Онзи започна да зяпа и да хрипти. Анджелина затвори вратата и се облегна на нея.

Курц пусна маркучите.

— Саманта Филдинг?

Очите на Джони Норс се стрелкаха насам-натам като хванати в капан гризачи. Той поклати глава и Курц стисна маркучите отново, като този път ги задържа, докато стоновете на бившия наемен убиец не станаха силни колкото шума от апарата за следене на жизнените показатели.

— Саманта Филдинг? — повтори Курц. — Преди около дванадесет години.

Трупът в леглото закима енергично.

— Хлапето на Конърс… Емилио просто… искаше да вземе… парите на Конърс.

Курц зачака.

— Някаква… путка… частен детектив… стигнала до… Фалко и Ливайн… и отвличането на хлапето. Емилио… — Норс млъкна и погледна Курц. Мъртвешката му уста се изкриви в нещо подобно на някогашната подкупваща усмивка на очарователния Джони Норс. — Нямах нищо… общо с това. Дори не знаех за кого говорят. Не бях…

Курц посегна към маркучите за кислорода.

— Господи… мамка му… добре. Емилио даде заповедта. Аз… я предадох… на наркодилърите… Фалко и… Ливайн. Получи ли каквото искаше, задник?

— Да — отвърна Курц. Извади своя полуавтоматичен .40-калибров „Смит и Уесън“ от колана си, свали предпазителя и напъха дулото му в устата на Джони Норс. Зъбите на мъжа изтракаха в студения метал. Зад замъгления му поглед се появи нещо подобно на дивашко облекчение.

Курц извади дулото и върна предпазителя в първоначално му положение. На скъпото нощно шкафче беше оставена бутилка с медицински дезинфектант. Курц напръска дулото на пистолета си с него, преди да го избърше с болничната пижама на Норс и да го прибере обратно в колана си. Кимна на Анджелина и двамата си тръгнаха.

10

Курц накара Анджелина да кара още по̀ на изток до един индустриален парк, който се намираше на щатската магистрала зад Обществения колеж на Ери. Тръгнаха по един празен път и прекосиха няколко пусти паркинга, докато не стигнаха до някакъв тих док.

— Тук — каза Курц. Пистолетът му беше стабилно подпрян на предмишницата му.

Анджелина Фарино Ферара дръпна ръчната спирачка, остави двигателя да работи и сложи ръце в горната част на волана.

— Това ли е последната спирка?

— Може да бъде.

— Какви са вариантите ми?

— Истината.

Тя кимна. Устните ѝ бяха побелели, но очите ѝ го гледаха предизвикателно. Вената на врата ѝ подсказваше, че пулсът ѝ е бавен и спокоен.

— Днес на улицата се говори, че отново си пратила някой да ме убие — каза той.

— Вярно е. Наех друг.

— Кой?

— Едрокалибрения Редхоук[10]. Той е…

— Индианец — довърши вместо нея Курц. — Какво е това? Месец за наемане на най-големите некадърници от „Атика“ ли?

Анджелина сви едва рамене.

— Стиви обича да работи с хора, които познава.

— Малкия Скаг е стиснат шибаняк. Кога Едрокалибрения Редхоук трябва да свърши работата?

— Следващата седмица.

— А ако се провали?

— Стиви ще ме остави да потърся някой истински талант. И ще вдигне заплащането от десет на двадесет и пет хиляди.

Курц помълча около минута. Фаровете бяха изгасени. Снегът се сипеше равномерно покрай жълтите лампи на дока. Единствените звуци наоколо идваха от работещия двигател на старото волво и от далечния шум от трафика на магистрала 90 зад тях.

— Не искаш да ме убиваш тази вечер — каза Анджелина.

— Така ли?

— Не. Имаме нужда един от друг.

Курц помълча още известно време. Най-накрая нареди:

— Изгаси двигателя и слизай.

Жената изпълни нареждането. Той посочи далечния край на дока, където бяха контейнерите за боклук. Накара я да отиде в края на асфалта. Обувките ѝ „Бали“ оставяха малки следи в снега.

— Спри там.

Анджелина се обърна към него.

— Не се изразих правилно. Знаеш, че говоря глупости. Нямаме нужда един от друг. Само аз имам нужда от теб — искам да те използвам. А Джо Курц не е човек, който обича да го използват.

Мъжът изви ръката си, която държеше близо до тялото, и насочи пистолета от нивото на кръста си.

— Не в лицето, моля — каза Анджелина.

Трафикът по магистралата вдясно от тях се чуваше, но не се виждаше.

— Защо? — попита Курц. — Защо ме подмами по такъв начин и се срещна с мен без подкрепление? Какво очакваше?

— Да си по-глупав.

— Съжалявам, че те разочаровах.

— Досега не си, Курц. Всичко до този момент беше много забавно. Навярно Едрокалибрения Редхоук ще отмъсти за мен.

— Съмнявам се.

— Може би си прав. Но брат ми ще го направи.

— Възможно е.

Два камиона прелетяха по магистралата и хвърлиха киша в конусите от жълта светлина там. Курц не отмести поглед.

— Разгадах повечето неща — каза той. — Как смяташе да ме използваш срещу Малкия Скаг и Гонзага. Но защо мен? Планираш да станеш дон — дори да не получиш титлата, ще поемеш командването — от толкова дълго време, че не разбирам защо не възложи тази работа на свои доверени хора?

— Става ми студено — оплака се Анджелина. — Може ли да се върнем в колата ти?

— Не.

— Ще си вдигна ръцете, за да се поразтрия малко, става ли?

Курц не отговори.

Анджелина набързо масажира раменете си през тънкото яке.

— Имах повече от шест години за кроене на планове, но кървавата баня от миналия ноември, в която самият ти участва, ги опропасти. Така или иначе смятах да действам сега, но изведнъж се оказа, че баща ми е мъртъв, че онази курва сестра ми е мъртва и че дори корумпираният ни съветник Ленард Майлс е мъртъв. Стиви ми обясни как ти си нагласил всичко, като си наел Датчанина. Отмъстил си си за нещо, което баща ми ти бил сторил.

Курц не отговори.

— Знам, че не е истина — продължи Анджелина, като говореше бавно и ясно. — Стиви е организирал удара, като е взел пари назаем от Гонзага, за да го финансира. Но ти си му помогнал със сделката с Датчанина, Курц. Бил си част от всичко.

— Бях просто посредник — отвърна той.

— Като Джони Норс — ухили се жената. — Бил си невинен. Просто посредник. Надявам се да свършиш в Деветия кръг на ада, също като Норс.

Мъжът зачака.

— Шест години, Курц. Знаеш ли колко много са шест години, когато… чакаш, планираш? Омъжих се за двама мъже, за да стигна до правилната позиция, за да придобия необходимите власт и познания. Всичко това се оказа напразно. При завръщането си тук заварих хаос и всичките ми планове отидоха по дяволите.

От магистралата се носеше червено-синьо сияние от буркан на полицейска кола, но тя бързаше за някъде другаде. Никой от двама им не се обърна към нея.

— Стиви продаде малкото останало от фамилията ни на Емилио Гонзага — каза Анджелина. — Трябваше да го направи.

— Гонзага държи съдиите и комисията, която решава кой ще излезе предсрочно — съгласи се Курц. — Но защо просто не изчака Скаг да излезе от панделата? Двамата щяхте да пренапишете сценария и да изиграете твоята игра по-късно, когато ти се довереше.

— Стиви ще е мъртъв до есента — обясни Анджелина и се разсмя леко. — Да не мислиш, че Гонзага ще оставят наследника на Фарино да се разхожда наоколо? Тогава Емилио ще управлява двете фамилии. Той няма нужда от Стивън Фарино.

— Или от теб?

— Нуждае се от мен като негова курва.

— Нелоша позиция, от която да започнеш да кроиш планове.

Анджелина Фарино Ферара направи една малка крачка напред, сякаш имаше намерение да го зашлеви. Усети се какво възнамеряваше да стори и се спря.

— Знаеш ли защо отидох в Сицилия и в Ботуша като цяло?

— Заради внезапен интерес към ренесансовото изкуство?

— Емилио Гонзага ме изнасили преди седем години — отвърна с равен и непоколебим глас Анджелина. — Баща ми знаеше за това. Стиви знаеше за това. Вместо да кастрират този шибаняк с клещи, решиха да ме отпратят. Бях бременна. Бях на двадесет и пет години и бременна с извънбрачното дете на Емилио Гонзага. Татко искаше да родя детето. Искаше да държи коз в ръката си при едно евентуално сливане. Затова отидох в Сицилия. Омъжих се за един дон идиот, който беше семеен приятел.

— Но не си родила детето.

— О, родих го — отвърна Анджелина и отново се разсмя. — Родих го. Беше момченце. Красиво момченце, наследило тлъстите устни на Емилио и красивите кафяви очи, брадичката и челото на рода Гонзага. Удавих го в река Белис в Сицилия.

Курц не каза нищо.

— Няма да ти е никак лесно да убиеш Емилио Гонзага, Курц. Имението му в Гранд Айлънд не е като крепост, то е такава. Колкото повече остарява, толкова по-параноичен става Емилио. А той е човек, който е роден параноик. Рядко излиза някъде. Не допуска никого до себе си. Двадесет и петима от най-добрите убийци в Ню Йорк са на заплата при него и постоянно са на онзи остров.

— Как планираш да го убиеш? — попита Курц.

Анджелина се усмихна.

— Честно казано се надявах ти да свършиш тази работа вместо мен, след като вече си наясно със ситуацията.

— Как разбра, че Гонзага е наредил убийството на Сам?

— Стиви ми каза, докато говорехме за теб.

Курц кимна. Косата му се беше намокрила от сипещия се сняг. Беше прекарал три години в едно крило с Малкия Скаг, като постоянно му спасяваше задника — буквално — от един чернокож изнасилвач на име Али. През цялото това време копелето беше знаело кой стои зад убийството на Сам. На Скаг сигурно му е било забавно. Курц едва не се усмихна на иронията. Но не го направи.

— Вече можем ли да се скрием от шибания сняг? — попита Анджелина.

Върнаха се до колата. Курц ѝ кимна да се качи на шофьорското място. Тя се тресеше от студ, когато запали двигателя и включи фаровете.

— С мен ли си, Курц?

— Не.

Анджелина въздъхна.

— На арената ли се връщаме?

— Не. Но ще спрем някъде, откъдето ще можеш да си хванеш такси.

— Ще ми е трудно да оправдая отсъствието си пред Момчетата и Стиви — каза тя, докато излизаше от паркинга и продължи по празния индустриален път.

— Кажи им, че си се чукала с Емилио — предложи Курц.

Анджелина го изгледа и в този момент мъжът изпита благодарност, че пистолетът е в него.

— Да — отвърна най-накрая тя. — Може да им кажа точно това.

Пътуваха в мълчание още няколко минути. Най-накрая Анджелина попита:

— Обичал си я наистина, нали? Бившата ти партньорка, Сам.

Курц ѝ направи жест с пистолета, който достатъчно ясно ѝ нареждаше да млъкне и да кара.

11

Курц отиде в офиса в десет часа на следващата сутрин и завари Арлен да си почива с кафе и цигара на бюрото си и да чете детективски роман. Той хвърли късото си палто на закачалката и седна на стария стол зад своето бюро. На него бяха оставени три нови папки, озаглавени „Фриърс“, „Хансън“ и „Други убийства-самоубийства/Общи фактори“.

— Как е книгата? — попита Курц и присви очи срещу заглавието. — Това не е ли същият тип, когото четеше преди дванадесет години, преди да вляза в затвора?

— Да, за онзи детектив, който се е бил в Корейската война. Това го прави поне шестдесетгодишен, но все още рита задници. Всяка година излиза нова книга, а понякога и по две.

— Супер, а?

— Вече не — отвърна Арлен. — Частният детектив има приятелка, която е истинска кучка. Арогантна патка. И куче.

— Е, и?

— Куче, което се храни на масата им и спи в леглото им. Детективът обаче много ги обича.

— Щом те дразни, защо продължаваш да го четеш?

— Защото се надявам, че нашият човек ще се събуди и ще гръмне приятелката си и скапаното псе — отвърна Арлен и остави книгата. — На какво дължа честта в тази съботна сутрин, Джо?

Курц потупа трите папки на бюрото си. Първо подхвана тази за Фриърс. Биографията му беше много внушителна — роден в семейството на богати родители през 1945, Джон Уелингтън Фриърс беше истинска аномалия — афроамериканец в средата на двадесети век в Америка, извадил късмет още с раждането си. Оказал се музикален гений. Отишъл да учи в Принстън, но после се прехвърлил в Джулиард. След това се беше случило нещо много странно — след като завършил Джулиард с предложения от няколко престижни градски симфонични оркестъра, Джон Уелингтън Фриърс се записал доброволец в американската армия и отишъл във Виетнам през 1967 г. В бележките пишеше, че е бил в корпуса на инженерите, сержант, отговарящ за взривовете и обезвреждането на бомби. По време на службата си ходил два пъти във Виетнам и една година прекарал в САЩ, преди да се завърне към живота си на цивилен и да започне музикалната си кариера.

— Ето това е много странно — каза на глас Курц. — Да се запише в армията. И да отговаря за взривовете.

— Мислех си, че цигуларите не играят дори на „Гоненица“, за да си пазят ръчичките — каза Арлен.

— Каква е тази голяма купчина с медицински картони?

— Господин Фриърс умира от рак. — Секретарката изгаси цигарата си и си запали нова. — Рак на дебелото черво.

Курц погледна информацията от болница „Слоун-Кетъринг“.

— Подложил се е на всякакъв вид лечения, включително на интензивна химиотерапия — продължи Арлен, — но е в терминален стадий. Въпреки това му погледни графика с концерти.

Курц разлисти друга купчинка с листове.

— Двеста и десет дни от годината е на турне — констатира той. — И ако се изключат последните две седмици, е изнесъл почти всичките.

— Корав тип — отвърна Арлен.

Курц кимна и отвори папката за Джеймс Б. Хансън.

— Този е мъртъв — каза секретарката.

— Така се говори.

— Умрял е преди много време.

Курц кимна, докато четеше полицейския доклад за убийството на младата Кристъл Фриърс и последващите няколко убийства и самоубийства на Хансън и семействата му. Всичко отговаряше на онова, което Джон Уелингтън Фриърс му беше казал.

— Нямаше как да не направя връзката — каза Арлен. — Да не би господин Фриърс да смята, че този Хансън още е жив?

Курц вдигна поглед. Дори когато беше частен детектив, споделяше само необходимите подробности със секретарката си, защото не смяташе, че е нужно да я обременява с повече. Но тогава съпругът ѝ и синът ѝ бяха живи и тя имаше и по-важни неща от работата си.

— Аха — отвърна той, — точно това смята Фриърс. Случило се е, когато си е тръгвал от Бъфало преди две седмици…

— Запознах се с графика на турнето му — каза Арлен и му направи знак с чашата си с кафе да продължи.

— Смята, че е видял Хансън на летището.

— На нашето летище?

— Аха.

— Мислиш ли, че наистина го е видял, Джо? Че наистина е видял този Хансън?

Курц сви рамене.

— Къде е господин Фриърс сега? — попита Арлен.

— Все още е в хотел „Шератон“ на летището. Чака.

— Какво?

— Не съм сигурен. Според мен отдел „Убийства“ на Бъфало не прави нищо за него. Може би не иска да напусне града, защото има шанс да намери Хансън, но в същото време е прекалено болен, за да го търси.

— Значи чака да умре в хотел „Шератон“.

— Мисля, че става въпрос за нещо повече — отвърна Курц. — Господин Фриърс е размътил водата с полицията, влязъл е в новините на Бъфало с твърдението, че е видял убиеца на дъщеря си на летището, и дори е дал интервю за едно местно радио. Също така постоянно споменава, че е отседнал в „Шератон“.

— Той иска Хансън — ако съществува — да отиде при него — констатира с тих глас Арлен. — Иска Хансън да излезе от скривалището си и да го убие. Да накара полицията да вземе нещата на сериозно.

Курц затвори папката на Хансън и отвори „Други убийства-самоубийства/ Общи фактори“. През последните двадесет години бяха извършени 5638 убийства на деца и съпруги, последвани от самоубийство на мъжа убиец. Имаше 1220 самоубийства на мъже, преди полицията да успее да арестува заподозрения след тормоз над дете и/или убийство на момиченце или тийнейджърка.

— Ужас — изуми се Курц.

— Да — съгласи се Арлен. Почивката ѝ беше приключила. Тя си запали нова цигара и се зае с работата на компютъра си. Взе друга, по-тънка папка, и я занесе на бюрото на шефа си. — Стесних търсенето до извършители, които са изнасилили и убили тийнейджърки на възрастта на Кристъл Фриърс, след което са се прибрали у дома, убили са семействата си и себе си и в същото време са изгорили къщите си.

— Едва ли има много такива — каза Курц.

Имаше 235 случая с подобен сценарий, но само тридесет и един от тях включваха мъж на възрастта на Джеймс Б. Хансън по онова време. На Джо му беше необходима само минута, за да прегледа снимките и да ги сравни с онази в досието на Хансън от чикагската полиция.

— Бинго — зарадва се той. Атланта, Джорджия, пет години след убийството на Кристъл Фриърс. Един бял мъж, който съвсем малко приличаше на психолога Джеймс Б. Хансън — плешив вместо с дълга коса, гладко избръснат вместо с брада, с кафяви очи вместо със сини, с дебели очила вместо никакви… всъщност беше самият той. Лорънс Грийнбърг, тридесет и пет годишен, дипломиран експерт-счетоводител, женен от три години, с три деца от предишния брак на съпругата си, отвлича съседското момиче, бяло, тринадесетгодишно, на име Шарлът Хейс, изнасилва я многократно в изоставена ферма в покрайнините на Атланта, след което се прибира у дома, вечеря със семейството си, застрелва всичките му четирима членове и се самоубива, след като подпалва къщата. Полицията успяла да го идентифицира по стоматологичния му картон и овъгления „Ролекс“, който господин Грийнбърг винаги носел.

— Трябва ни стоматологичният му картон — каза Курц.

— Да, но за да го получим, трябва да намерим целия доклад — обясни Арлен. — Чикагската полиция не е дигитализирала всичко по случая, а само кратка версия, затова се налага да отправим официално запитване.

— Третата ни пощенска кутия се води на Областния управител на Ери.

— Това е пощенска измама и какво ли още не. Ще нарушим поне три федерални закона, ако го направим — предупреди Арлен.

— Действай — нареди ѝ Курц.

— Още вчера се обадих. Поисках досиетата от Чикаго и Атланта. Ще ми ги доставят с експресна поръчка, тъй като „ФедЕкс“ не обслужват пощенски кутии. Ще ги получим в понеделник.

— Как плати?

— Писах го на офиса на Областния управител — отвърна Арлен. — Все още имам сметката им.

— Няма ли да забележат?

Секретарката се засмя и се върна пред компютъра си.

— Можем да си купим цял склад с лексуси, Джо, и никой няма да забележи. Днес имаш ли време да огледаме няколко офиса?

— Не, зает съм. Но се нуждая от помощта ти за нещо.

* * *

Курц караше сам към бара до Бродуей маркет, където беше сплашил Дони Рафърти. Тази сутрин детективите Брубейкър и Майърс бяха в друга кола без отличителни знаци, когато го последваха от „Ройъл Делауеър Армс“ до офиса му и останаха на няколко коли разстояние, като по този начин действаха като истинска опашка, а не като някакви гангстери, дошли да му стъжнят живота. Курц обаче веднага ги забеляза. Ако сега дойдеха да го проверят, щеше да пострада, защото носеше два пистолета. Това го накара да предположи, че наистина е под наблюдение. Спря на паркинга, взе чантата за фотоапарат, която беше взел от офиса, и отиде в бара. Забеляза, че Брубейкър и Майърс паркираха от другата страна на улицата, за да могат да наблюдават паркинга и единствения вход на бара.

Докато беше чакал Доналд Рафърти тук, бе забелязал, че алеята отзад минава покрай редица от сгради и висока дървена ограда, която я скриваше от паркинга.

— Къде е задната врата? — попита Курц, като въпросът му беше насочен към бармана на тъмното и миришещо на хмел заведение. Само трима-четирима редовни посетители празнуваха съботната сутрин.

— Той е само за спешни случаи — отвърна мъжът. — Хей!

Курц излезе на алеята, където го чакаше Арлен със синия си буик и се качи в него. Стигнаха до следващата пресечка, завиха на север, а после на запад по една улица, която беше паралелна на онази, на която бяха паркирали детективите.

— Накъде? — попита секретарката.

— Ти се връщаш в офиса — отвърна той. — Аз ще заема колата ти за няколко часа.

Арлен въздъхна.

— Не сме толкова далеч от „Чипиуа стрийт“. Можем да огледаме едно помещение.

— Обзалагам се, че е над „Старбъкс“.

— Как разбра?

— Напоследък всяко трето заведение на „Чипиуа стрийт“ е „Старбъкс“. Нямам време днес. А и не искам да плащаме високи наеми, сякаш сме юпита. Да намерим офис на някое по-скромно място.

Арлен отново въздъхна.

— Ще е прекрасно, ако има прозорци.

Курц не каза нищо повече през остатъка от пътуването им до офиса.

Резерватът на индианското племе тускарора се намираше на североизток от град Ниагара Фолс, разположен около половината от големия язовир, с чиято вода се захранваха огромните турбини на електроцентралата. Едрокалибрения Редхоук не беше от племето тускарора и вероятно дори не беше индианец — носеше се слух, че открил индианските си корени едва когато започнал да се занимава с откраднати бижута и научил, че индианците бижутери са освободени от данъци — но караваната му беше в резервата. Курц знаеше много за личния живот на Едрокалибрения, защото едрият тип беше един от най-разговорливите тъпанари в крило „В“.

Джо пое по Уолмър Роуд в резервата и зави наляво на третата чакълена отбивка. Ръждясалата каравана на Едрокалибрения Редхоук беше кацнала в дълбокия сняг, близо до Гарлоу Роуд. Един стар „Додж Пауървагън“ с лопата се мъдреше на алеята и от двете му страни се беше натрупал висок два метра и половина сняг. Едрокалибрения Редхоук изкарваше пари за пиячка, като чистеше частните пътища на резервата през зимата. Курц спря буика зад едната от преспите, за да може да вижда вратата на караваната на индианеца. Снегът валеше, спираше, заваляваше по-силно.

След двадесет и пет минути всичките метър и деветдесет и пет на Едрокалибрения Редхоук излязоха през вратата, облечени само в дънки и широка карирана риза. Онзи като че ли не беше забелязал колата на Курц, защото се качи на една от по-големите преспи и се изпика, обърнат към дърветата.

Джо подкара буика към него, спря и излезе бързо с .40-калибровия „Смит и Уесън“ в ръка.

— Здрасти, Едрокалибрен.

Индианецът се обърна със зейнали уста и цип. Кървясалите му очи се стрелнаха към караваната и Курц веднага разбра, че оръжието му е все още вътре. Бившата му дружка в затвора си падаше по ножовете.

— Курц? Здрасти, човече, адски много се радвам да те видя, човече. И теб ли те освободиха предсрочно?

Джо се усмихна.

— Да не изпиваш аванса за мен, Едрокалибрен?

Индианецът се намръщи пресилено, погледна надолу и си закопча ципа.

— А? — учуди се той. — За к’во ти е този патлак? Бяхме приятели, човече.

— Аха — съгласи се Курц.

— Мамка му, човече. Не знам какво си чул, но можем да изясним нещата, човече. Влизай вътре. — Той направи малка крачка към караваната си.

Джо размаха полуавтоматичния пистолет и поклати глава.

Едрокалибрения Редхоук вдигна ръце и присви очи.

— Голям мъж си с този патлак, нали, Курц?

Бившият детектив не отговори.

— Свали шибания патлак и се бий с мен като шибан мъж, за да видим кой е тарикат и кой не — изрече завалено индианецът.

— Ако те победя в честен бой, ще ми кажеш ли кой те нае? — попита Курц.

Едрокалибрения Редхоук скочи от преспата и се приземи сравнително леко предвид всичките му сто тридесет и пет килограма мускули и сланина. Вдигна огромните си ръце и раздвижи пръсти.

— Както кажеш — каза той и разкри правените си в затвора зъби.

Курц помисли малко, кимна и хвърли пистолета си на капака на буика, където щеше да е достатъчно далеч. Обърна се към индианеца.

— Шибан малоумник — каза Едрокалибрения Редхоук и извади ловен нож с двадесетсантиметрово острие от скрита под ризата му ножница. — Най-лесните ми десет бона. — Той се ухили още по-широко и направи приведен две крачки напред, като размаха пръстите на огромната си лява ръка в жест за покана. — Да те видим с какво разполагаш, Курц.

— С четиридесет и пети калибър — отвърна бившият частен детектив, извади малкия пистолет на Анджелина от джоба на късото си палто и простреля индианеца в лявото коляно.

Ловният нож прелетя над преспата, а кръв и хрущяли се разплискаха на снега като картина на Джаксън Полък. Едрокалибрения Редхоук се строполи тежко.

Курц си взе другия пистолет и се върна при стенещия и ругаещ индианец.

— Ще ти разкатая фамилията, Курц, шибан задник… — започна онзи, но вместо да довърши заканата си, простена.

Курц го изчака да приключи с монолога си.

— Ще звънна на ченгетата, мамка му, да те приберат, мамка му, докато съм готов да те убия, мамка му — редеше едрият тип и искаше да се хване за раненото коляно, но не смееше да докосне тази каша.

— Няма — отвърна Курц. — Помниш ли, че казваше на всички на двора на затвора как си убил първите си две съпруги и къде си ги заровил?

— Ах, мамка му, човече — простена Едрокалибрения Редхоук.

— Аха. — Курц отиде в караваната и се поразтърси в хаоса. Намери 1410 долара в дребни банкноти, скрити под калъф, в който имаше чисто нов .45-калибров „Колт“. Джо не беше крадец, но това беше авансово плащане за собствената му смърт, затова взе парите и се върна при буика. Едрокалибрения Редхоук пълзеше към караваната и оставяше грозна следа в снега след себе си.

12

Началникът на детективите — капитан Робърт Гейнс Милуърт, известен още като Джеймс Б. Хансън — отиде в кабинета си в главния полицейски участък на Елмууд, който се намираше точно срещу съда, в събота сутринта. Навън отново валеше сняг.

Сержантът на регистратурата и няколкото полицаи на смяна се изненадаха да го видят, тъй като отпуската му включваше и целия уикенд.

— Бумащина — обясни капитан Милуърт и влезе в кабинета си.

Хансън поиска досието на бившия затворник, който Брубейкър и Майърс следяха. Беше се натъквал на името Джо Курц и преди, но не му беше обръщал особено внимание. Докато четеше доклада от ареста му и тънкото му досие, Хансън осъзна, че този тип беше от онези низши форми на живот, които представляваха всичко, което ненавиждаше — гангстер, заменил кратката си кариера на военен полицай с тази на частен детектив, който беше съден за нанасяне на тежки телесни повреди преди петнадесет години — оправдан заради някои дребни пропуски — и след това, преди дванадесет години, беше успял да сключи сделка с прокурора след признание, че е виновен, и така — заради мързела и некадърността на Областния управител — си бе облекчил положението. Предпоследната въведена информация в досието му беше разпит от починалия детектив Джеймс Хатауей от миналата есен, на основание незаконно носене на оръжие, но обвинението било свалено, когато надзорникът на Курц, Маргарет О’Тул, се намесила и докладвала на началника на надзорниците, че въпреки твърденията на Хатауей извършителят не бил въоръжен по време на ареста, извършен от детектива в нейния кабинет. Хансън си каза, че трябва да стъжни живота на госпожица О’Тул, когато му се отвореше възможност… а щеше да се погрижи да му се отвори такава.

На няколко страници от досието се спекулираше за връзките на господин Джо Курц с престъпната фамилия Фарино и най-вече за познанството му със Стивън „Малкия Скаг“ Фарино в „Атика“. Също така имаше кратък доклад от разпита му миналия ноември, след гангстерските убийства на дон Фарино, София Фарино, адвоката им и няколко телохранители. Курц имаше алиби за вечерта на убийствата и нямаше никакви криминалистки доказателства, които да го свържат с онова, което телевизионните канали и вестниците на Ню Йорк наричаха „Клането в Бъфало“.

Този човек беше перфектен за онова, което Хансън беше намислил — самотник, без семейство и приятели, бивш затворник, предполагаем убиец на ченгета, с връзки с мафията и със сериозно минало, изпълнено с жестокости. Нямаше да представлява никаква трудност да убеди съдебните заседатели, че Курц също така е крадец, готов да убие един цигулар заради портфейла му. Разбира се, това нямаше да стигне до съдебната зала. Ако изпратеше правилните детективи да арестуват този тип — да речем, онези клоуни Брубейкър и Майърс — щатът щеше да си спести парите за екзекуция.

На местопрестъплението обаче трябваше да има улики — за предпочитане ДНК.

Хансън изключи компютъра, завъртя се на стола си и погледна през щорите към сивата сграда на съда. Когато нещата се объркваха, често затваряше очи и отправяше молитва към своя бог и спасител, Исус Христос. Джеймс Б. Хансън беше спасен и прероден в християнин на осем години. Единственото нещо, което онова жалко подобие на майка направи за него, беше да го заведе в Евангелската църква на покаянието в Кърни. Той никога не бе приемал религията за даденост. Повечето хора смятаха естеството на специалните му нужди за абоминация в очите на Господ, но собствената му връзка с Бог го уверяваше, че Исус го използва като Свой инструмент, с който жъне само онези души, които Всемогъщия желае. Затова Хансън се молеше почти непрестанно в седмиците преди Специалните визити. Той беше отдаден и верен слуга на Исус.

Капитанът приключи с молитвата, обърна се към бюрото си и набра един частен номер, защото не искаше да се обажда по радиостанцията.

— Брубейкър слуша.

— Капитан Милуърт е. Наблюдавате ли Курц в момента?

— Да, сър.

— Къде е той?

— В кръчма „Червената врата“ на „Бродуей“, капитане. Там е от около час.

— Добре. Вероятно предположението ти, че Курц е убил онези трима бивши затворници от „Атика“ е вярно и може да се появи нещо, което да го свърже със смъртта на детектив Хатауей. Разрешавам да го следите до второ нареждане.

— Да, сър — отговори Брубейкър. — Ще получим ли поне още един екип?

— Не. Хората ни са кът в момента, но ще платя за извънредния труд на теб и Майърс.

— Да, сър.

— Слушай, Брубейкър — каза Хансън, — ще докладвате пряко на мен по този случай, ясно? Ако този Курц наистина е убиецът на ченгета, за когото го смяташ, няма да оставяме следа за Вътрешни афери, за адвокатите и въобще за когото и да било, дори да се наложи да нарушим правилата.

От другата страна на линията настъпи тишина. Нито Брубейкър, нито Майърс, нито пък някой друг в участъка беше чувал капитан Милуърт да говори за нарушаване на правилата.

— Да, сър — отговори най-накрая Брубейкър.

Хансън затвори. Докато Джон Уелингтън Фриърс беше в хотел „Шератон“ на летището, той нямаше пълен контрол над ситуацията и това го изнервяше. Никак не му харесваше да няма пълен контрол и да се изнервя. Този незначителен Джо Курц можеше да се окаже много, много полезен.

* * *

Снегът се беше усилил, когато Курц пое по моста от Ниагара Фолс до Гранд Айлънд. Ниагарската част от нюйоркската щатска магистрала представляваше пряк път през острова от Бъфало до Ниагара Фолс в посока север-юг. Самият Гранд Айлънд беше по-голям от Бъфало, но бе предимно пуст. В северния му край се намираше Бъкхорн Айлънд Стейт Парк, а в южния му — Бийвър Айлънд Стейт Парк. Курц пое към изхода за Уест Ривър Паркуей и продължи по западната част на река Ниагара, след което зави на изток по „Фери Роуд“, близо до южния край на острова.

Спря буика на Арлен отстрани на пътя и взе фотоапарата „Никон“ с допълнителен 300-милиметров обектив. Имението на Гонзага беше разположено на четиристотин метра от пътя и можеше да бъде разпознато единствено по керемидените покриви, които се издигаха над високата стена, заобикаляща целия имот. Пътят, който стигаше до него, беше частен и се наблюдаваше от камери. Курц забеляза ограда от бодлива тел на „Фери Роуд“ и още огради между външния периметър и високата стена. В имението се влизаше през порта, на която имаше охранителна кабина в средиземноморски стил.

Благодарение на големия обектив успя да види силуетите на трима мъже в нея. Единият от тях тъкмо вдигаше бинокъл.

Курц даде на скорост, потегли на изток, включи се отново в магистралата и зави на север към Ниагара Фолс.

* * *

Разходката с хеликоптер струваше 125 долара и включваше обиколка на Ниагарския водопад и водовъртежите.

— Виждал съм водопада и водовъртежите — каза Курц на пилота. — Днес искам да разгледам един имот в Гранд Айлънд, към който имам интерес.

Пилотът — възрастен червенокос мъж, който напомняше на Джо на актьора Кен Тоби — отговори:

— Това не е чартърна услуга, а туристическа. Онези работят на други цени. Освен това времето е много лошо заради снежните бури. Федералната авиационна администрация не ни позволява да летим с туристи, ако видимостта не е перфектна или ако има реална заплаха от заледяване.

Курц му подаде двестате долара, които беше взел назаем от Арлен.

— Готов ли сте да отлитаме? — попита пилотът.

Бившият частен детектив взе чантата с фотоапарата и кимна.

Разположението на имението на Гонзага се виждаше съвсем ясно от триста метра височина. Курц изщрака две черно-бели фотографски ленти.

Докато шофираше обратно към Бъфало, се обади на Анджелина Фарино Ферара на личния ѝ телефон.

— Трябва да поговорим — каза той. — На четири очи. За много неща.

— Как да го направим? — попита жената. — Наясно си, че две сенки ме следват постоянно.

— Мен също — отвърна Курц, без да разяснява. — Какво правиш, когато искаш да се изчукаш с някой мъж?

Настъпи кратко мълчание. Най-накрая Анджелина отговори:

— Предполагам, че това е нещо подобно.

Курц зачака.

— Водя ги тук — отговори най-накрая тя. — В пентхауса на пристанището.

— Откъде ги вземаш?

— От един бар, който посещавам, или от спортния клуб.

— Кой спортен клуб?

Анджелина му го каза.

— Доста е скъп — отвърна Курц. — Използвай телефона, който ти дадох, за да им се обадиш и да ми уредиш покана за утре в един. Горилите ти не са виждали моя снимка, нали?

— Никой освен мен не знае как изглеждаш.

— И хората, които наемаш да ме убият.

— Да — отвърна тя.

— Кога бодигардовете ти докладват на Малкия Скаг? — попита Курц.

— Сигурна съм, че в сряда и събота, ако не се е случило нещо необичайно.

— Значи разполагаме с няколко дни. Освен ако чукането с непознат не се сметне за необичайно за теб.

Анджелина не отговори.

— Туидълди и Туидълдъм с теб ли тренират в клуба?

— Остават в залата с тежестите, откъдето могат да ме наблюдават през стъклото — отговори тя. — Не им позволявам да се доближават. — Млъкна за момент. — Предполагам, че двамата с теб неочаквано ще се харесаме, Курц.

— Ще видим. Поне ще можем да поговорим в спортния клуб.

— Искам си двете железа обратно.

— Вероятно не е добра идея да задържиш едното. Днес дарих част от него на един коренен жител.

— Мамка му — отвърна Анджелина. — Въпреки това си го искам обратно.

— Пак ли има сантиментална стойност?

— Да. Веднага ли ще се харесаме, когато се видим в спортния клуб?

— Кой знае? — Курц нямаше намерение да се връща в пентхауса на Фарино на пристанището утре. Но ако Анджелина не наредеше да го убият в спортния клуб, вероятно щеше да се наложи да прекара повече време с нея в съставяне на план за убийството на Гонзага.

— Да предположим, че се харесаме в тази алтернативна вселена. Когато настъпи моментът да дойдеш в пентхауса, с мен и Момчетата ли ще си, или сам?

— Сам.

— В такъв случай ще ти трябва по-хубава кола и много по-приятен гардероб.

— Кажи им, че си започнала да си падаш по бедняци — отвърна Курц и затвори.

* * *

Късно същата вечер Арлен закара Курц обратно в кръчма „Червената врата“ където му се наложи да чука доста силно на задната врата, за да бъде пуснат вътре от бармана. Брубейкър и Майърс бяха напуснали поста си, а волвото му беше одрано по цялата дължина от шофьорската страна. Явно един от двамата детективи беше надникнал в бара, бе установил, че Курц го няма, и си бе излял гнева в тази чисто професионална форма.

— А уж ченгетата са да пазят и да служат — измърмори бившият частен детектив.

Той потегли към Локпорт, като постоянно проверяваше дали го следят. Нямаше опашка. Тези ченгета бяха като старо лепящо листче — не можеха да се лепнат за нищо.

Спря надолу по улицата зад ъгъла на дома на Рейчъл и използва електронното си оборудване, за да провери поставените бръмбари. Дони не беше в града, както беше обещал. Рейчъл беше сама у дома и освен звука на телевизора — гледаше „Капан за родители“, версията с Хейли Милс — тихото тананикане и едно обаждане от приятелката ѝ Мелиса, в което Рейч потвърди отсъствието на Рафърти, не се чуваше нищо друго. Курц прие тананикането за добър знак, изключи устройството, отиде до офиса да го остави и подкара към „Ройъл Делауеър Армс“.

В прахта от мазилка, която поръси тази сутрин, нямаше издайнически следи. Беше поправил вратата и това му позволи да заключи полицейската ключалка. Приготви си вечеря на котлона и я прокара с евтино вино, което купи на път за дома. Нямаше телевизор в хотелската си стая, но имаше едно старо радио, което включи на най-добрата станция за джаз и блус в Бъфало, която послуша, докато четеше роман със заглавие „Ада“[11]. Вятърът навън беше силен и като че ли успяваше да проникне вътре през пукнатините в мазилката. До десет часа вече беше измръзнал добре, стана да провери вратата и полицейската ключалка, разпъна дивана, изми си зъбите, остави .40-калибровия „Смит и Уесън“ и двете .45-калиброви оръжия на Анджелина до себе си и се предаде на съня.

13

— Често ли идваш тук? — попита Курц.

— Майната ти.

Двамата с Анджелина тренираха на съседни пътеки в главната зала на шестия етаж на Спортен клуб „Бъфало“, която беше облицованата с огледала и имаше под от тиково дърво. Бодигардовете на жената бяха в съседната зала с тежестите, която се виждаше съвсем ясно през стъклената стена — те вдигаха тежки щанги и се възхищаваха на запотените си мускулести тела — но в нея не се чуваше нищо. Никой не тренираше до Курц и Анджелина.

— Донесе ли ми вещите? — попита тя.

Джо беше облякъл широк анцуг, който отдавна беше излязъл от мода, ако съдеше по малкото други посетители, но Анджелина бе в прилепнало по тялото трико, от което се виждаше, че не е въоръжена.

Той сви рамене и настрои бягащата пътека на по-висока скорост. Тя направи същото.

— Искам си двете железа обратно. — Анджелина дишаше и говореше спокойно, но вече се беше изпотила.

— Молбата ти е чута. — Курц погледна бодигардовете. — Добри ли са?

— Момчетата ли? Марко го бива. Лео не си струва парите, които му плаща Стиви.

— Лео онзи с купидоновите устни и тялото на затворник ли е?

— Да.

— Тези ли са главните ви хора?

— Момчетата ли? Те са с мен през цялото време. Стиви нае още осем други. Всичките са компетентни в работата си, но не се навъртат на пристанището. Не трябва ли да ме разпитваш за охраната на Гонзага, а не за моята?

— Добре. Какво можеш да ми кажеш за хората на дона? Колко са? Добри ли са? Има ли други освен него и тях в имението му? Колко често излиза навън?

— В последно време почти не го прави. Но излезе ли, винаги е неочаквано. — Анджелина увеличи скоростта и ъгъла на бягащата си пътека. Курц стори същото. Трябваше да говорят малко по-силно, за да надвикат шума от фитнес оборудването. — Емилио разполага с двадесет и осем души в онази крепост. Деветнадесет от тях са телохранители. Много са добри, но вероятно вече са започнали да хващат ръжда да стоят на едно място и да му пазят дебелия задник. Останалите са готвачи, прислужници, техници, понякога го посещава бизнес мениджърът му…

— Колко са въоръжените мъже в къщата му, когато си ходила там?

— Обикновено виждам осем. Двама наглеждат Момчетата във фоайето. Четирима играят ролята на сервитьори на Емилио. Други двама обикалят къщата.

— А останалите охранители?

— В охранителната кабина до портата са двама. В помещението за видеонаблюдение са около четирима. Трима обхождат имота с кучета, а двама обикалят периметъра с джип и с радиостанции.

— Има ли други хора?

— Само прислужниците, които вече ти споменах, и някой случаен гост като адвоката му. Никога не съм се засичала с някого, когато съм ходила за обяд. Няма други членове на фамилията. Съпругата на Емилио почина преди девет години. Той има тридесет и една годишен син, Тома, който живее във Флорида. Хлапето трябваше да поеме бизнеса, но беше лишено от наследство преди шест години и знае, че ще бъде убито, ако се появи някога в Ню Йорк. Педал е, а Емилио не харесва педалите.

— Откъде знаеш всичко това? Имам предвид подробностите около охраната му.

— Първия път, в който го посетих, Емилио ме заведе на обиколка.

— Това не е много умно.

— Мисля, че искаше да ме впечатли с непробиваемостта си. — Анджелина настрои бягащата си пътека на най-високата ѝ скорост и започна да тича бързо.

Курц последва примера ѝ. Няколко минути бягаха в мълчание.

— Какъв ти е планът? — попита най-накрая тя.

— Трябва ли да имам такъв?

Жената го дари с настоятелен сицилиански поглед.

— Да, трябва да имаш шибан план.

— Не съм наемен убиец — отвърна Курц. — Наемат ме за други неща.

— Но планираш да убиеш Гонзага.

— Вероятно.

— Но не планираш да направиш опит да се докопаш до него в имението му, нали?

Курц се съсредоточи върху дишането си и продължи да бяга в мълчание.

— Възможно ли е да се влезе там? — попита Анджелина и избърса потта от лявото си око.

— Хипотетично ли?

— Изобщо.

— Забелязала ли си пътните ремонти на около осемстотин метра от имението?

— Да.

— А всичките булдозери, багери и камиони, които са паркирани там през половината време?

— Да.

— Ако някой открадне най-голямата от онези машини, може да отиде до портата, да си проправи път през нея до къщата, да застреля всички охранители и в същото време да очисти Гонзага.

Анджелина натисна копчето за спиране и забави ход, докато бягащата пътека се изключи плавно.

— Наистина ли си толкова глупав?

Курц продължи да бяга.

Тя вдигна кърпата от раменете си и си избърса лицето.

— Знаеш ли как да управляваш едно от онези големи чудеса с вериги?

— Не.

— Знаеш ли въобще как да го запалиш?

— Не.

— Познаваш ли човек, който може?

— Вероятно не.

— Да не се мислиш за шибания Джеки Чан? — попита Анджелина и слезе от бягащата пътека.

— Не знаех, че в Сицилия и Италия са чували за Джеки Чан — отвърна Курц и спря уреда си.

— Навсякъде са чували за него. — Тя подсуши откритата кожа между гърдите си. — Няма да ми кажеш плана си, нали?

— Не. — Той погледна към Момчетата, които бяха приключили с лежанката и се възхищаваха един на друг, докато вдигаха дъмбели във всяка ръка. — Това наистина беше много забавно. А и усещам, че привличането ни е толкова силно, че скоро ще ме поканиш в дома си. Какво ще кажеш да се видим утре по същото време, на същото място?

— Майната ти.

* * *

В неделните сутрини Джеймс Б. Хансън ходеше на ранните служби със съпругата си Дона и доведения си син Джейсън, след което заедно отиваха за късна закуска в любимата закусвалня на „Шеридан драйв“ където правеха невероятни палачинки. Следобеда си оставаше у дома, а жена му водеше Джейсън при родителите си в Чийктуага. Това беше неговата възможност за размисъл през седмицата и той рядко я пропускаше.

Никой не можеше да ходи в мазето освен Хансън. Той беше единственият, който разполагаше с ключ за оръжейния си склад. Дона никога не беше виждала помещението, дори когато го ремонтира при нанасянето им преди година, а Джейсън беше наясно, че всякакви опити за неправомерно влизане в личния склад на пастрока му щяха да му донесат сериозно физическо наказание. „Ако жалиш детето, ще го разглезиш“ — това мото се приемаше доста сериозно в дома на капитан Робърт Г. Милуърт от отдел „Убийства“.

Оръжейният склад беше защитен с различен код от онзи на охранителната система на къщата, с метална врата и катинар с комбинация. Самото помещение беше безлично, с метално бюро, рафт с полицейски справочници на стената и витрина зад заключени врати от нечуплив плексиглас, зад които държеше скъпата си колекция от оръжия, осветена от халогенни лампи. В северната стена беше монтиран голям сейф.

Хансън изключи третата охранителна система, въведе необходимата комбинация и извади титаниевия куфар, който беше заровен под акции, облигации и колекцията му от сребърни крюгерранди[12]. Върна се на бюрото си, отвори куфара и разгледа съдържанието му на меката светлина от оръжейната витрина.

Тринадесетгодишното момиче в Маями отпреди две седмици — кубинче, чието име така и не запомни, а избра напосоки от квартала, в който преди няколко години живееше малкият Елиан Гонзалес — беше Номер двадесет и осем. Хансън разгледа снимките, които му направи, докато още беше живо… и по-късно. Спря се за кратко на единствената снимка, в която участваше и той с момичето — винаги правеше по една такава — и след това продължи да разглежда останалите от колекцията си. Беше забелязал, че в последно време децата между дванадесет и четиринадесет години бяха започнали да се развиват по-бързо от онези от неговото детство. Според експертите това се дължеше на храната, но Джеймс Б. Хансън знаеше, че става въпрос за дело на дявола, който превръщаше децата в сексуални обекти по-рано, отколкото в изминалите десетилетия и столетия, за да съблазняват мъжете.

В колекцията му от Избраните двадесет и осем обаче нямаше деца, а само прелъстителки, които не бяха Божии чеда, а Отрочета на врага. Хансън осъзна тези истини, когато беше на двадесет и няколко години — Бог му беше дал тази специална дарба, тази способност да различава човешките момичета от младите демони в човешка форма — и оттогава изпълняваше предназначението си.

След като удуши последното момиче, то се взря във фотоапарата със същия онзи изненадан и ужасен поглед — изненадан, защото беше разкрито, и ужасен, защото бе избрано да бъде покосено — като останалите двадесет и седем.

Хансън си позволяваше точно един час за разглеждане на снимките. Така показваше самодисциплина, която го различаваше от безумните психопати, бродещи по земята, и никога не вземаше сувенири освен снимките, които правеше. Също така не мастурбираше и по никакъв начин не се опитваше да облекчава възбудата си от Покосяването. Този един час, който прекарваше тук всяка неделя, целеше да му напомня сериозността на мисията му на земята, нищо повече.

В края на часа Хансън заключи титаниевия куфар, погледна изпълнен с любов колекцията си от оръжия на светлината на халогенните лампи и излезе от оръжейния си склад, като разбърка комбинацията на катинара и активира специалната алармена система на излизане. Разполагаше с още два-три часа, преди Дона и Джейсън да се върнат от къщата на родителите ѝ. Реши да прекара времето в четене на Библията.

* * *

Доналд Рафърти се върна в къщата си в Локпорт в неделя вечерта, очевидно изморен от прекарания с Диди уикенд, неговата приятелка номер две. Курц беше паркирал по-надолу на улицата и подслушваше с „бръмбарите“ в дома му.

— Онова момиче — как му беше името, Мелиса — идва ли през уикенда, докато ме нямаше? — Рафърти говореше заваляно и изморено.

— Не, татко.

— Лъжеш ли ме?

— Не. — Курц усети притеснението в гласа на Рейчъл.

— Канила ли си момчета?

— Момчета ли?

— Кои момчета покани, докато ме нямаше, мамка му?

Курц знаеше от бръмбарите на телефона, че Рейчъл наистина не беше говорила с момчета, освен с Кларънс Клигман, с когото бяха заедно в оркестъра. Тя никога не би поканила момче в дома си.

— Кои момчета са идвали тук? Кажи ми проклетата истина или ще извадя пръчката.

— Не са идвали никакви момчета, татко. — Гласът на Рейчъл трепереше едва. — Как беше командировката?

— Не сменяй шибаната тема. — Рафърти все още беше пиян.

Последва минута, изпълнена с шумове и съскания. От трясъците в кухнята стана ясно, че онзи търси някоя от бутилките си с алкохол.

— Трябва да си довърша домашната — каза Рейчъл. На Курц му беше известно, че тя го написа още в събота вечерта. — Ще се кача горе. — Благодарение на бръмбара в хола, Джо чу как момичето заключи тихичко вратата си, а Рафърти се качи с тежка стъпка и си хвърли дрехите в банята.

Снегът отново се беше усилил. Курц не почисти заснежения преден прозорец, докато слушаше различните шумове на слушалките си.

Седмицата не беше никак обещаваща. Той следваше малко принципи в живота си, но да не оставя живи врагове се беше превърнал в основно правило за него. Въпреки това тази седмица остави двама, които му желаеха злото — Едрокалибрения Редхоук и умиращия Джони Норс. И в двата случая беше много по-лесно да ги остави живи, отколкото да ги очисти. Едрокалибрения знаеше, че ще е по-добре да не си отваря много устата в болницата, а Джони Норс си нямаше представа кои са Курц и Анджелина и каква е връзката им с Емилио Гонзага. Норс се беше вкопчил в живота като пиявица и едва ли щеше да се обади на Гонзага, за да му съобщи за посещението. Мотото на Курц — „Защо да рискувам, като мога да играя на сигурно?“ — не беше удачно в тези случаи, защото щеше да е много по-рисковано да се оправя с телата, отколкото с шансовете си.

Въпреки това му ставаше лош навик да оставя недовършени дела след себе си, а точно сега не можеше да си позволи лоши навици.

Джо Курц беше наясно, че най-силната му черта през изминалите дванадесет години — освен търпението — бе дарбата му да оцелява. Именно уменията му за оцеляване го бяха спасили от изнасилване, наръгване или и двете заедно повече от десетилетие в затвор с максимална сигурност, и го бяха отървали от фетвата на Братята на Джамията в крило „Г“, като ги накара да повярват, че е убил водача им Али година преди да бъде освободен за добро държание. След като се върна в Бъфало миналата есен, си спечели гнева на друга банда чернокожи — Общественият клуб на Сенека — които смятаха, че е хвърлил шефа им, един наркодилър психопат на име Малкълм Кибунте, в Ниагарския водопад.

От своя страна ченгетата, които го следяха — Брубейкър и Майърс — бяха сигурни, че е застрелял един корумпиран детектив от отдел „Убийства“ на име Хатауей, макар че нямаше абсолютно никакви доказателства за това. Курц беше наясно, че подозренията на Брубейкър се подхранваха от „Атика“ и по-точно от Малкия Скаг Фарино, чиято благодарност към Джо, който буквално му беше спасил задника от Али, сега се изразяваше чрез долнопробни наемни убийци, които копеленцето изпращаше след него.

Курц се съмняваше Брубейкър и Майърс да се опитат да го убият, но рано или късно щяха да го пипнат с оръжие, а това означаваше сигурно завръщане в затвора, навярно съпроводено от няколко смъртни присъди.

От друга страна пък бяха фамилиите Фарино и Гонзага. Не се изправяш, камо ли да убиеш, член на мафията, без след това да си платиш — това беше един от малкото останали принципи на все по-отслабващата мафиотска структура. И макар Курц да не беше въвлечен — пряко — в убийствата на дон Фарино, дъщеря му, адвоката му и бодигардовете му от миналата есен, този факт нямаше да му помогне особено. Малкия Скаг беше наясно, че не Джо е убил членовете на семейството му, след като самият той ги поръча, но също така му беше известно, че е бил в имението на Фарино по време на развръзката. Джо Курц знаеше прекалено много, за да остане жив.

Сега Анджелина Фарино Ферара се опитваше да използва бившия частен детектив, за да убие Гонзага. Джо най-много мразеше да го използват, но в тази ситуация жената имаше коз в ръката си. Той беше излежал всичките единадесет и половина години в затвора в „Атика“ за убийството на убийците на Сам със завидно търпение, защото си струваше — Саманта Филдинг беше негова партньорка във всяко едно отношение — но сега се оказа, че всичко това е било напразно. Щом Емилио Гонзага беше поръчал Сам, то той трябваше да умре. При това скоро, тъй като предстоеше да поеме юздите на фамилията Фарино до края на лятото и това щеше да го направи сравнително неуязвим.

А и ако Анджелина искаше Курц да умре, просто щеше да каже на Гонзага. Само след час щяха да го погнат поне петдесетима убийци.

Самата тя си имаше свои планове и график. Затова Курц ѝ позволи да го използва. Смъртта на Гонзага щеше да послужи на целите и на двама им… но какво щяха да правят след това? Жена не можеше да стане дон. Малкия Скаг щеше да си остане наследник на останките от някога могъщата фамилия Фарино, макар че без съдията на Гонзага и връзките му в съда Скаг щеше да търка нара в затвора още доста годинки.

Такъв ли беше планът на Анджелина? Да държи Малкия Скаг в затвора, докато не елиминира изнасилвача си, Емилио Гонзага, и не натрупа известна власт? Ако наистина беше така, то планът ѝ бе доста опасен, не само защото гневът на Емилио щеше да е ужасен, ако покушението над него се провалеше, но и защото другите фамилии щяха да се намесят — със сигурност щяха да са против Анджелина — а Малкия Скаг вече беше показвал, че е готов и дори изгаря от желание да затрива сестри.

Само че ако Анджелина можеше да припише убийството на Гонзага на някакъв свободен електрон, на човек извън мафията, на ненормалник като Джо Курц… Този сценарий изглеждаше изключително удачен, ако бившият частен детектив пукнеше, преди убийците на Малкия Скаг, на Гонзага или хората на фамилиите от Ню Йорк да го пипнат.

Дарбата на Джо Курц беше да оцелява, но му ставаше все по-трудно да си представи как може да свърши всичко това и да оцелее.

Не трябваше да забравя Фриърс и Джеймс Б. Хансън. Нито пък Доналд Рафърти. И онези 35 000 долара, които трябваха на Арлен, за да разшири бизнеса им.

Изведнъж Курц го налегна главоболие.

14

— Донесе ли онези тридесет и пет хиляди долара, които ни трябват за „Сватбени камбани точка ком“? — попита Арлен, когато Курц влезе през вратата.

Беше късна сутрин. Брубейкър и Майърс му се лепнаха от „Ройъл Делауеър Армс“ и сега бяха отвън — Брубейкър в колата без отличителни знаци в края на алеята, поел задната врата, а Майърс на улицата отпред, за да държи под око предния вход на изоставения порномагазин горе.

— Все още не — отвърна Курц. — Каза ли на Грег да докара старото харли на Алън тази сутрин?

Арлен кимна и размаха дясната си ръка. Димът от цигарата ѝ се нави на спирала.

— За мен е по-важно да намерим нов офис. Днес имаш ли време?

— Ще видим. — Курц погледна купчината папки и празни пощенски пликове на бюрото си.

— Получих ги преди около час — каза секретарката. — Досието на Хансън от убийството на Фриърс в Чикаго, случая в Атланта, който е абсолютно копие на него, и случаите от Хюстън, Джаксънвил, Олбъни и Кълъмбъс, Охайо. Другите четири още не са пристигнали.

— Прочете ли ги?

— Прегледах ги.

— Попадна ли на нещо?

— Да — отвърна Арлен и изтръска пепелта от цигарата си. — Обзалагам се, че ние сме единствените, които са потърсили връзка между всичките тези семейни убийства. Сигурна съм, че никой не е забелязал приликата.

Курц сви рамене.

— Съгласен съм. Местните ченгета са смятали, че става въпрос за откачено семейно убийство… а и са разполагали с трупа на убиеца в изгорялата къща. Всеки от случаите е бил отварян и затварян. Защо да ги сравняват с други случаи, за които дори не знаят?

Арлен се усмихна. Курц си закачи палтото, премести .40-калибровия си „Смит и Уесън“ на колана си и седна да чете.

След пет минути му просветна.

— Зъболекарят — каза той.

Секретарката му кимна.

Във всеки от тези случаи, включващи няколко убийства и самоубийство, за идентифицирането на овъгленото тяло на убиеца бяха спомагали татуировки, бижута и дори стар белег в случая в Атланта, но водещи бяха стоматологичните картони. В три от случаите — Фриърс-Хансън в Чикаго, Мърчисън-Кейбъл в Атланта и Уитакър-Сешънс в Олбъни — зъболекарят на убиеца е бил от Кливланд.

— Хауърд К. Конуей — каза Курц.

Очите на Арлен просветнаха.

— Видя ли подписите на зъболекарите в другите случаи?

Този път Курц кимна. Различни имена. Но всичките бяха от Кливланд. И почеркът беше един и същ.

— Може би нашият доктор Конуей е просто зъболекарят на всички психопати в страната. Може да е бил и на Тед Бънди.

— Аха. — Секретарката загаси цигарата си и отиде до бюрото на шефа си. — Какво ще кажеш за другите идентификационни фактори? Татуировката в случая на Хансън? Белегът при Уитакър?

— Предполагам, че Хансън първо си намира заместник за пожара — някой бездомник или мъжка проститутка — убива го, запазва тялото и след това се украсява подобаващо. Ако жертвата му има татуировка и той си прави такава, но фалшива. После се размотава с нея няколко месеца.

— Господи.

— Трябва ми настоящият му… — започна Курц.

Арлен му подаде листче със служебния адрес на доктор Хауърд К. Конуей.

— Тази сутрин се обадих и се опитах да си запазя час, но доктор Конуей е пред пенсия и не приема нови пациенти. Някакъв млад мъж вдигна телефона и ме разкара. Намерих информация за него от началото на петдесетте години, така че сигурно е много възрастен.

Курц гледаше снимките на убитите момичета.

— Защо Хансън би оставил Конуей жив през всичките тези години?

— Предполагам, че е по-лесно, отколкото да търси нов зъболекар всеки път. Освен това стоматологичните картони със сигурност са подготвени много по-рано от всяка от самоличностите, които Хансън използва в момента… или каквото там е истинското му име. Ще е много странно и дори местните ченгета биха забелязали, ако стоматологичният картон на убиеца им е само на няколко месеца.

— А не е ли странно, че някой, който живее в Хюстън, Олбъни и Атланта, посещава зъболекар в Кливланд?

Арлен сви рамене.

— Всички откачалки избягаха от Кливланд през изминалите една-две години. Затова местните ченгета не се изненадват от такива неща.

— Така е.

— Какво смяташ да правиш, Джо? — Курц усети безпокойство в гласа на Арлен, което рядко беше чувал, докато беше частен детектив.

Той я погледна.

* * *

— Често ли идваш тук? — попита Курц.

Анджелина Фарино Ферара въздъхна. Днес тренираха в залата с тежестите, а Момчетата бяха на бягащите пътеки.

Курц и Арлен бяха избрали мазето на порномагазина за свой офис, защото беше евтино и разполагаше с няколко изхода — задна врата към алеята, врата към стълбището на вече неработещия магазин горе и странична врата към конфискувания съседен паркинг. Наркодилърите, които притежаваха мястото, когато беше истинска книжарница, бяха много щастливи, че имат на разположение толкова много изходи. Същото се отнасяше и за Курц. Послужиха му добре, когато напусна офиса преди половин час.

Харлито на мъртвия съпруг на Арлен беше паркирано на тъмния долен етаж на паркинга до металната врата. Грег му беше оставил каска на кормилото и ключовете в запалването. Курц яхна мотора, запали го, потегли по рампите и излезе от празния подземен паркинг. Промъкна се покрай преградата на „Маркет стрийт“, която не позволяваше на колите да минават. Предполагаше, че детектив Брубейкър все още е на пост на алеята, а детектив Майърс на улицата, но никой от двамата не наблюдаваше изхода на гаража на „Маркет стрийт“. Като внимаваше по заснежените и заледени улици и като си напомняше, че не се беше качвал на мотор от петнадесет години, че и повече, Курц се насочи към спортния клуб.

Сега правеше преси за гърди на машина с деветдесет килограма. Дотук беше направил двадесет и три повторения.

— Фукаш се — каза му Анджелина.

— Напълно си права.

— Вече можеш да спреш.

— Благодаря ти. — Той пусна лоста. Фитнес партньорката му правеше бицепси със седемкилограмови дъмбели. Бицепсите ѝ бяха малки, но добре оформени. Нямаше никой около тях. — Тази седмица кога ще обядваш с Гонзага?

— Утре, във вторник. После пак в четвъртък. Донесе ли ми нещата?

— Не. Кажи ми каква е процедурата, когато с Момчетата отидете на обяд там. — В залата имаше голяма и малка круша. Курц си сложи ръкавици и се зае да млати голямата.

Анджелина остави дъмбелите и отиде да направи малко набирания.

— Отиваме с кола до Гранд Айлънд…

— Твоя кола или на Гонзага?

— Негова.

— Колко други хора освен шофьора пътуват в нея?

— Един жесток убиец от азиатски произход на име Мики Кий. Но шофьорът също е въоръжен.

— Какво можеш да ми кажеш за Кий?

— Той е от Южна Корея. Обучаван е в техните специални части, които са като нашите зелени барети, ако работеха за СМЕРШ[13]. Мисля, че тогава е имал доста работа в преследването и убиването на натрапници от Северна Корея, на хора, които режимът не е одобрявал, и на други подобни. Навярно в момента е най-добрият убиец в Ню Йорк.

— Когато тръгвате за обяд, от „Марина Тауър“ ли ви вземат?

— Да.

— И ви обискират там?

— Не. Вземат оръжията на Момчетата в кабината на охраната. След това ни откарват до къщата. На главния ѝ вход има детектори за метал — не се виждат, но ги има — а после отново ме претърсва жена в една малка стая на фоайето, преди да ми позволят да се срещна с Емилио. Предполагам, че се страхуват да не го нападна с някоя фиба.

— Фиба — повтори Курц. — По-стара си, отколкото изглеждаш.

Анджелина не му обърна внимание.

— Момчетата седят на диван във фоайето, а горилите на Гонзага ги наблюдават. Получават си оръжията, когато си тръгваме.

— Добре — каза Курц и няколко минути поудря съсредоточено голямата круша. Когато вдигна поглед, Анджелина му подаде кърпа и бутилка вода.

— Изглеждаше като човек, който е набрал на крушата.

Той пи от водата и избърса потта от очите си.

— Утре ще дойда с теб до имението на Гонзага.

Устните на жената побеляха.

— Утре? Ще се опиташ да убиеш Емилио утре? С мен? Ти си шибан ненормалник.

Курц поклати глава.

— Просто ще дойда като един от телохранителите ти.

— Аха. — Анджелина поклати толкова силно главата си, че потта ѝ се разхвърча. — Те позволяват да ходя само с двама охранители. Марко и Лео. Такава е уговорката.

— Знам. Аз ще заема мястото на един от тях.

Жената погледна през рамо към Момчетата, които гледаха телевизия.

— Кой?

— Не знам. Ще решим по-късно.

— Ще заподозрат нещо, като видят, че имам нов бодигард.

— Затова искам да дойда утре. В четвъртък вече ще ме познават.

— Аз… — Тя млъкна. — Имаш ли план?

— Може би.

— В него включват ли се булдозери и трактори?

— Вероятно не.

Анджелина разтри долната си устна с юмрук.

— Трябва да поговорим за това. Ела в пентхауса ми тази вечер.

— Ще дойда утре сутринта — отвърна Курц. — Тази вечер ще съм извън града.

* * *

— Къде, по дяволите, отива? — попита детектив Майърс. Двамата с Брубейкър бяха прекарали един студен, скучен и безполезен следобед в наблюдение на колата и офиса на Джо Курц. Най-накрая кучият му син се появи, подкара одраното си волво по шосе 190, зави на рампата за магистрала 90-Юг и като че ли се насочи към тол пункта и щатската магистрала в посока Ери, Пенсилвания.

— Как, мамка му, да знам къде отива? — попита Брубейкър. — Ако напусне шибания щат обаче, ще е в нарушение на условията по освобождаването си и ще го пипнем. — Минаха пет минути. — Мамка му.

Курц зави към магистрала 219 — последната отбивка преди тол пункта на щатската магистрала. Валеше силен сняг и се стъмваше.

— Накъде ли се е насочил? — изскимтя Майърс, докато следваха Курц към Орчард Парк. — Фамилията Фарино ръководеше делата си от това място, докато не се преместиха в града, когато онази сестра се появи, нали?

Брубейкър сви рамене, макар много добре да знаеше, че новата бърлога на Фарино се намира в „Марина Тауър“. Той си получаваше наблизо седмичното възнаграждение от Малкия Скаг чрез адвоката му, Албърт Бел, всеки вторник. Брубейкър знаеше, че Майърс го подозира, че е на заплата при Фарино, но не беше напълно сигурен. Ако беше, щеше да поиска дял, а той не обичаше да дели.

— Защо просто не обискираме Курц тази вечер? — попита Майърс. — Ще му подхвърлим желязо, ако не е въоръжен.

Брубейкър поклати глава. Курц зави надясно в близост до Чеснът Ридж Парк. Беше им трудно да следват волвото му в мрака и в снега на тези двулентови пътища с толкова много пътни конуси и човекопоток.

— Тук сме извън юрисдикцията си — напомни той. — Адвокатът му ще ни обвини в тормоз, ако го обискираме.

— Майната му. Имаме основателна причина.

Брубейкър отново поклати глава.

— Тогава нека просто забравим за това — каза Майърс. — Само си губим шибаното време.

— Кажи го на Джими Хатауей — каза Брубейкър, като изрече името на ченгето, убито при мистериозни обстоятелства преди четири месеца. Единствената връзка с Курц, знаеше той, беше коментарът на Малкия Скаг Фарино, че Хатауей, който беше кучка на фамилията Фарино години наред, подслушвал телефона на бившия частен детектив и го последвал някъде в нощта на убийството си. По онова време Хатауей искаше да спечели наградата за главата на Джо Курц.

— Майната му на Джими Хатауей — каза Майърс. — Никога не съм харесвал този задник.

Брубейкър изгледа накриво партньора си.

— Виж, ако Курц напусне щата, ще го пипнем в нарушаване на условията по освобождаването му.

Майърс посочи две коли пред тях.

— Да напусне щата ли? Шибанякът няма намерение да напусне дори окръга. Виж го… тъкмо зави обратно към Хамбърг.

Брубейкър си запали цигара. Вече му беше много трудно да следва Курц, тъй като се бе стъмнило още повече.

— Щом толкова много го искаш — каза Майърс, — нека го обискираме утре в града. Ще му подхвърлим оръжие. Ще го пребием и ще го арестуваме.

— Аха, да — съгласи се Брубейкър, върна се на магистрала 219 и пое обратно към Бъфало по щатската магистрала.

15

Курц се увери, че колата без отличителни знаци обърна. След това мина по заобиколния път от Хамбърг до щатската магистрала, взе си билетче от тол пункта и шофира триста и двадесет километра до Кливланд.

Кабинетът и домът на доктор Хауърд К. Конуей се намираха в една стара част на града, недалеч от центъра. Целият квартал беше в големи викториански сгради, превърнати в апартаменти, и огромни католически църкви, които бяха затворени и заключени през нощта. Докато италианците и поляците биваха заменени от чернокожи в старите квартали, другите жители умираха или се местеха в покрайнините. Въпреки новия си стадион и музей на рокендрола, Кливланд все още — също като Бъфало — беше стар индустриален град, загнил отвътре.

Ако имението на Емилио Гонзага беше крепост, домът на Конуей също приличаше на такава с черната метална ограда, която ограждаше целия му имот, с решетките на прозорците на първия етаж и с мрака в къщата, който беше нарушаван единствено от един осветен прозорец на втория етаж. На табелата отвън пишеше: „Д-р Х. К. Конуей, Лекар по дентална медицина“. Курц отвори металната порта — като предположи, че към нея е свързана аларма, която да уведоми онези в къщата — и отиде до предната врата. Там имаше звънец и домофон. Той позвъни и простена в устройството.

— Какво има? — Гласът, който му отговори, беше млад — прекалено млад, за да е Конуей — и груб.

— Боуи ме съба — простена Курц. — Тря’а ми съболекар.

— Какво?

— Имам ушасен събобол.

— Майната ти. — Домофонът притихна.

Курц натисна силно звънеца.

— Какво?

— Имам ушасен събобол — простена много по-силно той, направо виеше.

— Доктор Конуей не приема пациенти. — Домофонът изключи.

Курц натисна осем пъти звънеца и накрая направо се отпусна на него.

Разнесе се тропот по голи стълби и вратата се отвори, доколкото позволяваше веригата. Мъжът на прага ѝ беше толкова едър, че закриваше светлината, която се носеше от стълбището — бе около сто и четиридесет килограма, млад, навярно на двадесет и няколко, с купидонови устни и къдрава коса.

— Да не си глух, мамка му? Казах ти, че доктор Конуей не приема пациенти. Пенсиониран е. А сега се разкарай.

Курц се държеше за бузата и главата му беше в тъмното.

— Тря’а да ме види съболекар. Боли.

Едрият мъж тъкмо щеше да затвори вратата, но Джо пъхна ботуша си в пролуката.

— Моля.

— Сам си го изпроси, приятел — каза онзи, махна веригата, отвори рязко вратата и посегна към яката на Курц.

Бившият частен детектив го изрита в топките, хвана изпънатата му дясна ръка, завъртя се, за да мине зад него, и му счупи кутрето. Едрият мъж изпищя. Курц се премести на показалеца му и го изви силно назад, като в същото време стискаше като в менгеме ръката му.

— Хайде да се качим горе — прошепна Джо и влезе в антрето, в което миришеше на зеле. Затвори с крак вратата и поведе мъжа по стълбите, като използваше пръста му вместо лост за управление.

— Тими? — разнесе се треперлив глас от втория етаж. — Всичко наред ли е? Тими?

Курц погледна тресящия се и стенещ дебелак, който се препъваше по стъпалата пред него. Тими?

Площадката на втория етаж водеше до осветена дневна, където се намираше възрастен мъж в инвалидна количка. Той беше плешив, а кожата му бе на петна. Безполезните му крака бяха завити с одеяло и държеше .32-калибров револвер.

— Тими? — отново се разнесе треперливият глас на стареца. Той присви очи към тях през дебелите си като бутилка кока-кола стъкла на очилата със старомодни черни рамки.

Курц държеше туловището на Тими между себе си и дулото на .32-калибровото оръжие.

— Съжалявам, Хауърд — простена едрият мъж. — Той ме изненада. Той… Аххххх! — Тими извиси глас, когато Джо изви пръста му отвъд границите на допустимото отклонение.

— Доктор Конуей — започна Курц, — трябва да поговорим.

Старецът издърпа петлето с палец.

— Полицай ли си?

Въпросът беше прекалено глупав, за да бъде удостоен с отговор. Тими се опитваше да се извие напред, за да намали болката в ръката и пръста си и на Курц му се наложи да го изрита с коляно в дебелия задник, за да го накара да се изправи отново.

— Той ли те изпраща? — попита старецът. Гласът му трепереше почти толкова, колкото оръжието в ръката му.

— Да — отвърна Курц. — Джеймс Б. Хансън.

Доктор Хауърд К. Конуей като че ли чу някакви магически думи. Той дръпна спусъка на .32-калибровия си револвер веднъж, два, три, четири пъти. Изстрелите бяха силни и оглушителни в облицованото в дърво помещение. Изведнъж въздухът се изпълни с мирис на барут. Зъболекарят изгледа оръжието, все едно беше стреляло само.

— Ах, мамка му — каза Тими с разочарован глас и залитна напред. Челото му удари паркета с кух звук.

Курц трябваше да действа светкавично. Хвърли се до Тими, претърколи се веднъж и се стрелна към Конуей, за да му отнеме револвера, преди да е използвал патрони пет и шест. Сграбчи стареца за яката на бархетната му риза, вдигна го от инвалидната количка и го разтресе два пъти, за да се увери, че няма други скрити оръжия под одеялото.

Френските врати водеха до тесен балкон в другия край на дневната. Курц избута настрани инвалидната количка и повлече съпротивляващото се плашило през стаята, изрита тези врати и го надвеси над заледения метален парапет. Очилата на доктор Конуей полетяха в нощта.

— Недей… недей… недей… недей. — Гласът на зъболекаря вече не трепереше.

— Кажи ми всичко за Хансън.

— Какво… не познавам никакъв… Господи, недей. Моля те, недей!

Курц буквално блъсна с една ръка стареца назад и го сграбчи за предната част на ризата. Платът се сцепи.

Ченето на доктор Хауърд К. Конуей се беше отлепило и сега тракаше на свобода в устата му. Ако старият лайнар не беше съучастник в сянка при извършването на повече от десет убийства, Джо може би щеше да го съжали. Може би.

— Ръцете ми са студени — каза той. — Следващия път може да не успея да те хвана. — Отново надвеси зъболекаря над парапета.

— Ще ти дам… каквото кажеш! Имам пари. Имам много пари!

— Джеймс Б. Хансън.

Конуей закима енергично.

— Искам другите му имена, информация за него, всичко — изсъска Курц.

— Ще я намериш в домашния ми кабинет. В сейфа.

— Каква е комбинацията?

— Тридесет и две наляво, деветнадесет надясно, единадесет наляво и четиридесет и шест надясно. Моля те, пусни ме. Не! Не долу!

Курц блъсна силно кокалестия и навярно безчувствен задник на зъболекаря в парапета.

— Защо не каза на никого, Конуей? През всичките тези години. След толкова много убити жени и деца. Защо не каза на никого?

— Той щеше да ме убие. — Дъхът на стареца миришеше на етер за пиене.

— Аха — отвърна Курц и потисна мигновеното си желание да хвърли дъртака на бетонната тераса пет метра по-долу. Първо трябваше да получи необходимата му информация.

— Какво ще правя сега? — Доктор Конуей стенеше и хълцаше. — Къде ще отида?

— Можеш да вървиш на… — започна Курц и забеляза, че влажните очи на стареца се оцъклят — изпълнени с надежда — към нещо ниско зад него.

Джо сграбчи Конуей за ризата и го обърна точно когато Тими, който беше оставил кървава следа на паркета, изстреля последните два патрона от револвера, до който се беше докопал.

Тялото на зъболекаря беше прекалено слабо, за да спре .32-калибров куршум, но първият пропусна целта си, а вторият го улучи право в челото. Курц залегна, но така или иначе от изходната рана изригнаха само кръв и мозък. Куршумът не излезе.

Курц пусна тялото на Конуей на заледения балкон и отиде при Тими, чийто револвер щракаше в празните гнезда. Не искаше да докосва оръжието дори с ръкавици, затова настъпи ръката на едрия мъж, докато не го пусна, след което го преобърна с ботуша си. Два от първите четири куршума го бяха уцелили в гърдите, един в гърлото и последният беше пробил бузата под лявата му скула. Тими щеше да умре от загуба на кръв след една-две минути, ако не получеше мигновена лекарска помощ.

Курц отиде в домашния кабинет на доктор Конуей, където не обърна никакво внимание на заключените картотеки, намери големия стенен сейф зад една картина на гол мъж и въведе комбинацията. Дъртакът я беше казал прекалено бързо и под прекалено голям стрес, за да има време да излъже. Така беше. Сейфът се отвори от първия опит.

Вътре имаше метални кутии с 63 000 долара в брой, облигации, златни монети, акции и дебела папка, пълна с дентални снимки, застрахователни полици и изрезки от вестници. Курц не обърна внимание на парите и извади папката на светло. Затвори сейфа и завъртя ключалката.

Тими вече не шаваше и гъстата му кръв беше стигнала до балкона, където се събираше в локва около пробития череп на Конуей и лека-полека замръзваше. Курц сложи папката на кръглата маса до празната инвалидна количка и я разлисти. Не мислеше, че това е квартал, в който хората биха се обадили на 911 при първите съмнения за изстрели.

Двадесет и три изрезки от вестници. Петнадесет фотокопия на писма до различни полицейски участъци, с прикачени дентални снимки. Петнадесет различни самоличности.

— Хайде де, хайде де — шепнеше Курц. Ако настоящата самоличност на Хансън, подвизаваща се в Бъфало, не беше тук, цялата тази каша щеше да е за нищо. Но дали имаше логика да е тук? Защо му беше на Конуей да знае настоящата самоличност на Хансън, преди да е необходимо да го идентифицира пред следващите разследващи детективи?

Защото Хансън трябваше да е подготвен с историята си, в случай че старият зъболекар умреше. Тогава Тими щеше да свърши работата, но все пак трябваше да има вписан зъболекар в картона.

На предпоследния лист в папката беше записан час за посещение през миналия ноември — почистване и частична коронка. Нямаше дентални снимки. Нямаше фактура, а само ръчно написана сума в полето: 50 000 долара. Ето защо доктор Конуей не приемаше нови пациенти. Под записа имаше адрес в квартал Тонауанда в Бъфало и име.

— Мамка му — прошепна Курц.

16

— Къде, по дяволите, е той? — обърна се дебелият детектив Майърс към детектив Брубейкър. Двамата се бяха сдобили с много по-добро превозно средство за наблюдения — един сив цветарски ван — и бяха паркирали на спирката до „Ройъл Делауеър Армс“ в 7:30 часа, в случай че Курц решеше да отиде в офиса рано. Бяха обсъдили къде и как да го спрат — претекстът им щеше да е пътно нарушение на „Еликот стрийт“. После щяха да го обискират набързо и да намерят оръжие в него — смятаха да му подхвърлят такова, ако не носеше, макар че бяха сигурни, че ще носи, а това беше нарушаване на условията по предсрочното му освобождаване — щяха да го обвинят в опит за съпротива при арест, щяха да го подчинят и да го арестуват.

Брубейкър и Майърс бяха подготвени. Освен че носеха бронежилетки, всеки от тях разполагаше с тежка телескопична палка в добавка към 9-милиметров „Глок“. Майърс беше снабден още с 10 000-волтов електрошок в джоба си.

— Къде, по дяволите, е той? — повтори въпроса си дебелото ченге. Волвото на Курц не се виждаше никъде.

— Може би е тръгнал рано за онази своя лайняна дупка, която нарича офис.

— Или пък не се е прибирал от Орчард Парк от снощи.

— Или пък е бил отвлечен от шибано НЛО — озъби се Брубейкър. — Какво ще кажеш да спрем да се чудим, да отидем да го намерим и да приключваме с това?

— Можем просто да го зарежем. — Майърс не беше особено ентусиазиран да пипнат Курц. Все пак той не бе получил 5000 долара от Малкия Скаг Фарино, за да хване отрепката и да го върне в затвора, където да му светят маслото. Брубейкър обмисли дали да не каже на партньора си за парите и да ги сподели с него. Бяха му необходими точно две милисекунди, за да реши да не го прави.

— Може би просто трябва да млъкнеш — каза Брубейкър, включи вана на скорост и се отдалечи от „Ройъл Делауеър Армс“.

* * *

Джеймс Б. Хансън изчака другите двама детективи да потеглят, преди да паркира своя джип „Кадилак Ескалейд“ на мястото на вана им, след което влезе през задния вход в долнопробния хотел. Качи се по задното стълбище до осмия етаж, насочен към стаята, която Брубейкър и Майърс бяха вписали в доклада си. Хансън можеше да използва значката си, за да получи картата-ключ от жилището на Джо Курц, но това щеше да е крайно глупаво. Дори да можеше да измисли основателно извинение за посещението си, не искаше да бъде свързван по никакъв начин с този бивш затворник преди да започнеше разследването около смъртта на Джон Уелингтън Фриърс.

Хансън забеляза прахта от мазилка в средата на площадката на стълбището, преди да се качи на осмия етаж. Предвид факта, че Курц се беше прибирал и бе излизал няколко пъти през изминалите няколко дни, това определено беше някаква параноична алармена система. Хансън се придържаше до стените, за да не оставя никакви следи. Вратата на стаята на бившия затворник беше заключена, но ключалката ѝ беше евтина. Той извади малкия кожен несесер с инструменти за влизане с взлом, които използваше от петнадесет години. Успя да отвори вратата за десет секунди.

Жилището, което се състоеше от две свързани стаи, беше студено и проветриво, но изненадващо подредено и чисто за такъв загубеняк. Хансън беше с ръкавици, но въпреки това не докосваше нищо. Надникна в едната стая, където имаше тежести, боксова круша и никакви мебели, и огледа голямата стая, в която Курц очевидно прекарваше времето си. Книги… изненада. Сериозни заглавия — още по-голяма изненада. Хансън си каза, че не трябва да подценява интелигентността на този недодялан бивш затворник. В останалата част от помещението нямаше нищо изненадващо — малък хладилник, котлон и тостер. Нямаше телевизор, компютър или други удобства. Също така не се виждаха листчета с бележки, тефтери и листове хартия.

Провери в гардероба — там висяха няколко износени ризи, няколко вратовръзки, един приличен костюм и един чифт излъскани обувки. Нямаше дрешник, но в една кутия в ъгъла бяха сгънати няколко чифта дънки, чисто бельо, още ризи и пуловери. Хансън претърси всички очевидни скривалища, но не намери никакви огнестрелни оръжия или нелегални ножове. Върна се до кутията с пуловерите и откъсна един дълъг конец от най-горния, който прибра в чист плик за улики.

В мивката бяха оставени изплакната чаша от кафе, малка чиния и остър кухненски нож. Явно Курц беше използвал ножа, за да си отреже парче от франзела, което да намаже с масло, и после го беше изплакнал. Хансън вдигна внимателно ножа и го прибра в друг плик за улики.

Банята беше също толкова чиста, колкото дневната и в шкафчетата имаше само основни неща… липсваха дори хапчета. Четката за коса и комплектът за бръснене на Курц бяха подредени на мивката. Хансън едва не се ухили. Взе четката и на нея намери пет косъма, които прибра в трети плик.

Провери дали не беше оставил някакви следи за присъствието си, излезе от хотелската стая, заключи вратата след себе си и отново прилепен до стените слезе по стълбите.

* * *

Курц се върна късно от Кливланд, шофира до офиса, използва компютъра си, за да провери отново адреса на капитан Робърт Милуърт в Тонауанда, и после, около шест сутринта, отиде в малкия дом на Арлен в Чийктуага. Тя вече беше станала и облечена, пиеше кафе в кухнята и гледаше сутрешния блок на малък телевизор на кухненския си плот.

— Днес не идвай в офиса — каза Курц и мина покрай нея, за да влезе в кухнята.

— Защо, Джо? Днес имам да обработвам повече от петдесет заявки за „Суитхарт Сърч“…

Той набързо ѝ обясни за кончината на доктор Конуей и за информацията, която беше намерил в сейфа на зъболекаря. Секретарката му трябваше да е запозната с всичко това, ако щеше да му помага през следващите няколко дена. Курц погледна папката на масата.

— Това снимките, които те помолих да проявиш, ли са? — Старият им офис в Чипиуа беше достатъчно голям, за да имат тъмна стая, в която Арлен проявяваше всички снимки, които двамата със Сам правеха по време на работа. След смъртта на съпруга ѝ, секретарката му беше преустроила една от баните си в тъмна стая.

Арлен плъзна папката на масата.

— Да не си търсиш недвижим имот?

Курц разгледа снимките на имението на Гонзага, които беше направил от хеликоптера. Всичките бяха ясни.

— С какво да помогна от вкъщи днес, Джо?

— Ще се върна скоро и ще доведа някого. Имаш ли нещо против да го забавляваш?

— Кого? — попита секретарката. — За колко време? И защо?

Курц се направи, че не я чува.

— Ще се върна скоро.

— Добре, разбрах, че няма да ходим на работа, но има ли някакъв шанс да огледаме няколко помещения, след като гостът ти си тръгне?

— Днес няма да стане. — Курц се спря, преди да си тръгне, и потупа свободната си ръка с папката със снимки. — Заключи си вратите.

— Значи става въпрос за случая с Хансън.

Той сви рамене.

— Не мисля, че ще е проблем, но ако ченгетата ти се обадят, веднага се свържи с мен по мобилния.

— Ченгетата? — Арлен си запали цигара. — Харесва ми, когато говориш така, Джо.

— Как?

— Като частен детектив.

* * *

— Значи не е нито в шибаната си хотелска стая, нито в шибания си офис. Къде е тогава, мамка му? — чудеше се детектив Майърс.

— Някой някога казвал ли ти е, че псуваш прекалено много, Томи?

Брубейкър беше отказал пушенето преди седем месеца, но сега си дръпна за последно от цигарата си и хвърли фаса през прозореца на вана. Часът беше почти девет и не само че волвото на Курц не беше паркирано зад офиса му, но и буикът на секретарката му също го нямаше.

— Какво ще правим сега?

— Откъде да знам, по дяволите? — отвърна Брубейкър.

— Просто ще си седим на задниците и ще чакаме ли?

— Аз си седя на моя. И ти си стой на твоя, дебелако.

17

Часът беше едва осем сутринта, когато Курц почука на вратата на хотелската стая, но когато Джон Уелингтън Фриърс я отвори, вече беше облечен в костюм от три части и перфектно вързана вратовръзка. Макар изражението на чернокожия цигулар да не се промени, когато видя бившия частен детектив, той направи изненадана малка крачка назад.

— Господин Курц.

Джо влезе в стаята и затвори вратата след себе си.

— Някой друг ли очаквахте. — Това не беше въпрос.

— Не. Моля ви, седнете. — Фриърс посочи един стол до прозореца, но Курц остана прав.

— Очаквахте Джеймс Б. Хансън. Въоръжен.

Чернокожият цигулар не отвърна нищо. Кафявите му очи, които бяха изключително изразителни на афишите, които Курц беше виждал, сега съдържаха много повече болка в себе си, отколкото миналата седмица в „Блус Франъслин“. Човекът умираше.

— Това е един от начините да го накарате да се покаже — каза Курц. — Но никога няма да разберете дали ще бъде изправен пред правосъдието, за да отговаря за престъпленията си. Ще сте мъртъв.

Фриърс седна на твърдия стол до бюрото си.

— Какво искате, господин Курц?

— Тук съм, за да ви кажа, че планът ви няма да сработи, господин Фриърс. Хансън е в Бъфало, така е. Живее тук от около осем месеца, преместил се е от Маями с новото си семейство. Само че днес може да ви убие и никой няма да го обвини в това престъпление.

Очите на Фриърс буквално се оживиха.

— Знаете ли къде е? И как се казва?

Курц му подаде стоматологичния картон.

— Капитан Робърт Г. Милуърт — прочете цигуларят. — Полицай?

— От отдел „Убийства“. Вече го проверих.

Ръцете на Фриърс трепереха, когато остави картона на бюрото си.

— Откъде сте сигурен, че този мъж е Джеймс Хансън? Какво доказва някаква сума — колкото и висока да е тя — от зъболекар в Кливланд?

— Нищо — отвърна Курц. — Но това е зъболекарят, осигурил стоматологични картони на полицията в цялата страна след повече от десет идентични случая, включващи няколко убийства и самоубийство, като този на дъщеря ви. Имената са различни. Картоните също. Но става въпрос за убийства, които Хансън е извършил. — Той му подаде папката.

Фриърс заразлиства бавно листовете и очите му се напълниха със сълзи.

— Толкова много деца. — Вдигна поглед към Курц. — Казвате, че можете да свържете този капитан Милуърт с другите имена? Разполагате ли със стоматологичния му картон?

— Не. Не мисля, че Конуей е подготвил предварително някакви записи или дентални снимки за така наречения „капитан“. Смятам, че е щял да използва стандартни снимки, когато трупът на Милуърт — онзи, който самият Милуърт е щял да осигури — се нуждае от идентифициране.

Фриърс примига насреща му.

— В такъв случай можем да накараме зъболекаря да свидетелства, нали?

— Зъболекарят е мъртъв. От вчера.

Цигуларят имаше намерение да каже нещо, но се отказа. Навярно се чудеше дали Курц е убил Конуей, но явно не му беше чак толкова важно да разбере.

— Мога да занеса тази папка във ФБР. Сметката обвързва Милуърт със зъболекаря. Повече от ясно е, че това е чисто изнудване. Конуей е изнудвал Джеймс Хансън — каза Фриърс.

— Абсолютно. Можете да се опитате да го докажете. Само дето няма никакви официални документи за плащане от страна на Милуърт, а само насрочен час в кабинета му.

— Не разбирам как денталните снимки са съвпадали със зъбите на телата, които господин Хансън е оставял във всеки от случаите с няколко убийства и самоубийства.

— Изглежда голяма част от клиентелата на доктор Конуей, този известен лекар по дентална медицина, се е състояла от трупове.

Фриърс погледна отново папката.

— Кабинетът на Конуей е в Кливланд. Много от тези убийства и самоубийства са се случили в доста отдалечени от там градове. Дори Хансън някак си да е подбирал мъжете, които в бъдеще да изгори, как ги е водил в Кливланд, за да им направят дентални снимки?

Курц сви рамене.

— Хансън е един много умен кучи син. Може би е предлагал на бедните копелета дентален пакет като част от някакво трудово възнаграждение. Предполагам, че е карал Конуей да прелетява до градовете, в които е живял в дадените моменти, да прави дентални снимки на нещастните типове — вероятно когато вече са били мъртви — и след това е карал зъболекаря да ги изпраща от Кливланд. Всъщност, няма голямо значение, нали? Най-важното сега е да ви измъкна оттук.

Фриърс примига отново насреща му и на разкъсваното му от болка лице се появи инатливо изражение.

— Искате да напусна Бъфало? Няма да стане. Трябва да…

— Не говоря да си тръгвате от Бъфало, а само от този хотел. Имам по-добра идея как да заковете нашия капитан Милуърт, отколкото да се превърнете в поредното нерешено убийство в папката със случаи на добрия капитан.

— Нямам къде другаде да…

— Осигурил съм ви място, на което да останете за два дни — отвърна Курц. — Не е на сто процента сигурно, но в момента няма такова в Бъфало за вас. — Или пък за мен, можеше да добави. — Събирайте си багажа. Напускате хотела.

* * *

Брубейкър и Майърс обикаляха улиците в центъра и се надяваха да попаднат някъде на синьото волно на Курц или да го зърнат на някой тротоар, като на всяка пълна обиколка се връщаха пред „Ройъл Делауеър Армс“.

— Слушай — каза Майърс, — какво ще кажеш за къщата на секретарката му? Как ѝ беше името? Арлен Димарко.

— Какво за нея? — попита Брубейкър, който пушеше петата си цигара.

Майърс прелисти малкото си опърпано тефтерче.

— Тя живее в Чийктуага. Имаме адреса ѝ. Днес колата ѝ не е пред офиса. Щом не е идвала, вероятно Курц е отишъл при нея.

Брубейкър сви рамене, но обърна служебния автомобил и се насочи към магистрала „Кенсингтън“.

— Какво пък, струва си да опитаме — отвърна той.

* * *

— Господин Фриърс, това е секретарката ми, госпожица Димарко — представи я Курц. — Тя няма нищо против да останете при нея за един-два дни.

Арлен го изгледа, но протегна ръка.

— За мен е удоволствие, господин Фриърс. Наричайте ме Арлен.

— А вие мен Джон — отвърна цигуларят, хвана ръката ѝ, събра краката си и се поклони леко, сякаш имаше намерение да целуне ръката ѝ. Не го направи, но секретарката се изчерви, все едно беше.

Намираха се в кухнята на Арлен. Курц се възползва от момента, когато Фриърс се обърна, и попита домакинята:

— Арлен, имаш ли още… — Той разтвори едва палтото си, за да покаже пистолета на колана си.

Тя поклати глава.

— На работа е, Джо. Тук нямам.

Курц се обърна към Фриърс:

— Извинете ни за момент. — Заведе секретарката си в дневната. Там ѝ даде оръжието на Анджелина Фарино — не компакт уитнеса, който имаше сантиментална стойност за нея, а малкия .45-калибров пистолет, който ѝ беше взел на арената. Арлен извади пълнителя му, за да се увери, че е зареден, върна го обратно, провери дали предпазителят му е пуснат и прибра малкото, но тежко оръжие в джоба на дългата си жилетка. Тя кимна и двамата се върнаха в кухнята.

— Опасявам се, че това ще е изключително неудобно — започна Фриърс. — Напълно съм способен да си намеря…

— Ще ви намерим друго място след един-два дни — обеща му Курц. — Но виждате каква е ситуацията с Хансън-Милуърт. Точно сега смятам, че ще сте в по-голяма безопасност тук.

Цигуларят погледна секретарката.

— Госпожице Димарко… Арлен… присъствието ми тук ще застраши дома ти.

Тя си запали цигара.

— Всъщност, Джон, то ще ми донесе така желаното вълнение в живота ми.

— Обади ми се, ако нещо изникне — каза Курц, излезе навън и се качи във волвото си.

* * *

— Пипнахме го! — каза детектив Майърс. Пътуваха по „Ювийн Роуд“ в Чийктуага, когато видяха волвото на Курц да завива в една странична улица и да се насочва на север към магистрала „Кенсингтън“.

Брубейкър направи обратен завой на паркинга на „Дънкин Донътс“ и се включи с цветарския ван в насоченото на север движение.

— Поддържай дистанция — нареди Майърс.

— Томи, не ме учи как да следя някого, мамка му.

— Добре, само гледай да не те скива — изхленчи дебелакът. — Курц не познава този ван. Ако останем на разстояние, ще го пипнем.

Брубейкър запази дистанция. Курц се включи в „Кенсингтън“ в посока към града и ванът го последва през шест коли назад.

— Трябва да изчакаме да стигне до града, за да го пипнем — каза Майърс.

Брубейкър кимна.

— Може би до скапания му хотел, ако е тръгнал натам. Така обискът ни ще е напълно основателен.

— Аха — съгласи се другото ченге. — Ако е тръгнал към хотела си.

Курц наистина се беше насочил натам. Той паркира в гадния близък квартал, а Брубейкър продължи още една пресечка и се върна по задните улички точно навреме, за да види как бившият затворник заключва колата си и тръгва към „Ройъл Делауеър Армс“. Ченгето паркира вана пред един пожарен кран. Можеха да пресрещнат Курц пеша, преди да е стигнал до хотела.

— Направо го пипнахме, мамка му. Нали носиш палката и оръжието, което ще му подхвърлим?

— Да, да — отвърна Майърс, който нервно потупа джобовете си. — Хайде да го направим.

Курц тъкмо зави на горната от хотела пресечка. Двамата детективи изскочиха от вана и с бърза крачка се насочиха към него. Брубейкър извади глока си от кобура и свали предпазителя.

Телефонът на Майърс иззвъня.

— Не вдигай — нареди му Брубейкър.

— Може да е нещо важно.

— Не вдигай.

Майърс не послуша партньора си. Вдигна.

— Да. Да? Да, сър. Да, но тъкмо щяхме да… не… добре… не… ясно. — Той сгъна телефона си и спря.

Брубейкър му се нахвърли:

— Какво стана?

— Обади се капитан Милуърт. Трябва да спрем да следим Курц.

— Прекалено е късно, мамка му!

Майърс поклати глава.

— Аха. Капитанът каза да спрем да го следим и веднага да тръгваме за „Елмууд авеню“ за да помогнем на Прдзивски с някакво улично убийство. Приключихме с Курц… той така каза.

— Мамка му! — изкрещя Брубейкър. Една старица с черно палто се спря, за да го погледне. Ченгето направи три крачки, заобиколи ъгъла и видя запътения към хотела Курц. — Бяхме го пипнали това копеле.

— Ако му направим нещо, Милуърт ще ни скъса топките. Каза да не го закачаме. А и защо си толкова надървен, Фред?

Да му кажа ли за парите от Малкия Скаг Фарино?, помисли си Брубейкър. Не.

— Тъпакът уби Джими Хатауей. И онези от „Атика“, Тримата тъпаци.

— Глупости — отвърна Майърс и се насочи към вана. — Няма никакво доказателство за това, знаеш го.

Брубейкър погледна отново към хотела и вдигна глока, сякаш имаше намерение да застреля Курц.

— Мамка му! — ядоса се отново.

* * *

Някой беше влизал в стаята на Курц. Разбра го по оставените на вратата капани — два от тях бяха задействани. Той извади пистолета си, отключи вратата, отвори я с крак и влезе бързо вътре. Нищо. Не свали оръжието, докато проверяваше двете свързани стаи и аварийното стълбище. На пръв поглед не забеляза нищо нередно, но някой беше идвал.

Един от ножовете го нямаше. Просто обикновен кухненски нож. Провери всичко останало, но освен едва преместените комплект за бръснене и четка за коса в банята и оставените по различен начин няколко книги на рафта, нищо друго не липсваше и не беше пипано.

Курц се изкъпа, избръсна се, среса си косата и облече най-хубавата си бяла риза, една консервативна вратовръзка и тъмен костюм. Черните обувки „Бали“ в задната част на гардероба му се нуждаеха единствено от едно бързо лъскане, за да придобият пълния си блясък. Тренчкотът на закачалката беше стар, но хубав и чист. Той прибра .40-калибровия „Смит и Уесън“ в колана си, а .45-калибровия „Компакт Уитнес“ на Анджелина в джоба на палтото. Качи се във волвото и потегли към Спортния клуб на Бъфало. По пътя спря на „Сийс Кенди“, купи средна по големина кутия във формата на сърце с шоколадови бонбони и изхвърли по-голямата част от тях.

— Закъсня — каза му Анджелина Фарино Ферара, когато влезе в залата. — И не си облечен подобаващо. — Все още беше с костюма и тренчкота.

— Днес няма да тренирам. — Курц ѝ подаде кутията с шоколадови бонбони. Момчетата ги изгледаха любопитно от залата с тежестите.

Анджелина отвърза панделката, отвори кутията във формата на сърце и вътре намери своя „Компакт Уитнес“ върху няколко шоколадови бонбони.

— Любимите ми — каза тя, изяде един бонбон с орехи и затвори кутията. — Все още ли искаш да дойдеш на обяд?

— Да.

— Сигурен ли си, че днес е правилният ден?

— Да.

— Но няма да се случи нищо драматично, нали?

Курц запази мълчание.

— Ще поговорим за това в пентхауса ми — каза Анджелина. — Трябва да се преоблека преди обяда. Можеш да се качиш при мен. Ще те представя на Момчетата и всички други, които са заинтересовани. Засега си просто Мъжа, който ме задява във фитнеса. Как каза, че ти е името?

— Доктор Хауърд Конуей.

Анджелина повдигна вежда и избърса потното си лице.

— Доктор Конуей. Колко мило. Хирург ли си?

— Зъболекар.

— О, много лошо. Чух, че зъболекарите страдали от депресия и самоубийствата при тях били често срещани. Въоръжен ли си днес, доктор Конуей?

— Да.

— Знаеш, че Момчетата ще те обезоръжат веднага щом се качиш в колата, нали?

— Да.

Анджелина се усмихна хищнически.

18

Пътуваха към пристанището в мълчание. Марко и Лео се ръкуваха с Курц на паркинга и след това го претърсиха добре.

— Защо му е на зъболекар оръжие? — попита Лео, когато прибра смит и уесъна в кашмиреното си палто.

— Параноичен съм — отвърна Курц.

— Не сме ли всички такива? — попита Анджелина.

„Марина Тауър“ се издигаше дванадесет етажа над заснежената ливада от страната на пристанището и заледената река Ниагара. Четиримата влязоха в частния асансьор на подземния паркинг и се качиха на единадесетия етаж, където живееха Момчетата — Курц зърна бюра, компютри, телетипи, няколко приличащи на счетоводители хора — и веднага разбра, че офисите на фамилията Фарино се бяха преместили тук — а после Анджелина го качи до последния етаж с друг асансьор. Слязоха в мраморно антре. Жената извади ключ и отключи вратата на пентхауса си.

Преходните стаи бяха разположени по цялото протежение на сградата и изпълваха целия етаж. Курц можеше да види центъра на Бъфало на североизток и пристанището и реката на югозапад. Дори с надвиснали облаци в мрачен ден гледката беше внушителна.

— Много хубаво… — започна бившият частен детектив, спря се на място и се обърна. Анджелина беше насочила .45-калибровия си „Компакт Уитнес“ към него и бе извадила втори, по-голям автоматичен пистолет от едно чекмедже.

— Кажи ми една причина да не те гръмна още сега, Джо Курц.

Той не помръдна ръцете си.

— Това ще опропасти плана ти да изненадаш господин Гонзага.

Устните на Анджелина изглеждаха много тънки и безкръвни.

— Ще измисля друг план.

Курц не можеше да оспори този факт.

— Унижи ме на два пъти — продължи жената. — Заплаши да ме убиеш.

Той от своя страна можеше да спомене четиримата мъже, които тя беше наела да го убият, но не мислеше, че ще е много умно предвид обстоятелствата. Ако го застреляше сега, щеше да спечели точки пред брат си.

— Кажи ми защо да не се отърва от теб и да не наема някой друг да се оправи с Гонзага? Дай ми поне една добра причина.

— В момента я мисля… и те уверявам, че много се старая — отвърна Курц с най-добрата си имитация на гласа на Джак Вени.

Може би Анджелина беше прекалено млада, за да схване шегата. Пръстът ѝ се доближи до спусъка.

— Времето ти свърши.

— Ще ми позволиш ли да бръкна бавно в джоба на сакото си?

Жената кимна. Беше насочила по-големия .45-калибров пистолет в корема на мъжа и бе оставила по-малкия на дървената масичка под една картина.

Курц извади касета от джоба си и ѝ я подхвърли.

— Какво е това?

— Пусни я.

— Мразя игрички — отвърна Анджелина, но отиде до вградената в библиотеката уредба, сложи касетата и натисна „Пусни“.

От говорителите се разнесе нейният глас:

— О, родих го. Родих го. Беше момченце. Красиво момченце, наследило тлъстите устни на Емилио и красивите кафяви очи, брадичката и челото на рода Гонзага. Удавих го в река Белис в Сицилия. — Гласът на Анджелина продължи да обяснява още около минута колко ще е трудно да се докопа до Емилио Гонзага в имението му, след което се намеси гласът на Курц:

— Как планираш да го убиеш?

— Честно казано се надявах ти да свършиш тази работа вместо мен, след като вече си наясно със ситуацията.

Анджелина изключи касетофона и прибра касетата в джоба си. Усмихваше се.

— Ах ти, нещастен кучи син. Носил си записващо устройство през онази вечер в Уилямсвил.

Курц не отговори.

— Кой ще се сдобие с копие от този запис, в случай че изчезнеш? Емилио, нали?

— И брат ти.

— А ченгетата?

Курц сви рамене.

— Заслужаваш да те застрелям просто ей така, без причина — каза Анджелина, но въпреки това прибра .45-калибровия пистолет обратно в чекмеджето. След това взе по-малкия „Компакт Уитнес“. — Зареден ли ми го връщаш?

— Да.

— Поемаш големи рискове, Джо Курц. Остани тук. В хладилника има плодов сок, а на бара алкохол. Ще се изкъпя отново и ще се облека. Колата на Емилио ще дойде да ме вземе след тридесет минути. Моля се на Бог да имаш план.

Курц погледна часовника си.

* * *

Петнадесет минути по-късно Анджелина се обади на Момчетата да се качат. Посрещна ги в антрето и ги покани в пентхауса, където Курц чакаше със своя „Смит и Уесън“. Беше му сложил заглушител, който тя му беше заела. Анджелина затвори вратата зад бодигардовете си.

— Какво, мамка му… — учуди се Лео. Марко, по-едрият от двамата, просто си вдигна ръцете и изгледа Курц и Анджелина.

— Тихо — нареди бившият частен детектив. — Разтоварете железата. Внимателно. Само с върховете на пръстите си. Добре. А сега ги изритайте насам. Нежно. Точно така. — Той седна на ръба на дивана, а оръжието му покриваше двамата телохранители.

— Госпожице Фарино? — учуди се Лео. — И вие ли сте част от тази глупост?

Курц поклати глава и сложи пръст на устните си.

— Господа, имаме предложение за вас. Ако постъпите умно, ще живеете и ще изкарате доста пари. Ако постъпите глупаво… е, не искате да постъпвате така.

Марко и Лео стояха с наполовина вдигнати ръце — първият беше бдителен, а вторият нервен и погледът му се стрелкаше насам-натам, сякаш претегляше шансовете си дали щеше да успее да се хвърли към оръжието си на пода, преди Курц да стреля.

— Слушате ли ме, приятели? — попита бившият частен детектив.

— Слушаме — отвърна едрият Марко, който звучеше спокойно.

— Днес искам да посетя имението на Гонзага с госпожица Ферара — обясни Курц. — Тъй като те допускат само двама телохранители, един от вас трябва да остане. Смятаме, че голямата баня тук е чудесно място, на което доброволецът да си прекара времето, докато се върнем. Госпожица Ферара разполага с чифт белезници в спалнята си, не съм я питал за какво са ѝ, и един от вас ще си ги сложи, вероятно с гръб към пиедестала на мивката. За следващите два дни ще му намерим по-удобно място, на което да прекара времето си.

— Следващите два дни! — изкрещя Лео. — Да не си се побъркал, мамка ти? Знаеш ли какво ще направи Малкия Скаг Фарино с жалкия ти задник, лапачо?

Курц не отговори.

— Спомена някакви пари? — намеси се Марко.

— След като приключим с преговорите с Емилио Гонзага — обясни Анджелина, — ще потекат повече пари, отколкото фамилията Фарино е виждала през последните няколко десетилетия. Всеки, който ми помогне с това, ще получи от лъвския пай.

— Да ти помогне? — изсъска Лео. — За коя се мислиш, шибана курво? Малкия Скаг ще се разправи с теб, когато излезе от…

— Брат ми Стивън не е част от това — отвърна Анджелина. Курц си каза, че говори много учтиво за жена, която току-що е била наречена с думата с „к“.

Марко кимна. Лео го изгледа недоумяващо и хвърли отново поглед на оръжията на пода.

— Кой от двама ви ще остане доброволно? — попита Курц.

За известно време никой от бодигардовете не проговори. Марко обмисляше предложението. Пръстите на Лео потреперваха.

— Значи няма доброволци? Тогава ще се наложи аз да избера. — Курц застреля Лео в лявото око.

Марко не помръдна, когато тялото на партньора му падна на паркета, а от задната част на главата му потече кръв. Краката на жертвата потръпнаха веднъж и застинаха. Анджелина изгледа изненадано Курц.

— Разбираш ли ситуацията? — обърна се той към Марко.

— Да.

— Казвам се Хауърд Конуей и замествам Лео, който е болен от грип.

— Добре.

— Ще си получиш обратно желязото, но без патрони. Разбира се, когато отидем в имението на Гонзага, можеш да ни предадеш по всяко време.

— Какво ще спечеля от това?

Курц сви рамене.

— Навярно вечно признание от Емилио Гонзага.

— Предпочитам да хвана трипер — отвърна Марко.

Анджелина беше вдигнала полуавтоматичния му пистолет от пода и вадеше патроните му.

— Мога ли да задам един въпрос на госпожица Фарино? — попита бодигардът.

Анджелина кимна.

— Госпожице, това вашето шоу ли е, или на този… зъболекар?

— Моето.

Марко кимна, взе пистолета си и го прибра в раменния си кобур.

— Вече може ли да се движа?

Курц кимна.

Бодигардът погледна часовника си.

— Лимузината на Гонзага ще пристигне след три минути. Искате ли да направя нещо с това? — Той посочи трупа на Лео.

— В първия гардероб има две одеяла — отвърна Анджелина. — Прибери го в големия фризер засега. Аз ще почистя пода.

19

Джеймс Б. Хансън излезе от кабинета си в полицейския участък късно сутринта и пое към хотел „Шератон“ на летището. В куфара си разполагаше с напълно непроследим .38-калибров револвер, оставен до прозрачен плик за улики, в който бяха ножът, конецът и космите, взети от хотелската стая на Джо Курц.

Може би намирането на стаята на Джон Фриърс щеше да се окаже малък проблем — Хансън определено нямаше намерение да си размахва значката и да пита на рецепцията — ако старият цигулар не беше оставил телефонния си номер, както и този в стаята си, когато разговаря с отегчения лейтенант в отдел „Убийства“ преди една седмица за невероятната среща на летището. Фриърс правеше нещата прекалено лесни.

Хансън знаеше какво цели цигуларят с интервютата си за „Бъфало Нюз“ и за радиото и с всичките си останали действия. Предлагаше се като някакъв жертвен агнец, в опит да изкара мъжа, известен като Джеймс Б. Хансън от скривалището му, за да може полицията да събере две и две и да намери убиеца. Хансън се усмихна на тази мисъл. Тук ставаше въпрос за детективите от отдел „Убийства“, които бяха под негово командване — все пак Джон Уелингтън Фриърс беше важен човек в собствените си малки музикални кръгове и убийството му щеше да изисква присъствието на главните хора — които определено щяха да съберат две и две. За това щяха да помогнат отпечатъците по ножа и ДНК-то на космите, които да ги отведат направо при бившия затворник и убиец Джо Курц.

Хансън влезе през страничния вход, качи се по празното стълбище до петия етаж и приготви картата-ключ — програмирана от самия него да отваря всяка врата в хотел „Шератон“ — в лявата си ръка и .38-калибровия револвер в дясната. Желязото, разбира се, щеше да бъде намерено по-късно в мизерната стая на Курц. Ножът — който нямаше да е оръжието на убийството, но по него щеше да има кръв, все едно двамата мъже се бяха боричкали — щеше да бъде намерен в хотелската стая. Хансън беше изчакал камериерките да приключат с чистенето си и дългият коридор беше пуст, когато отключи вратата. Веригата не беше сложена. Смяташе да си покаже значката на шпионката, ако беше.

Той влезе и след като видя празната стая и чинно оправеното легло, разбра, че Фриърс си беше плюл на петите.

Проклятие. Хансън веднага поиска прошка от Бог заради ругатнята.

Затвори вратата, върна се при джипа си и използва телефон за еднократна употреба, за да се обади на рецепцията на хотела.

— Обажда се детектив Хатауей от полицията на Бъфало, номер на значката… — Издиктува номера, който беше намерил в досието на мъртвото ченге. — Връщаме обаждане на един от гостите ви, ах… — Той млъкна за няколко секунди, сякаш търсеше името. — Господин Джон Фриърс. Може ли да ме свържете с него, моля?

— Съжалявам, детектив Хатауей, но господин Фриърс напусна хотела ни тази сутрин. Преди около три часа.

— Наистина? Той искаше да разговаря с нас. Остави ли адрес за връзка или номер?

— Не, сър. Аз бях на смяна, когато господин Фриърс си тръгна. Той просто си плати и си замина.

Хансън си пое дълбоко въздух.

— Съжалявам, че ви занимавам с това, господин…

— Пол Сирсика, детектив. Аз съм управителят на хотела.

— Извинете ме отново, господин Сирсика, но може би е важно. Господин Фриърс сам ли беше, когато си тръгна? Той ни каза, че изпитва известни опасения относно сигурността си и трябва да се уверя, че не е напуснал хотела ви под заплаха.

— Под заплаха? Господи — изуми се управителят. — Не, не помня да е говорил или да е бил с някого на рецепцията, но по това време имаше и други хора в лобито.

— Сам ли си тръгна?

— Не помня някой да е излизал с господин Фриърс, но бях зает да обслужвам други гости.

— Разбира се. Спомняте ли си дали си е повикал такси, или е хванал такова отвън? Дали е споменавал нещо за предстоящ полет?

— Не ми е споменавал полет, нито ме е молил да му викам такси, детектив Хатауей. Може да си е хванал такова отвън. Бих могъл да попитам портиера ни.

— Направете го, моля ви. Ще съм ви много благодарен.

Управителят се върна след минута.

— Детектив Хатауей? Кларк, портиерът ни, си спомня, че господин Фриърс си е тръгнал, но му е направило впечатление, че не си е хванал такси. Кларк каза, че се е насочил към паркинга, като е държал куфара си в една ръка, а калъфа на цигулката си в другата.

— Значи господин Фриърс е имал кола под наем? — попита Хансън. — Номерът ѝ трябва да е в регистрационната му карта и в компютъра ви.

— Почакайте секунда, детектив. — Управителят започна да се дразни. — Да, сър. Тук пише, че е наел бял „Форд Контур“. Господин Фриърс наистина записа номера му, когато се настани в хотела. Имам го тук.

— Кажете ми го — прикани го Хансън, който не си записа номера, а го запомни.

— Ще ми се да ви бях от по-голяма полза, детектив.

— Много ми помогнахте, господин Сирсика. Един последен въпрос. Случайно вие, колегите ви или служителите в ресторанта и в магазина за сувенири да сте забелязали някой да посещава господин Фриърс, да вечеря с него или да му се обажда?

— Ще се наложи да разпитам всички — отвърна Сирсика, като вече звучеше доста подразнен.

— Бихте ли го направили, моля? Обадете се и оставете съобщение на този номер — нареди Хансън и му даде личната си линия на работа.

След това използва телефона за еднократна употреба, за да се обади от името на детектив Хатауей на всички агенции за коли под наем на летището. Белият форд беше на „Херц“. Господин Фриърс го наел преди осем дни, при пристигането му в Бъфало, а преди шест дни удължил срока му на ползване. Все още не бил върнат. При удължаването поискал да е без крайна дата. Хансън благодари на служителя и обиколи паркинга на хотела, за да се увери, че колата не е там. Следващата логична стъпка беше да провери полетите, за да разбере дали Фриърс не бе заминал, без да върне колата под наем, но не искаше детектив Хатауей да звъни повече от необходимото.

Белият форд беше паркиран в края на паркинга. Хансън се увери, че никой не го наблюдава, отвори шофьорската врата, провери вътрешността на автомобила — не намери нищо — и натисна копчето за багажника. Нямаше багаж. Фриърс си беше тръгнал с някого.

Хансън се качи в джипа си и пое по „Кенсингтън“ към участъка. По време на пътуването си припомни всичко, което Фриърс беше казал на детектив Пиърсисън, когато докладва, че е забелязал убиеца на дъщеря си на летището. Цигуларят беше обяснил, че не познава никого в Бъфало освен организаторите в „Клайнханс Мюзик Хол“, където беше изнесъл два концерта. Тях и още някакъв човек от годините му в „Принстън“.

Хансън не можеше да затвори очи, докато шофираше, но го направи мислено — номер, който беше усвоил още като дете, когато се опитваше да си спомни цели страници с текст. Дори докато пътуваше по „Кенсингтън“, пред очите му беше докладът на Пиърсисън от разговора му с Фриърс миналата седмица.

Доктор Пол Фредерик. Бивш професор по философия и етика в „Принстън“. Фриърс смяташе, че живее в Бъфало, и го търсеше.

Е, това е добро място, от което да започна разследването, помисли си Хансън. Трябва да намеря този дърт професор Фредерик. Навярно старото ти приятелче е дошло да те вземе от „Шератон“ и ти е казало да зарежеш колата си.

Хансън щеше да се включи в издирването на професор Пол Фредерик. Едва ли щеше да е трудно да го намери. Учителите се навъртаха около училищата чак до смъртта си.

Ами ако Фриърс не беше със старото си приятелче?

Тогава къде си, Джони, момчето ми? С кого си тръгнал тази сутрин?

Хансън не беше особено доволен от развитието на нещата, но всичко това беше като пъзел, а той беше много, много добър в реденето им.

* * *

Анджелина Фарино Ферара осъзна по средата на обяда си с Емилио, че заради Джо Курц всички в къщата ще умрат.

Пътуването от „Марина Тауър“ беше спокойно. Мики Кий, убиецът, който винаги придружаваше шофьора на Гонзага, бе изгледал застаналия до Марко Курц и бе попитал къде е Лео.

— Зает е с други неща — отговори Анджелина. — Днес ще ме придружава Хауърд.

— Хауърд? — повтори невярващо Мики Кий. Убиецът на Гонзага имаше малки очички, които не пропускаха нищо, къса черна коса, сресана на една страна, и толкова гладка кожа, че можеше да е на двадесет и пет или на шестдесет години. — От къде си, Хауърд?

Курц, перфектният лакей, погледна Анджелина, за да получи разрешение да отговори. Тя му кимна.

— От Флорида.

— От коя част на Флорида?

— Предимно „Рейфърд“ — уточни Курц.

Шофьорът се изкикоти при този отговор, но Мики Кий не изглеждаше особено развеселен.

— Знам някои момчета, които лежат в „Рейфърд“. Познаваш ли Томи Лий Питърс.

— Не.

— Зиг Бендер?

— Не.

— Алън У?

— Не.

— Не познаваш много хора, а, Хауърд?

— Когато бях в „Рейфърд“, там имаше повече от пет хиляди души. Може би приятелите ти не са сред основното население. Случайно си спомням, че в „Рейфърд“ имаше специално крило за кучки.

Мики Кий присви очи при тези му думи. Шофьорът, Ал, дръпна убиеца за ръката и отвори задната врата на лимузината за Анджелина, Марко и Курц. Параванът между предната и задната част автомобила беше вдигнат, но жената предположи, че интеркомът работеше, така че пътуването до Гранд Айлънд беше преминало в мълчание.

Изборът на Анджелина Джо Курц да елиминира Емилио Гонзага беше едно от най-опасните ѝ решения, но досега не смяташе, че е напълно безразсъдно. Можеше да нареди смъртта на бившия частен детектив по всяко време, помисли си тя, и да изтрие всякаква следа за взаимоотношенията им по всяко време.

Сега обаче се беше изправила пред проблема с касетите, които той беше направил. За първи път от завръщането си в Америка Анджелина се почувства като по време на първите си игри на шах с прикования към леглото граф Ферара, в които му даваше няколко пешки и работеше над нападението си само за да осъзнае, че умиращият старец ѝ бе устроил капан — че привидно отбранителните му и случайни ходове бяха част от изключително остроумна атака, от която нямаше измъкване и никакви фигури не можеха да послужат за защита. Единственото, което ѝ оставаше в тези моменти, беше да събори царя си и да се усмихне любезно.

Е, каза си Анджелина, майната му на това.

Беше ѝ известно, че Джо Курц е хладнокръвен убиец. Брат ѝ Стиви… майната му, Малкия Скаг… ѝ беше разказал за миналото му — за любовта му към бившата му партньорка в детективския бизнес, Саманта Филдинг, която беше приключила с убийството ѝ и с изчезването на единия ѝ убиец и с хвърлянето на другия от шестия етаж върху тавана на отзовала се полицейска кола. Курц беше излежал повече от единадесет тежки години заради отмъщението си и според Малкия Скаг нито веднъж не се беше оплакал. В деня, в който бившият частен детектив беше излязъл от „Атика“, той бе направил бизнес предложение на дон Фарино. Всичко беше завършило с много кръв и бащата и сестрата на Анджелина бяха убити. Не ги беше убил Курц — Малкия Скаг, любимият ѝ брат, бе уредил убийствата — но бившият частен детектив беше оставил своя диря от трупове.

Анджелина беше сигурна, че ще може да контролира Курц или че поне ще може да го насочва. Джони Норс, живият труп в хосписа в Уилямсвил, бе снабдявал нея и сестра ѝ с наркотици от гимназията — дон Фарино щеше да се откаже от тях, ако беше разбрал, че купуват дрога от собствените му хора — и точно от Норс беше чула за заповедта на Емилио да се убие Саманта Филдинг преди дванадесет години. По онова време това не означаваше нищо за Анджелина, но използването на тази информация, за да насочва Курц към врага ѝ, ѝ се стори като добра идея, когато другите ѝ планове пропаднаха.

Но този човек постоянно я изненадваше. Също като другите социопати, които познаваше, Курц изглеждаше сдържан, спокоен, почти сънен на моменти, но за разлика от повечето хладнокръвни убийци, които бяха в обкръжението ѝ, включително първият ѝ съпруг в Сицилия, той понякога показваше чувство за хумор, което граничеше с естествено остроумие. И после, тъкмо когато си помислеше, че ще е прекалено слаб, за да изпълни задачата… е, спомняше си хладнокръвието, с което Курц пусна един куршум в лявото око на Лео, без на лицето му да се появи никакво изражение.

Курц изглеждаше сънен, когато спряха пред портата на имението на Гонзага. Той предаде оръжието си и изтърпя внимателното претърсване, без да покаже някаква емоция. Все още изглеждаше сънен, когато продължиха по дългата алея, но Анджелина беше наясно, че оглежда и попива абсолютно всичко. Марко както винаги мълчеше и тя нямаше представа какво си мисли.

Вътре отново ги обискираха. Анджелина беше отведена на обяда с Емилио, а Мики Кий постъпи необичайно, като остана отвън във фоайето с двамата охранители, които наглеждаха Марко и „Хауърд“. Явно беше видял или усетил нещо в Курц, което бе предизвикало интереса му.

Едва след като изядоха супата с Емилио, след като изслуша обясненията му за новото разпределение на наркотиците и проститутките след „сливането“ на двете фамилии и след като им сервираха рибата, Анджелина изведнъж осъзна какво смяташе да направи Джо Курц.

Той не беше дошъл днес, за да огледа мястото или за да накара телохранителите на Емилио да свикнат с него, за да може да се върне по-късно с нея, когато завършеха плана си. Днес беше денят. Анджелина знаеше, че Курц едва ли разполага с нещо по-голямо от джобно ножче, но някак си смяташе да се снабди с оръжие във фоайето — да вземе пистолета на Мики Кий? — да убие убиеца и другите двама бодигардове, да застреля Марко и да дойде в трапезарията.

На Курц не му пукаше, че няма път за бягство за него и за нея. Планът му беше прост — да убие Емилио и всички останали, докато не го застрелят. Може би щеше да я сграбчи и да я използва като човешки щит, докато убиваше дебелото копеле. Елегантно.

— К’во има? — попита Емилио. — Рибата ли не я бива?

Анджелина осъзна, че е вдигнала вилицата си и е спряла да се храни.

— Не, не, хубава е. Просто си спомних, че трябва да свърша нещо. — Избягай. Махай се колкото се може по-бързо оттук. Оцелей.

Как? Дали да кажеше на параноичния Емилио Гонзага, че новият бодигард, който беше довела в имението му, е тук, за да го убие? И че знае за това, защото сама беше аранжирала покушението? Не беше особено умен план.

Фалшиви менструални болки? Тези сицилиански мачовци бяха толкова гнусливи що се отнасяше до женския цикъл, че нямаше да ѝ зададат никакви въпроси дори да си повикаше полицейски ескорт, за да я изведе оттук. Имаше ли време за подобен театър?

От коридора се разнесе някаква врява и Джо Курц влезе в трапезарията с дивашки поглед в очите.

20

Джеймс Б. Хансън паркира своя „Кадилак Ескалейд“ от другата страна на надлеза и тръгна по една отъпкана в снега пътека към железопътните линии. Сега беше обедната почивка на настоящото му амплоа — капитан Милуърт.

От университета казаха, че при тях не работи доктор Пол Фредерик. В телефонните указатели на Бъфало нямаше човек с това име. В участъка имаше само едно досие за човек на име Пол Фредерик — нямаше снимки, отпечатъци, лични данни, а само форма за задържане 326-В, в която се споменаваше, че някакъв скитник Пруно, известен още като Профа, известен още като П. Фредерик, е бил задържан, докато полицията е разпитвала бездомници след убийството на скитник преди две лета. Хансън разговаря с униформения полицай, който беше осъществил разпитите. Ченгето му каза, че този Пруно обикалял улиците и почти никога не ходел в приютите, но си имал любими местенца под надлеза и най-вече една барака до железопътните линии.

Хансън нямаше проблеми с намирането на бараката. Пътеката в снега водеше до нея, а и нямаше други „постройки“ на това място, което сигурно се превръщаше в катун през лятото. Защо този бездомник е тук в такова време?, зачуди се той. Снегът беше спрял, но температурата бе паднала доста и от реката и езерото Ери прииждаше много студен вятър.

— Здравейте? — Хансън не очакваше да получи отговор от бараката и се оказа прав. Всъщност „барака“ беше прекалено щедро определение за тази мизерна купчина от гофрирана ламарина, шперплат и кашони. Той извади своя .38-калибров револвер, който щеше да стане собственост на господин Джо Курц след убийството на Джон Уелингтън Фриърс, наведе се и влезе в бараката, като очакваше да я намери празна.

Не беше. Един стар пияница с палто, който вонеше на урина, седеше до малък котлон. Подът беше от някакъв брезент, през стените духаше, а бездомникът беше толкова надрусан с крек или хероин, че едва забеляза посетителя си. Хансън насочи пистолета в гърдите му и се опита да различи чертите на лицето му на слабата светлина. Набола сива брада, наслоила се мръсотия в гънките на бръчките, кървясали очи, няколко кичура сива коса, останали на петнистото му теме, подсечен пилешки врат, който се губеше в прекалено голямото палто — този човек отговаряше на описанието на Пруно, известен още като Профа, известен още като П. Фредерик, което униформеният полицай му беше дал. Но кой ли бездомник не отговаряше?

— Хей! — изкрещя Хансън, за да привлече вниманието на дрогирания. — Хей, старче!

Кървясалите, воднисти очи на бездомника се обърнаха към капитана. Грубите му пръсти — зачервени и побелели — трепереха. Хансън наблюдаваше вътрешната борба на стареца, който неохотно се опитваше да се съсредоточи.

— Ти ли си Пол Фредерик? — изкрещя капитанът. — Пруно? Пол Фредерик?

Бездомникът примига няколко пъти и после кимна колебливо. На Хансън започна да му се повдига. Нищо не го отвращаваше повече от тези безполезни наркомани.

— Господин Фредерик, виждали ли сте Джон Уелингтън Фриърс? Фриърс свързвал ли се е с вас? — Мисълта този дърт наркоман да е приятел на изтънчения цигулар, още повече пък онзи да дойде да го посети в тази барака, беше абсурдна. Но Хансън зачака да получи отговор.

Бездомникът облиза напуканите си устни и отново се опита да се съсредоточи. Гледаше .38-калибровия револвер. Хансън го свали едва.

Сякаш усетил своя шанс, старецът стрелна ръка в джоба на палтото си.

Без да му мисли, Хансън вдигна оръжието и стреля два пъти, като уцели бездомника в гърдите и във врата. Онзи се катурна назад като празен вързоп от парцали. За минута продължи да диша — въздухът направо стържеше, докато си проправяше път към дробовете му в студената и мрачна барака — но след малко утихна и капитанът спусна петлето на оръжието си. Подаде глава извън бараката, за да огледа набързо наоколо — нямаше никого, който да чуе изстрела, а влаковете бучаха и шумяха на железопътните релси, които не се виждаха оттук — след което се върна вътре и коленичи до тялото. Трябваше да го претърси, но нямаше намерение да докосва тези мръсни и пълни с бълхи парцали.

Хансън намери една пръчка, която бездомникът беше използвал да си разбърка супата, и разтвори мръсното палто. Ръката на стареца не беше посегнала към оръжие, а към малък молив. Мъртвите пръсти едва го бяха докоснали. От джоба му беше изпаднало и едно малко жълто тефтерче, в което нямаше нищо написано.

— Проклятие — прошепна Хансън и изрече бърза молитва, с която да поиска прошка за тази ругатня. Не планираше да убива бездомника и фактът, че беше питал онзи полицай за него, можеше да предизвика известно подозрение.

Не е така, каза си Хансън. След като убия Фриърс, това ще е поредното убийство, водещо към Джо Курц. Няма да разберем защо Курц е решил да убие и двамата, но .38-калибровият револвер, намерен в хотелската му стая, ще осигури необходимите доказателства.

Хансън прибра револвера в джоба на палтото си. Никога не беше запазвал оръжие на убийство, след като го беше използвал — това беше аматьорска постъпка — но в този случай се налагаше да го направи, поне докато намереше и убиеше Фриърс. След това щеше да подхвърли револвера в хотелската стая на Курц… или до тялото на Курц, ако се опиташе да окаже съпротива по време на арест, а Джеймс Б. Хансън очакваше точно това.

* * *

Докато седеше в малкото помещение на десет метра от трапезарията на Емилио Гонзага и усещаше погледите на Мики Кий, Марко и двамата бодигардове на дона, Джо Курц започна да се приготвя за онова, което предстоеше.

Щеше да остави много недовършени дела след себе си — случая с Фриърс и Хансън например, но това не беше негова работа. Арлен щеше да се погрижи за Фриърс, вероятно щеше да запознае полицията с информацията, получена от Конуей. Това не беше негов проблем. После идваха Доналд Рафърти и Рейчъл — това вече беше негов проблем — но нямаше какво да направи по него. Точно сега работата му беше да се заеме с Емилио Гонзага, истинския убиец на Саманта. Той се намираше само на десет метра от него, надолу по един дълъг коридор и през една отключена врата.

Всичко трябваше да се случи много бързо. И скоро. Курц предположи, че Гонзага и Анджелина вече бяха стигнали до основното и тримата телохранители там вече бяха заели местата си до стената.

Мики Кий беше много бдителен, но — като всички бодигардове — също така бе отегчен. Рутината отпускаше. Дори през последните двадесет минути, в които Марко преглеждаше предстоящите конни надбягвания, а Курц седеше с полузатворени очи, Мики Кий беше свалил гарда си. Другите двама телохранители бяха като непохватни шимпанзета и вниманието им отдавна бе отвлечено от малкия телевизор на бюфета до стената. На него вървеше някаква сапунена опера, която явно много им допадаше. Навярно я следяха.

Мики Кий беше обезпокоен от присъствието на Курц. Като всички добри бодигардове, той се съмняваше във всичко, което излиза от рамките на нормалното. Но също така беше жаден и постоянно прескачаше до махагоновия бар до Джо — минаваше на по-малко от метър от него — за да си напълни чашата със сода. И макар да държеше чашата с лявата си ръка — Курц беше забелязал, че е десничар — това действие отнемаше достатъчно голяма част от вниманието му. Почти беше станало време Кий да си налее отново сода.

Когато го направи, всичко трябва да се случи много бързо. Курц също така беше забелязал, че Кий носи основното си оръжие — 9-милиметрова „Берета“ — в раменен кобур. Това беше добре, тъй като смяташе да използва лявата си предмишница, за да удари трахеята на бодигарда, а с дясната си ръка да му отнеме беретата и да застреля двамата въоръжени телохранители, които бяха на по-малко от два метра от него.

Всичко трябваше да се случи много бързо, но нямаше как да го направи, без да го чуят горилите на Гонзага в трапезарията. Нуждаеше се от повече оръжия, от повече патрони. Щяха да са му необходими още десет секунди, за да може да вземе пистолетите на бодигардовете, след като ги застреляше. Марко също трябваше да бъде неутрализиран, макар че ако избягаше, Курц смяташе да го пусне. Той не беше фактор.

После щеше да се нуждае от още двадесет секунди, за да прекоси коридора и да влезе през вратите на трапезарията, приведен, стрелящ с двете оръжия, а третото щеше да е в колана му. Имаше само една цел в онова помещение, макар че беше готов да убие всеки там, за да стигне до нея.

Курц смяташе, че има добри шансове да стигне до трапезарията и да се добере до целта си, преди тя да избяга или да повика подкрепления, но не смяташе, че има особени шансове накрая да оцелее. Бодигардовете вътре щяха да извадят оръжията си още като чуеха стрелбата отвън. Въпреки това щяха да са объркани. За разлика от добре тренираните агенти на Тайните служби, тези тук бяха евтини гангстери, убийци, и първият им проявил се инстинкт щеше да е този за самосъхранение, а не да се хвърлят между Емилио Гонзага и залпа от куршуми.

И все пак Курц трябваше да се движи бързо и да стреля бързо. Ако някак си оцелееше след сблъсъка в трапезарията, щеше да се увери, че Гонзага е мъртъв — един допълнителен куршум в главата щеше да подсигури това — и едва тогава щеше да му мисли как да се измъкне от имението. Най-добрият му шанс щеше да е с лимузината, с която пристигнаха, макар че дори тя нямаше да може да преодолее металната порта отпред. Той обаче беше разгледал много внимателно снимките от въздуха и знаеше къде се намират сервизните пътища и задните изходи на имението. Това, разбира се, нямаше да промени факта, че трябваше да се оправя с поне дванадесет охранители, с видеонаблюдението и с джипа, който обхождаше мястото, но всички щяха да са объркани и нямаше да стрелят по личната лимузина на Гонзага, нямаше да са подготвени да спрат някой, който се опитва да излезе от имението. Курц имаше минимални шансове за оцеляване, дори да го раняха.

Не, нямам, каза си той. Емилио Гонзага беше един от малкото останали мафиоти в Западен Ню Йорк и глава на своята малка фамилия. Колкото и незначителен да беше бизнесът в Бъфало, истинските нюйоркски фамилии нямаше просто да си седят и да оставят някакъв си никаквец да убие едно от техните франчайзови момчета, без да се намесят, за да върнат равновесието във вселената. Дори Джо Курц да убиеше всички в имението на Гонзага днес и да се измъкнеше невредим, Мафията щеше да разбере кой е отговорен за случилото се и да го намери, дори това да им костваше двадесет години. Джо Курц щеше да подпише смъртната си присъда в мига, в който вдигнеше оръжие срещу Емилио Гонзага.

C’est la vie[14], помисли си Курц и се пребори с желанието си да се усмихне. Не искаше да дава повод на Мики Кий да е по-бдителен. Усети как всички странични мисли се изпаряват от главата му. Трябваше да се подготви да действа. Превърна се в адреналинов двигател с една-едничка цел.

Мики Кий сипа остатъка от содата в чашата си. За момент Курц се беше обезпокоил, че телохранителят е задоволил жаждата си, но не беше така. Той беше бдителен — но недостатъчно, знаеше Джо — докато вървеше с чашата в лявата си ръка към бара.

Курц беше проиграл многократно всичко в главата си. Кий щеше да е мъртъв за пет секунди, но трябваше да му вземе беретата, докато се свличаше на пода, да освободи предпазителя, когато завърташе оръжието към обърканите бодигардове, захласнати в сапунената си опера…

Мики Кий влезе в обхвата му.

Мобилният на Курц иззвъня.

Кий се спря и отстъпи назад, а ръката му се стрелна към раменния му кобур. Курц изпусна въздуха, който беше задържал, вдигна пръст, за да напомни на телохранителя, че не е въоръжен, и отговори на обаждането. Нямаше какво друго да направи в този момент.

— Джо? — Гласът на Арлен беше по-притеснен от всякога.

— Какво има?

— Става въпрос за Рейчъл.

— Какво? — Курц трябваше да се върне от мястото, на което беше отишъл по време на подготовката си — по-голямата част от ума и тялото му все още участваха в застрелването на бодигардовете, в нахлуването в трапезарията и насочването на дулото на беретата в тлъстото рибешко лице на Емилио Гонзага. — Какво? — повтори въпроса си той.

— Става въпрос за Рейчъл. В болница е. Ранена е лошо.

— За какво говориш? Откъде знаеш…

— Помниш ли сестрата на Алън? Гейл. Тя е медицинска сестра в Окръжна болница на Ери. Познава Рейчъл. Познаваше Сам, помниш ли? Току-що ми се обади. Тъкмо е застъпила на смяна. Рейчъл е била приета тази сутрин около девет часа.

— Рафърти ли я е ударил? — попита Курц. Мики Кий и останалите го наблюдаваха с интерес. Марко облиза устни. Явно се чудеше дали това ново стечение на обстоятелствата нямаше да попречи на шансовете им за оцеляване през следващия един час.

— Не. Катастрофирали са на „Кенсингтън“. Доналд Рафърти е бил пиян. Гейл ми каза, че е със счупена ръка и вероятно има сътресение, но ще се оправи. Рейчъл обаче е в много лошо състояние.

— Колко лошо? — Курц чуваше собствения си глас, сякаш беше на километри разстояние.

— Все още не знаят. Рейчъл е в операционната цяла сутрин. Гейл ми каза, че са премахнали далака и единия ѝ бъбрек. Ще знаят повече в следващия един час.

Курц не отговори. Притъмня му пред очите и чу шум, който приличаше на прииждащ влак.

— Джо?

— Да. — Осъзна, че ако не отпуснеше хватката си около малкия телефон, щеше да го счупи на две.

— Има още нещо. Много по-лошо.

Курц зачака.

— Рейчъл е била в съзнание, когато са я извадили от колата. Медиците са ѝ говорили, за да я държат в съзнание. Казала им, че избягала предната вечер, но пастрокът ѝ я намерил близо до автобусната спирка и я накарал да се качи в колата. Избягала, защото той много пиел и се опитал да я изнасили.

Курц прекрати разговора, сгъна телефона и много внимателно го прибра във вътрешния джоб на сакото си.

— К’во става? — попита Мики Кий. — Да не изгуби голям облог, господин Хауърд от „Рейфърд“? Да не би тип на име Рафърти да оправя някоя от кучките ти?

Без да обръща внимание на Кий и на другите бодигардове, които се опитаха да го спрат, Курц прекоси коридора и влезе в трапезарията, за да накара Анджелина да се махнат колкото се може по-скоро оттук.

21

— Искали сте да ни видите, капитане?

— Сядайте — нареди им Хансън.

Детективите Брубейкър и Майърс се спогледаха, преди да заемат местата си. Милуърт не ги викаше за първи път в кабинета си, но за първи път ги канеше да седнат.

Хансън заобиколи бюрото си, седна на ръба му и подаде на Брубейкър снимка на Джон Уелингтън Фриърс.

— Познавате ли този човек?

Брубейкър взе снимката и поклати глава. Хансън не очакваше да са чували за идването на Фриърс в участъка, където беше съобщил опасенията си. Смяташе да им каже, че цигуларят е изчезнал и да им даде специална задача — под прикритие — да го намерят. По-късно щеше да се оправя с предизвиканите от това усложнения.

— Хей, този съм го виждал — каза Майърс.

Хансън се изненада.

— В участъка?

— В участъка ли? Не, тцъ. Фред, миналата седмица видяхме този тип да влиза в „Блус Франклин“, докато следяхме Курц, помниш ли?

Брубейкър взе отново снимката.

— Да, май е същият.

— Май ли? Мамка му, той е. Ако си спомняш, дойде с бял… мисля, че беше форд, може би модел „Контур“… и паркира точно до нас.

— Аха.

Ако Хансън не беше седнал на ръба на бюрото си, щеше да падне на пода. Нещата се нареждаха перфектно.

— Казваш, че този човек е бил в „Блус Франклин“ по същото време, по което и Джо Курц?

— Тъй вярно, капитане — отвърна Майърс.

Брубейкър кимна.

Хансън имаше чувството, че цялата му вселена се е избистрила. Онова, което само допреди миг беше пълен хаос, сега изглеждаше като съвсем ясна мозайка. Това съвпадение беше дар от Бога, чист и прекрасен.

— Искам да намерите този човек — каза той. — Името му е Джон Уелингтън Фриърс и се тревожим за безопасността му. — Обясни на двамата идиоти, че трябва да докладват само на него.

— Господи — каза Майърс. — Извинете ме, капитане, но мислите ли, че изчезването на Фриърс тази сутрин има нещо общо с Джо Курц?

— Вие го наблюдавахте по това време — отбеляза Хансън. — Къде беше той?

— Изплъзна ни се миналата вечер — отговори Брубейкър. — Едва тази сутрин го намерихме на Чийктуага. Смятахме да проверим къщата на секретарката му, но го видяхме да пътува по „Юниън“… — Ченгето млъкна.

— Близо до хотел „Шератон“ — довърши Хансън.

Майърс кимна.

— Не е далеч.

— Май ще продължим да следим Курц — каза Брубейкър.

Хансън поклати глава.

— Това е по-важно от неговото залавяне. Този цигулар, Фриърс, е много важен човек. Възможно е да е отвлечен.

Майърс се намръщи.

— Имате предвид спецчастите, ФБР и всичко останало? Извинете ме, капитане, знаете какво имам предвид.

Хансън заобиколи бюрото си и седна в кожения си стол.

— Точно сега сме само аз, вие и едно предчувствие. Да, видели сте Фриърс да влиза в „Блус Франклин“, когато Джо Курц е бил там, но това не означава, че има някаква връзка между тях. Да сте ги виждали заедно по време на наблюдението?

Двамата детективи поклатиха глави.

— Искам да се постараете много повече този път. Започвате още този следобед. Ще се редувате.

— Как така? — попита Брубейкър, като побърза да добави едно „сър“.

— Ще работите соло — отвърна Хансън.

— На дванадесетчасови смени? — изхленчи Майърс. — Сами? Това копеле Курц е опасно.

— Аз също ще помогна — заяви капитанът. — Ще направим график. Не говорим за седмици, а само за един-два дни. Ако Курц има нещо общо с изчезването на Фриърс, съвсем скоро ще разберем. Фред, ти ще поемеш първата смяна. Провери къщата на секретарката в Чийктуага. Томи, ти ще прекараш следващите няколко часа около дома на Курц, офиса му и така нататък. Фред, остани за минутка. Искам да говоря с теб.

Двете ченгета се спогледаха, преди Майърс да излезе и да затвори вратата след себе си. Капитан Милуърт не беше наричал никой от двама им на малки имена досега.

Брубейкър застана до бюрото и зачака.

— Миналата седмица получих обаждане от Вътрешни афери за теб — каза Хансън.

Брубейкър лапна една клечка за зъби, но не каза нищо.

— Грейнджър и момчетата му смятат, че имаш връзки с фамилията Фарино — продължи капитанът, като не отделяше поглед от ченгето. — Смятат, че получаваш подкупи от Малкия Скаг и че си поел задълженията на приятелчето си Хатауей след кончината му миналия ноември.

В погледа на Брубейкър не се четеше нищо. Той размърда клечката за зъби с език.

Хансън премести някакви документи на бюрото си.

— Споменавам го, защото смятам, че ще имаш нужда от човек, който да ти пази гърба, Фред. Някой, който да ти казва кой души наоколо и кога. Мога да бъда този човек.

Ченгето махна клечката за зъби от устата си, изгледа я и я прибра в джоба си.

— Защо бихте го направили, капитане?

— Защото искам да дадеш всичко от себе си и да действаш дискретно по тази задача, Брубейкър. Ако ти ми помогнеш и аз ще ти помогна.

Ченгето просто стоеше и се пулеше. Очевидно се опитваше да осмисли предложената му сделка.

— Това е всичко — каза Хансън. — А сега върви да намериш Курц. Ще смениш Томи след осем часа. Обади ми се на мобилния, ако изникне нещо. Но кажи на Майърс… че не трябва да правите нищо друго, освен да наблюдавате, без моето разрешение. Разбираш ли? Нищо. Дори да видите Курц да пребива сина на кмета по светло на главната улица, пак ще ми се обадите, преди да сторите нещо. Капиш?

— Да.

Хансън кимна към вратата и Брубейкър излезе от кабинета му.

Капитанът от отдел „Убийства“ се завъртя на стола си и прекара няколко минути загледан в сивата сграда на стария съд от другата страна на улицата. Всичко това отиваше прекалено далеч, при това прекалено бързо. Трябваше да бъде разрешено. Дори да се случеше нещо с детективите Брубейкър и Майърс — всичко можеше да се случи с две цивилни ченгета, когато си имаха работа с човек като Курц — пак щяха да останат много отворени въпроси.

Хансън въздъхна. Харесваше му да е детектив от отдел „Убийства“. Дори беше добър в тази работа. Също така харесваше съпругата си Дона и доведения си син Джейсън. Тази самоличност беше само на четиринадесет месеца и според него можеше да продължи да я използва още една-две години, дори повече.

Затвори очи за момент. Да бъде волята ти, Господи. Да бъде волята ти. Хансън отвори очи и използва личната си линия, за да се обади на един определен зъболекар в Кливланд. Време беше стоматологичният картон на Робърт Гейнс Милуърт да се подготви.

22

— Вие член на семейството ли сте? — попита медицинската сестра.

— Брат съм на Доналд Рафърти — отвърна Курц, който познаваше зълвата на Арлен, Гейл, и знаеше, че работи на деветия етаж, но не искаше да го вижда тук.

Сестрата на регистратура изсумтя и погледна един от компютрите на работното си място.

— Господин Рафърти е в шестстотин двадесет и трета стая. Има леко сътресение и счупена китка. В момента спи. Лекуващият го лекар, доктор Сингх, ще е на разположение след около двадесет минути, ако желаете да разговаряте с него.

— Какво ще ми кажете за момичето? — попита Курц.

— Момичето?

— Рейчъл… Рафърти. Била е в колата с Доналд. Разбрах, че има по-сериозни наранявания.

Сестрата се намръщи и набра нещо на клавиатурата си.

— Да. Излязла е от операционната.

— Може ли да я видя?

— О, не… операцията продължи почти пет часа. Момичето ще остане в интензивното поне още няколко часа.

— Но операцията е минала добре, нали? Тя ще се оправи?

— Препоръчвам ви да говорите с лекаря ѝ.

— С доктор Сингх?

— Не, не. — Сестрата се намръщи още повече. Явно безценното ѝ време на регистратурата беше похабено за маловажни неща. Тя набра още нещо на клавиатурата си. — Оперирали са я доктор Фримонт и доктор Уайли.

— Участвали са двама хирурзи?

— Току-що казах точно това.

— Мога ли да разговарям с тях?

Сестрата завъртя очи и се зае отново с клавиатурата.

— Доктор Фримонт си е тръгнал от болницата, а доктор Уайли ще е в операция поне до пет часа.

— Къде е интензивното отделение?

— Няма да ви пуснат там, господин… ах… Рафърти.

Курц се наведе толкова напред, че сестрата отмести поглед от компютъра и го погледна в очите.

— Къде е?

Тя му каза.

* * *

Курц, Анджелина и Марко си тръгнаха набързо от имението на Гонзага. Жената набързо обясни на очевидно вбесения Емилио, че е изникнало нещо изключително важно и че трябва да насрочат нова среща за обяда си. Арни и Мики Кий бяха откарали мълчаливото трио обратно до Марина Тауър с бронираната лимузина. Качиха се с асансьора до пентхауса, преди да проговорят.

— Какво, по дяволите, става, Курц? — Анджелина беше пребледняла от гняв и се опитваше да успокои прилива си на адреналин.

— Трябва ми кола.

— Ще те закарам до спортния клуб, където остави твоя…

Курц поклати глава.

— Веднага ми трябва кола.

Анджелина се поколеба за секунда. Ако му угодеше сега, щеше да промени естеството на взаимоотношенията им — каквито и да бяха в момента — завинаги. Тя го изгледа, след което бръкна в дамската си чанта и му подхвърли връзка с ключове.

— Сивото ми „Порше Бокстър“ е паркирано до асансьора на паркинга.

Курц кимна и се обърна.

— Какво да правя с него? — попита Анджелина, която беше насочила своя .45-калибров „Компакт Уитнес“ в Марко.

— Той не е глупав — отвърна бившият частен детектив. — Все още можеш да го използваш. Предложи му да му сложиш белезници в банята, както на Лео.

Анджелина погледна Марко.

— Разбира се. Защо не? — отвърна бодигардът. — По-добре е от алтернативата.

— Добре — съгласи се жената. — Какво ще кажеш за… — Тя кимна към големия фризер в кухнята.

— Ще се върна тази вечер — каза ѝ Курц.

— Това не е хубаво — отвърна Анджелина, но бившият частен детектив вече беше влязъл в асансьора и бе затворил вратата.

* * *

Курц слезе от асансьора и веднага се изуми от разположението на интензивното отделение — няколко бюра бяха разположени в кръг около единични стаи със стъклени стени. Трите сестри разполагаха с отделни компютри, но по всяко време можеха да погледнат в някоя от стаите и да видят състоянието на пациентите и данните на мониторите им. Едната от сестрите беше по-възрастна от другите и с приятно лице. Тя вдигна поглед към Курц.

— Мога ли да ви помогна, сър?

— Казвам се Боб Рафърти и съм чичо на Рейчъл Рафърти. Сестрата долу ми каза, че се възстановява тук.

Възрастната жена кимна и посочи към една от стаите със стъклени стени. Курц успя да види единствено червената коса на Рейчъл, която беше същата като тази на Сам. Останалото бяха одеяла, системи, монитори и апарат за командно дишане.

— Опасявам се, че няма да е възможно да ѝ идвате на посещение няколко дни — каза сестрата. — След подобна продължителна операция лекарите се страхуват да не стане инфекция и…

— Операцията е била успешна, нали? Тя ще живее?

Жената с приятното лице си пое дълбоко въздух.

— Трябва да говорите с доктор Фримонт и доктор Уайли.

— Казаха ми, че няма да са на разположение цял ден.

— Да. Ами… — Сестрата изгледа Курц. — Рейчъл е била много близо до ръба тази сутрин, господин Рафърти. Много близо. Доктор Уайли обаче ми каза, че прогнозите са добри. Преляхме ѝ осем банки с кръв…

— Това много ли е?

Жената кимна.

— Може да се каже, че подменихме всичката кръв в тялото ѝ, господин Рафърти. Хеликоптерът е спасил живота ѝ.

— Премахнали са далака и бъбрека ѝ, нали?

— Да, левия ѝ бъбрек. Нараняванията ѝ бяха много сериозни.

— Това означава, че дори да се възстанови, постоянно ще бъде застрашена, нали?

— Да, ще е много по-уязвима при бъдещи заболявания и злополуки. И ще е необходим дълъг период на възстановяване. Но племенницата ви ще може да води нормален живот. — Сестрата погледна ръката на Курц, която беше стиснала здраво ръба на бюрото ѝ, и вдигна своята, сякаш имаше намерение да го докосне, но бързо я отдръпна. — Доктор Сингх ще се освободи много скоро, ако желаете да поговорите с него за нараняванията на брат ви…

— Не — отвърна Курц.

Той се качи с асансьора до шестия етаж и тръгна по коридора към стая 623. Беше извадил .40-калиброния „Смит и Уесън“ още в кабината и сега го държеше в дясната си ръка, като бе спуснал дългия ръкав на откопчаното си палто да го прикрие. Спря се през три врати от стаята на Рафърти.

Една полицайка в цивилни дрехи, вероятно дошла заради опита за изнасилване, и едно отегчено униформено ченге седяха на сгъваеми столове точно пред болничната му стая. Курц остана на мястото си около минута, но когато цивилната го погледна, влезе през първата до него врата. Някакъв много стар човек спеше или беше в кома на единственото заето легло. Очите му бяха хлътнали в главата му като на едноседмичните трупове, които Курц беше виждал. Той прибра пистолета в кобура на колана си и остана до леглото на стареца за минута. Сбръчканата му ръка беше цялата в петна и посиняла от системите. Пръстите му бяха свити, а ноктите — дълги и жълти. Курц го докосна по ръката, преди да излезе и да се качи в асансьора до паркинга.

* * *

„Порше Бокстър“ беше красив спортен автомобил, но се държеше ужасно в сняг и лед. Курц тъкмо пътуваше на юг по „Кенсингтън“ към центъра и „Марина Тауър“, когато мобилният му телефон иззвъня отново.

— Успя ли да видиш Рейчъл, Джо? Как е тя?

Курц предаде на Арлен казаното от сестрата.

— А Доналд Рафърти?

— Няма да преживее катастрофата — отвърна той.

Секретарката помълча около минута.

— Смятах да отида до болницата, тъй като господин Фриърс каза, че няма проблем, но госпожа Кембъл, една от по-възрастните ми съседки, ми се обади и ме уведоми, че някакъв подозрителен мъж със сив форд е паркирал пред къщата ѝ, на половин пресечка надолу по улицата.

— Мамка му — каза Курц.

— Госпожа Кембъл се обадила в полицията.

— И?

— Наблюдавах през щорите ми. Пристигна патрулка и единият от униформените полицаи отиде при паркираната кола. Онзи в нея му показа нещо и патрулката бързо се изнесе.

— Вероятно в паркираната кола е един от двамата детективи от отдел „Убийства“, които ме следят — Брубейкър или Майърс — каза Курц. — Възможно е обаче да е Хансън… капитан Милуърт. Не знам как е направил връзката с Фриърс, но…

— Използвах бинокъла на Алън. Някакъв дебелак е, почти плешив. Не е много висок. С кафяв костюм.

— Това е Майърс. — Курц зави с поршето към изхода на Ийст Фери, направи бърз обратен завой и се върна на магистрала „Кенсингтън“ в посока Чийктуага. — Арлен, не знаем дали Брубейкър и Майърс не работят пряко за Хансън. Не мърдай от къщата си. Ще дойда след петнадесет минути.

— И какво ще направиш, Джо? Предлагам да взема господин Фриърс и двамата да отидем при Гейл?

— Можете ли, да излезете, без да ви видят?

— Разбира се. Ще минем през навеса и по алеята до дома на семейство Дзвриски. Мона ще ми заеме комбито на бившия си съпруг. Гейл е на работа, но знам къде държи резервния ключ. Ще оставим детектив Майърс да си седи на улицата цял ден.

Курц намали скоростта си до сто и десет.

— Не знам…

— Джо, има още нещо. Проверих служебната ни електронна поща оттук. Някой ти е изпратил писмо на моя имейл. Получено е в един часа на обяд и е подписано от „П.“.

Пруно, помисли си Курц. Вероятно проверяваше дали са се срещнали с Фриърс.

— Вероятно не е важно — каза той.

— В писмото пише, че е спешно, Джо. Нека ти го прочета: Джоузеф, от изключителна важност е да се срещнем колкото се може по-скоро на мястото, на което се случи онова нещо в онази нощ в средата на лятото. Много е спешно. П.

— О, човече — отвърна Курц. — Добре. Обади ми се веднага след като отидете в дома на Гейл. — Той сгъна телефона си, сви към изхода за „Делаван авеню“, продължи една пресечка на изток и ускори на юг по „Филмор“.

* * *

Едно време главната гара на Бъфало представляваше голям и внушителен комплекс, но сега, изоставена вече десетилетие, приличаше на истинска развалина. В средата на основното здание се издигаше двадесететажна кула, която беше като излязла от филма „Метрополис“ на Фриц Ланг. От всяка от страните ѝ — на нивото на дванадесетия етаж — бяха монтирани несъразмерни часовници, които бяха спрели на различен час. На стотиците счупени прозорци бяха останали парчета стъкло, които правеха бездруго грозната фасада да изглежда още по-зловещо. Освен двата главни входа на двадесететажната кула, основната пететажна сграда на гарата разполагаше с още четири големи сводести входове с козирки, които щяха да паснат чудесно на някой хангар и едно време позволяваха на хилядите пътници да влизат и излизат от огромния комплекс без ненужно блъскане.

Днес нямаше тълпи, които да се блъскат. Дори хълмистата алея към изоставения паркинг беше затрупана със сняг. Курц паркира поршето на една странична улица и мина покрай каменната бариера, поставена на алеята, за да не позволява на автомобилите да влизат. Нарушители, бездомници и хлапета, дошли да счупят малкото останали здрави прозорци, бяха оставили безброй следи в снега и Курц не можеше да прецени кой и кога беше минавал оттук. Той последва някои следи покрай оградата на гарата и стигна до място, на което беше отрязано около метър от нея точно под табелите „Не преминавай“. Мина под масивната козирка, където на ръждясалите метални табели все още личаха надписите „НЮ ЙОРК“ и „БЪФАЛО“. Големите врати бяха запечатани с ламарина и шперплат, но единият от прозорците не беше и Курц мина през него.

Вътре беше много по-студено, отколкото вън. И по-тъмно. Високите прозорци, които някога бяха пропускали слънчевата светлина и бяха огрявали войниците, напускащи плачещите си семейства, за да се включат във Втората световна война, сега бяха тъмни и заковани. Няколко изплашени гълъба полетяха в огромното мрачно помещение при появата на Курц.

Местата за чакане и рампите към пероните бяха пусти. Той се качи по едно малко стълбище към кулата, в която някога се помещаваха кабинетите на служителите на железницата, изкърти един лист шперплат и тръгна бавно по тесните коридори към главната зала. Наоколо прибягваха плъхове. Прелитаха гълъби.

Курц извади пистолета си, вкара патрон в цевта и свали оръжието до тялото си, когато влезе в просторната и тъмна зала.

— Джоузеф. — Шепотът се беше разнесъл от другия край, на дванадесет метра от него, но там имаше само сенки и стари пейки.

Той вдигна донякъде пистолета си.

— Тук горе, Джоузеф.

Курц пристъпи в мрака и огледа тъмните мецанини. Една сянка го викаше.

Той намери стълбището и се качи по него, като остави следи в прахта зад себе си. Старецът го чакаше до парапета на втория мецанин. Носеше някакъв издут сак.

— Много интересна акустика — каза Пруно. Лицето му изглеждаше още по-бледо от обикновено на слабата светлина. — Случайно са направили „шепнеща галерия“, когато са построили тази зала. Всички издадени тук звуци се събират в онзи ъгъл там долу.

— Аха. Какво става, Пруно? Интересуваш се от Фриърс ли?

— От Джон ли? — учуди се бездомникът наркоман. — Да, интересно ми е да науча какво става с него, след като аз ви свързах, но предположих, че си отказал да му помогнеш. Все пак мина цяла седмица. Ако трябва да бъда честен, Джоузеф, почти забравих.

— За какво ме повика тогава? И защо тук? — Курц посочи тъмната зала и още по-тъмните мецанини. — Доста е далеч от обичайните ти местенца.

Пруно кимна.

— Изглежда, че в покоите ми има истински мъртвец.

— Мъртвец? Кой?

— Не го познаваш, Джоузеф. Мой познат, бездомник. Мисля, че името му беше Кларк Пович, бивш счетоводител, но през последните петнадесет години другите наркомани и жители на улицата го познават като Тайпи.

— От какво е умрял?

— От куршум — отвърна Пруно. — Или, ако трябва да предположа, от два куршума, макар че не съм криминалист.

— Някой е застрелял приятеля ти в бараката ти?

— Не ми е точно приятел, но понякога, в това студено време, Тайпи се радва на гостоприемството ми — и най-вече на котлона ми — когато ме няма.

— Знаеш ли кой го е убил?

— Имам своите предположения. Но в тях няма никакъв смисъл, Джоузеф.

— Слушам те.

— Една моя позната, дама на име Тюела Дийн — предполагам, че би я нарекъл бездомница — е била навън днес, неволно скрита под завивката си от вестниците на ъгъла на „Елмууд“ и „Маркет“ когато чула някакъв полицай да говори по радиостанцията или телефона си пред спряната си патрулка. Полицаят давал насоки къде се намира резиденцията ми и споменал името ми… по-точно имената ми… и дори осигурил мое описание на събеседника си. Според госпожа Дийн тонът на полицая бил някак си раболепен, все едно разговарял с висшестоящ. Тя случайно ми спомена това, когато я видях близо до Ейч Ес Би Си Арена, преди да се прибера у дома и да намеря тялото на Тайпи.

Курц си пое голяма глътка студен въздух.

— Тази госпожа Дийн чула ли е името на другия човек?

— Всъщност го е направила. Капитан Милуърт. Предполагам, че става въпрос за капитан на полицията.

Курц изпусна въздуха.

— На пръв поглед няма никаква връзка — каза Пруно, — тъй като полицейските капитани не убиват бездомници, но ще е голямо съвпадение, ако двете неща не са свързани. Също така има още едно малко съвпадение, което ме тревожи.

— Какво?

— Един непознат човек, който разполага само с моето описание, може да обърка Тайпи за мен. Всъщност би си помислил, че съм аз.

Курц хвана стария си приятел през палтото и другите му парцали за лакътя.

— Хайде — каза му нежно той и чу как шепотът му заехтя в мрака долу, — да се махаме оттук.

23

Хансън не можа да се свърже с доктор Хауърд Конуей по телефона и това го обезпокои. Даже много го обезпокои. Замисли се дали да не прескочи до Кливланд, за да го провери — за да се увери, че дъртакът не е умрял или избягал — но просто нямаше време. Прекалено много неща се случваха прекалено бързо и още повече щяха да се случат още по-бързо през следващите двадесет и четири часа.

Отмени срещите си през останалата част от следобеда, звънна на Дона, за да ѝ каже, че скоро ще се прибере у дома, обади се на Брубейкър, за да провери дали не е намерил Курц в офиса или в дома му, после се обади и на Майърс, за да се увери, че наблюдава дома на секретарката, след което пое към един западнал индустриален хладилен комплекс до река Бъфало. Зад една изоставена мелница се намираха редица хладилни помещения — всяко от тях със свой собствен генератор — отдадени под наем на ресторантьори, месари и други, нуждаещи се от допълнителни фризери. Хансън беше наел такова още преди девет месеца, когато докара един хладилен камион от Маями.

Той отключи двата скъпи катинара, с които заключваше помещението, и влезе в него. Пет половинки от говеда висяха от куки. Беше планирал да използва едната от тях за партито, което смяташе да организира през юли в дома си в Тонауанда за детективите си и съпругите им, но май нямаше да е в Бъфало по това време. На задната стена бяха наредени високи телени стелажи, на които бяха сложени четири дълги найлонови чували с още замразено месо.

Хансън отвори онзи на средния стелаж. Господин Гейбриъл Кендал, петдесетгодишен, със същите височина, тегло и фигура като Джеймс Б. Хансън, се пулеше през скрежа върху очите му. Устните на трупа бяха сини и свити, замръзнали в позицията, в която доктор Конуей му беше направил дентална снимка в Кливланд предното лято. Всичките четирима мъже, складирани тук, бяха в сходно състояние. Хансън беше избрал Кендал за самоубийството на капитан Робърт Гейнс Милуърт и стоматологичният му картон трябваше да бъде подготвен.

Но това щеше да стане, ако успееше да се свърже с онзи дърт тъпак Конуей.

Доволен, че никой не беше влизал във фризера и не бе намерил съдържанието му, Хансън закопча чувала, заключи хладилното помещение след себе си и се прибра у дома с кадилака си. От гледката на висящото говеждо огладня. Използва мобилния си телефон, за да се обади на Дона и ѝ каза да зареже всякакви планове за вечеря, тъй като смяташе да изпече пържоли.

* * *

Домът на Гейл, зълвата на Арлен, се намираше на втория етаж на стара двуетажна къща на „Колвин авеню“, северно от парка. Тя беше разведена и караше двойна смяна в болницата. Арлен обясни, че зълва ѝ ще спи там и ще се прибере чак през късния следобед на следващия ден. Чудесно, помисли си Курц, когато секретарката му отключи вратата и поведе двама им с Пруно към страничното стълбище. Той огледа бежанците, които беше събрал горе — Фриърс прегръщаше нежно Пруно, сякаш старецът наркоман не вонеше като писоар, а Арлен все още носеше .45-калибровия пистолет в джоба на жилетката си. Въпреки всичките години като частен детектив, през които Курц ползваше Пруно за уличен информатор, секретарката му едва сега се срещаше с него и двамата бяха заети да се запознаят и да си разменят любезности. Джо — един самотник в живота — беше започнал да се чувства като Ной и си каза, че вероятно ще има нужда от по-голям кивот, ако бежанският му лагер продължаваше да расте.

Четиримата се разположиха в малката дневна. От близката кухня се носеха приятни миризми на готвено. От време на време Арлен ставаше, за да провери нещо и разговорът секваше до завръщането ѝ.

— Какво става, господин Курц? — попита Джон Уелингтън Фриърс, когато всички се събраха отново заедно като щастливо катеричо семейство.

Бившият частен детектив свали палтото си — в малкото жилище беше горещо — и разказа всичко, което знаеше за Джеймс Б. Хансън в ролята му на капитан Робърт Милуърт от отдел „Убийства“.

— Този зъболекар… Конуей… ти е признал това? — попита Пруно.

— Не с толкова много думи — отвърна Курц. — Но да приемем, че информацията е потвърдена от него.

— Предполагам, че животът на този доктор Конуей не струва кой знае колко вече — каза Фриърс.

Курц нямаше как да не се съгласи.

— Какво мислиш, Джо, как този Милуърт… Хансън… е направил връзката между господин Фриърс и теб? — попита Арлен.

— Не сме сигурни, че я е направил.

— Би било опасно да предполагаме нещо друго — каза цигуларят.

— Ще е глупаво — отвърна Пруно — да градим плановете си на предположения относно намеренията на врага… Трябва да преценим способностите му и да се подготвим според заключенията си.

— Е, Капитан Убийство е способен да впрегне целия полицейски участък в търсенето на господин Фриърс и останалите от нас — заяви Арлен.

Курц поклати глава.

— Не и без да рискува прикритието си. Не трябва да забравяме, че Хансън не е истинско ченге.

— Не е — съгласи се Фриърс. — Той е сериен изнасилвач и убиец на деца.

Всички млъкнаха за известно време след тези думи.

Най-накрая Арлен попита:

— Той може ли да ни проследи дотук, Джо?

— Съмнявам се. Не и ако Майърс не те е проследил.

— Не е — отвърна секретарката. — Уверих се, че никой не ни следи. Но ще станат подозрителни, когато утре не излезем от къщата ми с господин Фриърс.

— Или когато не пуснете лампите тази вечер — намеси се Пруно. Навън се стъмваше.

— Оставих осветлението в дневната на таймер, който използвам, когато съм на почивка — отвърна Арлен. — Сега е пуснато и ще изгасне в единадесет.

Курц, който изведнъж се почувства изтощен, се хвана за думата ѝ.

— Ти пък кога си ходила на почивка?

Секретарката му го изгледа. Той прие това като знак да се откаже.

— Трябва да върна една кола — каза Курц, стана и си взе палтото.

— Не и преди да си ял — спря го Арлен.

— Не съм гладен.

— Така ли? Кога за последно яде, Джо? Обядвал ли си?

Курц се замисли. Последно хапна кифла с кафе на онази отбивка на щатската магистрала по време на среднощното си пътуване от Кливланд. През целия ден не беше ял, а предната вечер не беше спал.

— Всички ще похапнем добре — каза Арлен с тон, който не търпеше възражения. — Направих много спагети, хляб и печено говеждо. Всички разполагате с около двадесет минути, за да се измиете.

— На мен ще ми трябва цялото това време — оплака се Пруно.

Курц се засмя, но старецът го изгледа, взе си парцаливия сак и отиде в банята с достойнство.

* * *

Семейството на Робърт Гейнс Милуърт — съпругата му Дона и четиринадесетгодишният му доведен син Джейсън — вечеряха като семейство всяка вечер, защото Джеймс Хансън знаеше, че е много важно семействата да се хранят заедно. Тази нощ храната им се състоеше от пържоли, салата и ориз. Дона пиеше вино. Хансън не употребяваше алкохол, но позволяваше на съпругите си да го правят, стига да е в умерени количества.

Докато се хранеха, Дона говореше за работата си в библиотеката. Джейсън пък за баскетбол и хокей на лед. Хансън ги слушаше и обмисляше следващия си ход в тази толкова интересна игра на шах, в която беше въвлечен. В един момент се усети, че оглежда трапезарията — картините, рафтовете в дневната, скъпите мебели и холандския порцелан. Щеше да е жалко всичко това да бъде погълнато от пожара. Но Джеймс Б. Хансън не поставяше материалното пред по-важните духовни ценности.

След вечерята щеше да слезе долу в кабинета си с мобилния си телефон, в случай че Брубейкър и Майърс му се обадеха, и да размишлява какво да направи утре и в предстоящите няколко дни.

* * *

Това беше една странна вечеря за Курц — хубава вечеря, с много спагети, печено, сос, истински хляб, полезна салата и кафе, но все пак странна. Отдавна не беше ял домашно приготвена храна с други хора. От колко време? Дванадесет години. Дванадесет години и един месец. Онази вечеря със Сам в дома ѝ, също ядоха спагети през онази нощ, с бебето, което вече прохождаше, седнало на висок стол — не в бебешки стол, защото нямаше табла пред него… как го беше нарекла Сам? „Младежки стол“. Малката Рейчъл си седеше в младежкия стол на масата, тракаше, дърпаше салфетката на Курц и бърбореше, докато Сам му разказваше за интересния случай, по който работеше — някаква изчезнала тийнейджърка; бяха замесени и наркотици.

Курц спря да яде. Само Арлен го забеляза, но побърза да извърне поглед.

Пруно се беше изкъпал и избръснал в банята. Кожата му беше зачервена и изглеждаше като попарена. Ноктите му пак бяха жълти и напукани, но не и мръсни, а оредяващата му сива коса — от която Курц беше виждал единствено някой и друг паднал кичур изпод шапката му — беше сресана назад. Той носеше костюм, който бе излязъл от мода поне преди двадесет години и вече му беше голям. Слабото му тяло се губеше в него, но също така бе чист. Как?, зачуди се Курц. Как този стар наркоман успяваше да запази костюма си чист, след като живееше в бърлога, направена от кашони?

Пруно — или „доктор Фредерик“, както се обръщаше Фриърс към него — изглеждаше по-стар, по-немощен и по-уязвим без защитните пластове мръсотия и парцали. Въпреки това старецът стоеше изправен на масата, докато се хранеше, пиеше, кимаше с глава, когато го питаха дали иска още храна, и говореше с Джон Уелингтън Фриърс със спокоен глас. Оказа се, че Фриърс е бил негов студент в Принстън. Картината наистина беше интересна — един възрастен мъж, който умираше от рак, и още по-старият му учител, облечен в своя раиран костюм, разговаряха за гения Моцарт, за Палестинската ситуация и за глобалното затопляне.

Курц поклати глава. Не си беше сипал вино, тъй като вече беше прекалено изморен, а искаше да е с трезв ум още няколко часа до завършека на този безкраен ден, но повече не можеше да изтърпи. Случващото се не беше просто нереално, то бе сюрреалистично. Нуждаеше се от питие.

Арлен отиде с него в кухнята.

— Зълва ти има ли някакъв алкохол в къщата? — попита той.

— В горния шкаф. „Джони Уокър“ с червен етикет.

— Ще свърши работа. — Курц си наля три пръста.

— Какво има, Джо?

— Нищо. Освен онзи полицейски капитан и сериен убиец, който ни е погнал всичките. Всичко е чудесно.

— Мислиш за Рейчъл.

Курц поклати глава и отпи от питието си. Двамата възрастни мъже се разсмяха на нещо в трапезарията.

— Какво смяташ да правиш по въпроса, Джо?

— Какво имаш предвид?

— Знаеш какво имам предвид. Не можеш да я оставиш да продължи да живее с Доналд Рафърти.

Той сви рамене. Спомни си как скъса снимката на мъртвата дъщеря на Фриърс — Кристъл — и остави парчетата на надраната маса в „Блус Франклин“.

Арлен си запали цигара и взе една малка купичка, която да ползва за пепелник.

— Гейл не ми позволява да пуша в къщата ѝ. Ще побеснее, когато утре се прибере от работа.

Курц разгледа кехлибарената течност в чашата си.

— Какво ще стане, ако полицията не арестува Рафърти, Джо?

Той отново сви рамене.

— Или пък ако го направят? — Арлен не се отказваше. — И в двата случая Рейчъл ще е под заплаха. Ще я пратят при приемни родители? Саманта нямаше други роднини. Само бившият ѝ съпруг. Освен ако той има семейство, което да се погрижи за нея.

Курц си наля още един пръст от уискито. Единствените живи роднини на Рафърти бяха онази кучка майка му, която също беше алкохоличка и живееше в Лас Вегас, и по-малкият му брат, който лежеше в щатския затвор на Индиана за въоръжен грабеж. Знаеше всичко това, защото беше подслушвал телефонните им разговори.

— Ако отиде в някакъв временен приемен дом… — започна Арлен.

— Слушай — прекъсна я Курц и удари силно празната си чаша в плота, — какво, по дяволите, искаш да направя?

Секретарката му примига насреща му. Джо Курц никога не ѝ беше крещял през всичките години, в които работеха заедно. Тя издиша цигарен дим и изтръска пепелта в красивата малка купичка, която ползваше за пепелник.

— ДНК тест — отвърна тя.

— Какво?

— ДНК тестът ще докаже, че ти си бащата, Джо. Можеш да…

— Да не си се побъркала, мамка му? Бивш затворник, който е лежал за непредумишлено убийство? Бивш частен детектив, който никога няма да си върне разрешителното? Човек, който го очакват поне три смъртни присъди, ако го пипнат? — Курц се засмя. — Да, не виждам причина съдът да не ми присъди детето. Освен това не знам със сигурност дали аз съм…

— Недей — прекъсна го Арлен и вдигна пръст. — Не го изричай дори. Не се преструвай пред мен, че си го мислиш.

Курц отиде в малката дневна, взе си палтото и .40-калибровия „Смит и Уесън“, слезе по стълбите и излезе от къщата. Навън беше тъмно и отново беше завалял сняг.

24

— Тъкмо смятах да се обадя в полицията и да съобщя за откраднато порше — каза Анджелина Фарино Ферара.

— Тази малка електрическа карта е много полезна — отвърна Курц. — Пуска те в гаража и в асансьора. Така е много удобно.

— Надявам се да си паркирал колата ми на мястото ѝ. И се моли да няма никакви драскотини.

Той не ѝ обърна внимание и отиде в средата на дневната на пентхауса. През панорамния прозорец на източната стена се виждаха светлините от центъра на Бъфало, които проникваха през сипещия се сняг. На запад тъмнееха реката и езерото, на чийто черен фон блещукаха само светлините на няколко далечни кораба.

— Трябва да се отървем от Лео — каза Анджелина.

— Знам. Имаше ли някакви проблеми с Марко?

— Не. Закопчан е с белезници в банята. Изглежда ми малко развеселен от цялата тази ситуация. Май ще се окаже по-умен, отколкото го мислех.

— Може. Има ли някой на долния етаж?

— Там работят петима души — не са биячи, а счетоводители — но си тръгват в шест. Марко и Лео бяха единствените, които използваха жилищните помещения там.

— Смятах, че Стиви е наел нови хора от изток.

— Така е. Осем момчета, ако не броим Марко и Лео. Само че те са навън и се занимават с управляването на останките от бизнеса на брат ми, с курвите му и хазарта. Работата им е ежедневна. Не се навъртат често наоколо.

— А кой го прави?

— Албърт Бел е адвокатът, който играе ролята на посредник между Стиви и мен. Обикновено с господин Бел се срещаме всяка събота.

— А Марко и Лео се обаждат на Малкия Скаг по телефона всяка сряда?

— Да. Стиви звъни на адвоката си. Обаждането се пренасочва към Момчетата. Нямам представа къде го приемат.

— Марко ще ни каже — отвърна Курц. Чувстваше се много изморен. — Готова ли си да преместим замразената стока?

— Ще сляза долу и ще закарам линкълна до асансьора.

— Ще ми трябва голям сак за костюми, чаршаф или нещо такова.

— Използвах завесата от баня — отвърна Анджелина. — Има голяма синя риба на нея. Вече се погрижих.

* * *

Шофираше Анджелина. Поеха на юг по моста Бъфало Скайуей покрай езерото. Снегът се беше усилил и не само че видимостта беше ограничена до два конуса светлина, но и асфалтът беше заледен и много коварен. Единствено тежестта на линкълна им помагаше да не занесат, когато задните гуми се плъзгаха в леда. Курц си представяше как закъсват и как някой добродушен полицай идва да им помогне, като отваря багажника за веригите и…

— Далеч ли отиваме? — попита той.

— Не. Близо до Хамбърг.

— Какво има близо до Хамбърг?

— Баща ми и по-големият ми брат бяха наели една барака за риболов на лед. Понякога вземаха малкия Стиви с тях, но той само хленчеше и се цупеше. Аз също ги придружих на няколко пъти. Ако има нещо по-глупаво от това да седиш в леденостудена барака и да се взираш в някаква дупка в леда, то не знам какво може да е. Но някои от старите капота все още изваждат бараката, макар че никой от фамилията Фарино вече не я използва.

— Не знаех, че хората ловят риба в ледена дупка на езерото Ери. Достатъчно дебел ли е ледът, че да се ходи по него?

— Не само да се ходи, но и да се отиде с кола.

— Няма ли големи кораби, които още плават в езерото?

— Има.

Това беше всичко, което Курц искаше да чуе по темата. Той се опита да остане буден, докато големият линкълн си проправяше път през силния сняг. След като слязоха от моста Скайуей и продължиха по магистрала 5 през малките крайбрежни забележителности Локсли Парк и Маунт Върнън, вече не бяха толкова тормозени от заледявания, но снегът беше по-зле.

— Още ли си с мен в това, Курц?

Гласът на жената го извади от унеса му.

— В какво да съм с теб?

— Сещаш се, Гонзага.

— Не знам.

Анджелина продължи да шофира в мълчание няколко минути.

— Защо не ми кажеш какъв ти е истинският план — прикани я Курц. — Какви са дългосрочните ти цели. Засега се опитваш да ме използваш като някакъв проклет атентатор самоубиец на „Хамас“.

— И ти ме използва. Днес беше готов да ме пожертваш, за да се докопаш до Емилио.

Курц сви рамене. Зачака.

— Когато Стиви излезе от „Атика“ тази пролет, вече ще е прекалено късно — проговори най-накрая Анджелина. — Ще съм прецакана. С фамилията Фарино ще е свършено. Стиви смята, че може да яхне този тигър, но Емилио ще го смаже за шест седмици. Дори за по-малко.

— Е, и? Винаги можеш да се върнеш в Италия или да отидеш някъде другаде. Нали?

— Не — отвърна жената, като метна думата подобно на копие. — Майната му на всичко. Фамилията Гонзага планира това… това изтребване… на Фарино от много, много дълго време. Бащата на Емилио направи засада на моя и го остави инвалид преди шестнадесет години. Емилио ме изнасили преди седем години, за да се подиграе с фамилията ни. Няма да им позволя да затрият семейството ми, без да се боря. — Тя намали, потърси пътна табела през вихрушката и зави вдясно към езерото.

— Да речем, че убия Гонзага за теб — започна Курц. — После ти или някоя от нюйоркските фамилии ще ми видите сметката. Но каква е твоята полза? Малкия Скаг ще продължи да ръководи нещата от „Атика“.

— Но няма да може да излезе без съдиите и комисията за предсрочно освобождаване, които са на заплата при Гонзага — отвърна Анджелина. — Това ми осигурява време, през което да се опитам да закрепя нещата. Ако възобновената фамилия Фарино печели пари за нюйоркските шефове, на тях няма да им пука кой в действителност управлява бизнеса в Бъфало.

— Но Малкия Скаг ще продължи да има преимущество и контрол над парите — отбеляза бившият частен детектив. — При така стеклите се обстоятелства, той просто ще намери начин да купи съдиите и комисията на Гонзага.

— Да. — Асфалтовият път свършваше до заснежена рампа за лодки, надвиснала над езерото. Два реда червени светлини очертаваха нещо подобно на път върху леда по езерото Ери. Малкото следи от автомобили и шейни постепенно биваха заличавани от вятъра. — Проклетите Гонзага — измърмори тя, докато бавно слезе по рампата за лодки. Говореше, без да му мисли, просто искаше да се освободи от напрежението от шофирането. — Когато татко и семейството ни развиваха хазарта и проституцията и плащаха само на няколко послушни съдии, Гонзага харчеха луди пари за висши чиновници. По дяволите, повечето от висшестоящите ченгета в Бъфало са на заплата при тях.

— Спри! — нареди Курц.

Големият линкълн поднесе, но успя да спре — само предните му гуми бяха на леда.

— Какво? — сопна се Анджелина. — Проклет да си, Курц, казах ти, че ледът е достатъчно дебел, за да поеме десет коли като нашата. Стига си се нервирал толкова много.

— Не — възпротиви се той. Чистачките се мятаха бързо и се опитваха да разчистват силния сняг. — Повтори ми последното… за ченгетата.

— Кое? Гонзага плащат на висшестоящите ченгета от години. Това е причината фамилията на Емилио да няма проблеми въпреки големите количества дрога, които пренася.

— Разполагаш ли със списък на тези ченгета?

— Разбира се. Какво от това?

Курц потъна прекалено надълбоко в размисли, за да може да ѝ отговори.

* * *

Бараката за риболов на лед на Фарино беше само на няколкостотин метра навътре, но в мрака, в снега и в този вятър им се стори на километри от брега. Фаровете осветиха още няколко бараки, но нямаше други превозни средства. Дори идиотите, които смятаха, че риболовът на лед е спорт, не бяха излезли тази вечер.

Курц и Анджелина извадиха с мъка вдървеното тяло от багажника и го понесоха към бараката. В средата ѝ имаше голяма дупка, около която мъжете можеха да седнат на дървени столчета и да наблюдават въдиците си — цялата постройка напомняше на Курц на голям външен клозет — но сега водата в нея беше замръзнала. Жената взе една лопата с дълга дръжка от ъгъла и счупи ледения слой. Вятърът буквално виеше и завихряше ледени късчета, които се блъскаха по северната стена на бараката.

Анджелина беше добавила вериги към пакета, за да няма нужда от допълнителни тежести. Спуснаха Лео през дупката, като раменете му едва минаха през нея, и набраха завесата от баня, с която го бяха увили. В средата на черната дупка изплуваха няколко балончета.

— Да се махаме оттук — каза Курц.

Върнаха се обратно на магистрала 5.

— Радвам се, че избра Лео — призна Анджелина.

— Защо?

— Марко нямаше да се побере в дупката. Щеше да се наложи да я разширим.

Курц не реагира на шегата.

Жената го изгледа на слабата светлина от таблото. В Лакауана почти нямаше движение.

— Случайно да ти хрумна, че Лео може да има семейство, Курц? Любяща съпруга? Деца?

— Не. Има ли?

— Разбира се, че не. Доколкото разбрах, се е махнал от Ню Джърси, защото е пребил до смърт гаджето си — някаква стриптийзьорка. Убил е брат си преди година заради някакъв дълг от хазарт. Мисълта ми беше, че можеше да има семейство. Нямаше откъде да знаеш.

Курц въобще не я слушаше. Бореше се с умората си и се опитваше да издържи, докато това не приключеше.

— Добре, кажи ми — продължи Анджелина. — Защо ме попита за ченгетата?

— Не знам.

Тя зачака. Едва когато влязоха в подземния паркинг на „Марина Тауър“ Курц отговори:

— Може би съм измислил начин. Как да се справим с Гонзага и да оцелеем. Навярно дори ще успеем да постигнем желаното от теб и да премахнем Малкия Скаг от уравнението.

— Да убием Стиви? — Анджелина не звучеше особено шокирана от идеята.

— Не е задължително. Просто ще се отървем от предимството му.

— Слушам те.

Курц поклати глава. Огледа подземния паркинг и се сети, че волвото му все още е паркирано пред Спортния клуб на Бъфало. Малкото сладко порше нямаше да успее да мине през този сняг. И къде ще отида? Вероятно Хансън наблюдаваше хотелската му стая в „Ройъл Делауеър Армс“ и офиса му. Малкият апартамент на Гейл пък беше пренаселен тази вечер — цигулар на дивана, бездомник на пода и така нататък — и се измори още повече.

— Трябва да ме закараш до спортния клуб — каза глуповато Курц. Може би щеше да спи в колата там.

— Забрави — отвърна Анджелина. — Тази вечер ще останеш в пентхауса.

Той я изгледа.

— Спокойно. Не съм решила да те съблазня, Курц. А и изглеждаш прекалено претрепан, за да ме впечатлиш. Просто искам да чуя плана ти. Няма да си тръгнеш, докато не ми го разкриеш.

— Трябва ми експерт по влизане с взлом — каза той. — Семейството ти трябва да познава някой много добър в преодоляването на охранителни системи. Може би дори в отварянето на сейфове.

Анджелина се засмя.

— Какво ти е толкова забавно? — попита Курц.

— Ще ти кажа горе. Можеш да спиш на ъгловия диван в дневната. Ще си запалим камината, ще си сипем по бренди и ще ти кажа какво ми е толкова забавно вместо приказка за лека нощ.

25

Джеймс Б. Хансън се събуди освежен, отпочинал и твърдо решен да мине в атака. Прави любов с много изненаданата си съпруга — само той знаеше, че това почти със сигурност щеше да е последният им път, тъй като планираше да изчезне, преди края на предстоящия уикенд — и дори докато я караше да стене, си мислеше, че беше прекалено пасивен в случая Фриърс-Курц и че е време да възвърне надмощието си. Джеймс Б. Хансън беше гросмайстор, но предпочиташе нападението пред защитата. Сега реагираше на събитията, а не беше проактивен. Време бе да поеме юздите. Днес щяха да умрат хора.

Съпругата му простена едва от слабия си оргазъм и той послушно я последва, като изрече молитва към своя Господ и Спасител, докато свършваше. Стана, изкъпа се, препаса своя 9-милиметров „Глок“ и тръгна за работа.

* * *

Хансън отиде в службата и остана достатъчно дълго в кабинета си, за да може „Капитан Милуърт“ да разчисти графика си освен от задължителната среща с бойскаутите в 11:30 часа и обяда с началника на полицията и кмета час по-късно. Обади се на двамата детективи. Майърс наблюдаваше къщата на секретарката на Курц в Чийктуага, след като беше поспал няколко часа, а Брубейкър бе проверил хотел „Ройъл Делауеър Армс“ и офиса на Курц в центъра, но и там не извадиха никакъв късмет. Хансън нареди на Брубейкър да се присъедини към Майърс в Чийктуага и обеща да отиде при тях.

Слезе в сутерена, за да вземе малко тактическа екипировка.

— Уха, капитане — каза сержантът в кабинката зад решетките, — да не започвате война?

— Ще проведа тактическо упражнение за няколко от момчетата ми — отвърна Хансън. — Не мога да позволя на детективите ми да надебелеят и да станат мързеливи, докато Отделът за спешна помощ и Специалният отряд се забавляват, нали?

— Не, сър — съгласи се сержантът.

— Ще докарам кадилака си. Искам да те помоля да опаковаш всичко това в два големи сака и да го занесеш до задната врата?

— Да, сър — отвърна доста неохотно ченгето. Не беше негова работа да мъкне сакове по задното стълбище, но капитан Робърт Гейнс Милуърт имаше репутацията на злопаметен и лишен от чувство за хумор началник.

Хансън подкара автомобила си през силния сняг към Чийктуага и се замисли колко лесно щеше да е всичко това, ако можеше просто да повика десетима от детективите си в конферентната зала и да ги изпрати след Фриърс и Курц — да проверят всеки хотел и мотел в Бъфало, да проследят всяко движение на кредитни карти и да тръгнат от врата на врата. Усмихна се при тази мисъл. Години наред Джеймс Б. Хансън беше самотник, но сега беше заразен от заобиколената от много хора личност на капитан Милуърт. Е, ще трябва да се оправям само с Брубейкър и Майърс. Не беше особено хубаво, че трябваше да разчита на мръсно корумпирано ченге и на дебел лентяй, но смяташе да ги използва и да се отърве от тях през следващите няколко дни.

Мръсното корумпирано ченге и дебелият лентяй ядяха понички в понтиака на Майърс, паркиран от другата страна на улицата на къщата на Арлен Димарко.

— Не се е случило нищо, капитане — докладва Брубейкър. — Не е излизала дори да си вземе вестника.

— Колата ѝ все още е в гаража — съобщи очевидното Майърс. Алеята беше покрита с петнадесет сантиметра сняг, в който нямаше никакви следи от гуми.

Хансън погледна часовника си; все още нямаше 8:30 часа.

— Защо не отидем да им кажем „добро утро“?

Двамата детективи го изгледаха над надъвканите си понички и димящото си кафе.

— Имаме ли заповед, капитане? — попита Майърс.

— Имам нещо по-добро — отвърна Хансън. Тримата мъже слязоха от колата. Навън продължаваше да вали сняг. Капитанът отвори багажника на джипа си ѝ подаде пневматичния таран на Майърс. — Брубейкър, извади си оръжието. — Самият той извади своя глок, вкара патрон в цевта и прекоси улицата.

Хансън почука три пъти на вратата на къщата на Арлен, изчака секунда, застана от едната ѝ страна и кимна на Майърс. Дебелакът изгледа Брубейкър, сякаш оспорваше заповедта, но накрая вкара в действие тарана. Вратата полетя навътре и докато падаше, скъса веригата.

Хансън и Брубейкър влязоха с високо вдигнати пистолети, които държаха в две ръце, и ги размахаха, докато оглеждаха наоколо. Дневната беше чиста. Трапезарията — чиста. Кухнята — чиста. Спалните и баните — чисти. Мазето и мокрото помещение — чисти. Върнаха се в кухнята и си прибраха оръжията.

— Този шибаняк почва да ми лази по нервите — каза Майърс, остави тарана на масата и си раздвижи пръстите.

Хансън не му обърна внимание.

— Сигурен ли си, че имаше някой в къщата, когато застъпи на пост?

— Да — отвърна дебелото ченге. — Вчера следобед видях една жена в дневната, преди да дръпне завесите. Лампите бяха изгасени около единадесет часа.

— Лампите сигурно са били на таймер — сопна се Хансън. — Кога за последно забеляза движение вътре?

Майърс сви рамене.

— Не знам. Все още не се беше стъмнило. Може би около четири. Четири и половина.

Капитанът отвори задната врата. Дори наскоро натрупалият сняг не можеше да скрие леките следи в задния двор.

— Останете няколко крачки назад — каза той и без да си прави труда да вади пистолета от кобура си, последва следите в снега, които го отведоха до порта, алея и друг заден двор.

— Имаме ли от тези заповеди и за тази къща? — попита Брубейкър от двора, когато Хансън отиде до задната врата.

— Млъквай — нареди му капитанът и почука.

Жена на седемдесет и няколко години надникна предпазливо през завесите на кухненския прозорец. Хансън вдигна златистата си значка.

— Полиция. Моля отворете вратата. — Тримата полицаи зачакаха безкрайната поредица от резета, ключалки и вериги да бъде отключена.

Те влязоха в кухнята на старицата. Хансън кимна на Брубейкър, който повика Майърс и двамата отидоха да претърсят другите стаи на къщата, докато домакинята кършеше ръце.

— Госпожо, аз съм капитан Милуърт от полицията на Бъфало. Съжалявам, че ви безпокоим тази сутрин, но търсим една от съседките ви.

— Арлен? — попита старицата.

— Госпожа Димарко, да. Виждали ли сте я? Много е важно.

— Загазила ли е, господин полицай? Тя ме накара да не казвам на никого, но…

— Да, госпожо. Имам предвид, не, госпожа Димарко няма проблеми с нас, но смятаме, че може да е в опасност. Опитваме се да я намерим. Как се казвате, госпожо?

— Дзвриски.

— Кога я видяхте за последно, госпожо Дзвриски?

— Вчера следобед. Веднага след „Колелото на късмета“.

— Около четири и половина?

— Да.

— Сама ли беше?

— Не. С нея имаше някакъв негър. Сметнах това за много странно. Тя негова заложница ли е, господин полицай? Имам предвид, че ми се стори доста необичайно. Арлен не изглеждаше изплашена, но мъжът… Имам предвид, че беше много приятен… но сметнах, че всичко това е много странно. Той отвлякъл ли я е?

— Точно това се опитваме да разберем, госпожо Дзвриски. Това ли е мъжът? — Хансън ѝ показа снимка на Джон Уелингтън Фриърс.

— О, господи, да. Опасен ли е?

— Знаете ли къде отидоха?

— Не. Не знам. Заех на Арлен колата на господин Дзвриски. Имам предвид, че аз почти не я карам вече. Малкият Чарлз от нашата улица ме кара на местата, на които трябва да отида…

— Каква марка е колата, госпожо Дзвриски?

— О… комби е. „Форд“. Къртис винаги купуваше фордове от автокъщата на „Юниън“, дори когато…

— Помните ли модела и годината на комбито, госпожо?

— Модел? Имате предвид другото име? Освен „Форд“, нали? Господи, не. Колата е голяма, стара, сещате се, украсена с фалшиво дърво от двете страни.

— „Кънтри Скуайър“? — попита Хансън.

Брубейкър и Майърс се върнаха в кухнята с прибрани оръжия. Брубейкър поклати глава. Нямаше друг в къщата.

— Да, сигурно. Може би е точно този модел.

— Стара ли е колата? — продължи капитанът. — Предполагам, че е от седемдесетте години?

— О, не, господин полицай. Не е толкова стара. Къртис я купи в годината, в която се роди първата дъщеря на Джанис. Хиляда деветстотин осемдесет и трета.

— Знаете ли регистрационния номер на автомобила, госпожо?

— Не, не… но трябва да е в онова чекмедже ето там, с регистрационния талон и застраховката. Винаги… — Старицата млъкна и изгледа Брубейкър, който се зарови и извади документите. Той каза номера на глас и прибра талона в джоба си.

— Бяхте много услужлива, госпожо Дзвриски. Много услужлива. — Хансън потупа старицата по петнистата ѝ ръка. — Можете ли да ни кажете накъде се насочиха Арлен и този мъж?

Мона Дзвриски поклати глава.

— Тя не ми каза. Сигурна съм, че не ми каза. Спомена, че е изникнало нещо много важно и ме попита дали може да заеме комбито. Доста бързаха.

— Имате ли някаква представа накъде може да са тръгнали, госпожо Дзвриски? На кого би се обадила Арлен, ако има неприятности?

Старицата стисна устни, докато мислеше.

— Ами, при сестрата на починалия си съпруг, разбира се. Предполагам, че вече сте разговаряли с Гейл.

— Гейл — повтори Хансън. — Как е фамилията ѝ, госпожо?

— Същата като на Алън и Арлен. Имам предвид, че Гейл беше омъжена два пъти, но няма деца и върна моминското си име след втория развод. Постоянно повтарях на Арлен, че не може да се има доверие на ирландец, но Гейл не искаше да…

— Гейл Димарко — каза капитанът.

— Да.

— Знаете ли къде живее? Къде работи?

Госпожо Дзвриски като че ли щеше да се разплаче всеки момент.

— Мисля, че Гейл живее близо до мястото, на което „Колвин авеню“ става „Колвин Булевард“. Веднъж Арлен ме заведе там. Да, точно до Хъртъл Плаза, северно от парка.

— Къде работи? — попита Хансън с много по-нетърпелив глас, отколкото му се искаше.

Старицата се изплаши.

— О, Гейл винаги е работила в Окръжната болница на Ери. Тя е медицинска сестра там.

Капитанът отново я потупа по ръцете.

— Благодаря ви, госпожо Дзвриски. Много ни помогнахте. — Той кимна на Брубейкър и Майърс да се върнат в къщата на Димарко.

— Надявам се Арлен да е добре — каза старицата от прага на задната си врата. Вече се беше разплакала. — Много се надявам Арлен да е добре.

Ченгетата се върнаха в кухнята на Димарко. Брубейкър използва мобилния си телефон, за да се обади в централата. Оттам му дадоха адреса на госпожица Гейл Димарко на „Колвин“ и телефонния ѝ номер. Хансън се обади. Никой не вдигна. Обади се в Окръжната болница на Ери, представи се като полицейски служител и беше информиран, че медицинска сестра Димарко е в операция в момента, но ще бъде на разположение след тридесет минути.

— Добре — отвърна капитанът. — Вие двамата се заемете с къщата на „Колвин авеню“.

— Искате да влезем ли? — попита Майърс и вдигна тарана от масата.

— Не. Просто огледайте. Проверете алеята и ми се обадете, ако комбито е там. Разпитайте съседите дали са виждали колата, Арлен Димарко, Фриърс или Курц, но не влизайте, докато не дойда.

— Вие къде ще ходите, капитане? — Брубейкър, изглежда, се забавляваше с цялото това бързане.

— Ще се отбия до болницата. Тръгвайте.

Хансън застана до прозореца и изпрати хората си с поглед — те се качиха в колите си без отличителни знаци и потеглиха. След това се върна на двора, мина под навеса, прекоси алеята и почука на задната врата на госпожа Дзвриски.

Старицата отвори. В ръката си държеше телефон, но още не беше набрала никакъв номер. Остави го обратно на поставката му, а Хансън влезе в кухнята.

— Какво има, господин полицай?

Хансън извади глока и я застреля три пъти в горната част на гърдите. Обикновено би поел риска жената да се обади на някого, вместо да я убие и да остави труп след себе си, както и двама детективи за свидетели, но ситуацията беше необичайна. Нуждаеше се единствено от един-два дни и вече нищо от това нямаше да е от значение за амплоато му на капитан Робърт Гейнс Милуърт. Вероятно дори само един ден.

Хансън прескочи тялото, като се увери, че няма да стъпи в уголемяващата се локва с кръв, вдигна гилзите от пода и бавно презареди трите патрона в пълнителя на глока, преди да се върне при кадилака си.

26

Рано същата сутрин Курц и Анджелина седяха в нейния линкълн и наблюдаваха как капитан Робърт Милуърт се качва в колата си и се отдалечава от дома си. Часът беше 7:15.

— В гаража има още една кола — отбеляза Анджелина. — Бмв комби.

Той кимна и зачакаха. В 7:45 жена, тийнейджър и ирландски сетер излязоха с комбито. Жената затвори вратата на гаража и потегли.

— Съпруга, дете и куче — отбеляза Анджелина. — Има ли още някой там?

Курц сви рамене.

— Сега ще разберем — каза жената и подкара линкълна по дългата алея на Милуърт. Двамата слязоха от автомобила. Тя държеше тежка чанта. Той остана настрани, докато спътницата му чукаше на вратата. Никой не отвори. — Да минем отзад. — Прекосиха страничния двор и отидоха в задния. Най-близкият съсед беше на стотина метра и бе скрит зад висока ограда.

Спряха се на плъзгащите се врати. Анджелина се наведе и надникна през стъклото.

— Охранителната система е „Секюр Макс“ — отбеляза тя. — Скъпа е, но не е най-добрата. Ще ми дадеш ли онази стъклорезачка и вендузата? Благодаря ти.

* * *

Вчера вечерта се разположиха пред камината с чаша бренди в ръка и Анджелина разказа на Курц, който едва успяваше да се съсредоточи заради умората си, историята си… или поне част от нея, онази, която я беше накарала да се разсмее, когато той ѝ каза, че има нужда от експерт по влизане с взлом.

През целия си живот Анджелина Фарино беше искала да стане крадец. Баща ѝ, дон Байрън Фарино, се бе опитал да скрие много факти за живота си от нея и не бе искал да участва в семейния бизнес. Анджелина също не искаше да е част от този бизнес, поне не тогава. Тя искаше да стане най-добрият крадец в щата Ню Йорк.

Брат ѝ Дейвид я беше запознал с някои от легендарните крадци и в гимназията Анджелина им ходеше на гости и им носеше вино, за да чуе историите им. Дейвид също така я запозна с някои от обещаващите млади гангстери в организацията на баща им, но те не ѝ бяха особено интересни — постоянно се хвалеха за използването на оръжия и насилие и за честите си сбивания. Тя искаше да слуша за умни, умели, спокойни и търпеливи мъже. Не желаеше да стане поредната престъпница, а искаше да е невероятен крадец, да е най-добрият, като Кари Грант в „Да хванеш крадец“.

Анджелина беше попаднала в ръцете на Емилио Гонзага в началото на двадесетте си години, защото смяташе, че копелето ще я запознае с разбивач на сейфове, който мечтаеше да срещне. Вместо това, както се оказа, Емилио я запозна с пишката си.

Тя беше заточена в Сицилия, където да роди детето му, и се омъжи за местен дребен дон — един идиот, който беше на нейната възраст, но коефициентът му на интелигентност бе два пъти по-нисък — за да „пази благоприличие“. След като благоприличието беше спазено, бебето почина и младият дон бе сполетян от нещастна ловна злополука — или злополука при чистене на пистолета му, Анджелина беше оставила хората сами да си избират историята — тя отиде в Рим, за да се срещне с известния граф Пиетро Адолфо Ферара. Той беше на осемдесет и две години, претърпял два удара, но все още бе най-известният крадец в Европа. Обучен от легендарния си баща между войните, участвал в Италианската съпротива и известен като човека, откраднал комюникетата от щаба на Гестапо, които бяха довели до разстрелването на Мусолини и любовницата му, красивият и дързък граф Ферара се смяташе за модела на героя на Кари Грант във филма „Да хванеш крадец“.

Анджелина се омъжила за немощния старец четири дни след като се бяха запознали. Следващите четири години били, по нейни думи, тренировъчен лагер с цел превръщането ѝ в крадец от световна класа.

* * *

— Какво правиш? — попита Курц, който подскачаше от крак на крак на двора на Хансън. Навън беше адски студено и косата му беше мокра от снега.

Анджелина беше отрязала кръг в долната част на задната врата, бе махнала внимателно стъклото и се протягаше навътре с някакъв дълъг инструмент. Не обърна внимание на въпроса на спътника си.

— Охранителната система не е ли настроена да отчита движение или манипулации със стъклото? — попита Курц. — Не я ли задейства вече?

— Ще млъкнеш ли? — Жената се пресегна, отряза черната и червената жица и ги свърза с някакъв модул, който от своя страна беше свързан с дигитален органайзер „Вайзър“. Погледна данните за секунда, затвори органайзера и откачи жиците. — Добре — каза накрая тя, стана и метна тежката си черна раница на рамо.

— Какво добре?

— Отваряме вратата по нормалния начин и разполагаме с осем секунди да въведем кода от шест символа.

— А ти знаеш ли го?

— Ще видим. — Анджелина огледа задната врата, извади малък лост от раницата си, счупи стъклото и бръкна вътре, за да махне веригата и да отключи. На Курц му се стори, че ѝ бяха необходими осем секунди, за да направи само това.

Тя влезе в задния коридор, намери клавиатурата на стената и въведе буквено-цифровия код. Един индикатор на нея стана от червен на зелен, после на кехлибарен.

— Чисто е — съобщи Анджелина.

Курц въздъхна и извади пистолета си изпод палтото.

— Да не очакваш да има някого у дома? — попита жената.

Той сви рамене.

— Ще ми кажеш ли на кого е тази къща и по какъв начин е свързан с Гонзага?

— Все още не — отвърна Курц.

Претърсиха всички стаи заедно, като започнаха от големите долу и продължиха със спалните и гостните горе.

— Господи — каза Анджелина, когато слязоха отново долу. — Тази къща е определение за запомнящ се ретро дом. Имам чувството, че сме проникнали в къщата на Майк и Каръл.

— Кои, по дяволите, са Майк и Каръл?

Анджелина спря в началото на стълбите към мазето.

— Не си ли гледал „Семейство Брейди“?

Курц я изгледа с празен поглед.

— Господи, май си бил заключен за по-дълго от дванадесет години.

В мазето имаше перално помещение, стая за игри с прашна тенис маса и заключено зад метална врата помещение със сложна охранителна система.

— Майчице — каза Анджелина и подсвирна.

— Кодът същият като горе ли е?

— Няма начин. Това е сериозно произведение на охранителното изкуство. — Тя започна да вади инструменти и жици от раницата си.

Курц погледна часовника си.

— Не разполагаме с цял ден.

— Защо? Ще бягаш по задачи и ще излизаш с готини мацки ли?

— Аха.

— Е, не бързай да си сваляш панталоните още. След две минути или ще сме вътре, или ще бъдем заловени от въоръжена частна охрана.

— Частна охрана — повтори Курц. — Искаш да кажеш, че тази аларма не е свързана с полицията?

— Дръж се малко по-сериозно. — Анджелина се съсредоточи върху клавиатурата и свърза жиците ѝ към нейните жици, без да задейства тихата аларма.

Курц се качи отново горе и погледна през предния прозорец. Черният им линкълн беше спрян на видно място, но усилващият се сняг правеше видимостта доста проблематична. За щастие, Хансън си беше купил сравнително изолирана къща с дълга алея.

— Майка му стара! — разнесе се гласът на Анджелина.

Курц слезе бързо по стълбите и влезе през отворената врата. Озова се в личен кабинет — облицовани в махагоново дърво стени, осветена витрина с оръжия и тежко, скъпо дървено бюро. На стената зад бюрото бяха закачени снимки на Джеймс Б. Хансън с различни знаменитости на Бъфало, както и няколко сертификата — дипломи от полицейската академия във Флорида, награди от състезания по стрелба и похвали за лейтенант и капитан Робърт Г. Милуърт, полицай от отдел „Убийства“.

Анджелина присви очи и се нахвърли на Курц.

— Накара ме да проникна в дома на някакво шибано ченге?

— Не. — Той отиде до големия сейф на стената. — Можеш ли да го отвориш?

Тя престана да сипе огън и жупел с очи и погледна сейфа.

— Може би.

Курц погледна часовника си.

— Ако беше малък и кръгъл сейф, щеше да се наложи да го извадим от стената и да го вземем с нас — обясни Анджелина. — Просто няма как да взривиш кръгъл сейф. Но нашето момче си пада по тежки и скъпи сейфове.

— Е, и?

— Мога да отворя всичко, което има ъгли. — Тя остави раницата си близо до вратата на сейфа и започна да вади от нея таймери, жици, термитни пръчици и пластичен взрив.

— Да не смяташ да го взривиш? — На Курц му се прииска да беше отишъл да се види с Арлен, Фриърс и Пруно преди тази задача.

— Смятам да си прогоря път до заключващия механизъм и да го отключа — обясни Анджелина. — Защо не ми помогнеш малко и не отидеш да направиш кафе? — Тя поработи известно време, след което вдигна поглед към Курц. — Сериозна съм. Тази сутрин не успях да изпия задължителните си три чаши.

Той отиде горе в кухнята, намери кафемашината и направи кафе. В хладилника откри каноли. Докато слизаше по стълбите с две чаши и с чиния с храната, се разнесе силно съскане, приглушено лумп и въздухът се изпълни с кисела миризма. Сейфът изглеждаше непокътнат, но като се загледа малко по-внимателно, забеляза цепката около ключалката. Анджелина беше свързала тънък оптичен кабел с органайзера и гледаше монохромния дисплей, докато въвеждаше комбинацията.

Тежката врата на сейфа се отвори. Жената взе едната чаша с кафе и отпи голяма глътка от нея.

— „Блу Маунтин“. Добро кафе. Канолите също не са лоши.

Курц започна да вади нещата от сейфа. Вътре имаше тежка раницата с повече от дванадесет кубчета, които приличаха на направени от сива глина, а до тях бяха увити в дунапрен детонатори, таймери и макари с детонационен шнур.

— Военни експлозиви С-4 — отбеляза Анджелина. — Защо му е, по дяволите, на твоя капитан от отдел „Убийства“ този С-4?

— Обича да взривява и опожарява домовете си — отвърна Курц. На рафтовете в сейфа имаше повече от 200 000 долара в брой, облигации на приносител, различни документи и полици и титаниев куфар. Джо не обърна внимание на парите и отнесе куфара на бюрото.

— Извини ме — каза жената, — но не забравяш ли нещо?

— Не съм крадец.

— Но аз съм — отвърна тя и започна да вади парите и облигациите и да ги прибира в раницата си.

— Мамка му — каза Курц. Ключалките на куфара също бяха титаниеви и не поддадоха, когато ги обработи с малкия лост.

— Този малък куфар може да ни отнеме повече време, отколкото сейфът.

— Аха. — Той извади .40-калибровия си „Смит и Уесън“ и простреля ключалките. Образувалата се вдлъбнатина му позволи да пъхне лоста и да отвори куфара.

Анджелина приключи с прибирането на съдържанието на сейфа, вдигна тежката си раница и отиде до бюрото при Курц, който беше извадил някакви снимки.

— Какво точно смяташ да… Господи, Дева Марийо!

Той кимна.

— Кой е този шибан перверзник? — попита шепнешком Анджелина.

Курц сви рамене.

— Никога няма да узнаем истинското му име. Но бях сигурен, че пази трофеи. И се оказах прав.

Сега беше неин ред да погледне часовника си.

— Това ни отне прекалено много време.

Курц кимна и метна раницата с експлозиви С-4 на рамото си.

Анджелина тръгна към вратата, като по пътя отпиваше от кафето си. Тя направи знак на спътника си.

— Вземи другата раница с парите и плячката ми. Остави канолите.

27

Хансън показа значката си на три сестри и две стажантки, докато му кажат къде е сестра Гейл Димарко.

— Тя излезе от операционната и е… ах… сега е в интензивното отделение на деветия етаж. — Дебелата чернокожа сестра гледаше монитора пред себе си. Очевидно целият болничен персонал се следеше с електронни сензори.

Хансън се качи в интензивното и намери сестрата да говори по мобилния си телефон, докато наглеждаше някакво спящо или изпаднало в кома момиче. Тийнейджърката имаше синини и превръзки и поне три системи, които влизаха и излизаха от тялото ѝ.

— Госпожо Димарко? — Хансън показа значката си.

— Трябва да затварям — каза сестрата в телефона и прекрати разговора, но задържа апарата в ръката си. — Какво има, капитане?

Хансън я дари с най-очарователната си усмивка.

— Знаете, че съм капитан?

— Така пише на документите, които току-що ми показахте, капитане. Да излезем от тази стая.

— Не, тук е добре — отвърна Хансън. — Няма да ви отнема повече от минутка. — Чувстваше се по-спокоен зад стъклените врати и стени, които ги отделяха от бюрата на другите сестри. Приближи се до леглото и се наведе над спящото момиче. — Катастрофа?

— Да.

— Как се казва хлапето?

— Рейчъл.

— На колко години е?

— На четиринадесет.

Хансън отново я дари с очарователната си усмивка.

— Моят син също е на четиринадесет. Казва се Джейсън. Иска да стане професионален хокеист.

Сестрата не отговори. Тя провери един от мониторите и настрои една система. Все още държеше глупавия мобилен телефон в ръката си.

— Ще оживее ли? — попита Хансън, като въобще не му пукаше дали хлапето щеше да живее, или щеше да получи пристъп още тук и сега, просто искаше да предразположи Гейл Димарко. Усмивката и учтивостта му сработваха при повечето жени.

— Надяваме се — отвърна сестрата. — С какво мога да ви помогна, капитане?

— Чували ли сте се със снаха си Арлен, госпожо Димарко?

— Не и от седмица. Да не би да е загазила?

— Не знаем. — Той ѝ показа снимката на Фриърс. — Виждали ли сте този мъж?

— Не.

Въобще не се поколеба. Не зададе никакви въпроси. Не се обезпокои. Гейл Димарко не реагираше според някакъв сценарий.

— Смятаме, че този мъж е отвлякъл снаха ви.

Сестрата дори не примига.

— Защо би го направил?

Хансън потри брадичката си. При други обстоятелства с удоволствие би използвал нож върху тази не особено отзивчива жена. Погледна спящото момиче, за да се успокои. Тя беше на горната граница на възрастовата група, която харесваше. Вдигна китката ѝ и погледна морскозелената болнична гривна на нея.

— Моля ви, не я докосвайте, капитане. Съществува опасност от инфекции. Благодаря ви. Не трябва да стоим тук.

— Само още минутка, госпожо Димарко. Снаха ви работи за мъж на име Джо Курц. Какво можете да ми кажете за него?

Сестрата беше застанала между Хансън и спящото момиче.

— Джо Курц ли? Всъщност нищо. Никога не съм го срещала.

— Значи не сте се чували с Арлен през последните няколко дни?

— Не.

Хансън дари жената за последен път с най-очарователната си усмивка.

— Бяхте ми от голяма помощ, госпожо Димарко. Тревожим се за снаха ви, затова се опитваме да я открием. Ако се свърже с вас, моля ви, обадете ми се веднага. Ето ви визитката ми.

Гейл Димарко взе картончето и веднага го прибра в джоба си, сякаш беше заразено.

Хансън слезе с асансьора до регистратурата, размени си няколко думи със сестрата там и отново използва асансьора до подземния паркинг. Беше научил няколко неща. Първо, Арлен се беше обадила на Гейл, но вероятно не ѝ беше споменала за Фриърс и случващото се. Сестрата знаеше достатъчно, за да не се тревожи за безопасността на снаха си. Второ, Гейл почти със сигурност беше наясно къде се крие Арлен. Вероятно и Курц. Трето, шансовете бяха доста добри Арлен, шефът ѝ и дори Фриърс да са се покрили в дома на сестра Димарко на „Колвин авеню“. И последно, навярно най-важно, Хансън беше разпознал името на гривната на момичето — Рейчъл Рафърти. Повечето хора нямаше да направят връзката, но паметта на Джеймс Б. Хансън бе почти толкова перфектна, колкото фотографска памет. Той си спомни информацията в досието на Джо Курц за бившата му партньорка в детективската им фирма, Саманта Филдинг, която имаше дъщеря — Рейчъл — на две години, когато госпожица Филдинг беше убита. По-късно детето бе осиновено от бившия съпруг на Филдинг — Доналд Рафърти. Сестрата на регистратура, подканена от значката на Хансън, го запозна с подробностите около катастрофата на семейство Рафърти, причинена от поледица на магистрала „Кенсингтън“. Доналд Рафърти се възстановяваше добре, но беше заподозрян в сексуално насилване на дъщеря си. Разследването понастоящем беше замразено, докато момичето се възстановеше или умреше.

Хансън се усмихна. Обичаше такива сложни взаимоотношения. Още повече обичаше да има козове срещу хората, а това ранено дете можеше да се окаже точно такъв коз.

* * *

Курц и Анджелина тъкмо тръгнаха от къщата на Хансън в Тонауанда, когато мобилният на Джо иззвъня. Беше Арлен.

— Гейл току-що ми се обади от болницата.

— Каза ли ѝ, че всички сте отседнали у тях?

— Уведомих я по-рано тази сутрин. Тя ми звънна преди малко от стаята на Рейчъл в интензивното. Приятелката ѝ от регистратурата ѝ се обадила, за да ѝ каже, че някакво цивилно ченге я търси. Гейл говореше с мен по телефона, когато онзи отиде при нея, и остави линията отворена, докато разговаряха… беше Милуърт. Хансън. Той дори звучеше като луд, Джо. И опасен.

— Какво му каза Гейл?

— Нищо. Абсолютно нищо.

Курц се съмняваше. Дори с титаниевия куфар, който беше пълен с уличаващи доказателства, сега не беше времето да подценява това създание, което познаваха като Джеймс Б. Хансън.

— Ти, Пруно и Фриърс трябва да се махнете оттам — нареди Курц.

— Ще тръгнем веднага. Ще взема комбито.

— Недей. — Той провери къде се намират в момента. Анджелина беше избрала магистрала „Янгман“, по която да стигнат до града, и линкълнът наближаваше изхода за „Колвин Булевард“. — Завий тук — изкрещя на спътницата си той.

Анджелина го изгледа гневно, но хвърли поглед на титаниевия куфар и зави по рампата към „Колвин Булевард“.

— Ще дойдем след десет минути — каза Курц на Арлен. — Дори след по-малко.

* * *

Хансън излезе от болницата и личният му мобилен телефон иззвъня.

— Тъкмо дойдохме до къщата на Димарко на „Колвин“ — съобщи Брубейкър. — Един черен линкълн току-що отби на алеята — или е колата на Димарко, или на другия живущ в двуетажната къща, не можем да видим от толкова далеч. Почакайте малко, отново излиза… колата идва към нас… кара някаква жена, но не е секретарката на Курц. Имаше още някой на предната седалка, но двамата с Майърс не можахме да го видим заради отражението на светлината, а отзад не се вижда нищо заради проклетите затъмнени стъкла… извинете ме за езика, капитане. Какво искате да направим — да наблюдаваме къщата или да последваме линкълна?

— Видяхте ли някой да се качва в колата от дома на Димарко?

— Не, сър. Но трябва да отбележа, че нямаме видимост към страничната врата от мястото, на което сме спрели. Някой може да се е качил през това време. Линкълнът остана на алеята около десет секунди. Но като че ли просто обръщаше.

— Комбито на алеята ли е?

— Да, виждаме го.

— Запомнихте ли номера на линкълна?

Последва кратко мълчание. Хансън беше сигурен, че Брубейкър се е намръщил, защото е бил попитан дали е свършил нещо толкова елементарно за един детектив, но всъщност капитанът нямаше да се изненада, ако той и партньорът му не си бяха направили труда да го запомнят.

— Да — отговори най-накрая ченгето и прочете номера. — На тази улица няма паркинг, капитане, затова се наложи да паркираме в една алея през две къщи. Искате ли да последваме линкълна? Можем да го догоним, ако побързаме.

— Брубейкър, кажи на Майърс да последва линкълна — нареди Хансън. — Нека го провери, докато го следва. Ти остани там и наблюдавай къщата. Опитай се да не привличаш внимание.

— Как да не привличам внимание, като ще стоя на тротоара под снега? — попита Брубейкър.

— Млъквай и кажи на Майърс да тръгва след линкълна. Ще дойда до къщата след пет минути. — Той прекъсна разговора.

* * *

— Къде е Пруно? — попита Курц и се обърна на предната седалка, за да погледне двамата пътници на задната. Когато влязоха в алеята, само Арлен и Джон Уелингтън Фриърс прибягаха до линкълна и се качиха в него.

— Тръгна си рано тази сутрин — отговори секретарката. — Призори. Облечен в карирания си костюм. Каза, че ще се скрие пред очите на всички. Смятам, че ще отиде на хотел или нещо подобно, докато всичко свърши.

— Пруно да отиде в хотел? — На Курц му беше трудно да си го представи. — Има ли някакви пари в себе си?

— Да — отвърна Фриърс.

— Един понтиак ни следва — отбеляза Анджелина.

Курц се обърна напред и погледна огледалото за обратно виждане.

— Откъде се появи?

— Беше паркиран през две къщи от мястото, от което взехме тези двамата. Доста бърза, за да ни настигне.

— Възможно е да е съвпадение — каза цигуларят на задната седалка и погледна през страничния прозорец на линкълна.

Курц и Анджелина се спогледаха. Очевидно никой от двама им не вярваше в съвпадения.

— Колата пред къщата ми вчера беше понтиак — каза Арлен.

Той кимна и погледна Анджелина.

— Можеш ли да им се изплъзнеш?

— Кажи ми от кого трябва да ни измъкна. Започвам да си мисля, че днес аз съм наемницата, а не ти.

Курц се замисли за черната ѝ раница, в която имаше 200 000 долара, и за чантата на Хансън с експлозивите.

— Трябва да признаеш, че плащам доста добре — отвърна той.

Анджелина сви рамене.

— Кой ни следва? Господин…? — Тя потупа титаниевия куфар, който Курц държеше в скута си.

— Един или двама от детективите, които работят за него.

— Имаш предвид, че работят при него или за него?

— Лично за него — отвърна Курц. — Можеш ли да се изплъзнеш? Не мисля, че искаш този тип да те посети. — Той потупа куфара.

Анджелина погледна отново огледалото за обратно виждане.

— На една кола зад нас е. Вероятно вече са видели номера.

— Е, и… — каза Курц.

— Затегнете коланите — отвърна жената.

28

Светофарът на кръстовището на „Колвин“ и „Амхърст“, където „Амхърст“ свършваше в парка до училище „Никълс“, светеше червено. Линкълнът беше втори в колоната. Курц погледна назад и видя само една глава в понтиака, който беше две коли по-назад.

Неочаквано Анджелина заобиколи старата кола пред тях, едва не засече една хонда, която завиваше наляво от „Амхърст“ и ускори на червено, като пресече пътя на други два автомобила, които набиха рязко спирачки. Тя се насочи на изток по „Амхърст“, измина около сто метра и отново зави рязко на юг по Нотингам Терас, успоредно на парка.

— Онзи продължава да е след нас — отбеляза Арлен от задната седалка.

Анджелина кимна. Караха със сто и десет километра в час в градски условия. Тя настъпи силно спирачката и завъртя големия автомобил към рампата за магистрала „Скаджакуада“. На стотина метра зад тях, почти изгубеният в снеговалежа понтиак успя в последния момент да завие към същата рампа.

Анджелина пресече пътя на още автомобили, когато се прехвърли от „Скаджакуада“ на магистрала 190 и ускори до сто и шестдесет километра в час, докато караше на юг през сняг и лед по издигнатия над реката участък.

За минута понтиакът се изгуби в трафика. Анджелина наби спирачки и линкълнът поднесе. Задницата му се опита да изпревари предницата, но тя натисна отново спирачка и след нея педала на газта, за да я укроти. Линкълнът пресече пътя на един ръждясал „Фолксваген Джета“ и пое надолу по друга рампа, мина на червено пред един камион и продължи на изток по „Портър“, след което рязко заобиколи отзад старата бензиностанция в Ласал Парк.

Улицата — старата „Амветс Драйв“ — не беше чистена от часове и Анджелина намали, когато линкълнът взе да хвърля като гейзер сняг отзад. Вдясно от тях река Ниагара се протягаше към езерото Ери, но всичко беше в лед и сняг като безличните сиво-бели замръзнали площи на празния парк отляво. Малката уличка беше част от лабиринта от пресечки и улици около Ери Бейсин Марина и „Марина Тауър“. Понтиакът повече не се появи.

* * *

Хансън не използва тарана. Двамата с Брубейкър разбиха страничната врата на къщата на Гейл Димарко и се качиха по стълбите с извадени оръжия.

Малкото ѝ жилище беше празно. На снимките на дрешника беше медицинската сестра, която Хансън беше разпитал, секретарката на Курц, Арлен, и мъжът, който вероятно беше мъртвият съпруг на последната. Двамата с Брубейкър претърсиха всички стаи, но нямаше никаква следа, че Арлен или Фриърс са били тук.

— Мамка му — каза ченгето и си прибра пистолета в кобура. Въобще не обърна внимание на намръщването на началника му за употребата на такъв език. Самият той го изгледа с дързък и обвинителен поглед. — Какво, по дяволите, става, капитане?

Хансън го дари със сърдит поглед.

— Знаеш какво имам предвид, капитане. Доскоро въобще не ти пукаше за този Курц, а сега размотаваш Майърс и мен в целия град в опит да намерим него, секретарката му и онзи цигулар. Нарушихме десетки правила. Какво става?

— Какво имаш предвид, Фред?

— Не ми фамилиарничи, Милуърт. — Брубейкър показа пожълтелите си от цигарите зъби. — Каза, че ще ме покриеш пред Вътрешни афери, но защо? Та ти си олицетворение на честността и морала, нали? Какво, по дяволите, става тук?

Хансън вдигна глока и опря дулото му в слепоочието на детектив Брубейкър. За по-голям ефект свали предпазителя му.

— Слушаш ли ме внимателно?

Брубейкър кимна много бавно.

— Колко ти плати Малкия Скаг Фарино, за да пипнеш Курц, детектив Брубейкър?

— Пет хиляди, за да го арестувам и да го вкарам в системата. Още пет, когато някой му свети маслото в окръжния.

— И? — прикани го Хансън.

— Петнадесет хилядарки, ако го убия аз.

— От колко време си на заплата при Фарино, детектив Брубейкър?

— От декември. Откакто Джими беше убит.

Хансън се наведе по-близо до него.

— Продал си значката си за пет хиляди долара, детектив. Тази ситуация — с Фриърс и Курц — струва сто пъти повече. За теб, за Майърс, за мен.

Брубейкър завъртя очи към Хансън.

— Половин милион долара? Общо?

— На човек — отвърна капитанът.

Ченгето облиза устни.

— Значи става въпрос за наркотици? За фамилията Гонзага?

Хансън не отрече нищо.

— Ще ми помогнеш ли, детектив? Или ще продължиш да задаваш обидни въпроси?

— Ще ви помогна, капитане.

Хансън свали глока си.

— А Томи Майърс?

— Какво за него… сър?

— Може ли да му се има доверие?

На лицето на Брубейкър се появи пресметливо изражение.

— Томи получава заплата единствено от полицията, капитане. Но прави каквото му кажа. Ще си държа устата затворена.

Хансън забеляза лукавия блясък в очите на ченгето и осъзна, че то вече планираше как да елиминира Томи Майърс от неговия дял, след като работата беше свършена. Половината от милион и половина бяха седемстотин и петдесет хиляди долара за детектив Фредерик Брубейкър. На Хансън не му пукаше — нямаше никакви пари от наркотици, въобще нямаше пари — но го устройваше ченгето да вярва, че има.

Телефонът на капитана иззвъня.

— Изгубих ги в централната част на щатската магистрала — съобщи Майърс. Беше се задъхал. — Но имам информация за номера. Колата е на Байрън Фарино от Орчард Парк.

Хансън се усмихна. Старият дон беше мъртъв, а имението му в Орчард Парк затворено, но очевидно някой от семейството продължаваше да използва колата. Майърс каза, че шофирала някаква жена. Дъщерята, която се беше върнала от Италия? Анджелина?

— Добре — отвърна капитанът. — Къде си?

— В центъра, близо до Ейч Ес Би Си Арена.

— Върви до „Марина Тауър“ и си намери място, от което да наблюдаваш изхода на подземния паркинг.

— Там е пентхаусът на онази кучка от фамилията Фарино, нали? — попита Майърс. — Извинете ме за ругатнята, капитане. Да не би да смятате, че този Фриърс и другите са там?

— Така мисля. Не отделяй поглед от целта, детектив. След малко ще дойда при теб да поговорим. — Той прекрати разговора и сподели с другото ченге какво е казал колегата му.

Брубейкър беше застанал до предния прозорец на къщата и гледаше как снегът натрупва на малката тераса. Явно не изпитваше лоши чувства, след като 9-милиметровият пистолет беше насочен в главата му.

— Какво следва, капитане?

— Ще те оставя на паркинга на участъка, за да се снабдиш с друга кола. Вземи тарана. Искам да проникнеш в офиса на Джо Курц. Увери се, че няма никой там и след това се присъедини към Майърс, за да му помогнеш с наблюдението на „Марина Тауър“.

— Вие къде отивате, сър?

Хансън прибра в кобура глока си и си оправи сакото.

— Имам среща с бойскаутите.

29

— Според радиото истинската буря ще ни удари тази вечер — каза Анджелина.

— Ефектът на езерото — съгласи се Арлен.

Джон Уелингтън Фриърс вдигна поглед от книгата, която разглеждаше.

— Ефектът на езерото? Какво е това?

Като истински жители на Бъфало, Арлен и Анджелина обясниха с удоволствие метеорологичното чудо, което представляваше студен арктически вятър, носещ се от езерото Ери, съпътстван от невероятни количества сняг в определени райони на Бъфало, особено в „снежния пояс“ южно от града, покрай езерото.

Фриърс погледна снега през прозореца на дванадесетия етаж и към синьо-черните облаци, които се движеха към тях над замръзналата река и езеро.

— Това не е ли снежният пояс?

Пентхаусът беше много приятно убежище от дългия зимен ден. Курц обаче не се отпускаше, защото сега буквално беше затишието пред буря.

Малко преди обяд Анджелина доведе бодигарда Марко в кухнята, където бившият частен детектив седеше с бинокъла си и наблюдаваше понтиака и старото шеви, паркирани едно зад друго на „Марина Драйв“. Като го видя, Курц докосна пистолета на колана си.

— Всичко е наред — успокои го Анджелина. — С Марко проведохме няколко дълги разговора и той е с нас в това.

Курц огледа едрия мъж. Марко беше добър в прикриването на емоциите си, но определено зад сивите му очи се криеше интелигентност. Очевидно Анджелина беше засегнала темата за лоялността и добрия му нрав… след което му бе обещала, че ще получи адски много пари, след като свадата с Гонзага приключеше. С онези 200 000 долара, които беше взела от сейфа на Джеймс Б. Хансън тази сутрин, можеше да си позволи няколко добри плащания.

Курц кимна и се зае отново да наблюдава наблюдателите.

* * *

Срещата на Джеймс Б. Хансън със скаутите и техните водачи мина много добре. Капитан Милуърт изнесе кратка реч в заседателната зала и след това хлапетата се снимаха с него. С тях беше дошъл един фотограф от „Бъфало Нюз“, но не и репортер.

По-късно Хансън прекоси улицата до съда за частен обяд с кмета и началника на полицията. Темата беше неприятният натиск, който бе оказван върху града и полицията заради разрасналата се търговия на наркотици, които идваха в Бъфало от Канада, и произтичащото от нея увеличение в убийствата, особено сред афроамериканското общество. Кметът също така изрази безпокойството си, че Бъфало е първата спирка за ислямските бомбени атентатори, които идваха от Канада. Тези му думи накараха Хансън и началникът на полицията да си разменят бързи погледи, с които изразиха скептицизма си относно подобна вероятност някой да иска да взриви града им.

През цялото това време Хансън размишляваше над сложната каша, която се разрастваше като мастилено петно върху кожа през последните няколко дни. Много му се искаше да продължи да използва самоличността на капитан Милуърт поне още година, но събитията от последните двадесет и четири часа правеха това изключително трудно. Много хора трябваше да бъдат погребани, при това съвсем скоро, ако държеше да я запази.

Е, помисли си той, вече погребах много хора. Няма проблем към тях да добавя още няколко.

На Хансън много му се удаваше да прави няколко неща наведнъж, затова лесно даваше коментари и отговаряше на въпросите на началника на полицията и на кмета, докато измисляше стратегии за разрешаването на този проблем, свързан с Курц и Фриърс. Не можеше да се свърже с доктор Хауърд Конуей от Кливланд и това започваше да го тревожи. Навярно дъртата фея беше завела красивото си мускулесто момченце на почивка.

Телефонът на Хансън иззвъня, но той първоначално не му обърна внимание. Звъненето обаче продължи. И продължи.

— Извинете ме, началник, кмете — каза той. — Трябва да вдигна. — Излезе в малката чакалня на ресторанта на съда и отговори на обаждането.

— Скъпи, трябва да се прибереш. Някой е влизал и…

— Чакай, чакай, говори по-бавно, захарче. Къде си? — Дона трябваше да е в библиотеката до три часа.

— Затвориха библиотеката заради бурята, Робърт. Училищата също затварят по-рано. Взех Джейсън на обяд и се прибрахме у дома… Някой е влизал в дома ни, Робърт! Да се обадя ли в полицията? Имам предвид, че вече го направих, тъй като звъня на теб, но знаеш какво искам да кажа…

— Успокой се — каза Милуърт. — Какво са откраднали?

— Мисля, че нищо. Имам предвид, че двамата с Джейсън не виждаме нещо да липсва от къщата. Оставили са вратата на мазето ти отворена, Робърт. Надникнах вътре… Съжалявам, но си помислих, че може още да са вътре… но вратата беше отворена, както и вратичката на големия сейф. Не съм влизала вътре, но те явно са, крадците, имам предвид. Не знаех, че имаш сейф там долу, Робърт. Робърт? Робърт?

Хансън беше залят от ледена вода. Пред очите му се появиха звездички. Той седна на малкия диван в чакалнята.

— Дона? Не се обаждай в полицията. Прибирам се. Остани горе. Не влизай в кабинета ми. Двамата с Джейсън останете, където сте.

— Робърт, защо смяташ…

Хансън прекъсна разговора и отиде да каже на началника на полицията и на кмета, че е изникнало нещо много важно.

* * *

Марко им показа уличния телефон на пристанището, на който щеше да се обади Малкия Скаг, за да получи седмичната си информация. Бодигардът обясни, че обикновено с него разговарял Лео. Курц, Анджелина и Марко напуснаха жилищната сграда от южния изход, за да не бъдат видени от Брубейкър и Майърс, които се бяха разположили в северната част на улицата. Анджелина нареди на Марко да се върне в пентхауса, а Курц настрои малкия диктофон, който дъщерята на дона му осигури.

Малкия Скаг се обади точно на обяд. Вдигна Анджелина. Курц можеше да слуша разговора на допълнителната слушалка.

— Анджи… какво, мамка му, правиш тук?

Анджелина потръпна. Мразеше да я наричат така.

— Стиви, исках да говоря с теб… лично.

— Къде, мамка му, са Лео и Марко?

— Заети са.

— Шибани некомпетентни копелета. Ще ги уволня и двамата.

— Стиви, трябва да поговорим за нещо.

— Какво? — Курц усети, че бившият му приятел от затвора звучеше не само ядосан, но и обезпокоен.

— Наемаш ченгета, за да убиват хора. Такива като детектив Брубейкър. Знам, че след смъртта на Хатауей си започнал да плащаш на него.

Настъпи тишина. Явно Малкия Скаг не знаеше какво целеше сестра му, но не смяташе да я окуражава да го вкара в капана си.

— Какво, по дяволите, говориш, Анджи? — попита най-накрая той.

— Не ми пука за Брубейкър — отвърна тя, а от устата ѝ излизаше пара, — но прегледах някои семейни отчети и видях, че Гонзага разполага с полицейски капитан под ръка. Тип на име Милуърт.

Тишина.

— Милуърт всъщност не е Милуърт — обясни Анджелина. — Той е сериен убиец на име Джеймс Б. Хансън… Подвизава се под още много други фалшиви самоличности. Този човек убива деца, Стиви. Изнасилва ги и ги убива.

Курц чу как Малкия Скаг въздъхна. Ако това имаше нещо общо с Гонзага, значи сестра му не се опитваше да го хване в капан.

— Е, и? — попита затворникът.

— Все още ли искаш да сключа тази сделка с Емилио, след като плаща на убиец на деца?

Малкия Скаг се засмя. Смехът му беше много неприятен и всеки път, в който Курц го чуеше в „Атика“, винаги беше за нечия чужда сметка.

— Мислиш ли, че ми пука кого наема Емилио, мамка му? — попита затворникът. — Ако това ченге наистина е убиец, както твърдиш, това означава, че Гонзага го притежават. Стиснали са го за топките. Сега ми дай да говоря с Лео.

— Не очаквах ти да направиш нещо за човек, който изнасилва деца — отвърна Анджелина.

— Какво, мамка му, означава това?

— Знаеш какво, Стиви. Ти и онази гимназистка Конърс, която изчезна преди дванадесет години. Емилио я отвлече, но и ти беше замесен… Изнасили я, нали?

— Какво, мамка му, говориш? Да не си се побъркала? На кого му пука за нещо, случило се преди дванадесет години?

— На мен, Стиви. Не искам да правя бизнес с човек, който плаща на сериен убиец на деца.

— Майната им на твоите желания! — изпищя Малкия Скаг. — Кой, мамка му, те е питал какво искаш ти, глупава курво? Работата ти е да се договориш с Гонзага, за да могат хората му да ме измъкнат оттук, мамка му. Разбираш ли ме? Ако искам да чукам дечица от детската градина в задника, ще го правя и ти ще си траеш. Ти си ми сестра, Анджи, но това няма да ме спре да…

Линията засъска и запука.

— Няма да те спре да направиш какво, Стиви? — попита Анджелина след малко. — Да ме премахнеш, както направи със София ли?

Вятърът задуха от езерото при следващата мълчалива пауза. Накрая Малкия Скаг каза:

— Ти си ми сестра, Анджелина, но си глупава кучка. Месиш се в бизнеса ми… в семейния бизнес… и ще ти сторя нещо по-лошо от това просто да те премахна. Разбираш ли ме? Ще наредя на адвоката си да насрочи нов разговор за утре по обяд и тогава ще е по-добре за теб да доведеш Лео и Марко.

Малкия Скаг затвори.

Курц откачи микрофона, пренави касетата и я пусна, за да чуе записа — беше перфектен. Изключи диктофона.

— Как, по дяволите, това ще ни помогне с нещо? — попита Анджелина.

— Ще видим.

— Сега ще ми разкриеш ли плана си как ще пипнем Гонзага, Курц? Направи го веднага или ще изхвърля теб и приятелите ти на снега.

— Добре. — Той ѝ разкри плана си, докато вървяха към „Марина Тауър“.

— Мамка му — прошепна Анджелина, когато приключи. Качиха се с асансьора в мълчание.

Арлен стоеше в антрето.

— Току-що ми се обади Гейл — каза тя на Курц. — Ще изпишат Доналд Рафърти от болницата след около тридесет минути.

30

Дона и Джейсън чакаха Джеймс Б. Хансън да се прибере у дома. Той ги успокои, като им говореше нежно, каза им да изведат кучето навън и им обясни, че няма как да е откраднато нещо важно от витрината му с оръжия. Установи как крадците са проникнали и напуснали дома му и слезе долу, за да огледа кабинета си.

Бяха откраднали всичко важно. Пред очите му се появиха черни точки и се наложи да седне на бюрото си, за да не припадне. Снимките му. Всичките 200 000 долара в брой. Дори бяха взели експлозивите му. Защо им бяха експлозиви на някакви си крадци?

Хансън имаше и други пари, разбира се — беше скрил 150 000 долара в труповете в хладилния склад. Други 300 000 беше внесъл в различни банки под различни имена в различни градове. Но това тук не беше малък проблем. Искаше му се да вярва, че този обир е просто съвпадение, но нямаше начин. Трябваше да разбере дали Джо Курц е изпипан крадец — все пак онзи, който беше преминал през две скъпи алармени системи и бе взривил сейфа, си разбираше от работата. Вероятно обаче беше някой, който работеше за или с Джон Уелингтън Фриърс. Всички последни събития сочеха за конспирация срещу Джеймс Б. Хансън. Кражбата на снимките не му оставяше никакъв друг избор освен да действа. Мразеше да няма друг избор.

Вдигна поглед и видя, че Дона и Джейсън надничаха в светая му светих.

— Уха, не знаех, че имаш толкова много оръжия — каза хлапето, зазяпало се в оръжейната витрина. — Защо не са ги откраднали?

— Хайде да се качим горе — каза Хансън и ги поведе към втория етаж.

— Доколкото виждам, нищо не е откраднато или преместено тук — констатира Дона. — Радвам се, че Диксън беше при ветери…

Хансън кимна и ги поведе към гостната с двете идентични легла. Направи знак на съпругата и доведения си син да седнат на едното. Той все още беше с палтото си и бръкна в джоба му.

— Съжалявам, че това се е случило — каза със спокоен, уверен и авторитетен глас. — Няма за какво да се тревожим. Знам кой го е направил.

— Така ли? — учуди се Джейсън, който като че ли никога не вярваше на изявленията на пастрока си. — Кой? Защо?

— Престъпник на име Джо Курц — отговори Хансън с усмивка. — Днес ще го арестуваме. В интерес на истината вече намерихме оръжието, което е използвал в още няколко подобни обира. — Той извади .38-калибровия револвер, който беше презаредил.

— Защо това оръжие е в теб? — попита Джейсън, който не звучеше особено убедено.

— Робърт — започна тъповато Дона, както винаги, — има ли нещо, което не е наред?

— Не, скъпа — отвърна Хансън и стреля от нивото на кръста си, като уцели съпругата си между очите. Тя падна на леглото и повече не помръдна. Хансън насочи револвера към доведения си син.

Джейсън не зачака да бъде застрелян. Скочи от леглото и реагира по-бързо, отколкото доведеният му баща предполагаше, че е способен. Хлапето го удари с цялата тежест на тялото си — подобно на хокеистите, които се блъскаха в преградата — преди Хансън да успее да насочи оръжието или да дръпне спусъка. Двамата се отдалечиха от леглото. Джейсън се опитваше да се докопа до оръжието, а пастрокът му — да го държи далеч от него. Ръцете на хлапето бяха по-дълги, но за сметка на това тежеше с близо тридесет килограма по-малко. Хансън използва тежестта на тялото си, за да се отърве от него и да го блъсне в дрешника. Двамата продължаваха да са на крака и да се борят за револвера. Джейсън хлипаше и ругаеше, а Хансън даваше всичко от себе си, за да му се съпротивлява, но сега се усмихваше, без дори да го знае. Забавляваше се с тази неочаквана опозиция. Кой да очаква, че този навъсен малък шибаняк ще е такъв сериозен противник?

Джейсън беше стиснал китката на Хансън в смъртоносна хватка, но освободи дясната си ръка, стисна я в юмрук и се опита да удари пастрока си в най-добрата холивудска традиция. Голяма грешка. Хансън го изрита с коляно в топките и го зашлеви по лицето с опакото на лявата си ръка.

Джейсън изрева и се сви, но продължи да стиска китката му в опит да отклони мерника му.

Хансън изрита краката на хлапето в сгъвките и то полетя към празното легло, като го повлече със себе си. Капитанът успя да извърти дулото на револвера, дори докато доведеният му син беше стиснал китката му с две ръце — задъхан и ругаещ. Хлапето набързо смени тактиката и започна да се моли.

— Моля те, недей, недей. Мамо, помощ. Не, не, не. Проклет да си…

Хансън се прицели по-добре и застреля Джейсън в гърдите.

Хлапето зяпна като риба на сухо, но продължаваше да стиска китката му в опит да избегне втори изстрел. Хансън натисна окървавените му гърди с коляно, извади последния въздух от дробовете му и освободи дясната си ръка от отслабващата хватка.

— Татко… — прошепна раненият тийнейджър.

Хансън поклати глава… не… опря дулото в челото му и натисна спусъка.

Задъхан, останал без въздух и разтреперан от борбата, той отиде в банята в гостната. Някак си беше успял да запази палтото и панталоните си чисти от кръвта и мозъка. Черните му обувки обаче бяха изпръскани. Използва една от сините кърпи, за да ги почисти, след което изми лицето и ръцете си и ги подсуши с друга кърпа.

В гостната беше истински хаос — дрешникът беше разместен, огледалото — счупено, а зелената кувертюра на едно от леглата бе намачкана под мъртвото тяло на Джейсън. Устата на хлапето още беше широко отворена, сякаш в мълчалив писък. Хансън отиде до прозореца и огледа положението навън, но всъщност не се тревожеше, че някой от съседите е чул нещо. Къщите бяха прекалено далеч една от друга и бяха изолирани благодарение на тежката зима.

Снегът се беше усилил, а небето на запад бе потъмняло. Диксън, ирландският им сетер, бягаше напред-назад на пътеката.

Хансън се почувства по-лек, с по-ясно съзнание и изпълнен с енергия, сякаш беше направил доста добра тренировка във фитнеса. Най-лошото се беше случило — откраднаха му куфара със сувенирите — но все още разполагаше с варианти. Джеймс Б. Хансън беше прекалено интелигентен, за да не разполага с резервни планове на резервните си планове. Беше изправен пред провал — един от най-страшните, които бе преживявал — но отдавна очакваше някой да открие, че се представя под фалшива самоличност, както и цялата поредица от псевдоними и престъпления. Един пластичен хирург беше готов да го преобрази в Торонто, след което да започне нов живот във Ванкувър.

Но първо трябваше да се погрижи за подробностите. Много лошо, че крадецът — Курц или някой друг — беше откраднал експлозивите му. Те щяха да опустошат тази част от къщата и на всеки екип от криминолози щяха да са му необходими седмици, дори месеци, за да разгадаят какво се беше случило тук. Но дори един обикновен пожар щеше да му осигури достатъчно време. Особено ако намереха и задължителното трето тяло в къщата.

Хансън въздъхна огорчен, че ще изгуби толкова много време, излезе навън, заключи вратата след себе си, качи се в големия си кадилак и потегли към хладилния склад. Там взе всичките пари от чувалите с трупове, избра тяло номер 4 от рафтовете, хвърли го в багажника на джипа си и пое към дома си, като гледаше да не превишава позволената скорост в този силен сняг. Мина покрай няколко снегорина, които чистеха, но почти нямаше движение по пътя. Явно Дона беше права, че училищата затварят рано днес.

Къщата беше в същото състояние, в каквото я беше оставил. Хансън прибра кадилака в гаража, пусна кучето Диксън вътре и затвори вратата на гаража, преди да понесе трупа нагоре по стълбите, да го извади от чувала и да го сложи на леглото до Дона. Трупът беше в дрехите, с които го бе убил преди две години, но Хансън отвори гардероба си и извади сако от туид, което никога не беше харесвал особено. Ръцете на мъртвия бяха замръзнали, затова само наметна сакото около раменете му. Също така си свали ролекса и го сложи на китката му. Сети се, че ще има нужда от часовник, затова свали този на Джейсън и го прибра в джоба на панталоните си.

Донесе петте туби с бензин, които държеше в гаража. Да изгори мястото сега и да си тръгне завинаги? Предпазливостта му казваше, че трябва да го направи, но все още имаше някои проблеми за разрешаване. Щеше да се нуждае от някои неща от къщата — навярно част от оръжията — но нямаше време, за да ги вземе сега.

Хансън остави тубите с бензин при Диксън в дневната. Внимателно заключи къщата, извади кадилака от гаража, затвори с дистанционното вратата му и потегли към центъра, за да подхвърли .38-калибровия револвер в хотелската стая на Курц.

Доналд Рафърти се радваше да се разкара от болницата.

Беше със счупена китка, с натъртвания на ребрата и корема и с превързана глава. Лекото сътресение все още му причиняваше адска болка, но беше наясно, че положението щеше да стане изключително тежко за него, ако не се разкараше бързо от болницата и от града.

Рафърти извади голям късмет с обвинението за сексуален тормоз над дете. Той възмутено отрече всичко пред ченгетата, когато го разпитаха, като отбеляза, че осиновената му дъщеря Рейчъл е като всички тийнейджъри — трудно се оправя с нея, тъй като постоянно лъже и обвинява другите за собствените си проблеми — и че не е направил нищо друго, освен да отиде на онази автобусна спирка късно през нощта, за да я прибере, след като беше избягала. Страхувал се, каза на ченгетата Рафърти, че взема наркотици. Двамата се скарали, защото на нея не ѝ харесвала идеята той да се ожени отново, макар че майка ѝ била мъртва вече от дванадесет години, и все още му била ядосана в колата, когато попаднал на поледица и автомобилът поднесъл на „Кенсингтън“.

Да, призна Рафърти пред ченгетата — макар и след като резултатите за алкохол в кръвта вече бяха излезли — той употребил алкохол същата вечер у дома — по дяволите, побъркал се от тревога за Рейчъл, защо да не удари няколко питиета — но какво трябвало да направи, след като му се обадила от автобусната спирка в 2:30 часа, да я остави ли? Не, пиенето не било причината за катастрофата — проклетата снежна буря и поледицата били виновни.

За негово щастие, когато Рейчъл дошла в съзнание в интензивното отделение, ченгетата разпитали и нея и тя оттеглила обвиненията си, че Рафърти се е опитал да я изнасили. Изглеждала объркана пред полицаите, явно от анестезията и болката от операцията. Но в крайна сметка се отказала от обвиненията, които отправила пред медиците, докато пожарникарите я вадили от останките на хондата.

Рафърти се почувства реабилитиран. Мамка му, въобще не беше направил опит да я изнасили. Просто момичето носеше пижама с два размера по-малка от нейния, когато слезе в кухнята, за да похапне торта, а той пиеше цяла вечер, разстроен от факта, че през следващите два уикенда нямаше да се види с Диди. Направи дребната грешка да застане зад Рейчъл, която стоеше пред плота, и да прокара ръце по набъбващите ѝ гърди, стомаха и бедрата.

Докато чакаше в салона на болницата таксито му да пристигне, Рафърти се възбуди при спомена въпреки болката и болкоуспокоителните. Съжаляваше, че пиклата беше изпищяла, бе се прибрала в стаята си и бе заключила вратата. Оказа се, че беше излязла през прозореца и слязла по перголата на гаража, а той стоеше като някакъв тъпанар в коридора и заплашваше да изкърти вратата от пантите ѝ, ако не се опомнеше. Рейчъл се беше качила на последния автобус от Локпорт до градската гара, но тогава осъзнала, че не разполага с необходимите пари да напусне Бъфало. Плачеща, премръзнала — успяла да си вземе само един пуловер — най-накрая му се обади. Този факт накара Рафърти да се усмихне. Момичето нямаше при кого другиго да отиде. Вероятно поради тази причина беше оттеглило обвиненията си. Ако искаше да има дом, трябваше да се прибере при него.

Принципно Рафърти щеше да се изправи пред обвинението си за шофиране в нетрезво състояние и да си понесе наказанието, но когато една от сестрите — не онази кучка Гейл Някаква си, която наглеждаше Рейчъл и го гледаше като амфибия, а другата, хубавичката — му каза, че брат му се е отбил да го види на сутринта след катастрофата, кръвта му буквално замръзна. Брат му излежаваше присъда в затвора в Индиана. От описанието на сестрата този човек много приличаше на Джо Курц.

Време беше да напусне града за известно време.

Рафърти се обади на Диди в Хамилтън, Онтарио, и ѝ каза да си докара целулитния задник тук, за да го вземе, но тя не можеше да си тръгне от работа преди пет часа и започна да му се оплаква от приближаващата от езерото буря, така че нямаше начин да я чака. Помоли сестрата да му повика такси, с което смяташе да отиде в Локпорт, да си опакова някои неща — включително онзи .357-калибров „Магнум“ който си купи, след като задникът Курц го заплаши — и да излезе в кратка ваканция. Рафърти съжаляваше, че Рейчъл е била наранена в катастрофата — не ѝ мислеше лошото, но ако не можеше да си държи езика зад зъбите за нещо толкова дребно, е, мамка му, вероятно същото щеше да се повтори в бъдеще и тя пак щеше да го изпорти на ченгетата. А той искаше само малко да я опипа, да я помачка, може би дори да му направи свирка, какво толкова, нямаше да ѝ отнеме девствеността. Рано или късно трябваше да порасне. Или пък не.

Един санитар се приближи до него в салона.

— Таксито ви пристигна, господин Рафърти.

Опита се да стане, но сестрата, която не харесваше, поклати глава и той седна отново в инвалидната количка.

— Политика на болницата — каза тя и го изведе навън под козирката.

Голяма работа, политика на болницата, помисли си Рафърти. Извеждат те извън сградата в инвалидна количка и след това трябва да се оправяш сам. Не им пукаше дали ще се прибереш у дома и ще пукнеш същия ден. Каквото ти е писано.

Таксиметровият шофьор дори не слезе, за да му отвори вратата или да му помогне да се качи на задната седалка. Типично. Грозната сестра го хвана с една ръка, докато се мъчеше да стане от инвалидната количка. Ранената му китка го болеше адски много и беше замаян. Сътресението беше по-лошо, отколкото си мислеше. Стовари се на задната седалка и си пое няколко дълбоки глътки въздух. Обърна се към сестрата, за да ѝ каже, че е добре, но тя вече се беше врътнала и буташе инвалидната количка обратно към болницата. Кучка.

За секунда Рафърти се замисли дали да не каже на шофьора да го закара в един от любимите му барове, може би в онзи на „Бродуей“. Навярно няколко питиета щяха да му помогнат много повече от онези гадни тиленоли, с които го тъпчеха. Реши обаче да не го прави. Първо, валеше много силен сняг и ако изчакаше прекалено дълго, щяха да затворят проклетите пътища. Второ, искаше да си вземе нещата и да е готов, когато Диди дойдеше. Нямаше време за пилеене.

— Локпорт — каза Рафърти на таксиметровия шофьор. — „Локъст стрийт“. Ще ти кажа пред коя къща да спреш.

Онзи кимна, пусна брояча и потегли под снега.

Рафърти потри слепоочията си и затвори очи за минута. Когато отново ги отвори, таксито вече беше на „Кенсингтън“, но пътуваше в грешна посока, към центъра, вместо на изток и после на север. Шибан идиот, помисли си Рафърти през главоболието си. Той почука на бронираното стъкло и отвори малкото прозорче по-широко.

Таксиметровият шофьор се обърна към него.

— Здрасти, Дони — поздрави го Курц.

31

Хансън пътуваше към „Ройъл Делауеър Армс“, за да подхвърли .38-калибровия револвер в хотелската стая на Курц, когато мобилният му телефон иззвъня. Зачуди се дали да вдигне — животът на капитан Робърт Милуърт беше към своя край — но реши, че ще е по-добре да отговори; не искаше хората в участъка да забележат отсъствието му поне още двадесет и четири часа.

— Хансън? — попита мъжки глас. — Джеймс Б. Хансън?

Капитанът не отговори, но отби кадилака встрани на пътя. Това беше гласът на Джо Курц. Сигурен беше, че е той.

— Милуърт тогава? — продължи онзи, като не се спря с последното име, а изброи още няколко, които Хансън беше използвал през годините.

— Курц? — попита най-накрая капитанът. — Какво искаш?

— Не е важно какво искам аз, а какво навярно искаш ти.

Изнудване, помисли си капитанът. В крайна сметка ставаше въпрос за изнудване.

— Слушам те.

— Така и предположих. Куфарът ти е у мен. В него има интересни неща. Помислих си, че сигурно ще си го искаш обратно.

— Колко?

— Половин милион долара — отвърна Курц. — В брой, разбира се.

— Какво те кара да мислиш, че разполагам с толкова много пари в брой?

— Предположих, че онези 200 000 долара, които освободих от сейфа ти днес, са само върхът на айсберга, господин Хансън. Много от хората, за които си се представял, са печелили доста пари — брокер, агент на недвижими имоти, пластичен хирург. За бога, със сигурност ги имаш.

Хансън се усмихна. Бездруго не му харесваше идеята да остави Курц и Фриърс живи, след като се изпареше.

— Да се срещнем. Имам сто хиляди долара в брой в мен.

— До скоро, господин Хансън.

— Почакай! — Тишината от другата страна на линията му подсказа, че Курц все още не е затворил. — Искам Фриърс.

Тишината се проточи.

— Това ще ти струва още двеста хиляди — отговори най-накрая Курц.

— Единственото, което мога да събера в брой, са триста хиляди.

Курц се засмя. Звукът не беше никак приятен.

— Какво пък, по дяволите. Защо не? Добре, Хансън. Ще се срещнем на изоставената гара на Бъфало в полунощ.

— Полунощ е прекалено късно… — започна капитанът, но онзи вече беше затворил.

Остана до бордюра още минута и се загледа в чистачките, които се бореха със силния сняг, като се опита да не мисли за нищо, за да позволи на неутралното дзен състояние да изпълни съзнанието му. Невъзможно му беше да изчисти всичкия шум — тези събития… те продължаваха да валят отгоре му като снега. Хансън не беше играл турнирен шах от години, но тази част от съзнанието му отново се беше активизирала. Фриърс и Курц — приемаше ги като екип, партньори, един опонент с две лица — бяха направили тази партия много интересна и сега пред него стояха следните варианти — да се махне и да остави фигурите на дъската по средата на играта, да събори всички фигури със замахване на ръката си или да ги бие на собствената им игра.

Досега екипът Фриърс-Курц се беше впуснал в нападение дори когато Хансън смяташе, че той прави това. Някак си бяха попаднали на настоящата му самоличност — вероятно заслугата за това беше на Джон Уелингтън Фриърс — и ходовете им след това бяха достатъчно предвидими. Обирът в дома му — чрез който се бяха сдобили с доказателствата си — беше шокиращ, но сега като се замислеше, бе също така напълно предвидим. Те още не бяха отишли в полицията. Това означаваше едно от три неща: а) екипът Фриърс-Курц искаше да го убие, б) Курц можеше да действа зад гърба на Фриърс, за да го изнудва и в действителност да му каже къде се намира чернокожият цигулар, когато му бъдеше платено, или в) екипът Фриърс-Курц искаше да го убие и да вземе парите от изнудването.

Доколкото Хансън помнеше, чернокожият цигулар Джон Уелингтън Фриърс беше прекалено възпитан. Едва ли дори двадесетте години от смъртта на дъщеря му го бяха подготвили за убийство. Със сигурност щеше да предпочете да го предаде на съответните власти. Хансън също така си спомни, че Фриърс често използваше именно тази фраза — „съответните власти“ — по време на политическите им дискусии в Чикагския университет.

Това оставяше Курц. Вероятно бившият затворник ръководеше шоуто, като не се съобразяваше с протестите на Фриърс. Навярно Курц беше потърсил помощ от Фарино. Хансън обаче беше наясно колко ограничено беше влиянието на фамилията в това ново хилядолетие — почти не съществуваше такова — след като старият дон бе мъртъв, ядрото на фамилията беше разпръснато, а онзи наркоман Малкия Скаг лежеше в „Атика“. Хансън разполагаше с информация, че Фарино бяха наели няколко нови човека, но те не бяха нищо особено — касиери, няколко телохранители, счетоводители. Гонзага беше единствената силна фамилия в Бъфало.

Курц беше поискал половин милион долара плюс бонус за Фриърс, които определено бяха достатъчно, за да си осигури помощта на Фарино, но Хансън подозираше, че опонентът му е прекалено алчен, за да дели с някого. Вероятно дъщерята на Фарино, Анджелина, осигуряваше на Курц логистична помощ, без да е запозната с цялата ситуация. Тази теория му се струваше много логична.

Мога да се махна още сега, помисли си Хансън. Мислите му работеха в ритъма на чистачките на колата му. Мога да подхвърля револвера, да се обадя анонимно на 911, за да посоча с пръст убиеца на старицата в Чийктуага, и да си тръгна веднага. Това щеше да е вариантът, в който със замахване на ръката щеше да разчисти шахматната дъска, и имаше нещо елегантно в него. За кого се мисли този Курц?, беше въпросът, който веднага му изникна в главата. С опита си за изнудване бе издигнал играта до ново и много по-лично ниво. Ако Хансън не доиграеше партията, сам щеше да събори пораженски царя си. Онзи болен човек Фриърс и този социопат и бивш затворник се опитваха да го победят в собствената му игра.

Няма да стане, мамка му, помисли си той и веднага изрече умилостивяваща молитва към Спасителя.

След това пое на запад и се качи на магистралата в посока север към реката.

* * *

Курц отиде на пустата алея до „Алън стрийт“, паркира таксито до линкълна, прехвърли Рафърти от таксито в багажника на линкълна, а таксиметровия шофьор със запушена уста и с превръзка на очите от линкълна в таксито, след което се обади на Хансън, докато караше към пентхауса на Фарино. Имаше нещо в спокойния и мазен глас на Джеймс Б. Хансън, което накара главата му да тупти от болка.

Стигна до „Марина Тауър“, остави Рафърти в багажника и се качи с асансьора. Всички обядваха и Курц се присъедини към тях. Анджелина беше казала на готвача, прислужниците и счетоводителите от единадесетия етаж да си вземат почивен ден — за да нямат проблеми с бурята след това — така че шарената шайка в пентхауса си беше приготвила чили по рецепта на Джон Фриърс, различни видове сирена, хубава франзела, тортила чипс и горещо кафе. Анджелина предложи вино, но никой не беше в настроение за него. Курц беше по-навит за няколко чаши уиски, но реши да ги пропусне, докато не свършеше задачите за деня.

След обяда излезе на студения и ветровит западен балкон, за да си прочисти главата. След няколко минути Арлен се присъедини към него и запали цигара „Марлборо“.

— Можеш ли да повярваш, Джо? Тя е дъщеря на дон на мафията, но не позволява да се пуши в апартамента ѝ. В какво се превръща Коза Ностра?

Курц не отговори. Небето на северозапад беше черно като изтъкано от нощ покривало, пъплещо към града. Лампите на пристанището и алеите вече бяха пуснати.

— За Рафърти ли мислиш? — попита секретарката.

Курц кимна.

— Може ли да поговорим за Рейчъл, Джо?

Той нито отговори, нито я погледна.

— Гейл каза, че днес има известно подобрение. Държат я упоена през повечето време и я наблюдават да не направи инфекция заради отстранения бъбрек. Дори да има драстично подобрение при нея, пак ще минат няколко седмици — може би около месец и половина — преди да я изпишат от болницата. След това ще се нуждае от специални грижи у дома.

Курц я погледна.

— Аха? И?

— Знам, че няма да позволиш Рейчъл да бъде пратена в приемно семейство, Джо.

Нямаше нужда да отговаря, за да покаже, че е съгласен с това.

— Познавам те от много време и знам, че не си от хората, които се церемонят. Добър пример е тази ситуация с Хансън. Никога не се церемониш. Сега обаче трябва да го направиш.

— Как? — По лицето му падаха малки ледени капчици.

— Аз не мога да стана настойница на Рейчъл… Вече имах свое дете, дадох всичко от себе си в отглеждането му и после скърбих за смъртта му. Но Гейл винаги е искала да има дете. Това беше една от основните причини двамата с Чарли да скъсат… тази и фактът, че Чарли беше пълен задник.

— Гейл… да осинови Рейчъл? — Гласът на Курц беше напрегнат.

— Не е нужно да е пълно осиновяване — каза Арлен. — Рейчъл е на четиринадесет. Има нужда от назначен от съда настойник, докато навърши осемнадесет. Този вариант ще е перфектен за Гейл.

— Гейл е неомъжена.

— Това не е от толкова голямо значение за настойниците. А и тя има приятели в социалните служби и в „Ниагара Фронтиър Адопшън Опшън“ и познава някои адвокати, които се занимават с детски права. Зълва ми е отлична медицинска сестра — помниш, че специалността ѝ е детска хирургия — и разполага с много свободно време.

Курц погледна приближаващата буря.

— Ще можеш да прекарваш време с нея, Джо. С Рейчъл. Ще имаш възможност да я опознаеш. И тя да те опознае. Един ден ще ѝ разкажеш…

Курц я погледна. Арлен млъкна, дръпна си от цигарата и срещна погледа му.

— Кажи ми, че ще си помислиш за това, Джо.

Той влезе обратно в пентхауса през плъзгащите се врати.

* * *

Хансън мина по моста за Гранд Айлънд и се насочи към имението на Емилио Гонзага. Охранителите на портата се изумиха, когато им показа значката си и им каза, че е дошъл, за да се види с господин Гонзага. Те комуникираха с главната къща по портативни радиостанции, претърсиха го обстойно, за да се уверят, че не носи подслушвателни устройства, отнеха му служебния глок — той беше скрил .38-калибровия револвер под предната седалка — качиха го в черен „Шевролет Събърбън“ и го заведоха в главната къща, където го претърсиха отново и го оставиха да чака в голяма библиотека, където имаше стотици подвързани с кожа книги, които изглеждаха неотваряни. Двама бодигардове — единият беше азиатец с абсолютно празно изражение на гладкото си лице — стояха до стената в другия край с отпуснати до телата си ръце.

След малко Гонзага влезе в помещението с кубинска пура в уста. Хансън се изуми колко грозен беше този дон на средна възраст. Приличаше на крастава жаба, превърната в човек, с устата на Едуард Г. Робинсън[15], но лишен от хумора.

— Капитан Милуърт.

— Господин Гонзага.

Никой от двамата не протегна ръка, за да се ръкуват. Гонзага остана прав, а Хансън — седнал. Гледаха се един друг.

— Желаете ли нещо, детектив?

— Трябва да говоря с вас, дон Гонзага.

Високият грозен мъж направи жест с пурата си.

— Плащали сте на предшественика ми — започна капитанът. — Изпратихте ми чек миналия декември. Дадох го за благотворителност. Нямам нужда от парите ви.

Гонзага повдигна една от гъстите си черни вежди.

— Дошли сте в шибаната снежна буря, за да ми кажете това?

— Дойдох в тази снежна буря, за да ви кажа, че имам нужда от нещо по-важно и че мога да ви дам друго, още по-добро.

Гонзага зачака. Хансън погледна телохранителите. Мафиотът сви рамене и не им каза да се махнат.

Капитанът извади снимка на Джо Курц, която беше взел от досието му.

— Искам този човек мъртъв. Или ако трябва да бъда по-конкретен, имам нужда от помощ, за да го убия.

Гонзага се усмихна.

— Милуърт, ако носите подслушвателно устройство, което хората ми някак си са пропуснали, ще ви убия собственоръчно.

Хансън сви рамене.

— Претърсиха ме два пъти. Нямам никакви подслушвателни устройства. Но дори да имам, казаното от мен е престъпление само по себе си — да ви увещавам да ми станете съучастник в убийство.

— Говорим и за подвеждане — добави Гонзага. Начинът, по който говореше донът, накара Хансън да си помисли, че човешкият език не му беше роден.

— Да — съгласи се капитанът.

— Какво ще получа аз при тази хипотетична взаимна услуга, детектив Милуърт?

— Всъщност съм капитан Милуърт — отвърна Хансън. — От отдел „Убийства“. И ще получите дългогодишни услуги, които иначе не можете да си купите.

— В какво ще се състоят те? — попита Гонзага, като с този си въпрос искаше да отбележи, че вече получаваше всяка една услуга, която полицията на Бъфало можеше да му предложи.

— В безнаказаност.

— Без… какво? — Емилио Гонзага извади голямата пура от устата си и на Хансън му заприлича на жаба, която се бореше с лайно.

— В безнаказаност, дон Гонзага. Не само че няма да бъдете арестуван, когато извършите убийство, но няма да бъдете подлаган също така на сериозни разследвания. Ще имате карта, която ви пази от затвора, без дори да съществува опция да влезете в него. И не говоря само за отдел „Убийства“, но и за „Наркотици“, „Порок“… всички по веригата.

Гонзага запали отново пурата си и сбръчка чело. Той беше от хората, които обичаха да се правят, че мислят. Най-накрая Хансън видя, че лампичката над главата на жабока светна, когато осъзна какво му се предлага.

— Ще пазарувам само от едно място — каза донът.

— А аз ще бъда вашият доверен „Уолмарт“ — съгласи се капитанът.

— Значи сте адски сигурен, че ще станете началник на полицията?

— Несъмнено — каза той и побърза да добави, когато челото на жабока се сбръчка отново: — Няма никакво съмнение, сър. Междувременно ще се погрижа отдел „Убийства“ да не започва никакво разследване срещу вас.

— В замяна на убийството на един човек?

— В замяна на помощ за убийството на един човек.

— Кога?

— Ще се срещна с него на старата гара в полунощ. Това означава, че ще е там около десет часа.

— Този тип ми изглежда адски познат, но не мога да се сетя откъде — каза Гонзага, когато погледна снимката отново. — Мики.

Азиатецът се отлепи от стената.

— Познаваш ли този тип?

— Това е Хауърд Конуей. — Гласът на мъжа беше спокоен като походката му и много тих, но от думите му на Хансън му се замая главата и за втори път през този ден видя черни точки пред очите си.

Курц си е играл с мен. Ако знае името на Хауърд, значи вече го е убил. Но защо го е казал на Гонзага? Дали не бяха предвидили и този ход?

— Аха — отвърна Гонзага. — Новият шибан бодигард на Анджи Фарино. — Той размаха снимката пред Хансън. — Какво става тук? Защо сте погнали тази птичка от „Рейфърд“?

— Той не е бивш затворник от „Рейфърд“ — отвърна спокойно капитанът и примига няколко пъти, за да изгони черните точки, но в същото време се опитваше да не изглежда обезпокоен. — Той е бивш затворник от „Атика“ на име Джо Курц.

Донът погледна азиатеца.

— Курц. Курц. Къде сме чували това име, Мики?

— Преди да изчезне, Лео, нашият човек в лагера им, ни каза, че Малкия Скаг е дал малко жълти стотинки, за да убие бивш частен детектив на име Курц — обясни бодигардът, без да проявява пресилена почтителност към Гонзага.

Донът сбръчка още повече чело.

— Защо ѝ е на Анджи да наема някакъв тип, който брат ѝ иска да затрие?

— Тя си има собствени планове — отвърна Хансън. — И се обзалагам, че вие не влизате в тях, господин Гонзага.

— Колко човека ви трябват? — изсумтя донът.

— Нямам претенции. Колкото по-малко, толкова по-добре. Искам обаче да са най-добрите. Нуждая се от гаранция, че Курц — и всеки, който доведе със себе си — няма да напуснат онази гара живи. Разполагате ли с толкова добри хора, че да можете да ми дадете такава гаранция?

Емилио Гонзага се усмихна широко и показа големи конски зъби, които приличаха на пожълтяла слонова кост.

— Мики?

Мики Кий не се усмихна. Но кимна.

— Курц каза полунощ, но ще е там по-рано — обясни Хансън на убиеца. — Аз ще отида в осем с още двама мъже. Ще е тъмно в онази гара. Гледай да не ни сбъркаш с Курц. Можеш ли да стигнеш дотам в тази буря?

Емилио Гонзага извади пурата и се разсмя, а от устата му захвърча слюнка.

— Мики има шибан „Хамър“.

32

Следобедът и ранната вечер в „Марина Тауър“ бяха странно приятни и някак си елегично спокойни.

Курц беше научил думата „елегично“ от редовната кореспонденция с Пруно, докато беше в „Атика“. Преди да влезе в затвора, бе получил списък с двеста книги от бездомника, които трябваше да прочете, за да започне обучението си. Курц изчете всичките, като първата беше „Илиада“, а последната — „Капиталът“. Най-много му хареса Шекспир. Четеше всяка от пиесите му по седмица. Имаше предчувствието, че преди да свърши нощта, изоставената гара на Бъфало щеше да прилича на последното действие от „Тит Андроник“.

След обяда с чили Фриърс беше отишъл в единия край на голямата дневна на пентхауса, за да настрои цигулката си, а Арлен го помоли да изсвири нещо. Той само се беше усмихнал и поклатил глава, но Анджелина се присъедини към молбата. След това — изненадващо — същото стори и Марко и това накара дори Курц да вдигне поглед от прозореца.

Всички насядаха по канапета и столове, а Джон Уелингтън Фриърс отиде в средата на помещението, извади ленена кърпичка от джоба на сакото си и я сложи на подбрадника на изключително скъпия си инструмент. Застана почти на пръсти с вдигнат лък и започна да свири.

За изненада на Курц, произведението не беше класическо. Фриърс засвири мелодията от „Списъкът на Шиндлер“. Протяжните и жални пасажи като че ли замираха с въздишка, а затихващите части заехтяваха в студените прозорци като приглушените писъци на децата, натъпкани във влакове, пътуващи за Аушвиц. Когато приключи, никой не аплодира, нито помръдна. Чуваше се единствено снегът в стъклата и тихото подсмърчане на Арлен.

Фриърс взе титаниевия куфар със снимките на Хансън и отиде в библиотеката. Анджелина си наля щедра доза уиски. Курц се върна на прозореца, за да наблюдава бурята и сгъстяващия се мрак.

* * *

Курц се срещна с Анджелина в частния ѝ кабинет в северозападната част на пентхауса.

— Какво ще се случи тази вечер? — попита го тя.

Той вдигна ръка.

— Подложих Хансън на изнудване. Ще се срещнем тази вечер в полунощ. Подозирам, че той ще отиде по-рано.

— Ще вземеш ли парите, ако ги донесе?

— Няма да ги донесе.

— Значи ще го убиеш.

— Все още не знам.

Анджелина повдигна черната си вежда. Курц се приближи до нея и седна на ръба на модерното ѝ бюро от палисандрово дърво.

— Ще те попитам още веднъж: какви са ти целите? Какво се опитваш да извлечеш от цялата тази лайняна каша?

Тя го изгледа.

— Знаеш какво искам.

— Гонзага мъртъв — отвърна Курц. — Брат ти… неутрализиран. Какво още?

— Иска ми се един ден да възстановя фамилията ни и да променя някои неща. Междувременно ще стана най-добрият крадец в Ню Йорк.

— И трябва да те оставят на мира, за да направиш тези две неща.

— Да.

— Ако ти помогна да си постигнеш целите, ще ми се махнеш ли от главата след това, мамка му?

Анджелина Фарино Ферара се поколеба само секунда.

— Да.

— Принтира ли списъка, за който те помолих? — попита Курц.

Жената отвори едно чекмедже и извади три листа, хванати с телбод. На всеки от тях имаше колони с имена и суми в долари.

— Не можем да използваме това за нищо — каза тя. — Ако го пусна, Петте фамилии ще ме убият до седмица. Ако ти го пуснеш, ще си мъртъв до ден.

— Нито ти, нито аз ще го пускаме — отвърна Курц и ѝ разказа последната версия на плановете си.

— Господи — прошепна Анджелина. — Какво ти трябва за тази вечер?

— Транспорт. Имаш ли две радиостанции тип „уоки-токи“? От онези със слушалките? Не са задължителни, но могат да влязат в употреба.

— Разбира се. Но обхватът им е до два километра или нещо такова.

— Ще свършат работа.

— Нещо друго?

— Онзи чифт белезници, който използва върху Марко.

— Нещо друго?

— Марко. Имам да нося тежък багаж.

— Ще му дадеш ли оръжие?

Курц поклати глава.

— Може да си вземе нож, ако желае. Не го карам да влиза в престрелка, така че няма нужда да е въоръжен. Вероятно ще има достатъчно оръжия в мрака на гарата.

— Какво друго?

— Термобельо — отвърна той. — Дълго термобельо, ако можеш да намериш такова.

— Шегуваш се.

Курц поклати глава.

— Може да се наложи да чакаме доста дълго време, а там ще е студено като във фризер.

* * *

Курц отиде в библиотеката, където Джон Уелингтън Фриърс седеше на стол „Имс“ с отворен куфар на табуретката пред него, а снимките на мъртвите деца отразяваха светлината от меката халогенна лампа. Вероятно на една от тях беше трупът на дъщерята му Кристъл, но Джо нито погледна, нито попита.

— Може ли да поговорим за минута?

Фриърс кимна. Курц седна на втория стол „Имс“ срещу него.

— Трябва да изясним онова, което е на път да се случи с Хансън — започна той, — но първо имам един личен въпрос.

— Давайте, господин Курц.

— Видях досието ви. И медицинския ви картон. Арлен намери информацията по необичайни канали.

— Ах — отвърна Фриърс, — рака. Искате да знаете за рака.

— Не. Любопитен съм за двете ви ходения до Виетнам през шейсет и осма.

Фриърс примига объркано и се усмихна.

— Защо, за бога, се интересувате от тази тема, господин Курц? Тогава бяхме във война. Бях млад мъж. Стотици хиляди млади мъже служеха.

— Стотици хиляди мъже са били свикани. Вие сте влезли доброволно в армията и сте били обучен за инженер със специалност обезвредяване на взривни устройства. Защо, за бога?

Фриърс продължаваше да се усмихва едва.

— Защо съм специализирал в тази област ли?

— Не. Защо въобще сте се записали доброволно? Вече сте били в Принстън две години, след което сте се преместили и сте завършили Джулиард. Имали сте висок успех, проверих. Не е било нужно въобще да ходите в армията. Но сте го направили доброволно. Рискували сте живота си.

— И ръцете си — отвърна цигуларят и изпъна пръсти под светлината на халогенната лампа. — Те бяха много по-важни за мен от живота ми по онова време.

— Тогава защо сте отишли?

Фриърс почеса късата си къдрава брада.

— Ако се опитам да ви обясня, господин Курц, рискувам да ви отегча.

— Имам малко време.

— Добре. Отидох да уча в Принстън с идеята да изучавам философия и етика. Един от преподавателите ми там беше доктор Фредерик.

— Пруно.

Цигуларят го дари с измъчена физиономия.

— Да. По време на първата ми година в „Принстън“ доктор Фредерик сподели с мен за своето проучване, което провеждаше с професор от „Харвард“ на име Лорънс Колбърг. Чувал ли сте за него?

— Не.

— Повечето хора не са. Професор Колбърг и професор Фредерик тъкмо бяха започнали проучването си, с което да проверят теорията на Колбърг, че човешките същества преминават през етапи на морално развитие точно както минават през етапите на развитието от теорията на Пиаже. Чували ли сте за Жан Пиаже?

— Не.

— Няма значение. Пиаже е доказал, че всички деца преминават през различни етапи на развитие — че започват да взаимодействат с другите на възрастта, в която посещават детска градина — а Лорънс Колбърг заяви, че хората — не само децата, а всички хора — също така преминават през отделни етапи на морално развитие. Тъй като професор Фредерик преподаваше философия и етика, той живо се интересуваше от ранните проучвания на Колбърг и с това се занимаваше нашият курс.

— Добре.

Фриърс си пое глътка въздух, погледна отвратителните снимки на табуретката, прибра ги в куфара и го затвори.

— Колбърг специфицира шест етапа на морално развитие. Първият се състои в избягване на наказанията. Според него моралните граници са поставени, за да се избягва болката. Това се доближава до моралното развитие на дъждовен червей. Всички познаваме възрастни, които са спрели развитието си на Първи етап.

— Да — съгласи се Курц.

— Вторият етап представлява груба форма на морална преценка, мотивирана от нуждата за задоволяване на собствените желания на индивида — продължи цигуларят. — Третият етап понякога бива наричан ориентация „Добро момче — Добро момиче“ — това е нуждата да се избягва отхвърлянето или неодобрението от страна на другите.

Курц кимна и се помести на стола си. Пистолетът му се врязваше в хълбока му.

— Четвъртият етап е закон и ред — продължи Фриърс. — Хората са еволюирали до такова морално равнище, че за тях е абсолютно наложително да не бъдат критикувани от авторитетна фигура. Понякога жителите на цели страни изглеждат като съставени от Четвърти етап и по-нисши хора.

— Нацистка Германия — предположи Курц.

— Точно. В Петия етап индивидите изглеждат мотивирани от силната нужда да спазват социалния ред и наложените закони. Законът се превръща в мерило, в морален императив сам по себе си.

— Пазители на гражданските свободи, които позволяват на нацистите да направят манифестация в Скоки[16] — каза Курц.

Джон Уелингтън Фриърс потри брадичката си през брадата си и изгледа събеседника си продължително, сякаш го преценяваше.

— Да — отговори най-накрая той.

— Петият етап най-висшият ли е? — попита Курц.

Цигуларят поклати глава.

— Не и според проучването на професор Колбърг и професор Фредерик. Индивидите от Шестия етап вземат морални решения на база собствената си съвест в опит тя да резонира с определени общи етични норми… дори когато подобни решения заобикалят съществуващите закони. Хубави примери за това са опозицията срещу войната с Мексико от страна на Хенри Дейвид Торо и Маршовете от Селма до Монтгомъри през шейсетте години.

Курц кимна.

— Професор Фредерик твърдеше, че САЩ са основани от умове от Шести етап — обясни Фриърс, — защитавани и пазени от индивиди от Пети етап и населени от Четвърти етап и по-нисши. Разбирате ли за какво говоря?

— Естествено, само дето не ми е ясно какво общо има с напускането ви на Джулиард и заминаването ви за Виетнам.

Фриърс се усмихна.

— По онова време тази идея за морално развитие беше много важна за мен, господин Курц. Мечтата на Лорънс Колбърг беше да намери индивид от Седми етап.

— Кой трябваше да е такъв? Исус Христос ли?

— Точно — съгласи се цигуларят без никаква следа от ирония в гласа си… — Или Ганди. Сократ. Буда. Някой, който може да откликва единствено на всеобщите морални императиви. Самите те не са имали избор. Обикновено останалите от нас реагират, като убиват такива хора.

— Като отравяне с бучиниш — каза Курц. Едно от задължителните четива, дадени му от Пруно, бяха диалозите на Платон[17].

— Да. — Фриърс сложи дългите си и фини пръсти на металния куфар. — Лорънс Колбърг така и не откри индивид от Седми етап.

Изненада, помисли си Курц.

— Но намери нещо друго, господин Курц. Проучването му установи, че много хора, които се разхождат по улиците, могат да бъдат класифицирани като Нулев етап. Моралното им развитие не е еволюирало дори до нивото, в което да избягват болката и наказанието, ако прищевките им диктуват друго. Страданието на другите хора не означава нищо за тях. Клиничният термин е „социопат“, но истинското определение е „чудовище“.

Курц забеляза, че пръстите на Фриърс се напрегнаха върху куфара, сякаш се опитваше да го държи затворен.

— На Колбърг и Пруно им е трябвало да направят университетско проучване, за да стигнат до този извод? Можех да им го кажа, когато бях на пет години.

Цигуларят кимна.

— Колбърг се самоуби през осемдесет и седма — влязъл в някакво блато и се удавил. Някои от учениците му твърдяха, че не е можел да се примири с мисълта, че такива същества живеят сред нас.

— Искате да ми кажете, че сте отишли във Виетнам, за да разберете на кое стъпало от стълбицата на Колбърг се намирате — констатира Курц.

Джон Уелингтън Фриърс го погледна в очите.

— Да.

— И какво стана?

Чернокожият музикант се усмихна.

— Установих, че пръстите на един млад цигулар са много добри в обезвредяването на бомби и взривни устройства. — Той се наведе напред. — За какво друго искахте да говорим, господин Курц?

— За Хансън.

— Да? — Фриърс насочи цялото си внимание в него.

— Не мисля, че той вече си е плюл на петите, но скоро ще го направи. Много скоро. Точно сега мисля, че изчаква няколко часа просто защото съм фактор, който не разбира. Мизерното копеле е толкова умно, че изглупява… защото смята, че разбира всичко. Докато смята, че сме с една крачка пред него, се навърта наоколо, за да види какво, по дяволите, ще се случи… но няма да се бави много. Навярно още няколко часа.

— Да.

— Та, господин Фриърс, ето как виждам аз нещата. Можем да завършим тази игра по един от три начина. Мисля, че вие трябва да решите по кой точно.

Цигуларят кимна мълчаливо.

— Първият — започна Курц — е да предадем куфара на властите и да ги оставим те да се оправят с господин Джеймс Б. Хансън. Начинът му на действие е разкрит, така че той няма да продължи да убива по него, а ще го промени. И просто ще бяга.

— Да — съгласи се Фриърс.

— Но това може да продължи месеци, дори години, в които ченгетата ще му дишат прахта. А след като го арестуват, съдебното му дело ще продължи месеци или години. След делото ще обжалва още няколко години. Вие не разполагате с цялото това време. Не мисля, че ракът ще ви позволи да живеете още много седмици.

— Така е. Какво е второто ви предложение, господин Курц?

— Да убия Хансън. Тази вечер.

Фриърс кимна.

— А третото?

Курц му го каза. Цигуларят го изслуша, след което се отпусна в стола „Имс“ и си затвори очите, сякаш беше много, много изморен.

След малко отвори очи. Курц веднага разбра какво е решението му.

* * *

Курц искаше да тръгне в шест и половина, за да е най-късно в седем на гарата. Бурята дойде с падането на нощта, а на балкона беше натрупало още тридесет сантиметра сняг, когато излезе на него, за да огледа за последно навън.

Арлен пушеше цигара там.

— Днес е сряда, Джо.

— Е, и?

— Забрави за седмичната си среща при надзорника си.

— Аха.

— Обадих ѝ се. Казах ѝ, че си болен. — Арлен изтърси пепелта от цигарата си. — Джо, ако успееш да убиеш този Хансън и те продължават да смятат, че е полицай, всяко едно ченге в Америка ще те погне. Ще ти се наложи да се скриеш толкова надълбоко в Канада, че единствените ти съседи ще са полярните мечки. А ти не обичаш особено природата.

Курц нямаше какво да отговори.

— Ще ни изритат от мазето ни след седмица — напомни Арлен. — А така и не потърсихме нов офис.

33

Срещата с Курц беше насрочена за полунощ. Хансън пристигна в осем и десет. Брубейкър и Майърс не успяха да минат с колите си през снега до съда, затова отидоха да вечерят в центъра и изчакаха капитанът да ги вземе със скъпия си джип. Брубейкър беше пиян и реши да се заяде с Милуърт, докато пътуваха към бог знае къде.

— Каквото и да става — каза той от предната седалка, — определено не е по полицейските процедури. Казахте, че ще има нещо и за нас, капитане. Време е да разберем какво.

— Прав си — отвърна Хансън, който шофираше много внимателно — винаги шофираше много внимателно — и следваше един снегорин на изток по „Бродуей“. Оранжевите светлини на голямата машина се отразяваха в тихите сгради и ниските облаци.

Хансън взе два дебели плика от таблото на кадилака си и хвърли единия на Брубейкър, а другия на Майърс.

— Майка му стара — изуми се дебелият детектив. Във всеки от пликовете имаше по 20 000 долара.

— Това е само предплата — каза капитанът.

— За какво? — попита Брубейкър.

Хансън не му отговори и се съсредоточи върху шофирането през останалите три километра по „Бродуей“ и страничните улички. Освен снегорините и няколко други аварийни превозни средства нямаше почти никакъв трафик. На „Бродуей“ отново беше натрупала покривка от петнадесет сантиметра сняг, но там снегорините чистеха постоянно, за разлика от страничните улички, които бяха като пустош от преспи сняг и затрупани автомобили. Първоначално Хансън караше на нормално задвижване на гумите, но после се наложи да превключи на „четири по четири“, а по-късно и на „четири по четири на бавни скорости“, за да преодолее последните километър и половина до изоставената гара.

Алеята към гарата нагоре по хълма беше пуста. Нямаше следа от друг автомобил. За първи път Хансън виждаше зданието на живо, но беше изучавал плановете му през целия следобед. Вече го познаваше до болка. Паркира до каменната бариера, която запречваше пътя до паркинга, и кимна на детективите си.

— Имам тактическа екипировка в багажника.

Даде им бронежилетки, но не от онези тънки кевларени боклуци, които ченгетата носеха под ризите си, а от дебелите, използвани от Специалния отряд, с керамични плочи. Извади три автомата „АР-15“, настроени на автоматична стрелба, и даде по един на Брубейкър и Майърс. Всеки разполагаше с пет пълнителя, като допълнителните бяха прибрани в джобовете на бронежилетките.

— На война ли отиваме, капитане? — попита дебелото ченге. — Не съм обучен за тези лайна.

— Предполагам, че ще има само един човек там — отвърна Хансън.

Брубейкър подготви автомата си за стрелба.

— Този човек Курц ли се казва?

— Да.

Майърс изпитваше затруднения със закопчаването на бронежилетката си. Беше прекалено дебел. Напипа връвката ѝ, разшири я и си я нагласи.

— Ще го арестуваме ли?

— Не — отвърна Хансън. — Трябва да го убиете. — Той им подаде по един черен шлем, от онези с очилата, каквито използваше Специалният отряд.

— Тези за нощно виждане ли са? — попита Брубейкър, който си сложи неговите и се огледа наоколо. Приличаше на извънземно с големи очи. — Яко. Всичко е зелено и ясно като ден.

— Такава е идеята, детектив. — Хансън си сложи своя шлем и включи очилата. — Там вътре ще е тъмно като във въглищна мина за всеки, но за нас има достатъчно околна светлина, за да виждаме чудесно.

— Какво ще правим с цивилните? — попита Майърс. Той размахваше автомата наоколо, докато гледаше през очилата за нощно виждане.

— Там няма цивилни. Ако нещо помръдне, застреляй го — нареди капитанът. Ако този Мики Кий се изпречи на пътя ни, да му мисли.

— Няма ли да използваме радиостанции? — попита Брубейкър.

— Не се нуждаем от такива. — Хансън извади резачки с дълги дръжки от чантата си. — Няма да се разделяме. Брубейкър, когато влезем вътре, двамата с теб ще заемем позиции — ти отляво, а аз отдясно. Майърс, ти ще вървиш след нас и ще ни пазиш гърбовете. Въпроси?

Нямаше.

Хансън заключи кадилака с дистанционното на ключовете и тримата прекосиха паркинга към високата гара. Силният сняг скри следите им само след няколко минути.

* * *

Курц беше само с половин час по-рано на гарата.

Планираше да е там преди седем, но снежната буря го забави. Пътуването, което обикновено отнемаше само десет минути дори при натоварено движение, сега продължи почти един час; на едно място дори затънаха и се наложи Марко да слезе от колата и да бутне. Часът беше седем и половина, когато линкълнът стигна до началото на алеята на гарата. Двамата с Марко слязоха от него. Курц се наведе над отворената си предна врата.

— Знаеш къде да паркираш в страничната улица, за да държиш под око алеята, нали? — каза той на седналия зад волана Фриърс, който кимна. — Знам, че е студено, но не оставяй двигателя да работи. Някой може да види изгорелите газове оттук. Просто се свий и чакай.

Цигуларят отново кимна и натисна бутона за отваряне на багажника.

Курц заобиколи автомобила, извади една тежка черна чанта оттам и я хвърли на Марко, който я остави на предната седалка и затвори вратата. После извади още един вързоп от багажника. Той се гърчеше едва, но тиксото си вършеше работата.

— Мислех, че искаш аз да поема хамалската работа — каза Марко.

— До гарата са сто метра — отвърна Курц. — Като стигнем там, ще ме смениш.

Тръгнаха нагоре по хълма, като се придържаха към високия бетонен парапет към кулата. Курц чу линкълнът да се оттегля, но не погледна назад. Марко използва резачките върху оградата и двамата минаха през нея. Вървяха близо до гарата, като заобикаляха от северната страна, където Курц знаеше как да влязат през закования прозорец. Около изоставения комплекс на хълма беше много тъмно и кулата се издигаше над тях като небостъргач от ада, но светлините на уличните лампи от близкото гето се отразяваха в ниските облаци и къпеха всичко в болнаво жълто сияние.

Силният сняг влизаше в очите на Курц и мокреше косата му. Преди да мине през прозореца, премести завързания с тиксо мъж със запушената уста от своето рамо на това на Марко и извади фенерче от джоба на късото си палто.

С фенерчето в лявата си ръка и полуавтоматичния „Смит и Уесън“ в дясната, Курц тръгна първи в ехтящото помещение.

Тук беше прекалено студено, за да прелитат гълъби. Марко влезе вътре и лъчите на фенерчетата им пронизаха огромната чакалня.

Ако Хансън ни е изпреварил, мъртви сме, помисли си Курц. Бяха перфектни мишени.

Обувките им хрущяха на студения каменен под. Вятърът виеше през високите и заковани прозорци. Отидоха в другия край на чакалнята, където Курц прибра пистолета си и посочи нагоре с фенерчето.

— От онзи балкон ще имаш чудесна видимост — прошепна той. — Стълбището е затворено и ще можеш да чуеш, ако някой се качва по него. Те няма да дойдат там горе, тъй като е задънена улица. Ако дойдат от посока на кулата, ще ги видя. Ако дойдат по нашия път, ще минат оттук.

Курц бръкна в левия джоб на палтото си, напипа .45-калибровия „Компакт Уитнес“, който Анджелина настоя да вземе — „На мен ми служи добре“, каза му тя, докато стояха в антрето на пентхауса — и след това намери радиостанциите. Изпробваха ги, преди да тръгнат, но искаше отново да се увери, че работят.

Марко остави стенещия мъж и настрои своята.

— Не се налага да говориш в нея — прошепна Курц. — Просто я включи и натисни бутона за предаване, ако някой мине оттук. Моята радиостанция ще изшуми. Натисни бутона веднъж, ако е сам, два пъти, ако са двама, и така нататък. Изпробвай я.

Марко натисна бутона два пъти. Курц ясно чу двете промени в статичния шум.

— Добре.

— Какво ще правим, ако никой не се появи? — попита шепнешком бодигардът. Бяха изгасили фенерчетата си, докато стояха под балкона, и Курц почти не виждаше едрия мъж, който не беше на повече от метър от него.

— Ще чакаме до един часа и после ще си вървим — отвърна също шепнешком той. Студът в чакалнята беше по-неприятен от този отвън и челото го заболя от него.

— Ако видя някого, ще те уведомя и толкова — констатира Марко. — След като минат покрай мен, ще се махна оттук. Никой не ми плаща достатъчно за тези лайна.

Курц кимна. Включи фенерчето си и се наведе, за да провери тиксото и въжетата на тежкия чувал, след което го вдигна. Марко се качи внимателно по мръсното и барикадирано стълбище, но пак беше много шумен. Курц изчака бодигардът да заеме позиция — скрит зад парапета, откъдето щеше да наблюдава — и продължи тридесетина метра по главната пътека към ротондата на кулата.

34

— Господи, голям студ е — прошепна Майърс.

— Млъквай — изсъска Брубейкър.

Джеймс Б. Хансън не каза нищо, но стисна ръка в юмрук и удари двамата мъже в плочките на гърдите на бронежилетките им, за да ги накара да млъкнат.

Дойдоха от юг, покрай празните сервизни сгради, ръждясалите и покрити от снега железопътни релси, брулените от вятъра перони, оградения южен портал и товарните рампи, и сега прекосяваха огромната главна чакалня. Гледката през очилата за нощно виждане беше свръхестествена — брилянтна, светла, зелено-бяла навън и по-тъмна и по-неясна тук, в дълбокия мрак. През прозорците проникваше достатъчно светлина, за да могат да виждат до тридесет метра пред тях в чакалнята. Изоставените пейки приличаха на надгробни плочи, гишетата бяха погълнати от мрака, а спрелите часовници изглеждаха като черепи на стената.

Хансън изпита странно вълнение. Каквото и да се случеше тук, след това трябваше да настъпи огромна промяна в поведението му. Смяната на самоличност и егоистичните Специални визити щяха да спрат — поне за няколко години. Ако тъпак като този бивш затворник Курц можеше да разгадае модела му на действие, то тогава вече не беше безопасно. Щеше да се наложи да приеме онази самоличност под дълбоко прикритие, която беше подготвил във Ванкувър, и да си наложи самоконтрол по отношение на момичетата. Междувременно обаче тези необичайни стечения на обстоятелствата бяха вълнуващи.

Тримата полицаи прекосиха голямото пространство като същински барети — Брубейкър и Хансън държаха оръжията си в пълна бойна готовност и завъртаха дулата им в синхрон с главите си, а Томи Майърс, чието рамо докосваше това на партньора му, вървеше назад, като постоянно местеше пистолета и очилата си за нощно виждане, за да им пази гърбовете.

Товарните платформи бяха чисти. Рампите бяха чисти. Тази чакалня и помещенията от двете ѝ страни — чисти. Това оставяше главната ротонда и кулата.

Ако Курц не беше пристигнал четири часа по-рано — Хансън щеше да се изненада, ако този човек покажеше подобна дисциплина и предвидливост — тогава планът беше тримата да заемат стрелкова позиция в някое помещение на кулата, за предпочитане на нивото на някой от мецанините около ротондата. Ако Курц дойдеше от паркинга на север или от алеята на запад, щяха да му устроят засада от предните прозорци. Ако дойдеше от изток или юг, щяха да го чуят да се качва по стълбите пред тях и тогава щеше да им се открие чудесна възможност за стрелба.

Такъв беше планът.

В момента Хансън използваше очилата за нощно виждане, за да огледа малкия балкон на южната стена, вляво от главното стълбище. Имаше достатъчно околна светлина, за да види, че никой не се крие там, но мракът между колонките на стария парапет представляваше неясна зелена статика. Погледна тясното стълбище до балкона — беше барикадирано и затрупано. Въпреки това си струваше да се провери, преди да продължат към ротондата, така че…

— Слушайте! — прошепна Брубейкър.

Разнесе се звук от ротондата, от другата страна на главното стълбище. Някакво шаване. Търкане на обувки по мрамор или дърво.

Хансън стисна своя „АР-15“ с лявата си ръка, а дясната използва, за да разтърси яките на бронежилетките на детективите си, за да им напомни да пазят тишина и да са дисциплинирани. В същото време си мислеше: Пипнах те, Курц! Пипнах те!

* * *

Марко беше легнал по корем на пода на малкия балкон и надигаше глава само колкото да надникне през дебелите мраморни колонки на парапета. Не можеше да види кой е долу — беше прекалено тъмно — но чуваше стъпки и дори шепоти. Онези се придвижваха в мрака без фенерчета. Може би използваха от онези очила за нощно виждане, които беше виждал по филмите.

След малко хората се приближиха до него и спряха на десетина метра под балкона му. Марко притисна лице в пода. Нямаше смисъл да се разкрива, след като самият той не можеше да види шибаняците.

Съвсем ясно чу единият от тях да казва „Слушайте!“ и след малко тръгнаха с бързи стъпки по главното стълбище към ротондата и кулата, в която се беше скрил Курц. Марко остана сам в голямата чакалня. Пое си глътка въздух и стана на крака, като се опитваше да различи нещо в мрака. Дори след двадесет минути тук, очите му още не бяха привикнали.

Марко вдигна радиостанцията, но се замисли, преди да натисне бутона за предаване. Колко души бяха? Не знаеше. Чрез натискането на бутона нямаше да уведоми Курц, че враговете му се придвижваха с лекота в мрака, като използваха някакви високотехнологични джаджи. Можеше да прошепне предупреждение по радиостанцията.

Майната му. Марко смяташе, че най-добрата му тактика — след като плашещият лапач свети маслото на Лео — е да подкрепя госпожица Фарино, или поне да го прави, докато нещата се успокояха, но не дължеше нищо на този Курц. И все пак, ако онзи оцелееше след схватката тук, Марко не искаше да му има зъб. Това обаче не означаваше, че трябва да рискува да го предупреди с толкова много злонамерени типове в сградата.

Марко натисна бутона за предаване два пъти, чу цъканията в слушалката си и изключи радиостанцията, извади слушалката и прибра всичко в джоба си. Време е да се омитам оттук.

Едно дълго острие се стрелна изотзад към врата на Марко, сряза югуларната му вена, трахеята му и едва не прекъсна гръбначния му стълб. Той не разбра какво става, тъй като всичко се случи много бързо и професионално. След миг се разнесе звук, подобен на плискането на фонтан, но мозъкът му не го свърза с гейзера от собствената му кръв, който пръскаше по студения мраморен под.

Коленете го предадоха и той се строполи, като удари лице в каменния парапет, но не почувства и не видя нищо. Среднощният мрак на гарата проникна в мозъка му като черна мъгла и погълна всичко.

Мики Кий избърса петнадесетсантиметровото си острие в ризата на мъртвеца, сгъна го обратно с облечената си в ръкавица ръка и слезе по стълбите също толкова безшумно, колкото се беше качил.

35

Слабото зелено сияние в коридора над главното стълбище се усили значително, когато Хансън, Брубейкър и Майърс се озоваха под тавана на ротондата. Околната светлина, която влизаше през прозорците на кулата отгоре, осветяваше препълненото с боклуци място и превръщаше предметите в призрачни форми.

Изведнъж гласът на Курц — който въобще не приличаше на неговия — се провикна от ротондата.

— Хансън. Ти ли си? Не те виждам.

— Там! — каза Брубейкър на глас.

До западната стена точно срещу тях, вероятно на разстояние от двадесет метра, стоеше някаква фигура, която се обърна зад една пейка, сякаш търсеше източника на вика. Хансън забеляза яркото сияние на титаниевия куфар в лявата ръка на човека.

— Не стреляйте! — нареди Хансън, но вече беше прекалено късно. Брубейкър откри стрелба с автомата си. Майърс се завъртя и последва примера му след секунда.

Божията воля ще бъде изпълнена, помисли си Хансън. Той настрои своя „АР-15“ на автоматична стрелба и натисна спусъка. От дулото излезе пламък, който го заслепи през очилата за нощно виждане. Хансън затвори очи, за да изгони послеобразите в ретината си и се заслуша, докато ротондата ехтеше от стрелбата и последните рикошети изсвистяваха.

— Пипнахме го — извика Брубейкър, след което прекоси открития под на ротондата към отпуснатия на пейката човек. Майърс го последва.

Хансън падна на колене и зачака предстоящите изстрели от един или няколко от мецанините горе. Курц беше прекалено умен, за да го неутрализират толкова бързо. Нали? Това трябваше да е засада.

Не последва стрелба.

Хансън използва очилата си за нощно виждане, за да провери най-тъмните кътчета под мецанините, докато се придвижваше внимателно около ротондата. Придържаше се към стената и беше насочил автомата си към всяка пейка или порутена будка, които можеха да осигурят някакво прикритие.

Нищо.

— Мъртъв е! — провикна се Майърс и гласът му заехтя.

— Да, но кой, мамка му, е този? — попита Брубейкър. — Не виждам лицето му през тези шибани джаджи.

Хансън беше на по-малко от пет метра от двамата детективи и трупа, когато лъчът на фенерчето на Брубейкър лумна като фосфорна бомба в очилата му за нощно виждане.

Капитанът потърси укритие зад една от пейките и зачака отгоре да полетят изстрели.

Нищо.

Той махна собствените си очила и погледна към Брубейкър, чието фенерче се местеше насам-натам.

Мъжът с черното яке беше мъртъв — поне три куршума го бяха уцелили в гърдите и един в гърлото. Не беше Курц. Този бе закопчан с белезници за една тръба, а тялото му бе отпуснато върху пейката. Хансън успя да види лицето му — очите на трупа бяха ококорени и изпълнени с ужас. Устата му беше запушена с тиксо, което обхващаше и цялата му глава. Титаниевият куфар на Хансън беше залепен със сиво тиксо за лявата му ръка.

Майърс извади портфейл от джоба на убития. Хансън залегна, тъй като очакваше да последва експлозия.

— Доналд Лий Рафърти — прочете на глас дебелото ченге. — „Локус Лейн“ 1016, Локпорт. Този е донор на органи.

Брубейкър се засмя.

— Кой, по дяволите, е Доналд Лий Рафърти? — учуди се Майърс. Двамата детективи започнаха да осъзнават колко са уязвими.

Брубейкър изгаси фенерчето. Хансън ги чу как си слагат очилата за нощно виждане.

Капитанът се придвижи приклекнал към триото, сложи лявата ръка на трупа на пейката и отвори куфара. Беше празен.

Що за глупава шега е това? Той много добре знаеше кой е Доналд Рафърти, помнеше осиновената му дъщеря в болницата и беше наясно за връзката му с Джо Курц и с мъртвата му партньорка, Саманта Филдинг, отпреди дванадесет години. Но нищо не се връзваше. Ако Курц наистина искаше да получи пари чрез изнудване, защо му трябваше да разиграва цялата тази идиотщина? Ако целта му беше да го убие, защо си създаваше всички тези усложнения? Дори бившият частен детектив да имаше същите очила за нощно виждане, нямаше начин да различи самоличността на полицаите в ротондата. Би трябвало да стреля, когато има ясна видимост.

Ако все още беше тук.

Хансън внезапно усети как студът на това място се прокрадва в него. Бяха му необходими няколко секунди, за да разбере какво става — налазваше го страх.

Страх от необяснимото. Страх от напълно неразумните действия на Курц. Страх, който произтичаше от неразбирането му какво беше намислил опонентът му и какво щеше да последва.

Престани да го мислиш за Мориарти, каза си Хансън. Той е просто един шибан бивш затворник. Вероятно дори не знае защо прави всичко това. Може би просто се забавлява, като ни накара да убием Рафърти вместо него. Утре ще ми се обади, за да си уредим нова среща за размяна на парите и снимките.

Е, продължи с размишленията капитанът, да го вземат мътните. Стига толкова игрички. Фриърс и Курц можеха да задържат снимките и да правят каквото си искат. Време беше да си плюе на петите. Да се махне от гарата, да напусне Бъфало. Трябваше да остави всичко това зад гърба си.

Майърс и Брубейкър бяха коленичили зад пейката с него.

— Време е да се махаме — прошепна им Хансън.

— Парите остават за нас, нали? — попита шепнешком Майърс и горещият му и неприятен дъх облиза лицето на капитана. — Въпреки че не беше Курц?

— Да, да. Брубейкър. На пет метра вляво от теб е стълбището, водещо до предния вход. Стълбите са широки. Само дванадесет на брой са. Вратите и прозорците долу са заковани. Разчисти стълбището, докато ние те прикриваме. Сритай дъските на вратата или на някой прозорец. Ако трябва, си проправи път със стрелба. Махаме се оттук.

Ченгето се поколеба за миг, но накрая кимна и тръгна надясно към стълбището.

Хансън и Майърс останаха зад пейката, като размахваха дулата на автоматите си, за да покрият мецанините в ротондата, а след това и вратата на срещуположното стълбище. Не забелязаха никакво движение. Никой не стреля по тях. Хансън чу Брубейкър да сритва дъските на вратата и после да се провиква, че е чисто.

Майърс прикри капитана, докато слезе по стълбите, а след това той прикри дебелака, докато пъшкаше и се задъхваше надолу по стъпалата.

Навън беше прекалено светло през очилата за нощно виждане. Все още валеше силен сняг, а затрупаният от преспите паркинг блестеше като зелена пустиня под жарко слънце. Тримата полицаи зарязаха всякаква предпазливост и просто побягнаха през паркинга в опит да се отдалечат от гарата. Придвижваха се приведени, сякаш очакваха всеки момент да получат куршум между лопатките. Изминаха тридесет метра от кулата, шестдесет, сто. Започнаха да забавят. Само професионален стрелец с високоскоростна пушка, оптика за нощно виждане и много късмет можеше да произведе добър изстрел от такова разстояние и в този сняг.

Не последва изстрел.

Вече всички пъшкаха и се бяха задъхали, когато стигнаха до каменните блокове, които препречваха достъпа до паркинга, и тръгнаха надолу по хлъзгавата алея. Благодарение на очилата виждаха на шестдесет метра разстояние във всяка една посока. Нищо не помръдваше. Не се виждаха други автомобили. Единствените следи от гуми в алеята, почти скрити от сипещия се сняг, бяха на кадилака, върху който се бяха натрупали пет сантиметра сняг за четиридесет и петте минути, които прекараха в гарата.

— Почакайте — каза задъхано Хансън, който използва дистанционното, за да отключи джипа си и да огледа вътрешността му на светналите плафони, преди да се приближат. Нямаше никого в него. — Майърс — продължи капитанът между задъхванията си, — не сваляй очилата и бронежилетката и стой на пост, докато двамата с Брубейкър махнем своята екипировка.

Дебелакът изсумтя, но изпълни нареждането, докато колегите му хвърляха бронежилетките, автоматите и шлемовете на задната седалка на кадилака.

— Добре — каза Хансън, извади .38-калибровия револвер от джоба на палтото си и застана на пост, докато Майърс си сваляше тактическата екипировка. Навън имаше достатъчно светлина, за да може капитанът да види ухилената физиономия на дебелака, който въпреки студа и снега бършеше пот от лицето си.

— Това беше адски странно, мамка му — каза Майърс.

— Колко пъти да те моля да не ругаеш? — попита Хансън и застреля ченгето в челото.

Брубейкър започна да опипва якето си за пистолета, но капитанът имаше достатъчно време, за да стреля два пъти — първо го уцели във врата, а после в гърбицата на носа.

Издърпа телата настрани от пътя, за да може да изкара на заден ход кадилака на улицата, след което претърси телата им, за да си вземе двата плика с пари.

Хансън, чието дишане се беше успокоило, погледна назад към далечната кула и гарата. Не забеляза никакво движение наоколо. Ако Мики Кий въобще се беше появил, трябваше да се оправя сам. Хансън седна в големия джип и изпита известно съжаление, че нямаше да разбере каква игра играеха Джо Курц и Джон Уелингтън Фриърс. Но вече не му пукаше. Време беше да остави всичко зад гърба си.

36

Изведнъж Курц осъзна, че не е сам в мецанина.

Наложи му се да чака доста дълго Хансън и момчетата му да се появят в този студ, като първоначално се беше разположил до счупения прозорец в офиса на мецанина. Паркингът беше мрачен, но определено щеше да забележи, ако някой вървеше през снега, въпреки че видимостта му от прозореца на третия етаж беше частично намалена от красивата тента от стомана и хоросан под него.

Когато Марко натисна бутона за предаване два пъти, Курц прибра слушалката в джоба си и тръгна колкото се можеше по-тихо — подът беше покрит с паднала мазилка и стъкло — към мецанина на ротондата пред офиса. Там не му се наложи да чака дълго появата на Хансън и другите двама детективи, които веднага видяха сметката на Рафърти.

На Курц не му се откри чист изстрел. В ротондата влизаше повече светлина, отколкото в останалите части на гарата, но пак беше прекалено тъмно, за да вижда ясно, въпреки че очите му бяха привикнали с мрака. Единият от мъжете беше включил за кратко фенерчето си, за да огледат жертвата, но Джо успя да зърне само за миг облечените в екипировка на „Специалния отряд“ типове, които бяха на около двадесет и пет метра от ротондата. Разстоянието беше прекалено голямо за изстрел с полуавтоматичния .40-калибров „Смит и Уесън“ в ръката му или за .45-калибровия „Компакт Уитнес“ в джоба на палтото му. Освен това успя да види, че мъжете — не можеше да ги различи заради черните им шлемове — носят бронежилетки, които щяха да спрат куршум от пистолет.

След това тримата слязоха по предното стълбище и излязоха през главния вход. Курц се беше свил до счупения прозорец.

Козирката долу скриваше видимостта му, докато полицаите не побягнаха през паркинга, където много бързо бяха погълнати от мрака и снега.

Той дори не се опита да ги последва. Седна с гръб в стената и забави дишането си.

Дочу съвсем слаб шум от мецанина пред офиса или от ротондата долу. Ефектът „шепнеща галерия“ беше двупосочен.

Марко? Не мислеше, че невъоръженият бодигард ще е толкова глупав, че да тръгне към мястото, от което се разнесе автоматичната стрелба. Дали Рафърти още беше жив и шаваше? Не. Курц видя раните, докато онези го оглеждаха на светлината на фенерчето си.

Той стана бавно на крака, вдигна пистолета си и прекоси пода колкото се можеше по-тихо. Под краката му хрущеше стъкло.

Спря се пред вратата и излезе в мецанина с готово за употреба оръжие.

Една сянка до стената вдясно от него се размърда с невъзможна бързина. Пистолетът му полетя през парапета, а дясната му китка и ръка изтръпнаха от ритника.

Курц отскочи назад и с лявата си ръка се опита да извади .45-калибровия от джоба на палтото си, но сянката се стрелна отново към него и два крака го изритаха в гърдите, като счупиха няколко ребра и го запратиха обратно в офиса.

Джо се претърколи, стана на крака и вдигна ръце в отбранителна поза, но това не попречи на сянката да му се нахвърли и да му нанесе още три бързи ритника, които неутрализираха дясната му ръка, счупиха му още едно ребро и така го подкосиха, че го събориха на пода. Той се стовари тежко и усети как едно стъкло одра гърба му в момента, в който въздухът излезе от дробовете му.

Хансън? Не. Кой е този?

Курц с усилие се изправи на колене и отново посегна към резервния си пистолет, но палтото му се беше скъсало и извило на една страна при падането му, и сега не можеше да намери джоба. Може би оръжието беше паднало някъде, но не виждаше къде в този мрак, разкъсван единствено от слабата светлина, проникваща през счупения прозорец.

Нападателят му тихомълком се озова зад него, сграбчи го за косата и го изправи на крака.

Курц инстинктивно изстреля лявата си ръка към брадичката на опонента си — дясната му беше безполезна — и усети как някакво дълго острие срязва до кокал предмишницата му, вместо да успее да разкъса гърлото му. Джо простена и се опита да изрита онзи назад.

Мъжът отскочи.

Курц се олюляваше, едва стоеше на краката си и усещаше как едно от счупените му ребра се забива в десния му дроб. Кървеше лошо, дясната му ръка висеше безполезна, а краката му трепереха. Можеше да остане прав само още няколко секунди, преди да изгуби съзнание.

Нападателят му се премести вляво и се сля със сенките.

Курц тръгна назад към прозореца. От рамката му стърчеше голямо парче стъкло. Ако можеше да примами мъжа към…

Изваяната от мрак фигура се стрелна от сенките. Курц заряза стратегията си с прозореца, заопипва палтото си с окървавената си лява ръка и стигна до джоба си в мига, в който се появи заслепяваща светлина.

Фигурата, която отново го срита в гърдите, не се разсея от светлината. Мъжът го удари с острото си рамо, вдигна го и го блъсна назад през прозореца, докато лявата ръка на Джо се оплиташе в джоба му.

Той едва сега осъзна, че е бил изхвърлен през прозореца, през онзи черен правоъгълник над него, на който се белееше лицето на нападателя му. След миг се стовари по гръб на твърдата козирка, счупи изгнилата мазилка и арматура и пропадна още пет метра, докато не се приземи на заснежения бордюр долу.

* * *

Хансън, който се намираше на стотина метра в кадилака си, не чу нищо от случващото се. Той запали двигателя, който веднага оживя, усили парното докрай и включи халогенните фарове.

Тъкмо посягаше към скоростния лост, когато чу тихичко тик-тик и петнадесет килограма експлозив С-4, поставени под кората, под двигателя, зад таблото и особено внимателно около 150-литровия резервоар, избухнаха в добре изчислена последователност.

Първият възпламенен експлозив се намираше на нивото на краката на Хансън, малко над глезените му. Вторият запрати предния капак на тридесет метра във въздуха и отнесе предното стъкло. Основният пакет възпламени резервоара, вдигна тежкия два тона и половина джип на метър и половина от земята и го приземи обратно на горящите му гуми. Вътрешността му веднага се изпълни с миризма на горящ бензин.

Хансън беше жив. Дори докато вдишваше пламъците, си помисли: Жив съм!

Опита се да отвори вратата, но беше заяла. Предната седалка беше изкривена напред и гореше. Самият той също беше пламнал. Воланът се топеше в ръцете му.

Без да осъзнава, че краката му вече ги нямаше, Хансън се хвърли напред и задращи с нокти по таблото в опит да излезе през оставената от предното стъкло дупка.

Капакът на кадилака го нямаше и отдолу беше като огнен кладенец.

Това не го спря. Протегна ръце, чиято плът се беше стопила от пламъците, хвана се за релсата на багажника на покрива и издърпа овъглените си и горящи крака от останките, като се измъкна от горящата метална руина.

Косата му гореше. Лицето му гореше. Хансън се претърколи в дълбокия сняг и през цялото време, в което гасеше пламъците, пищеше в агония.

Запълзя на димящи лакти в опит да се отдалечи от горящия автомобил и след малко се обърна по гръб, за да си поеме въздух през изгарящите го дробове. Виждаше всичко съвсем ясно, макар да не знаеше, че клепачите му се бяха стопили и сраснали с веждите, така че не можеха да се затворят. Хансън вдигна ръце към лицето си. Боляха го. Изпълни го недоумение и му стана странно забавно, когато видя, че пръстите му са се надули и са се пръснали като кренвирши, оставени прекалено дълго на скарата. На фона на черното небе забеляза белите си кости. Пламъците осветяваха всичко в радиус от шестдесет метра.

Хансън се опита да изкрещи за помощ, но дробовете му бяха като два мяха, напълнени с въглерод.

Между него и горящия автомобил се появи някакъв силует. Принадлежеше на мъж. Тъмната фигура коленичи, доближи се до него и позволи на пламъците да разкрият лицето му.

— Хансън — каза Джон Уелингтън Фриърс. — Чуваш ли ме? Знаеш ли кой съм?

Аз не съм Джеймс Б. Хансън, помисли си Хансън и се опита да го изрече, но нито устата, нито езикът му се подчиняваха.

Фриърс погледна горящия човек. Дрехите на нещастника се бяха свлекли, а кожата му висеше на мазни гънки, които приличаха на горящи парцали. На лицето му се бяха разкрили изгорели мускули, които наподобяваха на мазни червено-жълти въжета. Опустошените му устни вече не прикриваха зъбите му и бяха застинали по средата на дивашка усмивка. Оцъклените сиви очи не можеха да примигат. Само облачето пара, което излизаше от отворената му уста, подсказваше, че още е жив.

— Чуваш ли ме, Хансън? — попита Фриърс. — Виждаш ли кой съм? Аз ти сторих това. Ти уби дъщеря ми, Хансън. И аз ти сторих това. Живей и страдай, копеле.

Цигуларят коленичи до овъгления мъж и остана до него няколко минути. Зениците на чудовището се разшириха, когато го разпозна, и след малко погледът му застина завинаги. От устата му вече не излизаше пара, но опечената му плът продължи да дими.

Някъде в далечината на осветения град — на хабитата, в който живееха другите хора, цивилизованите хора, помисли си Джон Уелингтън Фриърс — се разнесе вой на сирени. Той стана и тъкмо щеше да се върне при линкълна, който беше паркиран на една пресечка оттук, когато забеляза нещо, приличащо на животно, да пълзи през снега на паркинга към него.

37

Мики Кий постоя на прозореца около минута, за да огледа тялото на Курц през дупката в козирката, след което вдигна поглед към горящия автомобил в далечината. Глождеше го любопитство за експлозията, но не си позволи да отвлече вниманието му от работата.

Господин Гонзага му нареди да убие Курц, а после и Милуърт. Точните му думи бяха: „Всяко шибано ченге, което е достатъчно лудо, за да ме наеме да убия някого, не трябва да бъде оставено живо“. Мики Кий беше съгласен с него. Господин Гонзага добави, че иска Курц мъртъв — буквално — и Кий беше затъкнал едно малко чувалче в колана си за трофея, който смяташе да вземе. Господин Г. планираше да направи изненада на госпожица Анджелина Фарино.

Кий малко се разочарова преди двадесетина минути, когато Милуърт и двете му протежета влязоха в гарата като Кийстоунските полицаи[18], навлечени с тези бронежилетки. Той ги проследи до Курц, но знаеше, че не е моментът да се погрижи за Милуърт, тъй като беше прекалено рисковано да действа, докато тези клоуни държаха подобна огнева мощ в ръцете си. А сега и тази експлозия. С малко повече късмет Милуърт вече не беше фактор. Ако не беше тази жертвена клада, Мики Кий смяташе да отиде до дома му и да се погрижи за копелето там. Нощта беше млада.

Кий вървеше безшумно дори по счупените стъкла, докато прекосяваше мецанина и стълбището на ротондата, и излезе през предната врата. Тялото на Курц не беше помръднало.

Кий извади беретата си от кобура и тръгна внимателно към него. Курц беше оставил истинска каша по пътя си през козирката. Армировката висеше като спагети. Тялото му беше посипано с мазилка и изгнило дърво. Дясната му ръка беше счупена и се виждаше костта, а левият му крак изглеждаше изкълчен. Лявата му ръка беше затисната под тялото му при падането. Снегът около главата му беше пропит с кръв, а очите му бяха ококорени и не се откъсваха от небето през направената от него дупка в козирката. В тях падаха снежинки.

Мики Кий го яхна и преброи до двадесет. От отворената му уста не излизаше пара. Кий се изплю в нея. Курц не помръдна. Очите му се взираха покрай убиеца в междугалактическото пространство.

Кий изсумтя, прибра беретата, извади чувалчето от колана си и отвори петнадесетсантиметровото острие на бойния си нож.

Курц мигна, извъртя лявата си ръка, вдигна я и дръпна спусъка на .45-калибровия „Компакт Уитнес“, който беше напипал по време на падането си. Куршумът уцели Мики Кий под брадичката, мина през небцето и мозъка му и проби горната част на черепа му.

Пистолетът изведнъж стана прекалено тежък за Курц и той го пусна. Искаше му се да затвори очи и да избяга от болката, но тялото на Кий премазваше ранените му гърди и му беше много трудно да диша, затова избута трупа с лявата си ръка, претърколи се болезнено и запълзя по корем към далечните пламъци.

38

Джон Уелингтън Фриърс откара Курц в Окръжната болница на Ери същата вечер. Тя не беше най-близката до гарата, но бе единствената, която чернокожият цигулар знаеше, тъй като беше минавал няколко пъти покрай нея на път за и от хотел „Шератон“. Въпреки бурята, или пък заради нея, спешното отделение беше почти пусто, така че осем души се заеха с Курц, когато го вкараха в него. Двамата истински лекари в тази групичка не можеха да разберат причината за тези наранявания — дълбоки порязвания, разкъсвания, сътресение, счупени ребра, счупена китка, изкълчени крака — но добре облеченият джентълмен от афроамерикански произход, който доведе пациента, им обясни, че е станала злополука на строителна площадка и че приятелят му е паднал от третия етаж, през един прозорец. Парчетата стъкло като че ли подкрепяха тази история.

Фриърс изчака достатъчно дълго, за да научи, че Курц ще живее, след което се качи в черния линкълн и се изгуби в бурята.

Въпреки лошото време Арлен отиде в болницата същата вечер, остана до следващия следобед и продължи да се връща всеки следващ ден. Когато Курц дойде в съзнание на следващата сутрин, тя беше отворила вестник „Бъфало Нюз“, от който настояваше да му чете на глас всеки ден.

На първия ден след убийствата, четвъртък, кръвопролитието на гарата почти измести новините за бурята. „Клането на гарата“, така го кръстиха вестниците и новинарските емисии. Убитите бяха трима полицаи от отдел „Убийства“, един цивилен на име Доналд Рафърти, дребен престъпник от Нюарк на име Марко Дирацио и някакъв азиатец, който още не беше идентифициран. За пресата беше очевидно, че през тази нощ се бе заформила престрелка между престъпниците и ченгетата, характерна повече за филмите, вероятно докато капитан Робърт Гейнс Милуърт и хората му бяха работили под прикритие.

До следобеда началникът на полицията и кметът на Бъфало се заканиха, че тези хладнокръвни убийства на най-добрите служители на реда на града няма да останат ненаказани, че всички ресурси, включително тези на ФБР, щяха да бъдат използвани за намирането на убийците и изправянето им пред правосъдието. Според думите им това щеше да е най-мащабната полицейска акция в историята на Западен Ню Йорк. Заканите бяха отправени тъкмо навреме, за да бъдат подети от местните и националните новинарски емисии в най-гледаното време. Един от новинарите, Том Броков, каза:

— Миналата нощ в Бъфало, Ню Йорк, се разигра истинска — и смъртоносна — игра на стражари и апаши и броят на телата може да не е окончателен.

Това странно предсказание се оказа самата истина, когато късно през този ден властите обявиха, че са намерили мъртвите тела на съпругата и сина на капитан Милуърт, както и още един неидентифициран труп в дома на семейството в Тонауанда. По време на късните новини беше цитиран един от членовете на градската управа, който заяви, че не е удачно за един капитан на полицията на Бъфало да живее в Тонауанда, че градските закони и политиката на полицията изискват местожителството да е в рамките на Бъфало за всички служители на града. Никой не му обърна внимание.

В петък, втория ден след убийствата, мъртвият азиатец беше идентифициран като Мики Кий, един от хората на предполагаемия мафиотски дон Емилио Гонзага. Веднага се даде гласност на слуховете, че детектив Брубейкър, единият от падналите герои, е вземал подкупи от престъпната фамилия Фарино. Част от изявлението на началника на полицията Подески гласеше:

— Колкото и сложни да са обстоятелствата в това гнусно престъпление, не трябва да пренебрегваме невероятната смелост на един човек — капитан Робърт Гейнс Милуърт — който даде своя живот и този на обичното си семейство за хората на окръг Ери и околията. — Планираше се капитан Милуърт да бъде погребан като герой. Понесоха се слухове, че дори президентът на САЩ може да присъства.

През този ден Курц беше подложен на операции на левия крак, десния бял дроб и двете си ръце. Спа през цялата нощ.

В събота, на третия ден, Арлен отиде на погребението на съседката си, госпожа Дзвриски, и занесе касерола с риба тон на семейството след него. В същия този ден „Бъфало Нюз“ публикува статия, която отмени посещението на президента — световноизвестният цигулар Джон Уелингтън Фриърс беше осигурил документи, снимки и аудиозаписи, които доказваха, че капитан Робърт Гейнс Милуърт е измамник, че градът е наел сериен убиец на деца без никакъв опит в службите на реда и че този измамник някога е бил Джеймс Б. Хансън, мъжът, убил дъщерята на Фриърс преди двадесет години. Но това не беше всичко. Фриърс разполагаше и с доказателства, че Милуърт/Хансън е получавал подкупи от престъпния бос Емилио Гонзага и че клането на гарата въобще не е било съприкосновение между стражари и апаши, а гангстерска свада, излязла от контрол.

В съботния следобед кметът и началникът на полицията обявиха, че веднага ще бъде започнато мащабно разследване на фамилиите Гонзага и Фарино и предполагаемите им престъпления.

През тази трета вечер новините на Си Би Ес, Ен Би Си, Ей Би Си, „Фокс“ и Си Ен Ен бяха съставени предимно от тази история.

На четвъртата сутрин, в неделя, „Бъфало Нюз“ и две местни телевизии съобщиха, че Джон Уелингтън Фриърс е предал аудиозапис на телефонен разговор между Анджелина Фарино Ферара — млада жена, наскоро завърнала се от Европа, вдовица, която никога досега не е била свързвана с престъпния бизнес на фамилията Фарино — и обаждащия се по сигурната линия на адвоката си затворник в „Атика“ — Стивън Фарино-Малкия Скаг. В сутрешния брой на „Бъфало Нюз“ се появи препис на записа, а аудиокасетата беше пусната по много радиа и телевизии.

Госпожица Фарино: Наемаш ченгета, за да убиват хора. Такива като детектив Брубейкър. Знам, че след смъртта на Хатауей си започнал да плащаш на него.

Стивън Фарино: Какво (ругатнята е изтрита) говориш, Анджи?

Госпожица Фарино: Не ми пука за Брубейкър, но прегледах някои семейни отчети и видях, че Гонзага разполага с полицейски капитан под ръка. Тип на име Милуърт.

Стивън Фарино: (няма отговор)

Госпожица Фарино: Милуърт всъщност не е Милуърт. Той е сериен убиец на име Джеймс Б. Хансън… Подвизава се под още много други фалшиви самоличности. Този човек убива деца, Стиви. Изнасилва ги и ги убива.

Стивън Фарино: Е, и?

И така нататък. Заедно с преписа, „Бъфало Нюз“ публикува списък с четиридесет и пет имена на ченгета, съдии, политици, членове от комисията за предсрочно освобождаване и други чиновници от Бъфало, които вземаха подкупи от Гонзага, заедно със сумите, които получаваха от мафиотската фамилия. Имаше и по-кратък списък — само от осем имена — на по-дребни ченгета и политици, които получаваха подкупи от фамилията Фарино. Детектив Фред Брубейкър беше във втория списък.

На пети май, понеделник, трима от най-скъпите адвокати в САЩ, сред които и един, участвал в успешната защита на О Джей Симпсън преди години, сега на служба при Емилио Гонзага, дадоха пресконференция, на която обявиха, че Джон Уелингтън Фриърс е лъжец и измамник, както и човек, целящ да подрони авторитета на всички американци от италиански произход. Тези хора твърдяха, че са готови да защитят твърденията си в съда. Техният клиент, Емилио Гонзага, заведе дело за клевета срещу Джон Уелингтън Фриърс на стойност сто милиона долара.

Същата вечер Фриърс беше гост на „Лари Кинг на живо“. Цигуларят беше натъжен, но горд и непоколебим. Той показа снимки на убитата си дъщеря и документи, които доказваха, че Гонзага е наел Милуърт/Хансън. Бяха излъчени и цензурирани снимки на Милуърт/Хансън с другите убити деца… включително със собствената дъщеря на Фриърс. Лари Кинг притисна цигуларя да сподели откъде се е сдобил с тези материали. Той отговори:

— Наех добър частен детектив.

На въпроса относно новината за заведеното срещу него съдебно дело за сто милиона долара, Фриърс обясни, че води битка с рака на дебелото черво и вероятно няма да живее достатъчно дълго, за да защити името си в съдебната зала. Той заяви, че Емилио Гонзага и Стивън Фарино са убийци и насилници на деца и че сега щеше да им се наложи да живеят с това бреме. За разлика от него.

— Изключи проклетото нещо — нареди Курц от болничното си легло. Мразеше Лари Кинг.

Арлен изгаси телевизора, но запали цигара противно на всички болнични правила.

* * *

На шестия ден след клането Арлен влезе в болничната стая на Курц и намери леглото му празно. Когато шефът ѝ се върна пребледнял, треперещ и бутащ стойката на системата си, не каза къде е ходил, но тя знаеше, че е бил на горния етаж, за да посети Рейчъл, която вече беше в самостоятелна стая. Лекарите бяха спасили останалия ѝ бъбрек и вече се възстановяваше. Гейл беше подала необходимите документи, за да стане законен настойник на момичето и всяка вечер двете прекарваха часове наред заедно, когато жената свършеше работа.

На седмия ден, сряда, Арлен дойде с брой на „Ю Ес Ей Тудей“ — Емилио Гонзага беше намерен същата сутрин в Ню Йорк, натъпкан в багажника на „Шевролет Монте Карло“, паркиран близо до рибния пазар, с два .22-калиброви куршума в тила. „Дело на професионалист“, казваха експертите в подобни случаи. Същите експерти спекулираха, че Петте фамилии се бяха намесили, за да сложат край на тази лоша публичност. „Много са сантиментални, когато стане въпрос за деца“, заяви един от източниците.

Курц вече не беше в болницата на седмата сутрин. Беше се изписал сам през нощта, тъй като през вечерта един любопитен журналист намина край болничната му стая, за да го попита дали той не е този „добър частен детектив“, споменат от Джон Уелингтън Фриърс.

Арлен провери офиса и „Ройъл Делауеър Армс“, но шефът ѝ само беше взел някои основни неща от двете места и бе изчезнал.

39

Седмицата, в която Джо изчезна, Арлен трябваше да изнесе всичко от офиса им в мазето, за да може градската управа да събори сградата. Гейл и още няколко приятели ѝ помогнаха с изнасянето. Арлен прибра компютрите, документацията и всичко останало в гаража си в Чийктуага.

Седмица след това Анджелина Фарино Ферара ѝ се обади.

— Слуша ли новините? — попита я тя.

— Гледам да не го правя — отвърна секретарката.

— Пипнали са Малкия Скаг. Намушкали са го единадесет пъти на двора в „Атика“ миналата вечер. Предполагам, че затворниците, също като шефовете на Петте фамилии, не обичат педофили.

— Мъртъв ли е? — попита секретарката.

— Не. Намира се в някакво добре охранявано болнично заведение. Не позволяват дори на мен — единствената му роднина — да го посетя. Ако оживее, ще го преместят от „Атика“ на друго място, което няма да разкрият.

— Защо ми казваш всичко това?

— Помислих си, че Джо ще иска да знае, ако случайно се чуеш с него. Двамата говорите ли си?

— Не. Нямам представа къде е.

— Е, ако ти се обади, кажи му, че искам да поговорим някой път. Нямаме недовършена работа помежду си, но може да имам някои бизнес предложения за него.

— Ще кажа на господин Курц, че си се обаждала.

Същият следобед Арлен получи чек на стойност 35 000 долара от Джон Уелингтън Фриърс. Бележката към него гласеше единствено: „Сватбени камбани точка ком“. Секретарката вяло си спомняше, че му беше споделила за идеята в деня, в който бяха в къщата ѝ. Същата вечер по новините съобщиха, че цигуларят е влязъл в болница — не беше окръжната на Ери, а скъпа частна болница в предградията. След няколко дни вестниците обявиха, че Фриърс е на командно дишане и е в кома.

* * *

Три седмици и половина след клането на гарата вече нямаше почти нищо във вестниците освен продължаващата поредица от оставки, разследвания и комисии. В срядата на ранния март Рейчъл се прибра в къщата на Гейл на „Колвин авеню“. Арлен им отиде на гости на следващия ден и им занесе домашно приготвена торта.

Рано на следващата сутрин някой позвъни на звънеца на секретарката. Тя седеше на кухненската маса, пушеше първата си цигара за деня, пиеше кафе и се взираше в неотворения вестник. Звънецът я стресна. Арлен остави кафето си, но взе цигарата и .357-калибровия магнум, който държеше в шкафа. Надникна през прозореца, преди да отвори вратата.

Беше Курц. Изглеждаше ужасно. Косата му беше разчорлена, не се бе бръснал от няколко дни, лявата му ръка все още беше в слинг, а дясната му китка в гипс, и стоеше изпънат като струна, сякаш счупените му ребра все още го боляха.

Арлен остави пистолета на витрината до вратата и отвори.

— Какво става с теб, Джо?

— Все същия подъл, сбръчкан и разорен тип съм си.

Тя изтърси пепелта от цигарата си на верандата.

— Изминал си целия този път от бунището, на което си заживял, за да ми кажеш това?

— Не. — Курц погледна странната блестяща сфера, която се беше появила над Бъфало тази сутрин. — Какво, по дяволите, е това?

— Слънцето — отвърна Арлен.

— Просто се чудех дали не искаш днес да излезем и да потърсим нов офис.

Бележки под линия

1

Прякорът на мъжете очевидно идва от прочутото едноименно трио комици, което участва в множество късометражни филми на „Кълъмбия Пикчърс“, прожектирани между 1922 и 1970 г. У нас триото, което през най-известния си период се състои от комиците Лари Файн, Кърли Хауърд и Мо Хауърд, е известно и като Тройка дебили. (Всички бележки, без изрично отбелязаните, са на преводача.)

2

През 1932 г. няколко десетки ветерани от Първата световна война организират протести във Вашингтон, като настояват да получат допълнително възнаграждение за военновременната си служба, с което да преживеят по-лесно Голямата депресия. Тогавашната преса ги нарича Бонусната армия. — Б.р.

3

Фредерик Дъглас (1818-1895) — афроамерикански социален реформатор, писател и оратор, един от лидерите на аболиционизма и един от най-важните американски писатели на своята епоха и в историята на САЩ. Написва три автобиографии, в които описва живота си като роб и борбата си да бъде свободен. Уилям Едуард Бъргхард Дюбоа (1868-1963) — американски социолог, социалист, историк, активист, писател и редактор. Той е първият афроамериканец, който завършва докторантура и преподава в Университета на Атланта.

4

Литий — психотропен агент, отнасящ се към така наречените антиманийни средства или стабилизатори на настроението. Торазин — търговска марка на антипсихотичния препарат хлорпромазин.

5

Вид ключалка за допълнителна защита.

6

Недобросъвестни адвокати, които убеждават клиентите си да разиграят определени схеми за извличане на изгода.

7

Херпетология — клон от зоологията, изучаващ земноводни и влечуги.

8

Образът на Бен Франклин е на банкнотата от 100 долара.

9

Даниел Дей (р. 1944 г.), известен още като Дапър Дан, е американски дизайнер, бащата на гангстерския шик.

10

Модел револвери на „Рюгер“.

11

Роман на Владимир Набоков.

12

Инвестиционни монети.

13

СМЕРШ (съкратено от „Смърт за шпионите“) — създадена през 1943 г. от Сталин съветска служба за сигурност и контраразузнаване. Първоначално тя се занимава с разследвания и екзекуции на съветски войници, офицери и генерали, обвинени в предателство.

14

Това е животът (фр.). — Б.р.

15

Едуард Е Робинсън (1893-1973) — роден в Румъния под името Емануел Голденберг американски актьор от златната епоха на Холивуд. През 1999 г. Американският филмов институт включва Робинсън под номер 24 в класацията на най-големите звезди мъже на класическото холивудско кино.

16

Предградие на Чикаго, в което живеят много оцелели от Холокоста.

17

Сократ е осъден на смърт чрез отравяне с бучиниш. Неговият ученик Платон създава поредица от диалози, в които учителят му е главен герой.

18

Поредица от неми комедийни филми, в центъра на които стоят некомпетентни полицаи.

Content

Дан Симънс
Замръзване
Джо Курц #2

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

Бележки под линия