Лий Бардуго

Шест врани

Шест врани #1

На Кейти — тайно оръжие и неочакван приятел

Гриша

Воини от Втора армия

Магистри на Малката наука

Корпоралки

(Орденът на живите и мъртвите)

Сърцеломи

Лечители

Етералки

(Орденът на призоваващите)

Вихротворци

Огнетворци

Вълнотворци

Материалки

(Орденът на Фабрикаторите)

Дурасти

Алкемици

Първа част

В сенките

1. Джуст

Джуст имаше два проблема — луната и мустака си.

Задачата му беше да патрулира в дом Хойде, но вече петнайсет минути се мотаеше при югоизточния зид на градината и напразно си блъскаше главата как да каже на Аня нещо умно и романтично.

Виж, ако очите й бяха сини като морето или зелени като изумруд… Обаче те бяха кафяви — сладки, замечтани… като разтопен шоколад примерно? Като мека заешка козина?

— Просто й кажи, че кожата й е като лунна светлина — беше предложил приятелят му Питър. — Момичетата обичат това.

Би било идеално, само дето времето в Кетердам не му съдействаше. Бризът откъм пристанището беше утихнал от часове и целият град с каналите си и кривите си улички тънеше в сивкава мъгла като супа. Дори тук, сред богаташките имения на Гелдщраат, въздухът тежеше с миризма на риба и трюмна вода, а димът от рафинериите по външните острови на града беше лекьосал нощното небе с грозните си краски. Луната не приличаше на скъпоценен камък, а на жълтеникава пришка, която някой трябва да спука.

Дали пък да не й направи комплимент за смеха й? Само дето не я беше чувал да се смее. Не го биваше с шегите.

Джуст погледна отражението си в един от стъклените панели на двойната врата, която водеше от къщата към страничната градина. Майка му беше права. Дори в новата си униформа пак приличаше на бебе. Бръсна леко с пръст горната си устна. Защо не растеше проклетият мустак?! Е, мъхът май беше по-гъст в сравнение с вчера.

Приеха го в градската стража преди има-няма шест седмици, обаче работата се оказа неочаквано скучна. Надявал се бе да гони крадци в Кацата или да патрулира на пристанищата, да проверява стоката, която пристига в корабните трюмове. Но след покушението над онзи посланик в общината Съветът на търговците мрънкаше денем и нощем за сигурността и ето го него — обикаля в кръг около къщата на търговец. Е, не какъв да е търговец все пак. Съветник Хойде беше сред най-високопоставените членове в правителството на Кетердам. Човек, когото е добре да имаш за приятел.

Джуст нагласи куртката и пушката си, после потупа тежката палка на колана си. Може пък Хойде да го хареса. „Наблюдателен е и умее да върти сопата — така ще си каже Хойде. — Този тип заслужава повишение.“

— Сержант Джуст ван Поел — прошепна той за проба. — Капитан Джуст ван Поел.

— Я стига си се любувал на отражението си!

Джуст се завъртя на пета и усети как бузите му се сгорещяват. Хенк и Рутгер тъкмо влизаха в страничната градина. И двамата бяха по-възрастни, по-едри и по-широкоплещести от него, домашни стражи, лични слуги на съветник Хойде. Носеха бледозелени ливреи, модерни пушки от Новий Зем и гледаха на Джуст отвисоко, защото той беше далеч под нивото им, обикновен простак от градската стража.

— Мъхчето над устната ти няма да порасте по-бързо, колкото и да го пипаш — каза през смях Рутгер.

Джуст се опита да запази някакво достойнство.

— Трябва да довърша обиколката си.

Рутгер сръга колегата си с лакът.

— Тоест, трябва да надникне в работилницата на гришаните и да точи лиги по своето момиче.

— „О, Аня, защо не използваш своята гришанска магия върху мустака ми, дано порасте?“ — присмя му се Хенк.

Джуст се извърна кръгом и тръгна изчервен покрай източната стена на къщата. Тези двамата го дразнеха от самото начало. Ако не беше Аня, сигурно щеше да се примоли на капитана си да го назначат другаде. С Аня рядко си разменяха повече от няколко думи по време на обиколките му, но тези кратки срещи с нея пак си оставаха най-хубавата част от нощния му патрул.

А и къщата на Хойде му харесваше — поне онова, което беше успял да зърне през прозорците. Дом Хойде беше сред най-големите имения в Гелдщраат, подовете бяха настлани с блестящи плочи в черно и бяло, ламперията от лъскаво тъмно дърво грееше под светлика на стъклени полилеи, които се носеха като медузи под резбованите тавани. Понякога Джуст си представяше, че това е неговият дом, че е богат търговец, излязъл да се поразходи из градината на имението си.

Като наближи ъгъла, Джуст си пое дълбоко дъх. „Аня, очите ти са кафяви като… дървесна кора?“ Все ще измисли нещо. И без това повече го биваше в импровизациите.

Изненада се, че стъклените врати на гришанската работилница са отворени. Тя беше свидетелство за богатството на Хойде дори повече от ръчно рисуваните сини плочки в кухнята и стотиците саксии с лалета по всички лавици в къщата. Практикуващите Гриша майстори никак не бяха евтини за наемане, а Хойде имаше цели трима.

Но Юри не седеше на дългата работна маса, а Аня не се виждаше никъде. Само Ретвенко беше вътре, проснал се на един стол в тъмносинята си роба, със затворени очи и разтворена на гърдите книга.

Джуст запристъпва от крак на крак пред вратата, после събра смелост да се изкашля.

— Трябва да заключвате вратите нощем.

— Къщата е като пещ — провлачи Ретвенко, без да отваря очи, равкийският му акцент се търкулваше тежко от устните. — Кажи на Хойде, че като спра да се потя, тогаз ще заключа вратите.

Ретвенко беше вихротворец, по-стар от другите двама гришани, косата му побеляваше. Говореше се, че е подкрепял загубилата страна в гражданската война в Равка и след сраженията побягнал в Керч.

— Ще се радвам да предам оплакването ви на съветник Хойде — излъга Джуст. В къщата винаги беше много топло, сякаш Хойде се чувстваше длъжен да гори въглища, но Джуст нямаше никакво намерение да споменава за оплаквания пред господаря на дома. — Дотогава обаче…

— Носиш ли новини от Юри? — прекъсна го Ретвенко и най-после отвори очи.

Малки очички под тежки клепачи.

Джуст хвърли несмел поглед към купите с червено грозде и купчините кадифе в цвят бордо върху работния тезгях. От известно време Юри работеше върху това — изцеждаше цвета на плодовете за завеси за госпожа Хойде, но преди няколко дни се беше почувствал зле и оттогава Джуст не го беше виждал. По кадифето се събираше прах, а гроздето беше започнало да гние.

— Нищо не знам.

— Че как иначе! Зает си да крачиш напред-назад в глупавата си лилава униформа.

Какво й имаше на униформата му? И какъв лош късмет беше да завари Ретвенко тук. Той беше личният вихротворец на Хойде и често пътуваше с най-ценните товари на търговеца като гаранция за благоприятни ветрове и бърз преход до следващото пристанище. Да беше заминал и сега проклетникът!

— Мисля, че Юри е под карантина.

— Каква безценна информация! — каза Ретвенко и изпръхтя. — Стига си точил врат като обнадеждена пуйка — добави той. — Аня я няма.

Джуст усети как лицето му се сгорещява отново.

— Къде е? — попита той с надеждата, че звучи авторитетно. — Не трябва да излиза след мръкване.

— Преди час Хойде я отведе. Точно както отведе Юри преди няколко нощи.

— Как така е отвел Юри? Юри се разболя.

— Хойде отведе Юри и Юри се върна болен. След два дни изчезна завинаги. Сега Аня.

„Завинаги?“

— Може да е било спешно. Ако някой се е разболял внезапно и…

— Първо Юри, сега Аня. Аз ще съм следващият и никой няма да забележи, освен бедното офицерче Джуст. Хайде, изчезвай.

— Ако съветник Хойде…

Ретвенко вдигна ръка и поток от въздух блъсна Джуст назад, той залитна и се хвана за касата на вратата.

— Рекох да изчезваш. — Ретвенко нарисува с пръст кръг във въздуха и вратата се затръшна.

Джуст дръпна ръката си миг преди вратата да е размазала пръстите му и падна по задник в градината.

Скочи на крака и заизтупва униформата си, изтръпнал от срам. Един от стъклените панели на вратата се беше пропукал от силата на удара. Въпреки пукнатината Джуст добре видя как вихротворецът се подсмихва самодоволно.

— Ще ти удържат за счупеното стъкло — каза Джуст и посочи съсипания панел.

Уви, гласът му прозвуча пискливо, а думите му — като дребнаво заяждане.

Ретвенко махна с ръка и вратите се разтресоха на пантите си. Джуст неволно отстъпи назад.

— Върви да си правиш обиколките, кученце — извика Ретвенко.

— Добре мина — подсмихна се Рутгер, облегнал гръб на градинския зид.

Откога ли стоеше там?

— Нямаш ли си друга работа, че се влачиш след мен? — попита го Джуст.

— Всички стражи трябва да се явят в навеса за лодки. Дори ти. Или си твърде зает да се сприятеляваш?

— Помолих го да затвори вратата.

Рутгер поклати глава.

— Не трябва да молиш. Казваш му. Те са слуги, а не почетни гости.

Джуст тръгна с него, а отвътре кипеше от унижение. Най-лошото беше, че Рутгер е прав. Ретвенко нямаше право да му говори така. Но какво можеше да направи Джуст? Дори ако беше събрал куража да се скара с вихротвореца, би било като да повалиш скъпа ваза. Гришаните не бяха просто слуги, те бяха ценна собственост на Хойде.

Какво беше имал предвид Ретвенко с онова за Юри и Аня — че били отведени? Да не би да прикриваше Аня? Гришаните неслучайно стояха затворени в имението. Да тръгнат по улиците без охрана беше опасно, някой роботърговец можеше да ги грабне и да изчезнат яко дим. „Може би има среща с някого“ — разсъждаваше умърлушено Джуст.

Ярки светлини и раздвижване край навеса за лодки при канала прекъснаха мислите му. От другата страна на водата се виждаха други търговски домове, красиви имения с високи къщи, стръмните скатове на покривите им тъмнееха на фона на нощното небе, градините и навесите за лодки се къпеха в светлината на факли.

Преди няколко седмици го бяха уведомили, че навесът за лодки на Хойде ще бъде ремонтиран — та да го изключи от патрулните си обиколки. Но сега, когато с Рутгер стигнаха там, Джуст не видя строително скеле, нито нова боя. Лодките и веслата бяха прибрани покрай стените. Другите домашни стражи с морскозелените си ливреи бяха тук, имаше и двама градски стражи в лилаво. Но друго привлече погледа на Джуст — в средата на помещението имаше гигантска кутия, нещо като самостоятелна килия, направена от подсилена стомана с редици от масивни нитове покрай ръбовете и голям прозорец на едната стена. Стъклото беше огънато някак и през него Джуст видя момиче — седеше зад маса и стискаше червените поли на роклята си. Зад него един градски страж стоеше на пост.

„Аня“ — осъзна с потрес той. Очите й бяха разширени и уплашени, кожата й — бледа. Момченцето, което седеше срещу нея, изглеждаше още по-уплашено. Косата му беше рошава, сякаш са го извадили от леглото, крачетата му висяха над пода и ритаха нервно.

— Защо има толкова стражи? — попита Джуст.

Бяха поне десетина под навеса. Съветник Хойде също беше тук заедно с друг търговец, когото Джуст не познаваше, и двамата облечени в търговско черно. Джуст поизправи рамене, като видя, че разговарят с капитана на градската стража. Дано е успял да изчисти градинската кал от униформата си.

— Какво става? — попита той.

Рутгер сви рамене.

— Пука ли ти? Поне е разнообразие.

Джуст погледна отново през прозореца. Аня гледаше към него, но погледът й сякаш не беше на фокус. През първия му ден в дом Хойде тя беше излекувала една синина на бузата му. Нищо особено, жълтеникавозелен спомен от удар в лицето по време на тренировка, но Хойде явно го беше забелязал и не искаше стражите му да приличат на побойници. Изпратиха Джуст в гришанската работилница и Аня го накара да седне в центъра на ярък квадрат зимна слънчева светлина. Хладните й пръсти се плъзнаха по кожата му и макар сърбежът да се оказа непоносим, след има-няма две секунди от синината не остана и следа.

Джуст й благодари, Аня му се усмихна и с тази усмивка открадна сърцето му. Той знаеше, че каузата му е безнадеждна. Дори момичето да проявеше интерес към него, Джуст никога не би могъл да я откупи от Хойде, а тя никога не би се омъжила без разрешението на Хойде. Но това не го спря и той започна редовно да се отбива в работилницата, колкото да я поздрави, даже й носеше дребни подаръчета. Най-много й хареса картата на Керч, смешна рисунка на острова, заобиколен от русалки в Истинското море и кораби с опънати платна под напора на ветрове, изобразени като чичковци с големи бузи. Беше евтин сувенир, от онези, които туристите купуваха по Източната дъга, но по някаква причина я зарадва.

Джуст събра смелост и вдигна ръка да я поздрави. Аня не реагира.

— Не може да те види бе, тъпак — изсмя се Рутгер. — От другата страна стъклото е огледално.

Джуст се изчерви.

— Аз откъде да знам.

— Ами отвори си очите и внимавай, вместо да блееш.

„Първо Юри, сега Аня.“

— За какво им е лечителка? Момчето да не е болно?

— На мен ми изглежда добре.

Капитанът и Хойде явно стигнаха до някакво съгласие.

Джуст видя през прозореца как Хойде влиза в килията и окуражително потупва момчето. Изглежда, вътре имаше отдушници, защото чу Хойде да казва:

— Бъди смел, момчето ми, и ще има някое и друго крюге за теб.

После стисна Аня за брадичката. Ръката му беше покрита със старчески петна. Аня видимо се напрегна, а стомахът на Джуст се сви. Хойде разклати леко главата й.

— Прави каквото ти се казва и всичко ще приключи бързо.

Тя се усмихна едва-едва.

— Добре, онкл.

Хойде прошепна няколко думи на стража зад Аня, после излезе. Вратата се затвори с трясък и Хойде я заключи отвън.

Двамата търговци застанаха пред прозореца, на крачка пред Джуст и Рутгер.

Непознатият каза:

— Сигурен ли си, че е разумно? Това момиче е от Ордена на Корпоралките. След случилото се с твоя фабрикатор…

— Ако беше Ретвенко, щях да се притеснявам. Но Аня е добро момиче. Лечителка. Не е склонна към агресия.

— И си намалил дозата?

— Да, но както се разбрахме, ако резултатът е същият като с Фабрикатора, Съветът ще ме обезщети, нали така? Не очаквате от мен да понеса такъв разход.

Изчака търговеца да кимне, после даде знак на капитана.

— Действайте.

„Същият резултат като при фабрикатора.“ Ретвенко твърдеше, че Юри е изчезнал. Това ли е имал предвид?

— Сержант — каза капитанът. — Готов ли си?

Стражът в килията отвърна:

— Да, сър. — И извади нож.

Джуст преглътна с мъка.

— Първият тест — подкани го капитанът.

Стражът се наведе и каза на момчето да навие ръкава си. Детето се подчини и протегна ръка, а палеца на другата пъхна в устата си. „Голямо е за това“ — помисли си Джуст. Явно момченцето беше уплашено до смърт, а и самият Джуст беше спал с чорапеното си мече до четиринайсетгодишен. Факт, който по-големите му братя безмилостно обичаха да напомнят.

— Ще те заболи съвсем малко — каза стражът.

Детето, с палец в устата и ококорени очи, кимна мълчаливо.

— Това не е необходимо, моля ви… — започна Аня.

— Замълчи, ако обичаш — каза Хойде.

Стражът потупа детето по главичката, после сряза кожата под лакътя му. Момчето писна моментално.

Аня понечи да се надигне, но стражът сложи твърдо ръка на рамото й.

— Спокойно, сержант — каза Хойде. — Нека го изцери.

Аня се наведе напред през масата и взе нежно ръката на момчето.

— Шшш — прошепна тихичко тя. — Ще ти помогна.

— Ще боли ли? — попита момчето с хълцане.

Тя се усмихна.

— Изобщо не. Ще усетиш лек сърбеж и толкова. Но не трябва да мърдаш, става ли?

Джуст неволно се наведе напред. Досега не беше виждал отстрани как Аня лекува.

Тя извади носна кърпичка от ръкава си и попи кръвта. А после пръстите й се плъзнаха нежно по раната. Джуст гледаше и не вярваше на очите си — разкъсаната кожа се промени, бавно, ръбовете се сляха и от порязването не остана и следа.

Всичко това отне две-три минути, след което момчето се усмихна широко и вдигна ръката си. Мястото беше леко зачервено, но иначе кожата беше гладка и съвсем нормална на вид.

— Това магия ли беше?

Аня го чукна с пръст по нослето.

— Нещо такова. Същата магия, която собственото ти тяло прави, ако му осигурим време и чисти превръзки.

Детето изглеждаше разочаровано.

— Да, да, добре — каза нетърпеливо Хойде. — А сега парем.

Джуст се намръщи. За пръв път чуваше тази дума.

Капитанът даде знак на сержанта в килията.

— Втората стъпка.

— Протегни ръка — инструктира сержантът детето.

То поклати глава.

— Това не ми харесва.

— Направи го.

Долната устна на момчето започна да трепери, но то все пак протегна ръка. Стражът го поряза отново. После сложи на масата пред Аня малък плик от покрита с восък хартия.

— Глътни съдържанието на пакетчето — нареди Хойде на Аня.

— Какво има вътре? — попита тя с треперлив глас.

— Това не е твоя грижа.

— Какво има вътре? — повтори по-настоятелно тя.

— Няма да те убие. Искаме от теб да изпълниш няколко дребни задачи, за да преценим ефекта на лекарството. Сержантът ще има грижата да правиш само каквото ти се каже и нищо повече, разбираш ли?

Аня стисна зъби, но кимна мълчаливо.

— Никой няма да те нарани — продължи Хойде. — Помни обаче, че не можеш да излезеш от килията, дори да нараниш сержанта. Вратите са заключени отвън.

— Какво е това нещо? — прошепна Джуст.

— Не знам — отвърна Рутгер.

— А какво знаеш?

— Достатъчно, за да си затварям плювалника.

Джуст навъси вежди.

Аня взе плика с треперещи ръце и повдигна капачето.

— Хайде — подкани я Хойде.

Тя наведе глава назад и изсипа праха в устата си. После застина за миг със стиснати устни.

— Само юрда, така ли? — попита обнадеждено.

Джуст също си отдъхна. Юрда не беше нищо страшно, просто стимулант, който всички в градската стража дъвчеха, за да не заспят на пост нощем.

— Какво е на вкус? — попита Хойде.

— Като юрда, но по-сладко, някак…

Аня не довърши, вместо това вдъхна рязко. Пръстите й се свиха около ръба на масата, а зениците й се разшириха толкова, че очите й станаха черни.

— Ооооо! — въздъхна издълбоко тя, сякаш измърка.

Стражът я стисна по-силно за рамото.

— Как се чувстваш?

Тя погледна към огледалото и се усмихна. Езичето й се подаде между белите зъби, червеникаво като ръжда. Джуст усети ледени тръпки по гръбнака си.

— Точно като при фабрикатора — измърмори търговецът.

— Изцери момчето — нареди Хойде.

Тя размаха ръка, почти небрежно, дори презрително, и раната върху ръката на детето се затвори моментално. Кръвта се издигна на червени капчици и изчезна. Кожата изглеждаше съвършено гладка, без следа от кръв или зачервяване. Момчето грейна.

— Това определено беше магия.

— И се усеща като магия — кимна Аня с все същата зловеща усмивка.

— Тя дори не го докосна! — възкликна капитанът.

— Аня — каза Хойде, — чуй ме внимателно. Сега ще наредим на сержанта да проведе следващия тест.

— Мммм — проточи тя.

— Сержант — обърна се Хойде към стража в килията. — Отрежи палеца на момчето.

Момчето нададе писък и се разрева. Пъхна длани под бедрата си, за да ги скрие.

„Трябва да ги спра някак — помисли си Джуст. — Трябва да я защитя, нея и детето.“ И после какво? Той беше нищо и никакъв страж, при това отскоро, и в градската стража, и в тази къща. „Освен това — добави засрамено наум — искам да си запазя работата.“

Аня само се усмихна и изви глава назад, така че да гледа към сержанта.

— Стреляй в прозореца.

— Какво каза тя? — попита търговецът.

— Сержант! — излая капитанът.

— Стреляй в прозореца — повтори Аня.

Лицето на сержанта се отпусна. Той кривна глава, сякаш се е заслушал в далечна мелодия, после свали пушката от рамото си и се прицели в прозореца.

— Залегни! — извика някой.

Джуст се метна на земята и покри с ръце главата си миг преди стрелбата да го оглуши и парчета стъкло да завалят по гърба му. Мислите се блъскаха безредно в главата му. Опитваше се да намери някакво логично обяснение, но отлично знаеше какво е видял току-що. Аня беше наредила на сержанта да стреля по прозореца. Беше го накарала да стреля. Но това беше невъзможно! Корпоралките бяха специалисти по човешкото тяло. Можеха да спрат сърцето ти, да забавят дишането, дори да счупят кост. Но не можеха да влязат в главата ти.

За миг се възцари тишина. После Джуст скочи на крака едновременно с другите и вдигна пушката си. Хойде и капитанът креснаха едновременно:

— Спрете я!

— Застреляйте я!

— Имаш ли представа колко пари струва тя? — сопна се Хойде. — Някой да я спре! Не стреляйте!

Аня разпери ръце и широките й червени ръкави провиснаха.

— Чакайте — каза тя.

Паниката на Джуст се стопи. Знаеше, че допреди миг е бил силно уплашен, но сега страхът изглеждаше толкова далече. Сега го изпълваше чувство на очакване. Нямаше представа какво идва, нито кога, но знаеше, че ще дойде и той непременно трябва да е готов за него. Можеше да е нещо добро или нещо лошо. Не че това имаше някакво значение. В сърцето му нямаше място за тревоги и желания. Не копнееше за нищо, не искаше нищо, мозъкът му не мислеше, дишането му се забави. Важно беше единствено да чака.

Видя как Аня става от стола и взема детето на ръце. Чу я как му тананика тихичко и нежно някаква равкийска приспивна песен.

— Отвори вратата и влез, Хойде — каза тя.

Джуст чу думите й, разбра ги и ги забрави.

Хойде отиде при вратата и махна резето. После влезе в килията.

— Прави каквото ти се казва и това скоро ще свърши — промърмори с усмивка момичето.

Очите й бяха като бездънни черни кладенци. Кожата й грееше, осветена отвътре. Една мисъл прекоси главата на Джуст — „красива като луната“.

Аня намести момченцето в ръцете си.

— Не гледай — прошепна в ухото му тя. — А сега — обърна се Аня към Хойде. — Вземи ножа.

2. Иней

Каз Брекер не се нуждае от причина. Това се говореше шепнешком по улиците на Кетердам, в пивниците и кафенетата, както и в Кацата, квартала на насладите с неговите тъмни и често окървавени улички. Момчето, известно като Мръсните ръце, не се нуждаело от причина, нито от разрешение, за да счупи нечий крак, да наруши споразумение или да промени нечия съдба с едно раздаване на картите.

Всички те грешат, разбира се, мислеше си Иней, докато вървеше по моста над тъмните води на Бюрсканал на път към празния централен площад пред Борсата. Всеки акт на насилие беше съзнателен, всяка услуга беше съпроводена с толкова „върви“, че да изнесеш марионетно представление. Каз винаги си имаше причини, винаги. Само дето Иней никога не беше сигурна дали тези причини са добри. Особено тази нощ.

Провери ножовете си, като повтаряше наум имената им. Винаги правеше така, когато усещаше, че може да възникне проблем. От тази инвентаризация имаше практическа полза, но не само това — носеше й утеха. Ножовете бяха нейните неизменни спътници и Иней обичаше да е сигурна, че са готови за всяка изненада, която нощта може да поднесе.

Видя Каз и другите близо до голямата каменна арка при източния вход на Борсата. Три думи бяха вдълбани в камъка над тях — Enjent, Voorhent, Almhent. Трудолюбие, Почтеност, Благоденствие.

Движеше се близо до затворените капаци на търговските витрини покрай площада, заобикаляше локвичките светлина около газените улични лампи. Вгледа се пътьом в отряда, който Каз беше довел със себе си — Дирикс, Роти, Муден и Кийг, Аника и Пим, както и секундантите, които си беше избрал за тазнощните преговори — Йеспер и Големия Болиджър. Ръгаха се с лакти, побутваха се, смееха се на висок глас и току потропваха с крака заради внезапния студ, сковал града от няколко дни, последен напън на зимата, преди да се възцари пролетта. До един бяха побойници и пройдохи, подбрани сред младите членове на Утайките, хората, на които Каз имаше най-голямо доверие. На Иней не й убягнаха отблясъкът на ножовете, затъкнати в коланите им, оловните тръби, тежките вериги, дръжките на брадви, подсилени с ръждясали пирони, както и мазната лъскавина на някое и друго огнестрелно дуло. Тя се присъедини тихо към групата и огледа сенките край Борсата за шпиони на Черните шипове.

— Три кораба! — тъкмо казваше Йеспер. — Шуански. Клечаха си в Първо пристанище с извадени оръдия и развени червени флагове, натъпкани със злато до платната.

Големия Болиджър подсвирна тихо.

— Ще ми се и аз да ги бях видял.

— На мен пък ми се ще да ги бях обрал — отвърна Йеспер. — Половината Съвет на търговците беше там, кудкудякаха и дърдореха, чудеха се какво да правят.

— Нима не искат Шу да си платят дълговете? — попита Големия Болиджър.

Каз поклати глава и тъмната му коса улови светлината на уличната лампа. Беше като сглобен от прави линии и остри ъгли, но сглобката беше направена майсторски — силно изразена челюст, стройна снага, вълнено палто върху широки рамене.

— И да, и не — каза той с дрезгавия си глас. — Винаги е добре една държава да ти е задължена. Така по-лесно се водят преговори.

— Може пък на Шу да им е писнало от лесните преговори — каза Йеспер. — Иначе защо ще пращат всичкото злато наведнъж. Дали те са видели сметката на търговския посланик, как мислиш?

Каз спря погледа си върху Иней, неслучайно, а рязко. Вече от седмици Кетердам беше като разбунен кошер заради убийството на посланика. То едва не бе съсипало окончателно отношенията между Керч и Новий Зем, а Съветът на търговците беше в истерия. Земените обвиняваха Керч. Керч подозираше Шу. Каз не даваше пет пари кой е отговорен. Интересът му към убийството беше породен от съвсем друга причина — още не можеше да проумее как е било извършено. В един от големите коридори на градския съвет, пред погледа на десетина правителствени чиновници, земенският търговски посланик влязъл в една от умивалните. Никой друг не влязъл след него, нито излязъл от помещението, но когато адютантът му почукал на вратата няколко минути по-късно, отговор не последвал. Разбили вратата и открили посланика по лице върху белите плочки, с нож в гърба, а кранът на мивката още бил отворен и водата течала.

Каз беше пратил Иней да огледа местопрестъплението след края на работния ден. Умивалнята нямаше друг вход, нито прозорец или отдушник, а дори Иней не владееше изкуството да се провира през водопроводни тръби. И въпреки това земенският посланик беше мъртъв. Каз мразеше неразрешимите загадки и двамата с Иней измислиха куп теории как е станало убийството, но нито една не отговаряше на фактите. Ала тази нощ имаха по-непосредствени проблеми.

Каз даде знак на Йеспер и Големия Болиджър да оставят оръжията си. Уличният закон изискваше при преговори от този вид всеки лейтенант да бъде придружен от двама свои войници, нещо като секунданти, невъоръжени. Преговори. Думата звучеше измамно, твърде порядъчно някак, старомодно дори. Каквото и да диктуваше уличният закон, тази нощ вонеше на насилие.

— Хайде, дай пищаците — каза Дирикс на Йеспер.

Йеспер въздъхна издълбоко и свали колана с кобурите. Наистина не изглежда добре без тях, помисли си Иней. Сякаш се е разделил с част от себе си. Земският стрелец беше дългокрак и тъмнокож нервак, който все не можеше да си намери място. Притисна устни към перлените дръжки на любимите си револвери за една последна скръбна целувка.

— И да се грижиш добре за моите момичета — каза той, преди да ги връчи на Дирикс. — Видя ли и една драскотинка по тях, — ще изпиша „извинявам се“ на гърдите ти с дупки от куршуми.

— Не би похабил толкова муниции.

— Освен това нещастникът ще е мъртъв, преди да си преполовил въпросното „извинявам се“ — каза Големия Болиджър, докато трупаше в протегнатите ръце на Роти брадвичка, сгъваем нож и любимото си оръжие — дебела верига с тежък катинар в края.

Йеспер завъртя очи.

— Въпросът е в посланието. Какъв е смисълът от мъртвец, на чиито гърди е изписано само „извиня“?

— Заложи на компромиса — обади се Каз. — „Прости“ върши същата работа.

Дирикс уж се разсмя, но истината бе, че държеше револверите на Йеспер много внимателно.

— А това? — попита Йеспер и махна към бастуна на Каз.

Каз се засмя тихо и мрачно.

— Че кой ще възрази срещу бастуна на един сакат човек?

— Ако сакатият си ти, значи и всеки, който има грам акъл в главата.

— Значи толкова по-добре, че срещата ни е с Гийлс. — Каз извади часовник от джобчето на жилетката си. — Почти полунощ е.

Иней се обърна да погледне към Борсата. Не беше кой знае какво — голям квадратен двор, ограден със складове и канцеларии. Денем Борсата беше сърцето на Кетердам, пълна с богати търговци, които купуваха и продаваха дялове в търговските кораби, акостиращи в градските пристанища. Но сега наближаваше дванайсет камбани и мястото беше празно, ако не броим стражите, които патрулираха по периметъра и на покривите. Стражи, които бяха подкупени да си затворят очите, докато траят преговорите.

Борсата беше едно от малкото места в града, които не бяха станали жертва на безкрайните стълкновения между конкурентните кетердамски банди. Минаваше за неутрална територия. Но Иней не я усещаше като неутрална. Усещаше я като притихнала гора миг преди примката да се стегне и заекът да запищи. Усещаше я като капан.

— Правим грешка — каза тя.

Големия Болиджър се стресна, дори не беше усетил появата й. Иней знаеше как я наричат помежду си членовете на Утайката — Привидението.

— Гийлс е намислил нещо — продължи тя.

— Естествено, че е намислил — рече Каз.

Гласът му притежаваше суровото звучене на два неогладени камъка, които се трият един в друг. Иней често се питаше дали е звучал така и преди, когато е бил малко момче. Ако изобщо някога е бил малко момче.

— Тогава защо сме тук?

— Защото така иска Пер Хаскел.

„Едно си баба знае, едно си баба бае“ — помисли си Иней, но не го изрече на глас. Подозираше, че и другите Утайки си мислят същото.

— Заради него ще ни избият до крак — каза тя.

Йеспер протегна дългите си ръце над главата и се ухили, белите му зъби грейнаха в контраст с тъмната кожа. Още не беше предал пушката си — дулото й стърчеше зад гърба му и двойният силует приличаше на кльощава птица с големи криле и дълги крака.

— Статистически, вероятно ще избият само част от нас заради него.

— Не се шегувай с това — отвърна Иней.

Каз я гледаше с лека усмивка. Явно му беше забавно. Тя знаеше как изглежда отстрани в момента — строга мърморана, досущ дъртофела, която вещае трагедии от верандата си. Може и да не й харесваше този образ, но знаеше, че е права. Освен това стариците все знаеха нещо, иначе нямаше да доживеят бръчките си и да кълнат от люлеещия се стол.

— Йеспер не се шегува, Иней — рече Каз. — Пресмята вероятностите, това е.

Големия Болиджър изпука гигантските си кокалчета.

— Е, мен ме чакат бира и тиган с пържени яйца в Кооперома, значи нема аз да съм умрелият тая нощ.

— Бас ловиш ли? — попита го Йеспер.

— Нема да се хващам на бас за собствената си смърт.

Каз нахлупи широкополата си шапка и прокара пръст по ръба на периферията за поздрав.

— Защо не, Болиджър? Правим го всеки ден.

Прав беше. Дългът на Иней към Пер Хаскел означаваше точно това — че залага живота си при всяка нова задача, всеки път, когато излезе от стаята си в Ребрата. Тази нощ с нищо не беше по-различна.

Камбаните на Бартерната църква започнаха да бият и Каз удари с бастуна си по паветата. Групичката се умълча. Времето за приказки беше свършило.

— Гийлс е глупак по принцип, но не толкова, че да не създава проблеми — рече Каз. — Каквото и да стане, няма да налитате на бой, освен ако аз не ви кажа изрично. Отваряйте си очите. — После кимна отсечено на Иней. — И не се набивайте на очи.

— Без оплаквачки — добави Йеспер, преди да метне пушката си на Роти.

— Без погребения — отвърнаха в хор другите Утайки.

В техните среди това се равняваше на пожелание за късмет.

Преди Иней да се стопи в сенките, Каз я задържа с бастуна си — закачи лакътя й с извитата му горна част, оформена като врана.

— Внимавай за стражите по покривите. Не е изключено Гийлс да ги е купил.

— Ако наистина… — започна тя, но Каз вече бе тръгнал.

Иней разпери отчаяно ръце. Имаше стотици въпроси, но както обикновено, Каз се скъпеше на отговори.

Тя хукна към онази стена на Борсата, която гледаше към канала. По време на преговори само лейтенантите и техните секунданти имаха право да влязат. Но в случай че Черните шипове бяха замислили някоя простотия, другите Утайки щяха да чакат при източната арка, въоръжени до зъби. Колкото до Гийлс, неговите въоръжени до зъби Черни шипове щяха да чакат при западния вход.

Иней щеше да си намери свой път в комплекса. Правилата за честна игра между бандите бяха от времето на Пер Хаскел. Пък и тя беше Привидението — засягаха я единствено законите на гравитацията, а имаше дни, когато дори те не успяваха да я спрат.

Приземното ниво на Борсата беше заето от складове без прозорци, затова Иней се спря на един улук, по който да се покатери до горния етаж. Посегна да хване улука, но се спря в последния момент. Извади от джоба си светулка, разтърси я и насочи зеленикавата й светлина към тръбата на улука. Цялата лъщеше, намазана с мас. Иней продължи покрай стената в търсене на друга възможност и скоро си хареса един каменен корниз със статуя на трите летящи риби, символа на Керч. Изправи се на пръсти и внимателно опипа ръба на корниза. Целият беше посипан с натрошени стъкла. „Очакват ме“ — помисли си тя с мрачна наслада.

Присъединила се бе към Утайките преди няма и две години, броени дни след като навърши петнайсет. Беше въпрос на оцеляване, но мисълта, че за толкова кратко време се е превърнала във фактор, с когото врагът се съобразява, й носеше задоволство. Ако Черните шипове си мислеха обаче, че с подобни евтини трикове ще спрат Привидението, значи се заблуждаваха жестоко.

Извади два катерачески шипа от джобовете на подплатената си жилетка и заби първо единия, после и другия между тухлите в стената. Изтегляше се нагоре и забиваше последователно шиповете, а пръстите на краката й намираха неравности и пролуки в зида. Обучаваше се за въжеиграч от най-ранна възраст и винаги ходеше боса. Само че улиците на Кетердам бяха твърде студени и мокри. След няколко неприятни провала беше платила на гришански фабрикатор, който работеше тайно в задната стаичка на една пивница на Уийнщраат, да й направи чифт кожени пантофки с грапави гумени подметки. Пасваха идеално на стъпалата й и прилепваха стабилно към всяка повърхност.

Стигна до втория етаж на Борсата и се изтегли на един прозоречен перваз, широк колкото да стъпи на него.

Каз се беше постарал да я обучи, но Иней все още не можеше да се мери с него в преодоляването на всякакви ключалки, затова й бяха нужни няколко опита, докато се справи с тази. Накрая все пак чу заветното „щрак“ и прозорецът се отвори навътре към празна канцелария. Стените бяха покрити с карти на търговски маршрути и черни дъски, на които с тебешир бяха записани имена на кораби и цени на дялове. Иней скочи вътре, затвори прозореца след себе си и тръгна между бюрата, отрупани със счетоводни документи, товарителници и фактури на спретнати купчинки.

Мина през двойна врата и излезе на балкон, гледащ към вътрешния двор на Борсата. Всяка канцелария си имаше такъв. От тези балкони викачи обявяваха новите плавания и товарителниците на новопристигналите кораби или провесваха черен флаг, когато кораб се изгубеше в морето с все товара си. Централният двор на Борсата реагираше жадно на всяка новина, трескаво се договаряха сделки, бегачи разнасяха вестите из целия град и цените на стоките. Фючърсите и акциите се вдигаха или падаха неуморно. Но тази нощ в двора цареше тишина.

Вятър подухна откъм пристанището, донесе миризма на море и раздвижи непослушните кичури, измъкнали се от плитката, свита на кравай на тила й. В двора долу се движеха светлинки на фенери, чу се потропване на бастун по каменните плочи — Каз и секундантите му пресичаха четвъртитото пространство. В отсрещния край на двора други светлинки се придвижваха към тях. Черните шипове бяха пристигнали.

Иней вдигна качулката си. Прехвърли се тихо през парапета на съседния балкон, после на следващия и така нататък, придвижвайки се паралелно с Каз и другите, възможно най-близо, макар и два ката по-горе от тях. Соленият бриз развяваше черното му палто, накуцването му беше по-силно изразено, както ставаше винаги при студено време. Йеспер не спираше да приказва и да се смее, Големия Болиджър току се кикотеше с басовия си глас.

Иней наближи другия край на четвъртития двор и видя кого е избрал Гийлс за свои секунданти — Елзингер и Оомен, точно според очакванията й. Тя знаеше силните и слабите страни на всички Черни шипове, а също и на другите банди, които се разпореждаха по улиците на Кетердам — Остриетата на Харли, Лидитата, Чайките, Лъвските грошове и прочие. В задълженията й влизаше да знае, че Гийлс има доверие на Елзингер, защото двамата са се издигнали заедно в йерархията на Черните шипове, както и защото Елзингер приличаше на каменен зид — висок над два метра, целият в мускули, с дебел врат и широко, деформирано от побоища лице.

Добре че Големия Болиджър придружава Каз, помисли си тя. Колкото до избора на Йеспер за секундант, той не беше изненада за никого. Макар и нервак по природа, Йеспер нямаше равен в близък бой, със или без безценните си револвери, а и беше готов на всичко за Каз. Виж, изборът на Големия Болиджър й се стори по-нелогичен, но Каз беше настоял именно той да е вторият му секундант. Големия Бол беше бияч във Вранския клуб и умело изритваше пияници и скандалджии, обаче беше твърде тромав и бавен за сериозна схватка. Но пък поне беше достатъчно висок да гледа Елзингер в очите, без да точи врат.

Иней се постара да потисне лошите си предчувствия и нададе ухо да чуе думите, които Гийлс и Каз си разменяха, докато секундантите им се опипваха един-друг в търсене на скрито оръжие.

— Лошо момче — каза Йеспер, извади миниатюрна ножка от ръкава на Елзингер и я метна през двора.

— Този е чист — обяви Големия Болиджър, приключил с обискирането на Гийлс, преди да пристъпи към Оомен.

Каз и Гийлс обсъдиха накратко времето, споделиха подозренията си, че съдържателите на Кооперома са започнали да сервират разреден алкохол, след като им вдигнаха наема, изобщо заобикаляха всячески истинската тема, довела ги тук посред нощ. На теория щяха да си поговорят, да поднесат извиненията си, да обещаят, че ще спазват границите на Пето пристанище, а после всички да идат на кръчма — за това беше настоял Пер Хаскел поне.

„Много му разбира главата на Пер Хаскел“, помисли си Иней, загледана в стражите, които патрулираха по покрива като тъмни силуети на тъмен фон. Хаскел ръководеше Утайките, но в последно време рядко излизаше от топлата си стая, наливаше се с топла бира, строеше макети на кораби и разправяше надълго и широко за подвизите си на всеки, който се навиеше да го изслуша. Вярваше, че териториалните спорове може да се уреждат като в доброто старо време — с по някоя кратка схватка, последвана от дружеско ръкостискане. Само дето инстинктите на Иней крещяха в хор, че този път няма да стане така. Както би казал баща й, тази нощ сенките имаха собствен дневен ред. Нещо лошо щеше да се случи тук.

Каз стоеше, опрял две ръце върху вранската глава на бастуна си. Изглеждаше напълно спокоен, тясното му лице бе засенчено от периферията на шапката. Повечето членове на банди обичаха блясъка във всичките му форми — шарени жилетки, обсипани със стъкълца часовници, панталони с шантав десен. Каз правеше изключение от правилото, беше образ и подобие на сдържаността, тъмните му жилетки и панталони бяха със семпла и строга кройка. Отначало Иней беше решила, че е въпрос на вкус, но вече знаеше, че така Каз мълчаливо се подиграва на изтъкнатите търговци. Приятно му беше да изглежда като един от тях.

— Аз съм бизнесмен — беше й казал веднъж. — Нито повече, нито по-малко.

— Ти си крадец, Каз.

— Нали точно това казах?

В момента приличаше на проповедник, дошъл да говори пред циркови артисти. Млад проповедник, помисли си тя и тревогата я жегна отново. Каз беше нарекъл Гийлс стар и изхабен, но тази нощ лейтенантът на Черните шипове не изглеждаше нито стар, нито изхабен. Може и да имаше бръчици край очите и наченки на двойна гуша под бакенбардите, но иначе излъчваше самоувереност и опит. До него Каз изглеждаше… ами, изглеждаше на седемнайсет.

— Да си говорим откровено, я? И ние искаме дял от парсата — каза Гийлс, като почукваше по огледалните копчета на яркозелената си жилетка. — Не е честно всички богати туристи, които слизат на Пето пристанище, да остават за вас.

— Пето пристанище е наше, Гийлс — отвърна Каз. — Утайките имат правото на първия удар по гълъбчетата, дето идват да дирят разтуха.

Гийлс поклати глава.

— Още си млад, Брекер — каза той през снизходителен смях. — Явно не разбираш как стават тези неща. Пристанищата са градска собственост и ние имаме право над тях колкото всеки друг. Всички трябва да си изкарваме някак прехраната.

На теория това беше вярно. Само че Пето пристанище беше безполезно и на практика изоставено от града по времето, когато Каз си го присвои. Той направи необходимото да почисти морското дъно от затлачилите го наноси, после ремонтира основно доковете и кея, все скъпи операции, заради които се наложи да ипотекира Вранския клуб. Пер Хаскел постоянно го кълнеше за глупавите разходи, но накрая отстъпи. Според Каз старецът казал буквално следното: „Сам си купуваш въжето, на което да се обесиш“. Но инвестицията се беше изплатила за по-малко от година. Сега Пето пристанище посрещаше търговски, както и пътнически кораби от целия свят, пълни с туристи и войници, нетърпеливи да се опият от гледките и насладите на Кетердам. Утайките имаха първото право върху всички тях — насочваха ги с все портфейлите им към бардаците, таверните и игралните зали, собственост на бандата. Пето пристанище беше спечелило истинско състояние на стареца и беше циментирало Утайките като сериозни играчи в Кацата дори повече от безспорния успех на Вранския клуб. Но заедно с печалбите дойде и нежеланото внимание. Гийлс и неговите Черни шипове вече цяла година създаваха неприятности на Утайките, свиваха обръч около Пето пристанище и скубеха гълъбчета, които не бяха техни по право.

— Пето пристанище е наше — повтори Каз. — Това не подлежи на договаряне. Месите се в трафика ни, прихванали сте и товар с юрда, който трябваше да пристане преди две нощи.

— Нямам представа за какво говориш.

— Знам, че ти идва отвътре, Гийлс, но поне сега не се прави на глупак.

Гийлс пристъпи напред. Йеспер и Големия Болиджър се наежиха видимо.

— Напразно увърташ, момче — каза Гийлс. — Всички знаем, че старецът няма нужния апетит за истинска война. Слаб му е стомахът.

Смехът на Каз беше сух като шумоленето на мъртви листа.

— Но сега аз съм на трапезата ти, Гийлс, и апетит не ми липсва. Ако искаш война, ще я имаш, повярвай ми.

— А ако не си на разположение, Брекер? Не е тайна за никого, че ти си гръбнакът на всичко, което Хаскел прави. Пречупиш ли гръбнака, Утайките ще се сринат.

Йеспер изпръхтя.

— Стомах, гръбнак. Кое е следващото — далакът?

— Млъкни бе — озъби се Оомен.

Правилата диктуваха, че започнат ли преговорите, само лейтенантите имат право да говорят. Йеспер изрече беззвучно едно „извинявам се“ и завъртя пръсти пред устата си, все едно я заключва.

— По всичко личи, че ме заплашваш, Гийлс — рече Каз. — Но искам да бъда сигурен, преди да реша как ще реагирам на заплахите ти.

— Не ти липсва самочувствие, нали, Брекер?

— Никак.

Гийлс избухна в смях и ръгна с лакът Оомен.

— Чуй го само това нахално лайно. Брекер, улиците на Кетердам не са твоя собственост. Хлапетата като теб са като бълхи. През няколко години се излюпвате и си развявате байрака, докато някое голямо куче не реши да се почеше. А нека ти кажа под секрет, че започва да ми писва от сърбежа. — Скръсти ръце пред гърдите си, видимо доволен от цветната метафора. — Ами ако ти кажа, че в момента двама стражи са насочили хубавите си градски пушкала към теб и секундантите ти?

Стомахът на Иней се смъкна в петите. Това ли е имал предвид Каз, когато каза, че Гийлс може да е купил стражата?

Каз вдигна глава да погледне към покрива.

— Наемаш градски стражи да убиват вместо теб? Възскъпа операция за банда като твоята. Нещо не ми се вярва, че ти е по джоба.

Иней се покатери на парапета и пое нагоре към покрива.

Всяка нощ двама от градските стражи патрулираха върху покрива на Борсата. По няколко крюге от Утайките и Черните шипове обичайно гарантираха, че стражите няма да се намесят в преговорите. Обичайно. Но казаното от Гийлс намекваше за друго. Наистина ли беше успял да подкупи градски стражи да стрелят по конкуренцията? Ако е така, то шансовете на Утайките да оцелеят току-що се бяха свили драматично.

Като повечето сгради в Кетердам, и Борсата имаше стръмен покрив заради силните дъждове, затова стражите патрулираха по тясна пътечка над централния двор. Иней не тръгна натам — този маршрут беше много по-лесен, но не предлагаше никакво прикритие. Вместо това се изкатери донякъде по хлъзгавия скат на стръмния покрив, после запълзя настрани като паяк. Държеше под око пътечката на стражите, наострила уши за разговора долу. Може би Гийлс блъфираше. А може би двамата стражи се бяха привели над парапета с пушки в ръце, хванали на мушка Каз или секундантите му.

— Изискваше известно усилие — призна Гийлс. — В момента дейността ни е свита, а градските стражи никак не са евтини. Но си струва, предвид целта.

— И въпросната цел съм аз?

— Въпросната цел си ти.

— Поласкан съм.

— Утайките няма да изкарат и една седмица без теб.

— Бих им дал поне месец заради инерцията.

Една мисъл изкрещя в главата на Иней. „Ако Каз го няма, аз ще остана ли? Или ще си плюя на петите въпреки дълга, който имам към Пер Хаскел? С риск мутрите му да ме подгонят?“ Ако не направеше нещо по най-бързия начин, тази въображаема дилема можеше да стане съвсем реална.

— Самодоволен плъх си ти, сякаш не си изпълзял от канавките — каза Гийлс и се разсмя отново. — Нямам търпение да изтрия тази надута физиономия от лицето ти.

— Ами действай — рече Каз.

Иней рискува да погледне надолу. Гласът му се беше променил, нямаше и следа от обичайното му чувство за хумор.

— Да наредя ли да пуснат куршум в здравия ти крак, Брекер?

„Къде са проклетите стражи?“ — питаше се Иней, ускорила ход. Пресече почти на бегом стръмния скат на покрива. Борсата беше огромна, разляла се бе между две пресечки и територията, която Иней трябваше да покрие, бе твърде голяма.

— Стига приказки, Гийлс. Хайде, кажи им да стрелят.

— Каз… — обади се притеснено Йеспер.

— Давай. Бъди мъж и заповядай да стрелят.

Каква игра играеше Каз? Очаквал ли беше това развитие на нещата? Или просто е приел, че Иней ще стигне навреме до стражите?

Погледна отново надолу. От Гийлс се излъчваше нетърпение. Той си пое дълбоко дъх, после издиша шумно. Иней стъпи накриво и едва не се хлъзна към ръба на покрива. „Той ще го направи. И Каз ще умре пред очите ми.“

— Огън! — извика Гийлс.

Изстрел разцепи въздуха. Големия Болиджър извика и се строполи на земята.

— Мамка му! — ревна Йеспер, смъкна се на едно коляно до Болиджър и притисна ръка към огнестрелната рана. Едрият мъж стенеше жално. — Дебелак смотан! — извика той към Гийлс. — Току-що наруши неутралната територия!

— Може вие да сте стреляли първи — отвърна Гийлс. — А и кой ще знае? Никой от вас няма да излезе оттук жив.

Гласът му прозвуча твърде пискливо. Гийлс се опитваше да запази самообладание, но паниката се усещаше в думите му като трескавото биене с крила на уплашена птица. Защо? Само допреди миг се държеше като единовластен господар на ситуацията.

Точно тогава Иней си даде сметка, че Каз не е помръднал.

— Нещо не ми изглеждаш добре, Гийлс.

— Добре съм си аз — отрече той, но определено не изгледаше добре.

Беше блед, тресеше се. Очите му шареха наляво-надясно, сякаш се опитваха да различат нещо върху тъмния покрив.

— Сериозно? — попита небрежно Каз. — Май нещата не се развиват точно по план, а?

— Каз — каза Йеспер, — Болиджър кърви много…

— Добре — рече Каз.

— Трябва му лекар!

Каз хвърли бегъл поглед на ранения мъж.

— Малко го боли коремът, голяма работа. Да се благодари, че не наредих на Холст да стреля в главата му.

Дори от покрива Иней видя как Гийлс се сви.

— Така се казва стражът, нали? — попита Каз. — Вилем Холст и Берт ван Даал — двамата стражи на пост тази нощ. Онези, заради които си изпразнил кесията на Черните шипове?

Гийлс мълчеше.

— Вилем Холст — извика Каз, така че гласът му да стигне до покрива — обича да залага почти колкото Йеспер, затова твоите пари са го изкушили. Само че Холст има далеч по-големи проблеми… да ги наречем неустоими пориви. Няма да навлизам в подробности. Тайните не са като парите. Не запазват стойността си, когато ги похарчиш. Затова ще трябва да приемеш на доверие думите ми, че от този тип дори на теб ще ти се пригади. Прав ли съм, Холст?

Отговорът дойде под формата на още един изстрел. Куршумът се заби в паветата близо до краката на Гийлс. Той изблея уплашено и отскочи назад.

Този път Иней успя да проследи посоката на стрелбата. Изстрелът беше дошъл откъм западната фасада на сградата. Щом Холст беше там, значи другият страж, Берт ван Даал, би трябвало да е при източната фасада. Дали Каз беше неутрализирал и него? Или разчиташе на Иней за това? Тя ускори паешката си крачка по стръмния скат.

— Застреляй го, Холст! — ревна Гийлс с пресекващ от отчаяние глас. — Застреляй го в главата!

Каз изсумтя с отвращение.

— Наистина ли мислиш, че тайната ще умре с мен? Хайде, Холст — извика той. — Пусни куршум в черепа ми. Преди да съм паднал на земята, куриери ще потеглят на бегом към жена ти и капитана на стражата.

Нов изстрел не прозвуча.

— Как? — горчиво измрънка Гийлс. — Как изобщо си разбрал кой ще е на пост тази нощ? Аз платих майка си и баща си, за да се докопам до графика. Няма начин да си предложил повече.

— Да речем, че моята валута се котира по-добре.

— Парите са си пари.

— Аз търгувам с информация, Гийлс. С нещата, които мъжете правят, когато си мислят, че никой не гледа. Срамът е с много по-висок курс от всяка парична валута.

Каз изнася представление, осъзна Иней, печелеше й време да се придвижи по покрива.

— Тревожиш се за втория страж? Добрият стар Берт ван Даал? — попита Каз. — Може би сега клечи горе и се чуди как да постъпи. Мен ли да застреля? Или Холст? А може би съм докопал и него и сега той се цели в твоите гърди, Гийлс. — Приведе се напред, сякаш с Гийлс споделяха някаква голяма тайна. — Защо не дадеш заповед на Ван Даал и да видим какво ще стане?

Гийлс взе да отваря и затваря уста като шаран, после ревна:

— Ван Даал!

Ван Даал тъкмо отваряше уста да отговори, когато Иней се промъкна зад него и опря нож в гърлото му. Различила бе силуета му в последния момент, едва успя да се плъзне навреме по влажните керемиди. Светци, защо Каз винаги играеше толкова опасно!

— Шшш — прошепна тя в ухото на стража, после го ръгна леко, колкото Ван Даал да усети върха на втория нож, прицелен в бъбрека му.

— Моля те — изпъшка той. — Аз…

— Харесва ми, когато мъжете се молят — каза Иней. — Но сега не е подходящият момент за молби.

Виждаше над рамото му как Гийлс се гърчи от отчаяние на двора долу, гърдите му се издуваха и спадаха в пристъп на дива паника.

— Ван Даал! — ревна отново той. Ярост разкриви лицето му, преди да се обърне отново към Каз. — Винаги си с една крачка напред, нали?

— Когато става въпрос за теб, Гийлс, преднината ми е голяма.

Само че Гийлс се усмихна неочаквано — бегла усмивка, напрегната и доволна. „Усмивка на победител“, осъзна с нов ужас Иней.

— Състезанието още не е приключило. — Гийлс бръкна под палтото си и извади голям черен пистолет.

— Най-после — рече Каз. — Голямото разкритие. Сега вече Йеспер може да се вземе в ръце, вместо да рони сълзи над Болиджър като дърта оплаквачка.

Йеспер гледаше втренчено оръжието, объркан и гневен.

— Болиджър го претърси. Той… Ох, Големи Бол, идиот такъв! — изпъшка той.

Иней не можеше да повярва на очите си. Стражът изпъшка тихичко в хватката й — неволно я бе стегнала, разсеяна от гнева и изненадата.

— Споко — каза тя и охлаби малко хватката си, макар че изпитваше неустоимо желание да наръга нещо. Големия Болиджър беше обискирал Гийлс. Не би могъл да пропусне толкова голям пистолет. Беше ги предал.

Затова ли Каз беше настоял Големия Болиджър да бъде вторият му секундант за тази вечер? За да получи публично потвърждение, че той е преминал на страната на Черните шипове? Това обясняваше защо е инструктирал Холст да простреля Болиджър в корема. Какво от това обаче? Да, вече всички знаеха, че Бол е предател, но това не отменяше факта, че Гийлс е насочил пистолет към гърдите на Каз.

Гийлс се подсмихна самодоволно.

— Каз Брекер, майсторът на бягствата. Да видим как ще се измъкнеш сега.

— По същия път, по който дойдох. — Без да обръща внимание на пистолета, Каз насочи вниманието си към едрия мъж, който лежеше на земята. — Знаеш ли какъв ти е проблемът, Болиджър? — попита той и ръгна раната в корема му с върха на бастуна си. — Въпросът не беше реторичен. Знаеш ли какъв е най-големият ти проблем?

— Нееее… — чу се отдолу.

— Пробвай — изсъска Каз.

Големия Бол не каза нищо, само изскимтя отново.

— Добре, аз ще ти кажа тогава. Ти си мързелив. Аз го знам. Всички го знаят. Затова беше логично да се запитам защо моят най-мързелив бияч става рано два пъти седмично и изминава с по три километра повече, за да закуси в „Пекарната на Цила“, при положение че яйцата са в пъти по-добри в Кооперома. Големия Бол внезапно се превръща в чучулига, Черните шипове стават все по-смели на наша територия, а после прихващат и най-големия ни товар с юрда. Изводът се наложи от само себе си. — Каз въздъхна и се обърна към Гийлс. — Така става, когато глупави хора правят големи планове.

— Вече няма значение, нали така? — отвърна Гийлс. — Ако положението загрубее още, ще стрелям, при това почти от упор. Може би твоите хора ще застрелят мен или моите хора, но ти със сигурност няма да избегнеш този куршум.

Каз пристъпи напред, докато дулото на големия пистолет не опря в гърдите му.

— Без никакво съмнение, Гийлс.

— Мислиш, че няма да го направя?

— О, убеден съм, че би го направил с радост и песен в черното си сърце. Няма да е тази нощ обаче.

Пръстът на Гийлс трепна върху спусъка.

— Каз — намеси се Йеспер, — тая история с пистолета започва да ми лази по нервите.

Този път Оомен не възрази, че Йеспер си е отворил устата по време на преговори. Един от секундантите лежеше ранен на земята. Правилата на неутралната територия бяха нарушени. Острата воня на барут тежеше във въздуха заедно с един въпрос, неизречен в тишината, сякаш самият Жетвар чакаше да чуе отговора — колко точно кръв ще се пролее тази нощ?

Сирена писна в далечината.

— Бурщраат деветнайсет — рече Каз.

Допреди миг Гийлс пристъпваше от крак на крак, сега застина като статуя.

— Там живее гаджето ти, нали, Гийлс?

Гийлс преглътна.

— Нямам гадже.

— О, напротив, имаш — пропя Каз. — Хубавица при това. Е, хубавица като за теб. Изглежда приятно момиче. Ти я обичаш, нали? — Дори от покрива Иней виждаше потта, която лъщеше по пребледнялото лице на Гийлс. — Как иначе. Не е за вярване, че мома като нея ще прояви и грам интерес към отрепка като теб, но тя е различна. Смята те за очарователен. Което си е сигурен признак за умопомрачение, ако питаш мен, но любовта по принцип е сляпа. Обича ли да отпуска хубавата си главица на рамото ти? И да те слуша как й разказваш за деня си?

Гийлс гледаше Каз, сякаш го виждаше истински за пръв път. Момчето, с което бе говорил досега, беше нахално, безразсъдно и винаги готово да се засмее, но не беше страшно, не в истинския смисъл на тази дума. Сега Гийлс виждаше чудовището, чудовище с мъртви очи, което не познава страх. Каз Брекер си беше отишъл, заменен от Мръсните ръце, който се беше появил да свърши мръсната работа.

— Тя живее на Бурщраат номер деветнайсет — продължи Каз с дрезгавия си глас. — На третия етаж, на прозорците й има сандъчета с мушкато. В момента двама от нашите чакат пред вратата й и ако аз не си тръгна оттук доволен и в добро здраве, ще подпалят сградата. Единият ще запали огън отдолу, другият — отгоре, и къщата ще изгори за броени минути заедно с бедната Елизе, уловена в капан по средата. Русата й коса първа ще пламне. Като фитил на свещ.

— Блъфираш — каза Гийлс, но пистолетът в ръката му трепереше.

Каз вдигна глава и вдъхна дълбоко.

— Става късно. Чу сирената. Надушвам пристанището във въздуха, море и сол, но сякаш долавям и… на дим ли мирише? — В гласа му имаше наслада.

„О, светци, Каз! — помисли си съкрушено Иней. — Сега пък какво си направил?“

Пръстът на Гийлс отново трепна върху спусъка и Иней се напрегна.

— Разбирам, Гийлс. Честно — каза със съпричастие Каз. — Всичките тези планове и заговори, толкова пари за подкуп и накрая какво? Нищо. Точно това си мислиш в момента, нали? Колко ще е неприятно да се прибереш у дома с мисълта, че си загубил? Колко ще се ядоса шефът ти, когато се появиш с празни ръце и изгубена инвестиция? Колко добре ще се почувстваш, ако пуснеш куршум в сърцето ми? Можеш да го направиш. Натисни спусъка. Така всички ще си заминем заедно. Ще натоварят труповете ни на Жетварската баржа и ще ги подпалят, както прави градът с просяците. Или можеш да се примириш с наранената си гордост, да се върнеш на Бурщраат, да отпуснеш глава в скута на своето момиче, да заспиш жив и да сънуваш отмъщение. От теб зависи, Гийлс. Ще се приберем ли всички ние у дома тази нощ?

Гийлс се вгледа в очите на Каз и онова, което видя там, го накара да сгърби рамене. На Иней чак й дожаля за него. Дошъл бе в Борсата самоуверен и храбър, сигурен победител, един от първенците на Кацата. А щеше да си тръгне като поредната жертва на Каз Брекер.

— Един ден ще си получиш заслуженото, Брекер.

— Непременно — рече Каз, — ако има някаква справедливост на този свят. А всички знаем колко вероятно е това.

Гийлс отпусна ръка. Пистолетът провисна безобидно покрай тялото му.

Каз направи крачка назад и бръсна предницата на ризата си там, където допреди миг се беше опирало дулото.

— Върви да кажеш на генерала си, че Черните шипове повече нямат работа в Пето пристанище, че ще трябва да ни компенсира за прихванатия товар юрда, плюс пет процента отгоре, задето извадихте оръжие на неутрална територия, и още пет процента, задето сте такива забележителни задници.

А после бастунът на Каз описа бърза дъга. Гийлс изпищя миг след като костите на китката му изпукаха счупени. Пистолетът падна с дрънчене на паважа.

— Нямаше да стрелям бе! — извика Гийлс, притиснал ръка към гърдите си. — Свалих пистолета!

— Извадиш ли отново оръжие срещу мен, ще счупя и двете ти китки и ще трябва да си наемеш слуга, който да ти държи патката, докато пикаеш. — Каз опря главата на бастуна си в периферията на широкополата шапка. — Или може прекрасната Елизе да ти помага.

Каз коленичи до Болиджър. Едрият мъж скимтеше.

— Погледни ме, Болиджър. В случай че не умреш от раната си тази нощ, имаш време до залез-слънце утре да се ометеш от Кетердам. Чуя ли, че се навърташ в околностите на града, ще те намерят в някоя от бъчвите на Цила. — После вдигна поглед към Гийлс. — Ако помогнеш на Болиджър или разбера, че се е присъединил към Черните шипове, ще ти потърся сметка.

— Моля те, Каз! — изстена Болиджър.

— Ти имаше дом и сам го съсипа. Не очаквай съчувствие от мен. — Изправи се и извади часовника си от джобчето на жилетката. — Не очаквах това да се проточи толкова. По-добре да тръгвам, иначе бедната Елизе ще се свари без време.

Гийлс поклати глава.

— Има ти нещо, Брекер. Не знам какво е, но нещо определено не ти е наред.

Каз кривна глава настрани.

— Ти си от предградията, нали, Гийлс? Дошъл си в града да си пробваш късмета. — Приглади с ръка единия ревер на палтото си. — Аз, от своя страна, съм от копеленцата, каквито се произвеждат единствено в Кацата.

Въпреки заредения пистолет, който се въргаляше в краката на Гийлс и секундантите му, Каз им обърна гръб и закуцука по паветата към източната арка. Йеспер приклекна още веднъж край Болиджър и го плесна нежно по бузата.

— Идиот — тъжно каза той, после тръгна след Каз.

Иней продължи да наблюдава Черните шипове от покрива. Оомен взе пистолета на Гийлс и тримата си размениха тихо по няколко думи.

— Не си тръгвайте — примоли се Болиджър. — Не ме оставяйте сам. — Опита се да хване Гийлс за крачола.

Гийлс го срита. Зарязаха го да лежи, свит на топка и в локва кръв.

Иней издърпа пушката на Ван Даал от ръцете му, преди да го пусне.

— Прибирай се — каза тя на стража.

Той хвърли уплашен поглед през рамо, после хукна по покривната пътечка. Далеч долу Големия Бол пълзеше с усилие към изхода на Борсата. Очевидно беше достатъчно глупав да ядоса Каз Брекер, но беше оцелял дълги години в Кацата, а това изискваше силна воля. Може би щеше да оцелее и сега.

„Помогни му“ — обади се едно гласче в главата й. Само допреди десетина минути той й беше брат по оръжие. Струваше й се нередно да го зареже така. Би могла да слезе долу и да му предложи милостива смърт, да му държи ръката, докато той преминава в Отвъдното. Или да доведе лекар, който да го спаси.

Вместо това каза една бърза молитва на езика на своите светци и пое надолу по външната стена на Борсата. Да, жал й беше за младежа, който сигурно щеше да умре самичък, без близък човек, който да го утеши в последните мигове, или ако случайно оцелее, щеше да прекара живота си в изгнание. Но задълженията й тази нощ още не бяха приключили, а Привидението нямаше време за предатели.

3. Каз

Аплодисменти и поздравления посрещнаха Каз, когато той се появи изпод източната арка. Йеспер го следваше по петите и верен на себе си, навярно изпадаше в едно от мрачните си настроения.

Дирикс, Роти и другите се втурнаха към тях с викове и доволно дюдюкане, револверите на Йеспер танцуваха победоносно във въздуха. Момчетата едва ли бяха видели много от случилото се в двора на Борсата, но вероятно бяха чули повечето. И сега приказваха един през друг:

— Бурщраат гори! Утайките нямат вода!

— Не мога да повярвам, че Гийлс подви опашка! — смееше се Роти. — Държеше зареден пистолет в ръка!

— Кажи ни какво имаш срещу стража, моля те — прекъсна го Дирикс.

— Сигурно е нещо особено мръсно.

— Чух за един тип в Слокен, който обичал да се овъргаля в ябълков сироп и после две…

— Нищо няма да ви кажа — прекъсна го Каз. — Холст може да ни е от полза и в бъдеще.

Настроението беше напрегнато, смехът им — нервен, като на хора, които знаят, че са се отървали на косъм. Част от тях бяха очаквали битка и ръцете още ги сърбяха. Но Каз знаеше, че има и друго — не му беше убягнал фактът, че нито един не спомена името на Големия Болиджър. Предателството ги беше разтърсило из основи — както заради неочакваното разкритие, така и заради начина, по който Каз беше наказал предателя. Под триумфалното дюдюкане и приповдигнатите шеги се криеше страх. „Добре.“ Каз знаеше, че Утайките до един са убийци, крадци и лъжци, и разчиташе на това. Въпросът беше да не лъжат него.

Изпрати двама да наблюдават отдалеко Големия Бол — ако случайно оцелее, задачата им беше да видят дали наистина ще напусне града. Останалите можеха да се върнат в Ребрата и Вранския клуб, където да удавят тревогите си във вино, да направят някоя простотия и да разпространят новината за тазнощните събития. Щяха да разкажат какво са видели, да си измислят останалото и с всеки преразказ Мръсните ръце щеше да става все по-луд и по-безскрупулен. Колкото до самия Каз, той имаше да свърши още нещо и първата му спирка щеше да е Пето пристанище.

Йеспер се изстъпи на пътя му.

— Трябваше да ми кажеш за Големия Болиджър — прошепна ожесточено той.

— Не ми казвай как да си гледам работата, Йес.

— Мислиш, че и аз съм подкупен, така ли?

— Ако мислех така, сега щеше да си държиш червата в шепи насред двора на Борсата като Големия Бол, така че си затваряй устата.

Йеспер поклати глава и отпусна ръце върху дръжките на револверите, които си беше прибрал от Дирикс. Избиеха ли му нервите, обичаше да сложи ръка на оръжие като дете, което търси утеха в любимата кукла.

Каз лесно би могъл да се разбере с него. Достатъчно би било да му каже, че не се съмнява в лоялността му, иначе не би го избрал за единствения си истински секундант в свада, която е можела да свърши катастрофално. Вместо това каза:

— Изчезвай, Йеспер. Във Вранския клуб те чака нелош кредит. Играй до сутринта или докато късметът ти изневери, което се случи по-напред.

Йеспер се навъси, но не успя да скрие алчното пламъче в очите си.

— Още един подкуп, а?

— Аз съм човек на навика.

— За твой късмет и аз съм такъв. — Поколеба се, преди да добави: — Не искаш ли да дойдем с теб? Момчетата на Гийлс ще са в лошо настроение.

— Нека ми дойдат — рече Каз и тръгна по Намщраат, без да каже друго.

Ако не си в състояние да се разхождаш сам по улиците на Кетердам след залез-слънце, по-добре си окачи табелка с надпис „смотльо“ и чакай някой да те набие.

Усещаше погледите на Утайките дори след като тръгна по моста. Не беше нужно да чува шепота им, за да знае какво си говорят. Искаха да седне с тях в клуба, да вдигнат наздравица и да им обясни как е разбрал, че Големия Болиджър се е спазарил с Черните шипове, да им опише физиономията на Гийлс, когато е избил пистолета от ръката му. Но никога нямаше да получат тази информация от Каз и ако това не им харесваше, можеха да си намерят друга банда.

Каквото и да си мислеха за него обаче, тази нощ щяха да вървят с високо вдигнати глави. И това беше основната причина да останат с него, да му бъдат верни, доколкото им е по силите. Каз бе станал официално член на Утайките едва дванайсетгодишен, по време, когато бандата беше истинско посмешище, улични хлапета и изпаднали просяци, които въртяха дребни измами и припечелваха по нещичко от „тука има, тука нема“, а щабквартира им беше една порутена къща в най-лошата част на Кацата. Но Каз нямаше нужда от велика банда, а просто от банда, която да направи велика… Банда, която да има нужда от него.

Сега Утайките имаха своя собствена територия, своя игрална зала, а порутената къща се беше превърнала в Ребрата, сухо и топло място, където да получиш добра храна или да се окопаеш, ако си ранен. Сега Утайките внушаваха страх. Каз им беше осигурил това. Не им дължеше празни любезности в добавка.

Пък и Йеспер щеше да се успокои. Няколко чашки и малко късмет с картите щяха неизбежно да възкресят доброто настроение на стрелеца. Държеше на сръдни толкова, колкото държеше и на пиене, а и умееше да обрисува победите на Каз така, сякаш принадлежат на цялата банда.

Каз продължи покрай един от по-малките канали, който минаваше недалече от Пето пристанище, и изведнъж си даде сметка, че се чувства… светци, чувстваше се почти обнадежден. Май трябваше да отиде на лекар. Черните шипове му дишаха във врата от седмици, а сега той най-после ги беше принудил да изиграят коза си. Пък и кракът не го тормозеше чак толкова, въпреки лошото време. Болката беше негов постоянен спътник, но тази нощ бе утихнала до тъпо пулсиране. И все пак упорито го глождеше мисълта, че преговорите са били един вид изпитание, на което го е подложил Пер Хаскел. Хаскел беше напълно способен да убеди сам себе си, че той е геният, осигурил просперитет на Утайките, особено ако някой му нашепваше ласкателства в ухото. Тази представа не беше от приятните, но за Пер Хаскел Каз щеше да се тревожи утре. Сега оставаше да провери дали всичко тече по график в пристанището, а после да поеме към Ребрата и най-сетне да поспи.

Знаеше, че Иней го следва. Следваше го още от Борсата. Не я извика. Сама щеше да прецени кога да се покаже. Каз ценеше високо тишината. Всъщност с радост би запушил устата на повечето хора. Но поискаше ли, Иней знаеше как да направи мълчанието си осезаемо. Толкова осезаемо, че да ти опъне нервите.

Каз издържа чак до железния парапет на моста Зентц, накичен с парченца въже, стегнати в сложни възли, моряшки молитви за спокойно плаване. Суеверни глупаци! Накрая Каз се предаде и каза:

— Изплюй камъчето, Привидение.

Гласът й долетя от мрака:

— Не изпрати никого на Бурщраат.

— Че защо да пращам?

— Ако Гийлс не стигне там навреме…

— Никой няма да пали номер деветнайсет.

— Но аз чух сирената…

— Щастлива случайност. Черпя вдъхновение, от където дойде.

— Значи наистина си блъфирал. Нищо не е заплашвало момичето.

Каз сви рамене, защото не искаше да й отговаря. Иней постоянно се опитваше да изцеди някаква почтеност от него.

— Когато всички са убедени, че си чудовище — каза накрая все пак, — няма нужда да си губиш времето с чудовищни постъпки. Поне не всеки път.

— Защо изобщо си се съгласил на срещата, щом си знаел, че е капан?

Тя беше някъде вдясно от него, вървеше, без да вдига никакъв шум. Другите членове на бандата казваха, че се движи като котка, но Каз подозираше, че котките с радост биха вземали уроци от нея.

— Аз бих нарекъл тази нощ успешна — каза той. — А ти?

— Едва не загина. Йеспер също.

— Гийлс изпразни кесията на Черните шипове за безполезни подкупи. Разкрихме предател в редиците си, върнахме си контрола над Пето пристанище, а аз нямам и драскотина по себе си. Нощта беше добра.

— Откога знаеш за Големия Болиджър?

— От седмици. Ще трябва да му намерим заместник в клуба. Което ме подсеща — искам да уволниш Рояке.

— Защо? Той е най-доброто ни крупие.

— Всеки глупак може да раздава карти. Рояке е една идея твърде добър. Краде.

— Той е добро крупие и има семейство, което разчита на него. Можеш да го предупредиш, да му отрежеш пръст.

— Тогава няма да раздава толкова добре картите, не мислиш ли?

Когато хванеха крупие да краде, управителят на игралната зала обикновено отрязваше едно от кутретата му. Поредното нелепо наказание, превърнало се незнайно как в традиция сред бандите. Липсващото кутре принуждаваше крадеца да промени начина, по който раздава картите, и служеше като предупреждение за бъдещите му работодатели. Но в същото време се отразяваше зле на работата му — вместо да наблюдава играчите, нещастникът внимаваше да не изпусне тестето.

Каз не виждаше лицето на Иней в мрака, но ясно долавяше неодобрението й.

— Алчността е богът, комуто се кланяш ти, Каз.

Той едва не се разсмя.

— Не, Иней. Алчността се кланя на мен. Тя е мой слуга и мое средство за давление.

— На кой бог служиш тогава?

— На всеки, който ми носи късмет.

— Не мисля, че боговете работят така.

— Аз пък не мисля, че давам и пет пари.

Тя изпръхтя с раздразнение. Въпреки всички изпитания Иней все още вярваше, че се ползва с благоволението на своите сулийски светци. Каз го знаеше и обичаше да я дразни на тази тема. Жалко, че не можеше да види лицето й в момента. Онази бръчица между черните й вежди винаги му оправяше настроението.

— Откъде знаеше, че ще стигна навреме до Ван Даал? — попита тя.

— Винаги го правиш.

— Трябваше да ме предупредиш предварително.

— Реших, че твоите светци ще харесат предизвикателството.

Тя мълча известно време, после Каз я чу някъде иззад себе си:

— Хората се подиграват с боговете, докато те не им потрябват, Каз.

Не я видя да си тръгва, но усети отсъствието й.

Поклати глава с раздразнение. Имаше й доверие, но никога не би го признал на глас. Пред себе си трябваше да признае обаче, че се е научил да разчита на нея. Решението му да изкупи дълга й към Менажерията беше по-скоро инстинктивно, решение, изпразнило опасно кесията на Утайките. Наложило се бе дълго да убеждава Пер Хаскел, но вече всички знаеха, че Иней е една от най-добрите му инвестиции. Умението й да остава невидима я превръщаше в първокласен крадец на тайни, най-добрия в Кацата. От друга страна, способността й да изчезва от погледа буквално го изправяше на нокти. Тя дори миризма нямаше. Всички хора миришеха и миризмите им разказваха истории — едва доловимият дъх на белина по ръцете на жена или миризмата на дим от дърва за огрев в косата й; влажната вълна на нечий костюм или беглият мирис на барут, задържал се по маншетите на ризата. А Иней не миришеше на нищо. Овладяла бе изчезването до съвършенство. Беше ценен актив. Така че защо просто не си вършеше работата и не му спестеше нравоученията си?

Каз изведнъж усети, че отново не е сам. Спря и се заслуша. Свърнал бе в тясна уличка с разкалян канал в средата. Тук нямаше улично осветление, почти нямаше и пешеходци, само луната и малките вързани лодки, които се полюшваха в канала. Свалил бе гарда си, допуснал бе мислите му да го разсеят.

Тъмен мъжки силует се очерта във входа на уличката.

— По каква работа? — попита го Каз.

Мъжът се хвърли към него. Каз замахна ниско с бастуна си. Очакваше да подкоси мъжа, но бастунът разсече въздуха. Каз залитна, загубил равновесие от силата на собствения си замах.

А после, незнайно как, мъжът се изстъпи току пред него и го фрасна с юмрук в челюстта. Каз тръсна глава да разкара звездите. Завъртя се и пак замахна. Но мъжът отново не беше там, където би трябвало да бъде. Тежката глава на бастуна разсече празния въздух и удари стената.

Каз усети как някой вдясно от него изтръгва бастуна от ръцете му. Нима имаше и втори нападател?

А после някаква фигура излезе от стената. Каз напразно търсеше обяснение на видяното, а пред очите му петното гъста мъгла се уплътни в плащ, ботуши и бледо лице.

„Призраци“, помисли си Каз. Детски страх, но съвсем реален в момента. Явно Йорди най-после е дошъл да потърси отмъщение. „Време е да платиш дълговете си, Каз. Никога не получаваш нещо срещу нищо.“

Тази мисъл се стрелна през главата му, понесена от вълна на унизителна паника, а после призракът го връхлетя и Каз усети убождане във врата си. „Призрак със спринцовка?“

„Глупак“, помисли си той. След това потъна в мрак.

* * *

Събуди го силна миризма на амоняк. Каз отметна глава назад и рязко дойде на себе си.

Старецът пред него беше облечен като университетски лекар. Държеше шишенце с ароматни соли и махаше с ръка под носа му. Вонята беше непоносима.

— Разкарай се! — изгъгна Каз.

Лекарят го изгледа безучастно и прибра шишенцето със солите. Каз раздвижи пръсти, но повече от това не можа да направи. Беше вързан на стол с ръце зад гърба. С каквото и да го бяха инжектирали, направо му бяха разказали играта.

Лекарят се дръпна, а Каз примигна няколко пъти с надежда да прочисти главата си и да открие някакъв смисъл в абсурдно луксозната обстановка. Би било очаквано да се събуди в бърлогата на Черните шипове или в коптора на друга конкурентна банда. Но това тук не беше евтиният кич на Кацата. Обстановка като тази се постигаше само с истински пари — махагонова ламперия с изящна дърворезба на разпенени вълни и летящи риби, натежали от книги рафтове, прозорци с оловно стъкло, а можеше да се закълне, че онова там на стената е истински ДеКапел. От онези скучни маслени портрети на дама с разтворена книга в скута и агънце в краката. Мъжът, който го наблюдаваше иззад голямото писалище, имаше вид на истински заможен търговец. Но ако това беше неговата къща, защо на вратата пазеха въоръжени членове на градската стража?

„Мамка му — помисли си Каз, — арестуван ли съм?“ Ако е така, значи този търговец го чака изненада. Благодарение на Иней Каз разполагаше с информация за всички съдии, пристави и съветници в Керч. Щеше да излезе от килията преди съмване. Само дето не беше в килия, а окован към стол незнайно къде, така че какво се случваше, по дяволите?

Мъжът беше на четирийсет и няколко, с изпито, но красиво лице и коса, която решително се оттегляше назад. Той срещна погледа на Каз, изкашля се и събра върховете на пръстите си.

— Господин Брекер, дано не се чувствате твърде зле.

— Кажи на тоя старчок да ми се махне от главата. Добре съм.

Търговецът кимна на лекаря.

— Свободен сте. Изпратете ми сметката си, моля. Ще ви бъда благодарен, разбира се, ако проявите дискретност.

Лекарят грабна чантата си и излезе. Търговецът стана и взе купчина документи от бюрото. Облечен беше с отлично ушити фрак и жилетка, запазената марка на всички търговци в Керч, тъмни, от най-високо качество и съзнателно сдържани. Само че джобният часовник и иглата на вратовръзката говореха сами за себе си — верижката на часовника беше от масивни брънки, оформени като лаврови листа, а иглата бе увенчана с голям и съвършен рубин.

„Ще изтръгна тоя тлъст рубин от обкова му, а иглата ще забия в търговския ти врат като награда, задето си ме вързал така“ — помисли си Каз. Но на глас каза само:

— Ван Ек.

Мъжът кимна. Леко кимване, разбира се, а не поклон. Търговците не се кланяха на пройдохи от Кацата.

— Познавате ме, значи?

Каз знаеше символите и скъпоценните камъни на всички търговски домове в Керч. Гербът на Ван Ек беше червено лаврово дърво. Не беше нужно да си професор, за да стигнеш до правилния извод.

— Знам кой си — каза той. — Един от войнстващите търговци, които открай време се опитват да разчистят Кацата.

Ван Ек кимна отново.

— Опитвам се да намеря почтена работа за хората.

Каз се разсмя.

— И каква е разликата между това да залагаш в казиното на Вранския клуб и да спекулираш в брокерската зала на Борсата?

— Едното е кражба, другото — търговия.

— Когато губиш, става трудно да откриеш разликата.

— Кацата е свърталище на пороци, насилие, болести…

— Колко от корабите, които отплават от пристанищата на Кетердам с вашата благословия, никога не се връщат?

— Това няма нищо…

— Един на всеки пет, Ван Ек. Един от всеки пет кораба, които изпращате да търсят кафе, юрда или коприна, потъва на морското дъно, разбива се в скали или става жертва на пирати. Един от всеки пет екипажа предава богу дух, труповете им гният в чужди води, стават храна за рибите. Така че хайде да не си говорим за насилие.

— Няма да споря за морал с момче от Кацата.

Каз и не очакваше друго. Просто печелеше време, докато прецени колко здраво са вързани ръцете му. Опипа белезниците и веригата, докъдето можа, като продължаваше да се чуди къде го е довел Ван Ек. Не се познаваха лично, но преди време Каз бе имал своите причини да проучи основно разположението на къщата му отвън и отвътре. Нямаше представа къде се намират в момента, но определено не бяха в имението на търговеца.

— Щом не си ме довел тук да философстваме, тогава по каква работа? — С този въпрос се откриваше всяка делова среща. Поздрав между равни, а не жалба от затворник.

— Имам предложение за вас. Или по-точно, Съветът има.

Каз скри изненадата си.

— Съветът на търговците с побой ли започва всяка делова среща?

— Приемете го като предупреждение. И демонстрация.

Каз си спомни онзи силует в уличката, как се появяваше и изчезваше досущ като призрак. „Йорди.“

Срита се мислено. „Не е Йорди, глупак такъв! Съсредоточи се.“ Хванали го бяха, защото се беше разсеял, опиянен от победата. Това му беше наказанието, а същата грешка нямаше да повтори. „Това не обяснява призрака.“ Каз избута тази мисъл за по-нататък.

— И за какво съм притрябвал аз на Съвета?

Ван Ек разлисти документите, които държеше в ръце.

— За пръв път са ви арестували на десет години. На четиринайсет градската стража ви е прибрала при операция срещу незаконна игрална зала, но оттогава не сте задържан.

Вярно беше. От три години насам никой не беше успял да пипне Каз.

— Взех се в ръце — каза той. — Намерих си почтена работа, живея трудолюбиво и богобоязливо.

— Не богохулствайте — меко каза Ван Ек, но в очите му блесна гняв.

„Явно е набожен“, отбеляза си Каз, докато правеше наум инвентаризация на всичко, което знаеше на Ван Ек — богат, благочестив, вдовец, наскоро оженил се повторно за млада жена. Както и загадката около сина му, разбира се.

Ван Ек продължи да разлиства документите.

— Приемате залози за незаконни борби, конни надбягвания, както и в собственото си казино. Повече от две години управлявате Вранския клуб. Вие сте най-младият човек, управлявал подобно заведение, и за две години сте удвоили печалбата му. Освен това се занимавате с изнудване…

— Търгувам с информация.

— Измами.

— Създавам възможности.

— Разврат и убийства.

— С курви не се занимавам и не убивам без причина.

— А каква е причината да убивате?

— Същата като твоята, търгаш. За печалба.

— Как се сдобивате с информацията си, господин Брекер?

— Да речем, че никоя ключалка не може да ми се опъне.

— Явно сте много добър в това занимание.

— Определено. — Каз се облегна леко назад. — Виж, всеки човек е като сейф, като трезор, пълен с тайни и желания. Някои мои колеги залагат на грубата сила, но аз предпочитам по-деликатния подход — точното количество натиск, приложено в точния момент и на точното място. Деликатно, както казах.

— Винаги ли говорите с метафори, господин Брекер?

Каз се усмихна.

— Не беше метафора.

Скочи от стола още преди веригите да са паднали на пода. Метна се върху писалището, като в движение грабна нож за отваряне на писма, а с другата си ръка посегна към Ван Ек и стисна предницата на ризата му. Фината материя се сгърчи грозно в ръката му, а върхът на ножа потъна в гърлото на търговеца. Главата му още се въртеше, ръцете и краката му бяха схванати от неудобната поза на стола, но денят винаги е по-слънчев, когато държиш оръжие в ръка.

Стражите го бяха наобиколили с изтеглени мечове и насочени пушкала. Сърцето на търговеца биеше бързо под вълнената материя на фрака.

— Хайде да не губим време със заплахи — рече Каз. — Или ми кажи как да стигна до вратата, или и двамата скачаме през прозореца.

— Мисля, че ще мога да променя решението ви.

Каз го разтърси леко.

— Не ми пука кой си, нито колко е голям рубинът ти. Нямаш право да ме отвличаш от собствените ми улици. Нито да ми предлагаш сделка, докато ме държиш окован.

— Мика — извика Ван Ек.

И тогава се случи отново. Някакво момче влезе през стената на библиотеката. Беше бледо като труп и носеше бродираното синьо палто на вълнотворец в комплект с червено-златна панделка на ревера, която го бележеше като част от домакинството на Ван Ек. Но дори гришаните не можеха да минават през стени.

„Упоили са ме — помисли си Каз в опит да не изпада в паника. — Дали са ми нещо.“ Или пък беше някакъв фокус, от онези, които правеха по панаирите — срязано на две половини момиче, гълъби, излитащи от чайник…

— Какво е това, мамка му? — изръмжа той.

— Пуснете ме и ще обясня.

— И така можеш да обясниш.

Ван Ек издиша на пресекулки.

— Това, което виждаш, се дължи на юрда парем.

— Юрда е обикновен стимулант. — Дребни изсушени цветчета, които се отглеждаха в Новий Зем и се продаваха легално из цял Кетердам. Когато се присъедини към Утайките, Каз ги дъвчеше редовно, за да е нащрек по време на нощните операции. Зъбите му оставаха оранжеви с дни. — Безобидна е — добави той.

— Юрда парем е нещо различно и със сигурност не е безобидно.

— Значи наистина си ме упоил.

— Не вас, господин Брекер. Мика.

Каз се загледа в момчето. Лицето му имаше болнав цвят с тъмни сенки под очите, тялото му трепереше изпито и крехко като на човек, който не се е хранил от дни и не дава пукната пара.

— Юрда парем е братовчед на обикновената юрда — продължи Ван Ек. — Извлича се от същото растение. Не сме сигурни как точно става това, но мостра от дрогата беше изпратена на Съвета от учен на име Бо Юл-Баюр.

— Шуанец?

— Да. Иска политическо убежище в Керч, затова решил да ни изпрати мостра, така че сами да се убедим в изключителния ефект на дрогата. Моля ви, господин Брекер, нека сложим край на тази крайно неудобна поза. Ако искате, ще ви дам пистолет, но нека седнем и обсъдим това като цивилизовани хора.

— Пистолет и бастуна ми.

Ван Ек даде знак на един от стражите, който излезе и след малко се върна с бастуна на Каз… Слава богу, поне този излезе през вратата, а не през някоя стена.

— Първо пистолета — рече той. — Бавно.

Стражът извади пистолета си от кобура и го подаде на Каз с дръжката напред. Каз го изтръгна от ръката му, вдигна предпазителя с бързо движение, после пусна Ван Ек, метна ножа за отваряне на писма върху бюрото и грабна бастуна си от стража. Пистолетът беше по-полезен, разбира се, но бастунът му носеше утеха, която Каз предпочиташе да не анализира.

Ван Ек отстъпи с няколко крачки, отдалечавайки се от Каз и заредения пистолет. Явно нямаше намерение да сяда. Същото важеше и за Каз, който остана близо до прозореца, готов да се хвърли през него при нужда.

Ван Ек си пое дълбоко дъх и приглади ризата си.

— Този ваш бастун е голяма работа, господин Брекер. Дело на фабрикатор?

Наистина беше дело на гришански фабрикатор, подсилен с олово и с идеалната тежест да чупи кости.

— Не е твоя работа. Говори, Ван Ек.

Търговецът се изкашля.

— Когато Бо Юл-Баюр ни изпрати мострата от юрда парем, ние я изпробвахме върху трима гришани, по един от всеки орден.

— Които несъмнено са се включили доброволно и с охота?

— Не, бяха слуги с договор — призна Ван Ек. — Първите двама бяха фабрикатор и лечител на договор при съветник Хойде. Мика е вълнотворец. Той е мой. Сам видяхте на какво е способен под въздействието на дрогата.

Хойде? Откъде му беше познато това име?

— Не знам какво точно видях — каза Каз и хвърли поглед на Мика.

Момчето гледаше втренчено Ван Ек, сякаш чакаше с нетърпение следващата заповед. Или следващата доза.

— Обикновеният вълнотворец може да контролира приливите и отливите, водните течения, да призовава вода или влага от въздуха или от близък водоизточник. Те управляват приливите в нашето пристанище. Но под влиянието на юрда парем вълнотворецът може да променя собственото си състояние от твърдо в течно и в газообразно, и обратно, както и да го прави с други предмети. Дори със стена.

Каз се изкушаваше да изсумти пренебрежително, но истината бе, че не се сещаше за друго обяснение на видяното.

— Как?

— Трудно е да се каже. Знаете, предполагам, за муските, които някои гришани използват?

— Виждал съм да носят такива — кимна Каз. Животински кости, зъби, люспи. — Намират се трудно, доколкото знам.

— Много трудно. Но дори те могат единствено да увеличат силата на гришаните. Юрда парем променя възприятията им.

— И?

— Гриша манипулират материята на нейните най-фундаментални нива. Наричат го Малката наука. Под въздействието на парем тази манипулация става много по-бърза и по-прецизна. На теория юрда парем е просто стимулант, не по-различен от обикновения си братовчед. Но по всичко личи, че изостря усещанията на гришаните. Помага им да създават връзки с изключителна бързина. Прави възможни неща, които не би трябвало да са възможни.

— А как действа на бедни загубеняци като теб и мен?

Ван Ек май не се зарадва особено, че попада в един кюп с Каз, но все пак обясни:

— Смъртоносно е. Обикновеният мозък не може да издържи въздействието на парем дори в минимална доза.

— Каза, че сте го дали на трима гришани. Как влияе на тях?

— Нека ви покажа — каза Ван Ек и посегна към едно от чекмеджетата на писалището си.

Каз вдигна моментално пистолета.

— Полека.

С много бавни движения Ван Ек пъхна ръка в чекмеджето и извади оттам бучка злато.

— Това беше олово.

— Да бе!

Ван Ек вдигна рамене.

— Видях го с очите си. Фабрикаторът взе в ръце бучка олово и след броени секунди вече държеше това.

— Откъде си сигурен, че е истинско злато? — попита Каз.

— Има същата точка на топене, същото относително тегло и ковкост. И да не е идентично със златото във всички отношения, разликата засега ни убягва. Пробвайте и вие, ако искате.

Каз пъхна бастуна си под мишница и взе от Ван Ек тежката буца. Пусна я в джоба си. Без значение дали беше истинско злато, или убедителна имитация, тази жълта бучка можеше да купи много неща по улиците на Кацата.

— Може да си я намерил къде ли не — изтъкна Каз.

— Бих довел фабрикатора на Хойде да демонстрира лично, но не се чувства добре.

Каз стрелна с поглед прежълтялото лице на Мика и потното му чело. Дрогата очевидно имаше висока цена.

— Да речем, че всичко това е вярно, а не някакъв евтин фокус. Какво общо има с мен?

— Сигурно сте чули как Шу изведнъж решиха да платят целия си дълг към Керч в злато? И за покушението срещу търговския посланик на Новий Зем? Кражбата на документи от една военна база в Равка?

Значи това била тайната зад убийството на посланика в умивалнята! А златото в трюмовете на трите пристигнали от Шу кораба е било дело на фабрикатор. За равкийските документи Каз не беше чувал нищо, но въпреки това кимна.

— Според нас всички тези неща са дело на гришани под контрола на шуанското правителство и под въздействието на юрда парем. — Ван Ек прокара ръка по брадичката си. — Господин Брекер, искам да се замислите за миг върху онова, което ви казвам. Хора, които минават през стени — никой трезор или крепост не може да ги спре. Хора, които получават злато от олово или от каквото и да било друго всъщност, които могат да променят градивния материал на света. Финансовите пазари ще се сринат в хаос. Световната икономика ще се срине.

— Много вълнуващо! Какво искаш от мен, Ван Ек? Да ти открадна някой товар? Да свия формулата?

— Не, искам да ми откраднете човека.

— Искате да отвлека Бо Юл-Баюр?

— Да го спасите. Преди месец получихме писмо, в което той ни моли за политическо убежище. Беше притеснен заради плановете на своето правителство във връзка с юрда парем и ние се съгласихме да му помогнем. Уговорихме си среща, но попаднахме на засада.

— Шу?

— Не, фйерданите.

Каз свъси вежди, фйерданите явно имаха шпиони дълбоко в управлението на Шу Хан или Керч, щом бяха научили толкова бързо за дрогата и плановете на Бо Юл-Баюр.

— Ми пратете свои агенти да го намерят.

— Дипломатическата ситуация е деликатна. Жизненоважно е нашето правителство да не се свързва по никакъв начин с Юл-Баюр.

— Нали си давате сметка, че човекът най-вероятно е мъртъв? Фйерданите мразят Гриша. Никога не биха допуснали да се разчуе за новата дрога.

— Според наши източници Юл-Баюр е жив и здрав, но го чака съдебен процес. — Ван Ек се изкашля. — В Ледения палат.

Каз дълго се взира в търговеца, после избухна в смях.

— Е, беше ми приятно да ме пребиеш и отвлечеш, Ван Ек. Бъди сигурен, че ще се отплатя подобаващо за гостоприемството ти, като му дойде времето. А сега накарай някой от лакеите си да ме изведе оттук.

— Готови сме да платим пет милиона крюге.

Каз пъхна пистолета в джоба си. Вече не се боеше за живота си, само се ядосваше, че този тъпак му е загубил времето.

— Може и да се изненадаш, Ван Ек, но ние, каналните плъхове, ценим живота си не по-малко от вас.

— Десет милиона.

— Какъв е смисълът от богатство, щом няма да доживееш да го видиш? Къде ми е шапката… не ми казвай, че твоят вълнотворец я е зарязал в уличката.

— Двайсет.

Каз спря. Имаше зловещото усещане, че дори рибите върху дървената ламперия са застинали насред скока си в очакване на неговия отговор.

— Двайсет милиона крюге?

Ван Ек кимна. Не изглеждаше особено щастлив.

— Ще трябва да убедя куп хора, цял отряд, да тръгнат на самоубийствена мисия. Това няма да е евтино. — Не беше и напълно вярно също така. Въпреки твърдението му отпреди малко в Кацата имаше много хора, които не бяха особено привързани към живота си.

— Двайсет милиона крюге едва ли минават за „евтино“ — тросна се Ван Ек.

— Никой никога не е прониквал в Ледения палат.

— Точно затова имаме нужда от вас, господин Брекер. Може би Бо Юл-Баюр вече е мъртъв или е издал всичките си тайни на фйерданите, но ние вярваме, че все още може да се направи нещо, в бърз порядък, преди тайната на юрда парем да е излязла наяве.

— Ако Шу разполагат с формулата…

— Юл-Баюр твърди, че е успял да измами началниците си и е запазил в тайна ключови елементи от формулата. Смятаме, че разполагат само с ограничените количества, които Юл-Баюр е оставил.

„Алчността ми се кланя.“ Дали пък не попрекали със самочувствието си по този въпрос? Защото сега алчността беше в услуга на Ван Ек. Лостът се беше задвижил, преодоляваше съпротивата на Каз и го тласкаше към грешно решение.

Двайсет милиона крюге. Що за задача му поставяше Ван Ек? Каз не разбираше нищо от международен шпионаж и дипломатически боричкания, но от друга страна, с какво отвличането на Бо Юл-Баюр от Ледения палат беше по-различно от обира на нечий сейф? „Най-добре защитеният сейф в света“ — напомни си той. Ще трябва да събере специален отряд, хора с конкретни умения, при това достатъчно отчаяни, за да не се уплашат от реалната вероятност да не оцелеят след поставената им задача. Отряд, в който ще трябва да привлече и външни хора, а не само членове на Утайките. А това означаваше, че ще трябва да си пази гърба дори повече от обикновено.

Но ако успееше, дори след като отдели дела на Пер Хаскел, собственият му дял щеше да е толкова голям, че да промени всичко и най-после да осъществи мечтата, която Каз таеше толкова отдавна — още откакто изпълзя от студеното пристанище с жажда за мъст, прогаряща дупка в сърцето му. Щеше най-после да плати дълга си към Йорди.

Щеше да има и други ползи, разбира се. Съветът на Керч ще му е задължен, да не говорим как ще се отрази този удар на собствената му репутация. Да се промъкне в непревземаемия Леден палат и да изведе шуанския учен от бастиона на фйерданското благородническо и военно съсловие! С такъв удар в биографията си и с толкова пари в кесията Пер Хаскел нямаше да му е нужен повече. Можеше да създаде своя собствена банда.

Но нещо го смущаваше.

— Защо мен? Защо Утайките? Има по-опитни банди в града.

Мика се закашля и Каз видя кръв на ръкава му.

— Седни — каза нежно Ван Ек на момчето, помогна му да седне на един стол и му даде кърпичката си. После каза на един от стражите да донесе вода.

— Е? — подкани го Каз.

— На колко години сте, господин Брекер?

— На седемнайсет.

— И не сте арестуван от четиринайсетгодишна възраст. А понеже не ми се вярва, че междувременно сте се превърнали в богобоязлив и почиташ законите мъж, значи притежавате качеството, което ми е необходимо — не ви хващат. — Ван Ек се усмихна едва доловимо. — А стои и въпросът с моя ДеКапел.

— Нямам представа за какво говориш.

— Преди половин година маслено платно на ДеКапел на стойност сто хиляди крюге изчезна от дома ми.

— Сериозна загуба.

— Така е, особено предвид предпазните мерки, които бях взел. Уверяваха ме, че галерията ми е отлично защитена, а ключалките на вратите не могат да бъдат разбити.

— Май четох нещо за това във вестниците.

— Да — призна Ван Ек с тих смях. — Горделивостта е опасно нещо. Нямах търпение да се изфукам с придобивката си, както и с мерките, които съм взел, за да я защитя. Но въпреки всичко, въпреки кучетата, алармените системи и най-лоялния персонал в Кетердам, картината изчезна.

— Моите съболезнования.

— Още не се е появила на световния пазар.

— Може би крадецът вече е имал договорка с бъдещия купувач.

— Възможно е, разбира се. Но съм склонен да вярвам, че крадецът я е взел по друга причина.

— Каква?

— За да покаже, че може.

— Глупав риск, ако питаш мен.

— Е, кой знае какви са мотивите на крадците?

— Аз със сигурност нямам представа.

— Предвид онова, което знам за Ледения палат, човекът, откраднал моя ДеКапел, е най-подходящ и за тази задача.

— Значи трябва да наемете него. Или нея.

— Така е. Но ще трябва да се задоволя с вас.

Ван Ек задържа погледа му, сякаш се надяваше да прочете самопризнание, написано между очите му. Накрая попита:

— Значи се договорихме?

— Не бързай толкова. Ами лечителят?

Ван Ек вдигна вежди озадачено.

— Кой?

— Каза, че сте изпробвали дрогата върху гришани от всички ордени. Мика е вълнотворец, тоест гришан от Етералките. Фабрикаторът, който е превърнал оловото в злато, е Материалник. Питам за гришана от Корпоралките. Лечителят.

Ван Ек примижа леко, после каза:

— Ще дойдете ли с мен, господин Брекер?

Каз хвърли поглед на Мика и стражите, преди да тръгне след Ван Ек. Излязоха от библиотеката и тръгнаха по коридора. Къщата вонеше на търговско богатство — стените бяха покрити с ламперия от тъмно дърво, подовете бяха настлани с плочки в черно и бяло, всичко говореше за отличен вкус, сдържаност и майсторска изработка. Но едновременно с това се усещаше като гробище. Стаите бяха празни, завесите — дръпнати, мебелите — покрити с бели чаршафи, и всяка призрачна стая, покрай която минаваха, приличаше на самотен морски пейзаж, задръстен с айсберги.

„Хойде.“ Сега вече името си дойде на място. Чуло се бе за някаква злополука в имението му на Гелдщраат миналата седмица. Имението беше оградено и пълно с градски стражи. Каз беше чул слухове за огнище на огнена шарка, но дори Иней не успя да научи нищо повече.

— Това е къщата на съветник Хойде — рече Каз и усети как кожата му настръхва. Не искаше да има нищо общо с епидемията, но пък търговецът и стражите му не изглеждаха притеснени. — Мислех, че мястото е под карантина.

— Случилото се тук не е заплаха за нас. И ако си свършите работата, господин Брекер, никога няма да бъде.

Ван Ек го изведе през една врата в отлично поддържана градина, ухаеща на ранни минзухари. Ароматът удари Каз като юмрук в челюстта. Нощта бе извикала спомените за Йорди и за миг Каз се озова другаде. Не в градината на богат търговец до самия канал, а сред пролетни треви до коленете, жежко слънце топли страните му, а гласът на брат му го вика да се прибере у дома.

Каз се отърси мислено. „Трябва ми голяма чаша от най-тъмното и най-горчиво кафе, което мога да намеря — помисли си той. — Или як юмрук в челюстта.“

Ван Ек го водеше към навес за лодки край канала. Водеше се навес, но си беше малка къща. Светлината се процеждаше през капаците на прозорците и шареше в градината. Стражът при вратата застана мирно, докато Ван Ек отключваше. Вонята от затвореното помещение го заля изведнъж и Каз вдигна ръка да стисне носа си — смрад на урина и изпражнения. Дотук с пролетните минзухари.

Два стъклени фенера на стената осветяваха помещението. Подът беше посипан с парченца стъкло. Група стражи стояха с лице към голяма желязна клетка. Някои бяха с лилавата униформа на градската стража, други — с морскозелените ливреи на дома Хойде. През счупения прозорец на клетката Каз видя друг мъж от градската стража да стои пред празна маса и два прекатурени стола. Също като другите стражи в помещението, и този стоеше с отпуснати покрай тялото ръце, празна физиономия и втренчени в нищото очи. Ван Ек усили светлината на един от фенерите и Каз видя тяло в лилава униформа да лежи на пода със затворени очи.

Ван Ек въздъхна и приклекна да обърне тялото.

— Изгубили сме още един — каза той.

Млад мъж, още момче почти, с рехав мустак над горната устна.

Ван Ек даде заповеди на стража при вратата и с помощта на човек от неговата свита двамата вдигнаха трупа и го изнесоха. Останалите стражи в помещението не реагираха, все така гледаха право пред себе си.

Каз позна един от тях — Хенрик Далман, капитана на градската стража.

— Ей, Далман? — повика го той, но човекът явно не го чу.

Каз размаха ръка пред лицето му, после го перна силно по ухото. Нищо, само бавно и безразлично примигване. Каз вдигна пистолета си и го насочи право към челото на капитана. Вдигна петлето. Капитанът не трепна, не реагира. Зениците му не се свиха.

— Бройте го мъртъв — каза Ван Ек. — Стреляйте, ако искате. Пръснете му мозъка по стените. Той няма да възрази, а другите няма да реагират.

Каз смъкна оръжието си, изтръпнал до кости.

— Какво е това? Какво се е случило с тези мъже?

— Тази гришанка била Корпоралка на служба в дома на Хойде. Младо момиче. Той решил, че понеже е лечителка, а не сърцеломка, ще е безопасно да тества парем върху нея.

Логично. Каз беше виждал сърцеломи в действие. Те можеха да ти взривят клетките, да ти разкъсат сърцето в гърдите, да откраднат въздуха от дробовете ти или да забавят пулса ти толкова, че да изпаднеш в кома, при това без да те пипнат с пръст. Ако казаното от Ван Ек беше вярно дори отчасти, то мисълта един от тях да получи доза юрда парем беше… сърцераздирателна. Затова са решили да изпробват дрогата върху лечител. Само че нещата очевидно не са минали по план.

— Дали са й от дрогата и тя е убила господаря си?

— Не точно — каза Ван Ек и се изкашля. — Затворили я в тази кутия да я наблюдават. Броени секунди след като взела парем, тя подчинила на волята си стража в килията…

— Как?

— Не знаем точно. Но както и да го е направила, успяла е да подчини и останалите.

— Това не е възможно!

— Не е ли? Мозъкът е просто орган в тялото, съвкупност от клетки и импулси. Защо един Гриша под въздействието на юрда парем да не поеме контрол над тези импулси?

Явно му бе проличало, че не вярва и на една дума, помисли си Каз, защото Ван Ек продължи настоятелно:

— Погледнете тези хора. Тя им казала да чакат. И те точно това правят оттогава… точно и само това.

Каз огледа по-внимателно неподвижната група. Очите на мъжете не бяха празни или мъртви, телата им не бяха съвсем отпуснати. Не, тези мъже бяха в очакване. Каз потисна поредната ледена тръпка. Виждал бе всякакви странности, виждал бе изключителни неща, но нищо не можеше да се сравнява с видяното тази нощ.

— Какво е станало с Хойде?

— Наредила му да отвори вратата, а после да отреже палеца на едната си ръка. Знаем какво се е случило само защото едно момче от кухненските помощници е било тук. Младата гришанка оставила момчето на мира, но по неговите думи Хойде си отрязал палеца без колебание и усмихнат до уши.

На Каз никак не му допадаше идеята разни гришани да местят неща в главата му. Но Хойде сигурно си е получил заслуженото. По време на гражданската война в Равка много гришани бяха потърсили спасение в Керч. Плаването никак не беше евтино и те се бяха съгласили да изплатят дълга си, като работят по договор, без да си дават сметка, че реално се продават в робство.

— Търговецът е мъртъв, така ли?

— Съветник Хойде е изгубил много кръв, освен това е в същото състояние като тези мъже. Откараха го в провинцията със семейството му и част от домашната прислуга.

— Лечителката в Равка ли се е върнала? — попита Каз.

Ван Ек го подкани с жест да излезе от помещението и заключи вратата.

— Сигурно това е искала да направи — отвърна той, докато вървяха обратно през градината и покрай къщата. — Знаем, че е взела малка лодка и вероятно е тръгнала към Равка, но два дни по-късно морето изхвърлило трупа й близо до Трето пристанище. Смятаме, че се е удавила в опит да се върне в града.

— Че защо да се връща?

— За още юрда парем.

Каз се сети за напрежението в очите на Мика и восъчната му кожа.

— Толкова ли е пристрастяващо?

— Явно една доза е достатъчна. След като действието отмине, гришаните се чувстват зле и копнеят за още. Много неприятно.

„Много неприятно“ май беше твърде меко казано. Съветът на приливите контролираше входа към пристанищата на Кетердам. Ако младата лечителка се е опитала да се върне посред нощ с малка лодка, не е имала почти никакъв шанс срещу течението. Каз пак се сети за изпитото лице на Мика, за хилавото телце на момчето. Дрогата му беше причинила това. Беше се надрусало с юрда парем и копнееше за следващата доза. Освен това изглеждаше на края на силите си. Колко ли можеше да издържи един Гриша по този начин?

Интересен въпрос, но нямаше връзка с настоящия проблем. Стигнали бяха до портата. Време беше да подпечатат сделката.

— Трийсет милиона крюге — каза Каз.

— Разбрахме се за двайсет! — повиши глас Ван Ек.

— Нищо не сме се разбирали. Очевидно е, че сте отчаяни. — Каз хвърли многозначителен поглед към навеса за лодки, където куп мъже чакаха да умрат. — И вече зная защо.

— Съветът ще ми вземе главата.

— Не, ще те възхваляват до бога, щом им докладваш, че Бо Юл-Баюр е прибран на сигурно място, там, където смятате да го държите.

— Новий Зем.

Каз вдигна рамене.

— Може и в кафеник да го заключите, не ми пука.

Ван Ек го погледна втренчено.

— Видяхте на какво е способна тази дрога. И това е само началото, уверявам ви. Ако юрда парем стане достъпна, ще последва война. Търговските ни маршрути ще бъдат унищожени, пазарите ни ще се сринат. Керч няма да оцелее. Възлагаме надеждите си на вас, господин Брекер. Ако се провалите, целият свят ще плати йената за провала ви.

— О, има и по-лошо, Ван Ек. Ако се проваля, няма да ми платите.

Отвращението по лицето на Ван Ек беше достойно за свое маслено платно ала ДеКапел, което да го обезсмърти.

— Няма нужда да изглеждаш чак толкова разочарован. Само си помисли колко по-неприятно би било за теб, ако този канален плъх, демек аз, имаше патриотични чувства. Тогава волю-неволю би се наложило да ме третираш с уважение, вместо да стискаш устни с погнуса.

— Благодаря ви, че ми спестявате това неудобство — каза с презрение Ван Ек. Отвори портата и спря. — Обаче наистина се питам какво би излязло от младеж с вашата интелигентност при други обстоятелства.

„Питай Йорди“ — помисли си горчиво Каз. Но не каза нищо, само сви рамене.

— Просто щях да крада от глупаци с по-добро потекло. Трийсет милиона крюге.

Ван Ек кимна.

— Трийсет. Имаме сделка.

— Имаме сделка — повтори Каз и двамата си стиснаха ръцете.

Когато грижливо поддържаната ръка на Ван Ек се сви около кожената ръкавица на Каз, търговецът присви очи.

— Защо постоянно носите ръкавици, господин Брекер?

Каз вдигна вежда.

— Убеден съм, че сте чували слуховете по този въпрос.

— Да, и всеки е по-нелеп от предходния.

Каз също ги беше чувал. Ръцете на Брекер били оцапани с толкова кръв, че не можела да се измие. Не, ръцете му били целите в белези. Брекер имал лапи с дълги нокти вместо пръсти, защото бил отчасти демон. Не бе, докосването му горяло като негасена вар — само да те пипне с ръка и кожата ти се сбръчквала като от огън.

— Изберете си един — рече Каз, преди да изчезне в мрака и мислите му да поемат към трийсетте милиона крюге и хората, които трябваше да събере, за да ги заслужи. — Във всеки има по нещо вярно.

4. Иней

Иней веднага разбра, че Каз е влязъл в Ребрата. Появата му се предаваше като вибрация в претъпканите стаи и кривите коридори, защото всеки бияч, крадец, измамник и негодяй в къщата живваше в негово присъствие. Любимият лейтенант на Пер Хаскел се беше прибрал у дома.

Ребрата не беше нищо особено, просто поредната къща в най-лошата част на Кацата, три етажа, наблъскани един връз друг, увенчани с таванско помещение и островърх покрив. Повечето сгради в тази част на града бяха строени без основи, много от тях върху мочурливи терени, където каналите бяха прокопавани както дойде. В резултат къщите се облягаха една на друга като подпийнали другарчета в бар, всяка килната сънено в своята си посока. Иней беше влизала в доста от тях по работа за Утайките и знаеше, че отвътре ситуацията е същата като отвън — помещенията бяха студени и влажни, мазилката се ронеше, прозорците не се затваряха добре и през пролуките навяваше дъжд и сняг. Но Каз беше използвал свои пари да оправи черчеветата на Ребрата и да изолира стените. Къщата беше грозна, крива и претъпкана, но пък възхитително суха.

Стаята на Иней беше на третия етаж, мъничко помещение, което побираше само тясно легло и сандък, но си имаше прозорец с изглед към островърхите покриви и комините на Кацата. Когато духнеше силен вятър и разнесеше гъстия покров от въглищен дим над града, през прозореца се виждаше дори синя ивица море.

До зазоряване оставаха няколко часа, но къщата си беше съвсем будна. Тук тишината царуваше само в мързеливите следобедни часове, а тази нощ всички бяха превъзбудени заради новините от Борсата, предателството на Големия Болиджър, а сега и уволнението на бедния Рояке.

Веднага след разговора си с Каз Иней тръгна към Вранския клуб да намери крупието. Рояке работеше на масите и раздаваше „Трънка за трима“ на Йеспер и двама равкийски туристи. Иней го изчака да приключи с раздаването, после го покани да поговорят в един от частните игрални салони с идеята да му спести публичното унижение, но Рояке не пожела.

— Не е честно — развика се той, когато Иней му обясни как се е разпоредил Каз. — Аз не мамя бе!

— Обърни се към Каз — отвърна тихичко тя.

— И не викай, ако обичаш — добави Йеспер, като стрелкаше с поглед туристите и моряците на съседните маси.

Сбиванията бяха нещо обичайно в Кацата, но не и в салоните на Вранския клуб. Ако имаш сметки за уреждане, уреждаш ги навън, където няма риск да нарушиш богоугодното скубане на гълъбчета.

— Къде е Брекер? — изръмжа Рояке.

— Не знам.

— Ти винаги знаеш всичко за всички — озъби се крупието, наведе се към нея и я облъхна с миризма на бира и чесън. — Нали за това ти плаща Мръсните ръце?

— Не знам къде е, нито кога ще се върне. Зная обаче, че ще е добре да не си тук, когато се появи.

— Дай си ми чека. Дължите ми за последната смяна.

— Брекер не ти дължи нищо.

— Що не ми го каже в лицето, а? Праща момиченце да ме изрита! Може пък да си взема заплатата от твоите джобове.

Посегна да я хване за яката, но тя го избегна с лекота. Той посегна отново.

Иней видя с периферното си зрение как Йеспер се надига от мястото си, даде му знак да кротува и пъхна пръсти в медния бокс, който винаги държеше в десния джоб на панталона си. После фрасна Рояке по лявата буза.

Ръката му литна към лицето.

— Хей! — викна той. — Нищо не съм ти направил ма. От думи не боли.

Хората вече ги гледаха, затова Иней го удари още веднъж. Правилата на Вранския клуб може и да забраняваха сбиванията, но това сега имаше предимство пред тях. Когато я доведе в Ребрата, Каз изрично я предупреди, че ще трябва сама да се защитава и да не разчита на него за това. И тя беше взела съвета му присърце. Би могла да обръща гръб, когато я обиждаха или й натрапваха вниманието си, но направеше ли го, скоро щяха да пъхат ръце под блузата й и да я натискат в някое кьоше. Затова Иней не прощаваше нищо, нито обида, нито намек. Винаги удряше първа, и то силно. Понякога прибягваше и до ножа дори. Беше уморително, но в Керч свещена бе само търговията, затова Иней се бе постарала да внуши нагледно, че неуважителното отношение към нея крие повече рискове, отколкото облаги.

Рояке заопипва грозния оток, който се оформяше на лицето му. Изглеждаше изненадан и разочарован.

— Мислех, че сме приятелчета — възмути се той.

Най-лошото беше, че е прав. Иней наистина го харесваше. Уви, в момента той беше само уплашен мъж, който се опитва да изглежда по-едър от противника си.

— Рояке — каза му тя, — знам как раздаваш карти. Лесно ще си намериш друга работа. Прибери се вкъщи и се радвай, че Каз не си удържа дължимото от кожата ти.

И крупието си тръгна. Залиташе леко и се държеше за бузата като разплакано дете, а Йеспер се приближи към Иней.

— Той е прав, между другото. Каз не трябва да праща теб да му вършиш мръсната работа.

— То друга има ли?

— И въпреки това я вършим — каза той с въздишка.

— Изглеждаш изтощен. Защо не си легнеш?

Йеспер й намигна.

— Докато картите са още горещи? Не. Остани и ти да поиграеш. Каз ще ти отпусне кредит.

— Сериозно, Йеспер? — каза тя и вдигна качулката си. — Ако исках да гледам как хората си копаят дупка, в която да паднат, щях да ида на някое гробище.

— Хайде де, Иней — извика след нея Йеспер, докато тя минаваше през голямата двойна врата към улицата. — Ти носиш късмет!

„Светци — помисли си тя, — щом вярва в това, значи наистина е отчаян.“ Оставила беше късмета си в един сулийски лагер на бреговете на Западна Равка. Съмняваше се, че някога ще го преживее отново.

Сега излезе от малката си стая в Ребрата и пое надолу, като се пързаляше по перилата на стълбището. Нямаше причина да прикрива движенията си тук, но тишината се беше превърнала в навик, а дъските на стълбището скърцаха като мишки в размножителния сезон. Когато стигна до втората площадка и видя навалицата долу, отстъпи назад и зачака.

Каз се беше забавил повече от очакваното и щом най-сетне се появи в тъмното фоайе, там го наобиколиха много хора, нетърпеливи да го поздравят за победата над Гийлс и жадни за новини около Черните шипове.

— Говори се, че Гийлс вече събира хора да тръгне срещу нас — каза Аника.

— Ми да дойде бе — изтрещя Дирикс. — Имам аз брадва с неговото име на дръжката.

— Гийлс ще кротува известно време — отвърна Каз, докато се придвижваше по коридора. — Няма достатъчно хора да ни излезе по улиците, а кесията му е празна и не може да наеме нови. Вие не трябваше ли да сте тръгнали вече към Вранския клуб?

Вдигнатата вежда беше достатъчна да пришпори Аника в указаната посока, Дирикс хукна след нея. Други напираха да поздравят Каз или да отправят заплахи срещу Черните шипове. Никой не стигна дотам да го потупа по гърба, разбира се — това беше сигурен начин да останеш с една ръка по-малко.

Иней знаеше, че Каз ще отиде да говори с Пер Хаскел, затова, вместо да продължи надолу по стълбите, тръгна по коридора. В дъното му имаше килер, пълен с всякакви боклуци, стари столове със счупени облегалки, оплескани с боя чаршафи, останали след ремонта. Иней премести настрани кофа с материали за почистване — беше я оставила там, защото знаеше, че никой в Ребрата няма да я погледне, камо ли да се възползва от нея по предназначение. Решетката отдолу предлагаше отличен изглед към кабинета на Пер Хаскел. Почувства се гузно, задето подслушва Каз, но нали именно той я беше превърнал в майстор на шпионажа. Не може хем да обучиш сокол, хем да се сърдиш, че ловува.

Чу през решетката как Каз почуква на вратата и влиза.

— Връщаш се жив и здрав — посрещна го старецът.

Седеше в любимия си фотьойл и държеше в ръце корабния макет, който сглобяваше почти от година. Както винаги, голяма халба с пиво стоеше на масата пред него.

— Повече няма да имаме проблеми с Пето пристанище.

Хаскел изсумтя и отново насочи вниманието си към макета.

— Затвори вратата.

Иней чу как Каз затваря вратата, шумовете откъм коридора утихнаха. Виждаше главата на Каз, тъмната му коса лъщеше влажна. Явно е започнало да вали.

— Трябваше да ме попиташ, преди да се разправиш с Болиджър — каза Хаскел.

— Ако бях говорил първо с теб, можеше да се разчуе…

— Смяташ, че бих допуснал това?

Каз вдигна рамене.

— Това място е като всяко друго в Кетердам. Има течове.

Иней можеше да се закълне, че Каз погледна право към нейната решетка, преди да каже онова за течовете.

— Не ми харесва тая работа, момче. Големия Болиджър беше мой войник, не твой.

— Разбира се — кимна Каз, но и двамата знаеха, че не е вярно.

Утайките на Хаскел бяха от старата гвардия, измамници и мошеници от друго време. Болиджър беше от хората на Каз — нова кръв, млади и безстрашни. Може би една идея твърде безстрашни.

— Ти си умен, Брекер, но трябва да се научиш на търпение.

— Да, сър.

Старецът се изсмя остро.

— „Да, сър. Не, сър“ — имитира го той. — Станеш ли учтив, значи си намислил нещо. Какво ново, казвай.

— Възложиха ми една работа — рече Каз. — Вероятно ще отсъствам известно време.

— Големи пари?

— Много.

— Голям риск?

— Има го и това. Но ти ще си получиш двайсетте процента.

— Няма да предприемаш нищо сериозно без моето одобрение, ясно? — Каз явно бе кимнал, защото Пер Хаскел се облегна в креслото си и отпи от халбата. — Много богати ли ще станем?

— Богати като светци със златни корони.

Старецът изпръхтя.

— Стига да не се налага да живея като светец.

— Ще говоря с Пим — рече Каз. — Той ще ме замести, докато ме няма.

Иней се намръщи. Къде отиваше Каз? На нея не беше споменал нищо за голяма задача. „И защо Пим?“ Хвана я срам заради тази мисъл. Направо чуваше гласа на баща си: „Нямаш търпение да станеш кралица на крадците, Иней?“. Едно беше да си вършиш работата и да я вършиш добре. И друго — да си амбициозен. Иней не искаше да се установява за постоянно при Утайките. Искаше да изплати дълговете си и да се махне от Кетердам завинаги, така че защо да й пука, че Каз е избрал Пим да отговаря за бандата, докато го няма? „Защото аз съм по-умна от Пим. И защото Каз ми вярва повече.“ Но може би не вярваше, че бандата ще я приеме за водач, нея, нищо и никакво момиче, изпълзяло от бордеите преди няма и две години и още ненавършило седемнайсет. Ходеше с дълги ръкави, а канията на ножа й скриваше добре белега от вътрешната страна на лявата й ръка, останал след махането на татуса на Менажерията, но всички знаеха, че татуировката е била там.

Каз излезе от кабинета на Хаскел, а Иней излезе от килера и го изчака да се качи с накуцване по стълбите.

— Рояке? — попита той в движение и продължи към следващия етаж.

— Тръгна си — отвърна тя и пое след него.

— Някакви неприятности?

— Нищо особено. Справих се.

— Друго те попитах.

— Ядоса се. Възможно е да се върне и да създаде проблеми.

— Никога нямаме недостиг на такива — рече Каз, когато стигнаха до последния етаж. Стаите на таванското помещение бяха преустроени в негов кабинет и спалня. Иней знаеше, че му е трудно да катери всичките тези стълби с болния си крак, но явно му харесваше да разполага с цял етаж само за себе си.

Той влезе в кабинета си и каза, без да я поглежда:

— Затвори вратата.

В стаята имаше място, кажи-речи, само за голямото импровизирано бюро — стара складова врата върху щайги за плодове, — цялото отрупано с листове хартия. Някои от салонните управители използваха сметачни машини, шумни неща с твърди медни бутони и хартиени ролки, но Каз водеше счетоводството на Вранския клуб наум. Имаше и счетоводни тефтери, но само заради стареца и за да има нещо черно на бяло, когато се случи да обвини служител в кражба или когато търси нови инвеститори.

Това беше една от големите промени, които Каз беше въвел в управлението на бандата. Дал бе възможност на обикновени магазинери и предприемачи със законен бизнес да купуват дялове във Вранския клуб. Отначало тези инвеститори бяха скептични, подозираха, че е някаква измамна схема, но той ги бе убедил да започнат със съвсем малки дялове и така бе успял да събере достатъчно капитал, за да купи порутената стара сграда, да я стегне и да я впрегне в работа. И онези ранни инвеститори бяха спечелили богато от вложението си. Или така поне разказваше легендата. Иней още не можеше да реши кои истории за Каз са верни и кои е пуснал сам, за да обслужи целите си. Нищо чудно да беше измамил някой честен търговец и да беше използвал спестяванията му, за да даде начален тласък на Вранския клуб.

— Имам задача за теб — рече Каз, докато преглеждаше сметките от предния ден. Запаметяваше всяка страница от един поглед. — Какво ще кажеш за четири милиона крюге?

— Толкова много пари често се превръщат в проклятие.

— Малката ми сулийска идеалистка! Какво, не ти трябва друго, освен пълен стомах и широк път? — каза той, без да крие презрението си.

— И леко сърце, Каз. — Това беше трудната част.

Този път той се разсмя с глас, докато влизаше в миниатюрната си спалня.

— Това е безнадеждно. Предпочитам парите. А ти? Искаш ли парите, или не?

— Ти никога не раздаваш подаръци, така че… Каква е задачата?

— Задачата е невъзможна за изпълнение, самоубийствена и с нищожни шансове за успех, но ако се справим някак…

Той замълча с ръце върху копчетата на жилетката си, зареял поглед в нищото. Иней рядко бе чувала такова вълнение в дрезгавия му глас.

— Ако се справим? — подкани го тя.

Той я погледна с широка усмивка, внезапна и разтърсваща като гръмотевица, очите му почти черни като утайката на горчиво кафе.

— Ще бъдем крале и кралици, Иней. Крале и кралици.

— Хмм — каза неутрално тя и се престори, че оглежда един от ножовете си, твърдо решена да не обръща внимание на усмивката му. Каз не беше някое празноглаво момче, което споделя с нея плановете си за бъдещето. Той беше опасен играч, който винаги играе в своя полза. „Винаги“ — напомни си решително тя. Иней гледаше настрани и подреждаше някакви листа на купчинка върху бюрото му, докато той събличаше жилетката и ризата си. Не беше сигурна дали да се чувства поласкана, или обидена, задето Каз грам не се смущава от присъствието й.

— Колко време ще отсъстваме? — попита накрая Иней и го стрелна с поглед през отворената врата.

Беше атлетичен, целият в издължени мускули и белези, но само с две татуировки — враната и чашата на Утайките върху ръката под лакътя и едно черно „Р“ на бицепса отгоре. Никога не го беше питала какво означава буквата.

Погледът й се насочи към ръцете му — той свали кожените си ръкавици и топна един парцал в легена с вода. Сваляше ръкавиците си само тук и — доколкото Иней знаеше — само пред нея. Нямаше представа какво крие Каз под ръкавиците, но каквото и да беше, не се виждаше от пръв поглед — обикновени ръце с дългите пръсти на касоразбивач и един лъскав белег, останал от отдавнашно улично сбиване.

— Няколко седмици или месец може би — каза той, докато забърсваше с мокрия парцел подмишниците и гърдите си, а по торса му се стичаха капки вода.

„Светците да са ми на помощ“ — помисли си Иней с пламнали страни. Изгубила бе скромността си още в Менажерията, но… така де, всичко си имаше граници. Как би реагирал Каз, ако тя се съблече и почне да се мие пред него? „Сигурно би казал да не капя по бюрото му“, помисли си тя и свъси чело.

— Месец? — каза Иней на глас. — Разумно ли е да отсъстваш толкова дълго сега, след случилото се с Черните шипове?

— Това е правилният залог. И като говорим за залози, иди да измъкнеш Йеспер и Музен от клуба. До зазоряване ги искам тук. А утре вечер Вилан да ме чака във Вранския.

— Вилан? Ако става въпрос за голяма задача…

— Просто го направи.

Иней скръсти ръце на гърдите си. Този тип я влудяваше — допреди миг се червеше заради него, а сега й идеше да го удуши с голи ръце.

— Някакво обяснение ще ми дадеш ли?

— Когато се съберем всички. — Навлече чиста риза, после се поколеба, докато слагаше яката. — Това не е регулярна задача за бандата, Иней. Става въпрос за нещо самостоятелно и странично. Можеш да приемеш или да откажеш, твоя работа.

Предупредително звънче писна в главата й. Тя рискуваше живота си всеки ден по улиците на Кацата. Убивала бе за Утайките, крала бе, съсипвала беше лоши хора и добри, а Каз никога досега не беше намеквал, че една или друга задача е въпрос на избор, а не просто заповед, която трябва да се изпълни без излишни въпроси. На тази цена се беше съгласила Иней, когато Пер Хаскел откупи договора й и я освободи от Менажерията. Така че какво толкова й беше различното на тази задача?

Каз закопча ризата, навлече тъмносива жилетка и хвърли нещо към Иней. Нещото проблесна във въздуха и тя го улови с една ръка. Отвори шепа и видя игла за вратовръзка с голям рубин и златни лаврови листа.

— Прибери го — рече Каз.

— Чие е?

— Вече е наше.

— Чие е било?

Каз мълчеше. Взе палтото си и изчисти с четка засъхналата кал. Накрая каза:

— На един, който има глупостта да ми скочи.

— Да ти скочи? На теб?

— Чу ме.

— Някой е успял да те изненада?

Той я погледна и кимна рязко. Тревога пропълзя към стомаха й и го върза на възел. Никой не изненадваше Каз. Той беше най-коравият и страховит тип, който ходеше по улиците на Кацата. Иней разчиташе на това. Той — също.

— Втори път няма да се случи — обеща Каз.

После извади нов чифт ръкавици, грабна бастуна си и тръгна към вратата.

— Връщам се след няколко часа. Премести картината, която взехме от къщата на Ван Ек, в трезора. Онзи ДеКапел. Мисля, че е навита на руло под леглото ми. А, и ми поръчай нова шапка.

— Ако обичаш… — вметна тя.

Каз въздъхна издълбоко, събирайки сили за трите етажа стълби, по които му предстоеше да слезе. Погледна през рамо и каза:

— Ако обичаш, мила моя Иней, скъпоценност моя, би ли била така добра да ми поръчаш нова шапка, моля?

Иней погледна многозначително бастуна му.

— Желая ти дълго пътешествие до фоайето — каза тя, метна се на перилото и се хързулна към долната площадка като масло в нагорещен тиган.

5. Каз

Каз вървеше по Източната дъга към пристанището, там, където започваше игралният квартал на Кацата. Позорно известният лабиринт от тесни улички и водни пътища, известен като Кацата, си имаше граници — два големи канала, Източната и Западната дъга, като всеки от тях обслужваше характерна клиентела. Сградите в Кацата бяха единствени по рода си и се различаваха драматично от останалите сгради в Кетердам — бяха по-широки, по-големи и боядисани в ярки цветове, надпреварваха се за вниманието на минувачите — Скъпоценната ракла, Златния завой, Лодката на Уендел. Най-добрите игрални зали бяха на север оттук, в Капака, лъскавата част от Кацата, която се намираше най-близо до пристанищата и обираше каймака на туристите и моряците, които слизаха от корабите.

„Но Вранският не е там“ — разсъждаваше лениво Каз, вдигнал поглед към фасадата в алено и черно. Струвало му бе много усилия и време да подмами туристите и други жадни за приключения хора толкова далече на юг. Часът наближаваше четири камбани, а тълпата пред клуба още беше многобройна. Каз се загледа в потока от хора, който течеше между черните колони на портика под бдителното око на сребърната врана, разперила криле над входа. „Благословени да са гълъбчетата — помисли си той. — Благословени да сте всички вие, добри и щедри хорица, готови да изпразните кесиите си в хазната на Утайките и да благодарите за доброто прекарване.“

Отпред имаше викачи, които подканяха потенциалните клиенти да влязат, обещаваха им безплатни питиета, горещо кафе и най-доброто казино в цял Кетердам. Каз им кимна мълчаливо и продължи на север.

Само една друга игрална зала на Дъгата го интересуваше — Изумрудения дворец, гордостта и радостта на Пека Ролинс. Сградата беше боядисана в грозен оттенък на зеленото и украсена с изкуствени дървета, по чиито клони висяха фалшиви златни и сребърни монети. Цялото казино беше издържано така, че да напомня за келския произход на Ролинс и за неговата банда — Лъвските грошове. Дори момичетата, които сервираха и обменяха чипове, бяха облечени в лъскави тоги от зелена коприна, а косите им бяха боядисани в неестествен тъмночервен цвят, за да приличат уж на девойките от Странстващия остров. Каз наближи Изумрудения дворец, вдигна поглед към фалшивите златни монети и отвори широко вратата пред гнева си. Имаше нужда от него тази нощ — да му напомня какво е изгубил и какво може да спечели. Имаше нужда от него да го подготви за безразсъдното начинание.

— Тухла по тухла — промърмори той под нос.

Само тези думи държаха гнева му под контрол, само те го спираха да не нахлуе през кичозните врати в златно и зелено, да не поиска на всеослушание частна среща с Ролинс и да не му среже гърлото от ухо до ухо. „Тухла по тухла.“ Именно това заричане му помагаше да спи нощем, то го тласкаше през деня, то държеше на разстояние призрака на Йорди. Защото бързата смърт беше твърде добра за Пека Ролинс.

Загледа се в потока от клиенти, които влизаха и излизаха през вратите на Изумрудения, и зърна собствените си хора, мъже и жени, на които плащаше да примамват клиентите на Пека на юг с обещания за по-големи печалби, по-изгоден кредит и по-хубави момичета.

— Откъде идеш такъв зачервен? — обърна се един от тях към свой колега. Говореше една идея твърде силно.

— От Вранския клуб. За има-няма два часа спечелих сто крюге.

— Не думай!

— Честно! Излязох на Дъгата колкото да изпия една бира и да се видя с приятел. Ела с нас, ако искаш, и ще отидем заедно във Вранския.

— Вранския клуб! Кой да се сети!

— Хайде, ще те черпя едно. Ще черпя всички!

И си тръгнаха през смях, а редовните клиенти пред Изумрудения останаха да се чудят и маят дали няколко моста по-нататък няма да намерят по-добро обслужване и по-изгодни залози — алчността, слугата на Каз, ги подмамваше на юг като свирач с флейта на устата.

Каз имаше грижата да сменя често своите хора, така че викачите и биячите на Пека да не се усетят и така, клиент по клиент, източваше кръвчицата на Изумрудения. Това беше един от многото дребни прийоми, с чиято помощ набираше сила за сметка на Пека — прихващаше товарите му с юрда, налагаше му такси за достъп до Пето пристанище, подбиваше цените на наемите му и бавно разплиташе тъканта на живота му.

Въпреки лъжите, които сам беше разпространил, и твърденията си пред Гийлс през изминалата нощ Каз не беше копеле. Дори не беше от Кетердам. Беше на девет, а Йорди на тринайсет, когато двамата дойдоха за пръв път в града. Йорди носеше чека от продажбата на бащината им ферма, зашит на сигурно място във вътрешния джоб на старото му палто. Каз ясно помнеше какъв беше тогава, помнеше как върви ококорен по Дъгата и стиска ръката на батко си, за да не го отнесе навалицата. Споменът не беше приятен — две глупави гълъбчета, които само чакат някой да ги оскубе. Но онези момчета ги нямаше отдавна, останал бе само Пека Ролинс и неговото просрочено наказание.

Един ден Ролинс щеше да дойде при Каз и да го моли на колене за помощ. Ако Каз успееше да изпълни задачата на Ван Ек, този ден щеше да настъпи много по-скоро от планираното. „Тухла по тухла, така ще те унищожа.“

Но за да се вмъкне в Ледения палат, Каз имаше нужда от подготвени хора. С малко късмет през следващия час щеше да се приближи с още една стъпка към тази цел или поне към две ключови парченца от мозайката.

Зави по алея край един от по-малките канали. Туристите предпочитаха добре осветените улици, затова тук нямаше много пешеходци и Каз ускори крачка. Скоро видя светлинките и чу музиката по Западната дъга, а каналът се изпълни с мъже и жени от всякакви класи и страни, дошли тук да потърсят разтуха.

Музиката прииждаше от салони с широко отворени врати, където хора се изтягаха на дивани в оскъдно облекло и с кичозни бижута. Акробати висяха от въжета над канала, атлетичните им тела бяха покрити с брокат, а улични музиканти стържеха на цигулки с надеждата да измолят по някоя монета от минувачите. Амбулантни търговци се редяха покрай канала и крещяха към изящните частни гондоли на богатите граждани и към по-големите корабчета, които караха туристи и моряци от Капака.

Повечето туристи така и не събираха смелост да влязат в бордеите на Западната дъга, просто идваха да позяпат тълпите, които си бяха забележителност сами по себе си. Мнозина идваха в тази част на Кацата предрешени — с воали, маски и дълги наметала, които скриваха всичко, освен очите. Купуваха костюмите си в някое от специализираните магазинчета край главните канали и понякога изчезваха от погледа на спътниците си за ден или седмица, или за колкото им стигнеха парите. Обличаха се като Господин Ален или Изгубената невяста, или носеха гротескната маска с изпъкнали очи на Лудия — всички те герои от Комедия Брута. Имаше ги и Чакалите — група шумни млади мъже, които лудуваха из Кацата с червените лакирани маски на сулийски гадатели.

Каз се сети как Иней беше видяла за пръв път чакалска маска на една витрина и колко силно и неподправено беше презрението й. Сети се и за разговора им тогава.

— Истинските сулийски гадатели са голяма рядкост. Те са свети мъже и жени. Маските им са свещени символи, а тук ги продават като нещо тривиално.

— Виждал съм сулийски гадатели да упражняват занаята си в кервани и на кораби за забавление, Иней. Не ми се сториха особено свещени.

— Защото не са истински. Правят се на клоуни за теб и себеподобните ти.

— Себеподобните ми? — засмял се бе Каз.

Тя махна ръка с раздразнение и каза:

— Шеврати. Неграмотници. Смеят ви се зад тези маски.

— Не и на мен, Иней. Аз никога не бих дал пари да ми предскажат бъдещето, нито на измамник, нито на истински гадател.

— Съдбата има планове за всички ни, Каз.

— Съдбата ли те е разделила със семейството ти и те е запратила в кетердамска къща на насладите? Или просто си извадила много лош късмет?

— Още не мога да реша — беше отвърнала хладно тя.

В моменти като онзи Каз си мислеше, че момичето го мрази.

Пробиваше си път през тълпата като сянка сред бурно море от цветове. Всяка от големите къщи на насладите си имаше своя специфика, някои очевидни, други не толкова. Мина покрай Синята перуника, край Лошата котка, брадати мъже се зъбеха през прозорците на Пещта, подмина Обскура, Върбата, забърса с поглед пищните блондинки в Снежната къща. Там беше и Менажерията, разбира се, позната също като Екзотичната къща, където Иней по принуда бе носила фалшиви сулийски коприни. Мерна Леля Хелен с пауновите й пера и прословутата лента с диаманти на шията, която посрещаше гости в позлатеното фоайе. Тя управляваше Менажерията, намираше подходящи момичета и имаше грижата да се държат подобаващо. Погледът й се спря върху Каз и жената стисна устни на тънка черта, после вдигна към него чашата си, но не за наздравица, а като заплаха. Каз не й обърна внимание и продължи нататък.

Бялата роза беше сред по-луксозните бордеи на Западната дъга. Имаше си собствен пристан, а лъскавите бели камъни на фасадата й подхождаха повече на търговско имение, отколкото на къща за наслади. Пълзящи бели рози растяха в сандъчетата под прозорците й и сладкият им аромат превземаше тази част от канала.

В салона ароматът се усещаше още по-силно. Гигантски алабастрови вази преливаха от бели рози, мъже и жени — някои забулени и с маски, други с открити лица — чакаха на светли канапета, отпиваха почти безцветно бяло вино и похапваха малки ванилови кексчета, напоени с ликьор от бадеми.

Момчето на рецепцията беше облечено с кремав кадифен костюм и имаше бяла роза на ревера. Косата му беше бяла, очите — безцветни. Ако не броим очите, приличаше на албинос, но Каз знаеше, че момчето е било променено нарочно, за да пасне на обстановката. Знаеше и кой го е променил — една определена гришанка, която обслужваше къщата срещу заплащане.

— Господин Брекер! — поздрави го момчето. — Нина е с клиент.

Каз кимна и се насочи към розово дръвче в голяма саксия, като с мъка удържаше желанието да навре нос в яката си. Чичо Феликс, сводникът, който управляваше Бялата роза, обичаше да казва, че момичетата му са сладки като розите. Но шегата беше за сметка на клиентите му. Този конкретен вид бяла роза, единственият достатъчно устойчив да оцелее във влажния климат на Кетердам, нямаше естествен аромат. Всички цветове се ароматизираха ръчно.

Каз плъзна пръсти по ламперията зад саксията с дръвчето и натисна с палец едно конкретно място на стената. Ламперията се плъзна настрани и той пое нагоре по тясна спирална стълба, предназначена само за персонала.

Стаята на Нина беше на третия етаж. Вратата на съседната спалня беше отворена, стаята — празна, затова Каз влезе в нея, премести един пейзаж и притисна лице към стената. Шпионки имаше във всички бордеи. Така управата се грижеше за безопасността и честността на служителите, а отворите в стената вършеха отлична работа и за онези, които обичаха да гледат как други си доставят удоволствие. Каз беше виждал достатъчно обитатели на гетата да търсят удовлетворение в тъмни кьошета и улички без изход и воайорството отдавна не му въздействаше. Освен това знаеше, че точно през тази шпионка не се вижда нищо, което да подпали въображението.

Дребен, плешив и напълно облечен мъж седеше на стол до кръгла маса със светла дантелена покривка, отпуснал ръце покрай недокоснат сребърен поднос за кафе. Нина Зеник стоеше зад него, увита в червен копринен кафтан, отличителен знак за занятието й — сърцелом от Гриша, — и притискаше едната си длан към челото му, другата — отзад на тила. Беше висока, снагата й приличаше на дървените статуи, които монтираха на носа на корабите за късмет, при това изваяна от майстор с щедра ръка. И двамата мълчаха, сякаш се бяха вкаменили край масата. В стаята дори нямаше легло, а само тясно канапе, на което Нина спеше нощем, свита на кравай.

Веднъж Каз я беше попитал защо не си поиска удобно легло, вместо да се гърчи всяка нощ на неудобното канапе, и тя му бе отвърнала с думите:

— Предпочитам никой да не си прави илюзии.

— Един мъж няма нужда от легло, за да си отгледа илюзии, Нина.

Тя примигна насреща му с дълги клепки.

— Ти пък какво знаеш за това, Каз? Свали си ръкавиците и ще видим кому какви илюзии ще хрумнат.

Каз я изгледа с хладен поглед, докато тя не сведе очи. Не проявяваше романтичен интерес към Нина Зеник, а случайно знаеше, че и тя не проявява интерес към него, никакъв. Нина просто обичаше да флиртува наляво и надясно. Веднъж я беше видял да прави мили очи на чифт обувки, които си беше харесала на една витрина.

Нина и плешивкото си стояха мълчаливо, времето минаваше, а когато часовникът удари точен час, мъжът стана и й целуна ръката.

— Върви — рече тържествено тя. — Върви си в мир.

Плешивкото целуна отново ръката й с насълзени очи.

— Благодаря ти.

Веднага щом клиентът си тръгна, Каз излезе от съседната спалня и почука на вратата на Нина.

Тя отвори предпазливо, без да маха веригата.

— О! — възкликна тя, като видя Каз. — Ти ли си?

Не изглеждаше особено доволна да го види. И нищо чудно. Каз Брекер на прага ти рядко вещае нещо добро. Нина свали веригата и го пусна да влезе, като събличаше в движение червения кафтан. Отдолу носеше нещо сатенено и толкова тънко, че не би трябвало да минава за плат.

— Светци, колко мразя това нещо — каза тя, срита кафтана и извади стар пеньоар от едно чекмедже.

— Защо, какво му е? — попита Каз.

— Не е скроен както трябва и боцка. — Кафтанът беше керчка направа, а не равкийска — беше костюм, а не униформа. Каз знаеше, че Нина никога не го носи навън, по улиците; обратното би било твърде опасно за един Гриша. Нина беше член на Утайките и всяко посегателство срещу особата й щеше да бъде наказано мълниеносно от бандата, но разплатата нямаше да й помогне особено, ако междувременно се озовеше в трюма на някой кораб с роби, плаваш в незнайна посока.

Тя се тръсна тежко на един от столовете край масата, изрита обсипаните си с камъчета пантофки, размърда пръсти и ги заби в мекия бял килим.

— Аааа — проточи доволно. — Така е много по-добре. — Лапна едно кексче от подноса и каза с пълна уста: — Какво искаш, Каз?

— Имаш трохи в деколтето.

— Пет пари не давам — каза тя и си взе още едно кексче. — Умирам от глад.

Каз поклати глава, едновременно развеселен и впечатлен от бързината, с която Нина излизаше от образа си на премъдра гришанска жрица.

— Това Ван Аакстер ли беше? Търговецът? — попита той.

— Да.

— Жена му почина преди месец, а бизнесът му се срина оттогава. Да очакваме ли обрат сега, щом идва при теб?

Нина нямаше нужда от легло, защото нейната специалност бяха емоциите. Тя работеше с радостта, спокойствието, самоувереността. Повечето Корпоралки се фокусираха върху тялото, било за да го лекуват, било за да го убият, но преди време Нина се нуждаеше от работа, която да я задържи в Кетердам, без да й създава неприятности. Затова, вместо да рискува живота си и да прави големи пари като наемник, сега тя забавяше пулса на разни хора, облекчаваше дишането им, отпускаше мускули. Въртеше и доходоносен страничен бизнес като гришанска шивачка, която „прекрояваше“ бръчките и двойните гуши на местните богаташи, но основният й доход идваше от хорските настроения и тяхната промяна. Хората идваха при нея самотни, скърбящи или просто тъжни без видима причина, а си тръгваха възторжени и със заличени тревоги. Ефектът не траеше дълго, но понякога дори илюзията за щастие беше достатъчна да вдъхне на клиентите й вярата, че ще оцелеят още един ден. Нина твърдеше, че било свързано с жлезите, но Каз не се интересуваше от подробностите, стига Нина да се отзовава, когато имат нужда от нея, и да плаща навреме процента си на Пер Хаскел.

— Може и да забележите промяна — отговори на въпроса му тя. Дояде и последното кексче, облиза с наслада пръстите си, после остави подноса пред вратата и позвъни за слугиня. — Ван Аакстер започна да идва в края на миналата седмица и оттогава всеки ден е тук.

— Чудесно. — Каз си напомни да купи известно количество от поевтинелите акции на Ван Аакстер. Дори подобреното му настроение да беше дело на Нина, бизнесът му пак щеше да живне. Поколеба се, после каза: — Помагаш му да се чувства по-добре, намаляваш скръбта му и прочие, но… можеш ли да го накараш да направи нещо? Да забрави жена си например?

— Да променя пътечките в мозъка му? Не ставай смешен.

— Мозъкът е просто един орган — повтори Каз думите на Ван Ек.

— Да, но е много по-сложен от другите. Да контролираш или да промениш мислите на друг човек… е, не е като да забавиш пулса или да освободиш конкретен химикал, за да оправиш нечие настроение. Има твърде много променливи. Никой Гриша не може да направи такова нещо.

„Засега“ — поправи я наум той.

— Значи третираш симптомите, а не първопричината.

Тя сви рамене.

— Той се крие от скръбта. Смята, че аз съм неговото решение, но така никога няма да преодолее смъртта на жена си.

— Тогава защо му уйдисваш? Посъветвай го да си намери нова жена и да не идва повече при теб.

Нина прокара четка през светлокестенявата си коса и погледна Каз в огледалото.

— Пер Хаскел възнамерява ли да опрости дълга ми?

— Боя се, че не.

— Е, значи ще позволя на Ван Аакстер да скърби по своя си начин. След половин час имам друг клиент, Каз. По каква работа?

— Клиентът ти ще изчака. Какво знаеш за юрда парем?

Нина сви рамене.

— Чувам слухове, но според мен са глупост някаква.

С изключение на Съвета на приливите, малкото гришани, които работеха в Кетердам, се познаваха и с готовност обменяха клюки. Повечето бягаха от нещо и се стараеха да не привличат вниманието на роботърговците или интереса на равкийското правителство.

— Не са само слухове.

— Какво, вихротворци летят? Вълнотворци се превръщат в мъгла?

— Фабрикатори превръщат оловото в злато. — Той бръкна в джоба си и й метна жълтата буца. — Истинско е.

— Фабрикаторите правят платове. Работят с метали и материи. Не могат да превърнат едно нещо в друго. — Вдигна буцата към светлината. — Може да си я взел откъде ли не — каза накрая, повтаряйки собствения му аргумент отпреди няколко часа.

Без да чака покана, Каз седна на плюшеното канапе и протегна болния си крак.

— Юрда парем съществува наистина, Нина, и ако ти още си доброто малко гришанско войниче, ще искаш, струва ми се, да разбереш какво прави дрогата с хора като теб.

Тя прехвърли още няколко пъти буцата злато от едната си ръка в другата, после стегна по-плътно колана на пеньоара си и се тръшна на канапето. Каз за пореден път се удиви на трансформацията й. В тези стаи Нина играеше ролята, която клиентите й очакваха от нея — всемогъщата, мъдра, всезнаеща Гриша. Но като я гледаше сега, с навъсено чело и седнала върху краката си, Нина беше самата себе си — момиче на седемнайсет години, отгледано в безопасността и лукса на Малкия дворец, а после озовало се далече от дома и едва свързващо двата края.

— Слушам те — каза тя.

И Каз й разказа. Премълча подробностите по предложението на Ван Ек, но й каза за Бо Юл-Баюр, за юрда парем, колко силна зависимост създава дрогата, като нарочно подчерта неотдавнашната кражба на равкийски военни документи.

— Ако всичко това е вярно, значи Бо Юл-Баюр трябва да бъде елиминиран.

— Не това е задачата, Нина.

— Въпросът не е в парите, Каз.

Въпросът винаги беше в парите. Но Каз знаеше, че тук се изисква друг вид натиск. Нина обичаше родината си и своя народ. Тя все още вярваше в светлото бъдеще на Равка, както и във Втора армия, гришанския военен елит, който се беше пръснал по време на гражданската война. Приятелите й в Равка я мислеха за мъртва, жертва на фйерданските ловци на вещици, и поне засега Нина предпочиташе да не ги вади от заблудата им. Но Каз знаеше, че момичето се надява един ден да се върне у дома.

— Нина, ще се опитаме да отвлечем Бо Юл-Баюр, но за тази цел ще ми трябва Корпоралник. Искам да се включиш в отряда ми.

— Не знам къде се крие този тип, но намериш ли го, трябва да го убиеш. Обратното би било най-висша форма на безотговорност. Отговорът ми е не.

— Юл-Баюр не се крие. Фйерданците го държат в Ледения палат.

Нина се умълча, после заключи:

— Значи го брой мъртъв.

— Съветът на търговците не мисли така. Не биха си направили толкова труд, нито биха предложили такава награда, ако смятаха, че вече е елиминиран. Ван Ек беше силно разтревожен. Личеше си.

— Търговецът, с когото си говорил?

— Да. Твърди, че информацията им е достоверна. Ако не е, какво пък, ще пострадам основно аз. Но ако Бо Юл-Баюр е жив, някой със сигурност ще се опита да го измъкне от Ледения палат. Защо този някой да не сме ние?

— Ледения палат — повтори Нина и Каз разбра, че е започнала да подрежда парченцата. — Значи не ти трябва само Корпоралник, нали?

— Да. Трябва ми човек, който познава палата като дланта на ръката си.

Тя скочи от канапето и взе да крачи напред-назад с ръце на кръста. Полите на пеньоара се развяваха след нея.

— Ама и ти си един! Колко пъти съм те молила да помогнеш на Матиас? Сега обаче, когато на теб ти трябва нещо…

— Пер Хаскел не ръководи благотворителна организация.

— Хич не се оправдавай със стареца — сопна се тя. — Ако искаше да ми помогнеш, да си го направил.

— И защо да го правя?

Тя се завъртя на пета към него.

— Защото… защото…

— Кога съм правил нещо срещу нищо, Нина?

Тя отвори уста, после я затвори отново.

— Имаш ли представа колко връзки би трябвало да впрегна, колко дългове да събера и да ги отпиша от тефтерите си завинаги? Колко подкупи трябва да раздам, за да измъкна Матиас Хелвар от затвора? Цената беше твърде висока.

— А сега? — успя да изсъска тя през заливащия я гняв.

— Сега свободата на Хелвар може и да струва нещо.

— Ка…

Той вдигна ръка да я прекъсне.

— Да струва нещо за мен.

Нина притисна пръсти към слепоочията си.

— Дори ако успееш да го измъкнеш, Матиас никога няма да ти помогне.

— Не се знае. Въпрос на давление.

— Ти не го познаваш.

— Така ли? Той е човек като всеки друг, тласкат го алчност, горделивост и болка. Ти би трябвало да разбираш това най-добре.

— Него го тласка единствено честта. А честта не можеш нито да я подкупиш, нито да я заплашиш.

— Може и да е било вярно преди, Нина, но последната година е била тежка за него. Хелвар се е променил много.

— Виждал си го? — зелените й очи се разшириха жадно.

„Ето — помисли си Каз, — Кацата още не ти е отнела напълно надеждата.“

— Да.

Нина си пое дъх дълбоко и треперливо.

— Той ще иска да си отмъсти, Каз.

— Да, ще иска това, но ще има нужда от друго — отговори той. — Аз знам разликата между двете и това е давлението, което ми трябва.

6. Нина

Бунтуващият се стомах на Нина нямаше нищо общо с клатушкането на гребната лодка. Опита се да диша дълбоко, да задържи погледа си върху светлинките на кетердамското пристанище, което изчезваше зад тях, да се съсредоточи върху равномерния плисък на греблата. До нея Каз нагласи маската и наметалото си, а Музен гребеше бързо и енергично, скъсявайки разстоянието до Теренйел, един от малките външни острови на Керч, все по-близо до Адската порта и Матиас.

Мъглата висеше ниско над водата, влажна и завихрена. Пропита бе с миризмата на катран и машини от корабостроителниците на Имперюм, както и с нещо друго — сладката воня на горящи трупове откъм Баржата на Жетваря, където Кетердам решаваше проблема си с онези мъртъвци, които не можеха да си позволят място в гробищата. „Отвратително“ — помисли си Нина и придърпа наметалото си. Не разбираше защо някой би пожелал доброволно да живее в този град.

Музен гребеше и си тананикаше доволно. Нина го познаваше бегло, знаеше, че е негодяй и бияч също като злополучния Болиджър. Самата тя се опитваше да стои далече от Ребрата и Вранския клуб. Каз я подиграваше, че била снобка, но Нина пет пари не даваше какво мисли Каз Брекер за вкусовете й. Загледа се отново в широките плещи на Музен. Зачуди се защо го е взел Каз тази нощ — само за да гребе или защото очаква неприятности.

„Естествено, че ще има неприятности.“ Щяха да проникнат в строго охраняван затвор, не отиваха на парти. „Тогава защо сме облечени като за парти?“

Срещата им бе на Пето пристанище в полунощ и щом Нина се качи в малката гребна лодка, Каз й връчи синьо копринено наметало и воал в същия цвят — облеклото на Изгубената невяста, любим костюм на онези, които идваха да търсят наслади в Кацата. Самият той беше наметнал възшироко оранжево наметало, а на челото му бе вдигната маската на Лудия. Музен беше нагизден досущ като него. Трябваше им само сцена и можеха да изиграят някоя от мрачните и жестоки пиески на Комедия Брута, които жителите и гостите на Керч намираха за толкова забавни.

Каз я ръгна с лакът.

— Спусни си воала — каза той и нагласи маската на своето лице.

Дългият му нос и изпъкналите очи изглеждаха двойно по-чудовищни в гъстата мъгла.

Нина тъкмо отваряше уста да попита защо са им костюмите, когато си даде сметка, че не са сами. През сивкавите валма на мъглата различи още лодки, пълни с герои от Комедия Брута — Лудия, Невестата, Господин Ален, Кралица Скарабей. Защо всички тези хора отиваха към Адската порта?

Каз така и не й обясни какъв е планът, а когато тя настоя, се ядоса и й рече да се качва на лодката. Типично в негов стил. Явно беше наясно, че няма нужда да й казва каквото и да било, защото Нина вече е изгубила връзка със здравия си разум, превъзбудена от мисълта, че ще измъкнат Матиас от затвора. Близо година Нина се опитваше да го уговори за това. И ето че сега Каз най-после се бе съгласил, даже сам го беше предложил, при това беше готов да даде на Матиас много повече от свободата му. Но и цената щеше да е много по-висока от очакваното.

Наближиха каменистия бряг на Теренйел. Само по някоя светлинка се виждаше тук и там. Останалото беше мрак и бурен прибой.

— Не можа ли просто да подкупиш директора на затвора? — прошепна тя на Каз.

— Предпочитам да не знае, че има нещо, което аз искам.

Корпусът на лодката изстърга в пясък и двама мъже притичаха отнякъде да я изтеглят на брега. Другите лодки приставаха в същото заливче и други сумтящи и псуващи мъже ги изтегляха на сушата. Нина не виждаше ясно лицата им през воала, но различи татуировките по ръцете им — дива котка, увита като корона. Символът на Лъвските грошове.

— Парите — изръмжа един от тях, докато Нина се измъкваше от лодката.

Каз тикна пачка крюге в ръцете му, Грошът ги преброи и им даде знак да го последват.

Вляха се в колона от факли, която се катереше по неравна пътечка към за`ветната страна на затвора. Нина обърна глава да погледне към високите черни кули на крепостта, известна под името Адската порта, тъмен каменен юмрук, пробил морската повърхност. И преди я беше виждала отдалече, когато плати на един рибар да я откара до острова. Но въпреки молбите й човекът отказа да се приближи до брега.

— Тук акулите са много зли — беше обяснил той. — Развили са вкус към човешко месо. На затворниците демек.

Нина потръпна при този спомен.

Една врата беше подпряна отворена и друг член на Лъвските грошове поведе Нина и останалите през прага. Озоваха се в тъмна и изненадващо чиста кухня, на куки по стените й висяха огромни казани, по-подходящи за пране, отколкото за готвене. Помещението миришеше странно, на оцет и градински чай. „Като кухнята на търговец“ — помисли си Нина. Местните вярваха, че работата се равнява на молитва. Нищо чудно търговските съпруги да идваха тук и да търкаха до блясък подовете, стените и прозорците в чест на Гезен, бога на трудолюбието и търговията, принасяйки му в жертва вода, сапун и разранените си ръце. Стомахът й се надигна. Да търкат колкото си искат, полза никаква. Под миризмата на препарати за почистване се усещаше вонята на мухъл, урина и немити тела. Само истинско чудо можеше да премахне тази смрад.

Тръгнаха по тъмен коридор и Нина тъкмо реши, че ще продължат към килиите, когато излязоха през друга врата и се озоваха на висока камениста пътечка, която свързваше централната сграда на затвора с някаква кула.

— Къде отиваме? — прошепна тя.

Каз не отговори. Вятърът се усили, вдигна воала й и напръска лицето й с морска вода.

Влязоха в отсрещната кула и Нина с мъка преглътна писъка си, когато нечия фигура се отдели от сенките.

— Иней — прошепна треперливо тя.

Сулийската девойка носеше рогата и туниката с висока яка на Сивото дяволче, но Нина я позна веднага въпреки костюма. Никой друг не се движеше по този начин, сякаш светът е дим, през който просто да минеш.

— Как изобщо дойде тук? — прошепна й Нина.

— Дойдох по-рано с една баржа за доставки.

Нина изскърца със зъби.

— Какво, разни хора просто идват и си тръгват от Адската порта ей така, за забавление?

— Веднъж седмично — каза Иней и малките й рогца кимнаха заедно с главата й.

— Как така веднъж сед…

— Мълчете — изръмжа им Каз.

— Я не ми шъткай, Брекер — прошепна гневно Нина. — Ако е толкова лесно да се влезе в Адската порта…

— Проблемът не е във влизането, а в излизането. А сега млъкни и си отваряй очите.

Нина преглътна гнева си. Трябваше да вярва, че Каз знае какво прави. Благодарение на него нямаше никакъв друг избор.

Продължиха по тесен коридор. Тази кула беше различна от първата, по-стара, изградена от грубо изсечени каменни блокове, почернели от дима на безброй факли. Водачът им от Грошовете отвори една тежка метална врата и им махна да слязат след него по стръмно стълбище. Тук вонята на тела и човешки отпадъци беше по-силна, уловена в капан от солената вода, която се кондензираше по зидовете.

Спускаха се по спирала надолу. Нина вървеше близо до стената. Нямаше парапет и макар дъното да не се виждаше, евентуалното падане едва ли щеше да е приятно. Не изминаха кой знае колко път, но докато стигнат до крайната си цел, тя трепереше цялата, мускулите й се бяха опънали като въжета, не толкова от усилието, колкото от мисълта, че Матиас е някъде тук, в това ужасно място. „Той е тук. Тук, под този покрив.“

— Къде сме? — прошепна тя, докато вървяха приведени по тесни каменни проходи покрай черни каверни, запречени с железни решетки.

— Това е старият затвор — рече Каз. — Зарязали са го, когато са построили новия.

Нина дочу стенание от една килия.

— Още ли държат затворници тук?

— Само най-лошите.

Тя се взря през решетките на една празна килия. Към стената бяха прикрепени окови, потъмнели от ръжда, а може би и от засъхнала кръв.

Някакъв звук стигна до слуха й през зидовете, нещо като равномерни удари. Отначало реши, че чува океанския прибой, но после разбра, че някой напява. Озоваха се в извит тунел. Вдясно се редяха още от старите килии, но отляво, през криви арки, прииждаше светлина. Нина се взря в арките и различи някакви хора, много хора, цяла тълпа, която ревеше в захлас.

Водачът ги насочи по тунела към третата арка, където тъмничар в синьо-сива униформа стоеше на пост с пушка на гръб.

— Водя още четирима — каза на висок глас Грошът, за да надвика множеството, после се обърна към Каз. — Като решите да си тръгнете, тъмничарят ще ви извика ескорт. Тук никой не се разхожда сам, ясно?

— Да, да, разбира се — кимаше Каз иззад нелепата си маска.

— Приятно прекарване — пожела му Лъвският грош с грозна усмивка.

Тъмничарят им даде знак да минават.

Нина мина под арката с чувството, че се е озовала в нечий странен кошмар. Намираха се на изпъкнал скален корниз, надвиснал над нещо като плитък импровизиран амфитеатър. Кулата беше изкормена, за да се отвори място за арена. Останали бяха само черните зидове на стария затвор, покрива отдавна го нямаше, било защото се е срутил под собствената си тежест, било защото са го демонтирали нарочно, но, така или иначе, нощното небе се виждаше високо горе, затлачено с облаци и без нито една звезда. Беше като да се озовеш в издълбания ствол на гигантско дърво, мъртво отдавна, но с чудесна акустика.

Навсякъде около нея мъже и жени с маски и воали се бутаха на скалните корнизи и тропаха с крака, вперили жадни погледи в случващото се долу. Стените около бойната яма бяха осветени от факли, а пясъкът на арената червенееше влажен тук и там.

Пред тъмната паст на някаква пещера стоеше гърчав брадясал мъж в окови, до него имаше голямо дървено колело с рисунки на… сякаш на малки животни. Личеше си, че някога мъжът е бил силен, но сега кожата му висеше около стопените мускули. До него стоеше по-млад мъж с наметало от лъвска кожа с все главата, чиято раззината паст ограждаше лицето му. Очите на мъртвия лъв бяха заменени с излъскани сребърници, а между ушите му бе закрепена кичозна златна корона.

— Завърти колелото! — ревна по-младият мъж.

Затворникът вдигна окованите си ръце и завъртя силно колелото. Червен показалец тракаше по въртящия се кръг и издаваше жизнерадостен звук, който се забави заедно с колелото и накрая спря. Нина беше твърде далече, за да различи символа под показалеца, но тълпата нададе доволен крясък, мъжът изгърби рамене, а един тъмничар пристъпи напред да му махне оковите.

Веригите се свлякоха в краката на затворника, а миг по-късно Нина чу рев, достатъчно силен да надмогне възторженото дюдюкане на тълпата. Мъжът с лъвското наметало и тъмничарят хукнаха към една въжена стълба, изкачиха няколко стъпенки, после други тъмничари ги изтеглиха с все стълбата към един от скалните корнизи. Затворникът взе някакъв паянтов на вид нож от купчина окървавени оръжия, нахвърляни върху пясъка, после се дръпна възможно най-далече от пастта на тунела.

Нина никога не беше виждала създание като онова, което изпълзя оттам. Някакъв вид влечуго несъмнено, масивно тяло, покрито със сивкавозелени люспи, главата — широка и сплескана, очите — малки и жълти. Създанието криволичеше бавно напред, ниско над земята, лениво почти. Белезникава кора беше засъхнала около устата му, а когато отвори паст за поредния рев, от острите му зъби покапа нещо бяло и разпенено.

— Какво е това? — попита Нина.

— Ринка мотен — каза Иней. — Пустинен гущер. Онова, което капе от устата му, е смъртоносна отрова.

— Изглежда доста бавно.

— Да. Така изглежда.

Затворникът се хвърли напред с ножа в ръка. Големият гущер се стрелна толкова бързо, че Нина не разбра какво стана. Уж затворникът тичаше към създанието, а само миг по-късно гущерът се оказа от другата страна на арената. Броени секунди след това гущерът се озова върху противника си, притисна го към земята, а отровата капеше върху лицето на пищящия нещастник и дълбаеше димящи следи при всяко съприкосновение с кожата му.

Създанието отпусна тежестта си върху затворника, чу се отвратително хрущене, после задъвка бавно рамото му, докато човекът лежеше и пищеше от болка и ужас.

Тълпата изригна.

Нина извърна очи.

— Какво става?

— Добре дошла на Адското шоу — рече Каз. — Идеята хрумнала на Пека Ролинс преди няколко години и той я споделил с един от членовете на Съвета.

— Съветът на търговците знае за това?

— Естествено, че знаят, Нина. Тук се печелят пари.

Нина заби нокти в дланите си. Когато Каз говореше така небрежно и снизходително, винаги й идваше да го шамароса.

Името на Пека Ролинс й беше добре познато. Той беше кралят на Кацата, собственик не на една, а на цели две игрални зали — едната луксозна, другата за моряците с по-плитки джобове, — както и на няколко от по-скъпите бордеи. Когато пристигна в Кетердам преди година, Нина нямаше пари, нямаше приятели и беше много далече от дома. Първата седмица прекара в низшите съдилища покрай обвиненията срещу Матиас, но след като даде показания, я изхвърлиха безцеремонно на Пето пристанище с пари колкото да си купи билет за обратния път до Равка. Макар че отчаяно копнееше да се върне в родината, Нина знаеше, че не би могла да зареже Матиас тук, в Адската порта.

Нямаше представа какво ще прави, но явно слуховете за появата на нов Корпоралник в града вече бяха обиколили Кетердам. Хората на Пека Ролинс я чакаха на пристанището с обещание за квартира и безопасност. Заведоха я в Изумрудения дворец, където Пека лично я покани да се присъедини към Лъвските грошове и да отвори свой бизнес в Сладкия дюкян. Беше готова да се съгласи, отчаяно се нуждаеше от средства и още по-отчаяно се боеше от роботърговците, които обикаляха улиците на града. Ала същата нощ Иней пропълзя през прозореца й на последния етаж в Изумрудения дворец с предложение от Каз Брекер.

Нина така и не разбра как Иней е изкатерила шестте хлъзгави от дъжда каменни етажа посред нощ, но предложението на Утайките беше много по-приемливо от това на Пека и Лъвските грошове. Предлагаха й договор, който спокойно би могла да изплати за година-две, стига да внимава как харчи. А и Каз беше изпратил най-подходящия човек, който да говори с нея — сулийско момиче на нейната възраст, което беше отраснало в Равка и беше преживяло една изключително грозна година по договор в Менажерията.

— Какво можеш да ми кажеш за Пер Хаскел? — попита я Нина през онази нощ.

— Не много — призна Иней. — Не е нито по-добър, нито по-лош от другите босове в Кацата.

— А за Каз Брекер?

— Той е лъжец, крадец и е напълно лишен от съвест. Но ще изпълни с точките и запетаите всяка сделка, която сключиш с него.

На Нина не й убягна искрената убеденост в гласа на момичето.

— Той те е освободил от Менажерията, така ли?

— За свобода в Кацата и дума не може да става, само за по-добри условия. Момичетата на Леля Хелен никога не успяват да изплатят договорите си. Тя има грижата това да не се случи. Тя… — Иней млъкна, а Нина ясно долови силния гняв, затъкнал гърлото на момичето. — Каз убедил Пер Хаскел да откупи договора ми. Ако не беше той, досега да съм умряла в Менажерията.

— И с Утайките може да умреш.

Блясък припламна в тъмните очи на Иней.

— Може, да. Но ще умра на краката си и с нож в ръката.

На следващата сутрин Иней помогна на Нина да се измъкне тайно от Изумрудения дворец. Срещнаха се с Каз Брекер и въпреки хладния му маниер и странните кожени ръкавици Нина прие да стане част от Утайките и да работи в Бялата роза. След няма и два дни едно момиче умря в Сладкия дюкян, удушено от клиент, преоблечен като Господин Ален, когото градската стража така и не откри.

Нина се бе доверила на Иней и никога не бе съжалила за решението си, макар че в момента беше бясна на всички. Гледаше как група Лъвски грошове ръгат пустинния гущер с дълги копия. Чудовището се беше укротило след вечерята си и им позволи да го натикат обратно в тунела, масивното му тяло се клатушкаше бавно и мързеливо.

Тълпата взе да дюдюка недоволно, когато тъмничарите се появиха отново на арената да изнесат трупа на затворника, чиято изтерзана плът още димеше.

— Защо се оплакват? — попита гневно Нина. — Нали за това са дошли?

— Дошли са да видят битка — обясни Каз. — Надявали са се затворникът да издържи по-дълго.

— Това е отвратително!

Каз вдигна рамене.

— Единственото отвратително е, че аз не се сетих за това пръв.

— Тези хора не са роби, Каз. Те са затворници.

— Тоест, убийци и изнасилвачи.

— А също крадци и измамници. Твоите хора.

— Нина, сладката ми, никой не ги принуждава да се бият. Надпреварват се за тази възможност. Така си осигуряват по-хубава храна, самостоятелна килия, пиячка, юрда и срещи с момичета от Западната дъга.

Музен изпука кокалчетата си.

— Звучи по-добре от условията в Ребрата.

Нина се загледа в хората, които крещяха и размахваха юмруци. Букмейкъри обикаляха корнизите и приемаха залози. Затворниците в Адската порта може и да се редяха на опашка за възможността да излязат на арената, но истинските пари отиваха при Пека Ролинс.

— Хелвар не… Хелвар не се бие на арената, нали?

— Не сме дошли тук заради приятната атмосфера — отговори Каз.

Да го шамаросаш, че и отгоре.

— Нали знаеш, че само да раздвижа пръсти и ще си напикаеш панталоните?

— По-полека, сърцеломке. Харесвам си панталоните. А ако започнеш да бъзикаш вътрешните ми органи, Матиас Хелвар никога няма да види светлината на слънцето.

Нина изпухтя и се задоволи да се блещи гневно на живота по принцип.

— Нина… — промълви Иней.

— Хайде, не започвай и ти.

— Всичко ще мине по мед и масло. Остави Каз да си свърши работата.

— Ужасен е.

— Ужасен, но ефективен. Да се гневиш на Каз, че е безмилостен, е като да се гневиш на печката, че е гореща. Той си е такъв.

Нина скръсти ръце.

— И на теб съм сърдита.

— На мен ли? Защо?

— Още не знам. Но съм ти сърдита.

Иней стисна леко ръката й и след миг Нина й отвърна със същото. Изгледа следващата битка в ступор, както и тази след нея. Повтаряше си, че е готова за това, че да е готова да види Матиас тук, на това ужасно място. В крайна сметка тя беше Гриша и войник от Втора армия. Виждала беше и по-лоши неща.

Но после Матиас излезе на арената и Нина разбра, че се е заблуждавала. Позна го веднага. Вече цяла година заспиваше с мисълта за лицето му. Не можеше да сбърка златните вежди, изваяните скули. Но Каз не я беше излъгал — Матиас наистина се беше променил много. Момчето на арената долу, което отвръщаше с ярост на хорските погледи, не беше нейното момче.

Спомни си първата им среща в една огряна от луната келска гора. Както и първата си мисъл — че не е честно да е толкова хубав. В някой друг живот сигурно би решила, че е дошъл да я спаси, блестящ рицар със златна коса и очи светли като северните глетчери. Но бързо беше разбрала истината — по езика, на който говореше той, и по отвращението, с което я гледаше. Матиас Хелвар беше дрюскеле, един от фйерданските ловци на вещици, които издирваха гришани, залавяха ги и ги караха в Ледения палат, за да бъдат съдени и екзекутирани, макар че в нейните очи той си остана образ и подобие на свещен воин, окъпан в златна светлина.

Сега обаче лустрото беше изчезнало и Матиас приличаше досущ на убиец. Сигурно защото беше точно такъв. Голият му торс беше като излят от стомана, изглеждаше още по-висок и силен, нещо почти невъзможно само по себе си, сякаш конструкцията на тялото му се бе променила. Кожата му, меднозлатна преди, сега беше бяла като рибешки корем под пластовете мръсотия. А косата му… неговата прекрасна гъста и златна коса, която той носеше дълга като всички фйердански воини… Сега, като на всички други затворници, главата на Матиас беше обръсната до голо, вероятно като предохранителна мярка срещу въшки. На всичкото отгоре тъмничарят, който го е обръснал, явно е бил с две леви ръце. Дори от това разстояние Нина виждаше следите от стари и нови порязвания по скалпа му, както и ивиците светла четина там, където бръсначът е пропуснал. И въпреки това, въпреки всичко, Матиас пак беше красив…

Той изгледа за последно тълпата, после завъртя колелото толкова силно, че едва не го събори.

Щрак, щрак, щрак, щрак. Змии. Тигър. Мечка. Глиган. Колелото се въртеше жизнерадостно, после се забави и спря.

— Не — простена Нина, когато видя къде се е заковал палецът.

— Можеше да е и по-лошо — каза Музен. — Можеше пак да се падне пустинният гущер.

Нина сграбчи ръката на Каз през наметалото и усети как мускулите му се стягат.

— Направи нещо, спри това.

— Пусни ме, Нина. — Дрезгавият му глас беше тих, но тя ясно долови заплахата, която се съдържаше в него.

Дръпна ръката си.

— Моля те, ти не разбираш. Той…

— Ако оцелее, тази нощ Матиас Хелвар ще излезе от затвора с моя помощ, но тази част си зависи само от него.

Нина поклати отчаяно глава.

— Ти не разбираш.

Тъмничарят свали оковите на Матиас и моментално се метна на въжената стълба заедно с „водещия“ на шоуто. Явно нямаше търпение да го изтеглят на безопасна височина. Тълпата полудя, крещеше и тропаше с крака. Матиас стоеше мълчалив и неподвижен, не помръдна дори когато вълците изскочиха от тунела — три едри животни, които ръмжаха и се зъбеха едно на друго в желанието си първи да докопат плячката.

Буквално в последната секунда Матиас се смъкна на едно коляно, събори първия вълк в пясъка, после се превъртя надясно и грабна окървавения нож, който предишният гладиатор беше изпуснал на арената. Скочи на крака, стиснал ножа пред себе си, но Нина ясно долавяше неохотата му. Кривнал глава настрани, Матиас гледаше умоляващо двата обграждащи го вълка, сякаш се опитваше да ги въвлече в мълчаливи преговори. Каквато и молба да излъчваше към тях обаче, тя остана нечута. Вълкът отдясно го нападна, Матиас клекна, завъртя се и заби ножа в корема на животното. То изскимтя жално и звукът сякаш го вкамени. Тази реакция му коства ценни секунди и третият вълк успя да го събори на пясъка. И заби зъби в рамото му. Матиас се превъртя заедно с животното. Улови челюстите на вълка с две ръце и бавно ги разтвори, мускулите му играеха като изопнати въжета, лицето му беше навъсено. Нина стисна очи, но чу ужасно изпукване, от онези звуци, които ти обръщат стомаха. Тълпата нададе рев.

Матиас бе коленичил над вълка. Челюстта на създанието беше счупена и то се гърчеше от болка на земята. Матиас посегна да вземе един камък и го стовари силно върху черепа на раненото животно. То се отпусна, а раменете на гладиатора провиснаха. Публиката ревеше и тропаше с крака. Единствено Нина знаеше какво е коствало това на Матиас, само тя знаеше, че е бил дрюскеле. За тях вълците бяха свещени, отглеждаха се за битка също като гигантските им коне. Вълците им бяха приятели, бяха им компания, сражаваха се рамо до рамо със своите господари.

Първият вълк беше дошъл на себе си и обикаляше около Матиас. „Внимавай!“ — внушаваше му отчаяно Нина. Той се изправи на крака, но движенията му бяха бавни, уморени. Не влагаше сърце в тази битка. Противниците му бяха от сивите вълци, диви и свирепи животни, но все пак братовчеди на белите вълци от фйерданския север. Матиас нямаше нож, само окървавения камък в ръката си, а вълкът обикаляше между него и купчината с оръжия. Животното наведе глава и оголи зъби.

Матиас се стрелна наляво. Вълкът го последва и заби зъби в хълбока му. Той изпъшка и падна тежко на земята. За миг Нина се ужаси, че Матиас ще се откаже от борбата и просто ще се остави на вълка, но той протегна ръка и зашари в пясъка за някакво оръжие. Пръстите му се сключиха около оковите, които бяха стягали китките му допреди броени минути.

Той ги притегли към себе си, уби веригата около шията на вълка и дръпна силно, толкова силно, че жилите по врата му изпъкнаха от усилието. Окървавеното му лице беше заровено наполовина в козината на вълка, очите му бяха стиснати, устните му се движеха. Какво ли изричаше? Някоя дрюскелска молитва? Или се сбогуваше?

Задните крака на вълка застъргаха по пясъка. Очите му се въртяха отчаяно, бялата еклера изпъкваше на фона на сплъстената козина. Писклив вой се изтръгна от гърдите му. А после всичко свърши. Тялото на животното се отпусна безжизнено. И двамата бойци лежаха неподвижно на арената. Матиас не отваряше очи, заровил лице в козината на вълка.

Тълпата крещеше възторжено. Спуснаха въжената стълба, водещият слезе на арената, изправи Матиас на крака, грабна го за китката и вдигна ръката му високо като признание за победата. После го сръга леко в ребрата и Матиас вдигна глава. Нина затаи дъх.

Сълзи бяха набраздили мръсотията по лицето му. Гневът си беше отишъл, а заедно с него бе угаснал и пламъкът в очите му. Очи с цвета на северното море и по-студени от всякога, празни, лишени от всичко човешко. Ето какво му беше причинила Адската порта. И всичко това беше по нейна вина.

Тъмничарите се приближиха към Матиас, издърпаха оковите от вълка и ги стегнаха отново на китките му. Поведоха го към изхода, а тълпата крещеше недоволно за още.

— Къде го водят? — попита Нина с разтреперан глас.

— В килия да си отспи — отвърна Каз.

— Кой ще се погрижи за раните му?

— Имат лекари. Ние ще изчакаме, за да сме сигурни, че е останал сам.

„Аз бих могла да го изцеля“ — помисли си Нина. Но един друг, по-тъмен глас се обади презрително в главата й: „Не ставай смешна! И най-добрият гришански лечител не би могъл да излекува това момче. Благодарение на теб“.

Минутите се точеха бавно, толкова бавно, че Нина се чувстваше на крачка от истерията. Другите изгледаха следващата битка — Музен с жив интерес, коментари и размахани юмруци, Иней — мълчалива и неподвижна като статуя, Каз — неразгадаем както винаги зад страховитата си маска. Нина забави силом дишането си и пулса си, но за трескавите мисли, които се надвикваха в главата й, не можа да стори нищо.

Най-накрая Каз я сръга леко.

— Готова ли си? Започни с тъмничаря.

Тя хвърли поглед към тъмничаря на пост при арката.

— Колко надолу? — На жаргона на Кацата това означаваше нещо друго. „Колко точно искаш да го нараня?“

— Затвори му очите.

„Да изпадне в безсъзнание, но без да пострада сериозно.“

Тръгнаха след Каз към арката, през която бяха влезли. Другите зрители не им обърнаха внимание, загледани в поредната битка долу.

— Да ви повикам ли ескорта? — попита ги тъмничарят.

— Имам един въпрос — рече Каз. Нина вдигна леко ръце под наметалото си колкото да усети движението на кръвта във вените на тъмничаря и тъканта на белите му дробове. — За майка ти и дали слуховете са верни.

Нина усети как пулсът на човека се ускорява и въздъхна.

— Никога не ме улесняваш, нали, Каз?

Тъмничарят пристъпи напред с вдигната пушка.

— Какво рече? Аз…

Клепачите му се спуснаха рязко.

— Ти ще поспиш малко — промърмори Нина, забави още малко пулса му и тъмничарят политна напред.

Музен го хвана, преди да е паднал, а Иней го уби в наметалото на Каз, което той беше смъкнал междувременно от раменете си. Нина не се изненада особено, че отдолу Каз носи униформа на тъмничар.

— Не можа ли просто да го попиташ колко е часът или нещо подобно? — каза тя. — И откъде си взел тази униформа?

Иней нагласи маската на Лудия върху лицето на тъмничаря, а Музен прехвърли едната му ръка през раменете си, все едно мъжът е прекалил с алкохола. Оставиха го на една от пейките край задната стена.

Каз подръпна ръкавите на униформата си.

— Нина, хората охотно се подчиняват на всеки с подходящите дрехи. Имам униформи на градската стража, на пристанищната полиция и ливреи от всички имения в търговския квартал. Хайде, да вървим.

Поеха по тесния коридор.

Вместо да се върнат по стъпките си, тръгнаха в кръг през старата кула обратно на часовниковата стрелка, така че стената към арената, която все така вибрираше от крясъците и тропането на публиката, да остане вляво от тях. Тъмничарите при арките не им обърнаха особено внимание, някои даже кимнаха на Каз, който вървеше с отривиста крачка, навел глава да скрие лицето си в яката.

Нина беше потънала в мисли и не видя кога Каз е вдигнал ръка в знак да намалят. Свърнаха в един страничен тунел между две арки и се озоваха в прикритието на дълбока сянка. Право пред тях един лекар излизаше от килия в компанията на двама тъмничари, единият с фенер в ръка.

— Ще спи през цялата нощ — казваше лекарят. — На сутринта да пие вода и му проверете зениците. Наложи се да му дам силно приспивателно.

Мъжете поеха в противоположната посока и Каз даде знак на своята група да продължи. Вградената в скалата врата беше от масивно желязо с малък отвор за храната на затворника. Каз се наведе към ключалката.

Нина плъзна поглед по тежката желязна врата.

— Това място е варварско.

— Най-добрите гладиатори спят в старата кула — обясни Каз. — Така са далече от останалите затворници.

Нина хвърли поглед наляво и надясно. Откъм арената нахлуваше ярка светлина и при всяка арка стоеше тъмничар на пост. Вниманието им вероятно бе насочено към поредната битка, но стигаше само един от тях да обърне глава и да ги види. И ако ги заловяха тук, щяха ли изобщо да ги предадат на градската стража за съдебен процес, или просто ще ги изтипосат на арената долу да ги изяде някой тигър? „Или нещо по-непретенциозно — помисли си мрачно тя. — Стадо ядосани полски мишки, да речем.“

Междувременно Каз се бе справил с ключалката. Вратата се отвори със скърцане и всички побързаха да влязат в килията.

Вътре беше тъмно като в рог. След миг студената зеленикава светлина на светулка грейна край Нина. Иней държеше малката стъклена сфера високо пред себе си. Сферата съдържаше изсушени и стрити на прах светещи дълбоководни риби. Разнообразната измет в Кацата обичаше светулките — с тях нямаше опасност да ги сгащят изневиделица в някоя тъмна уличка, плюс че им спестяваха необходимостта да мъкнат фенери.

„Поне е чисто — помисли си Нина, докато очите й привикваха към сумрака. — Голо и леденостудено, но относително чисто.“ Видя дюшек, застлан с грубо тъкани одеяла, както и две ведра край стената. През ръба на едното беше преметнат кървав парцал.

Ето за това се състезаваха мъжете в Адската порта — самостоятелна килия, одеяло, чиста вода и кофа за естествените си нужди.

Матиас спеше с гръб към стената. Дори на слабото сияние от светулката заформящите се по лицето му отоци се виждаха ясно. Раните му бяха намазани с някакъв мехлем. Невен, досети се Нина, разпознала специфичния аромат.

Тръгна към него, но Каз я спря с ръка на рамото.

— Нека първо Иней прецени състоянието му.

— И аз мога да… — започна Нина.

— Ти ще се заемеш с Музен.

Иней подхвърли на Каз бастуна с вранската глава — явно го беше крила под плаща си на Сивото дяволче — и приклекна край спящия Матиас със светулката в ръка. Музен пристъпи напред, свали наметалото, ризата си и маската на Лудия. Главата му беше обръсната, панталоните — затворнически.

Нина взе да мести поглед между Матиас и Музен и бързо схвана какво е намислил Каз. Двамата младежи бяха приблизително еднакви на ръст и телосложение, но с това приликите помежду им свършваха.

— Ти сериозно ли искаш Музен да заеме мястото на Матиас?

— Музен не е тук заради умението си да води интелигентни разговори — отвърна Каз. — Ще трябва да възпроизведеш нараняванията на Хелвар. Иней, какво е положението?

— Ожулени кокалчета, един отчупен зъб, две счупени ребра — докладва Иней. — Трето и четвърто отляво.

— Негово ляво или твое ляво? — попита Каз.

— Негово.

— Това няма да свърши работа — каза отчаяно Нина. — Мога да наподобя нараняванията на Матиас, но не съм чак толкова добра шивачка, че да променя лицето на Музен.

— Просто ми се довери, Нина.

— Не бих ти се доверила, че ще ми завържеш обувките, без да откраднеш връзките, Каз. — Вгледа се в лицето на Музен. — Дори с отоците пак няма да мине за Матиас.

— Тази нощ Матиас Хелвар, или по-скоро нашият скъп Музен, ще прояви симптоми на огнена шарка, от вълчия щам, който се пренася от вълци и кучета. Утре сутрин, когато тъмничарите го открият покрит с гнойни пъпки и следователно напълно неузнаваем, ще го поставят под карантина за месец и ще чакат дали ще умре от болестта, или ще оцелее и няма да е заразен. А междувременно Матиас ще е излязъл от затвора. Сега разбираш ли?

— Искаш да направя така, че Музен да изглежда болен от огнена шарка?

— Да, при това бързо, Нина, защото след десетина минути тук ще стане доста горещо.

Нина го зяпаше ококорено. Какви ги плещеше Каз?

— Каквото и да направя с него, няма да издържи цял месец. Няма как наистина да го разболея от шарка.

— Имам свой човек в лечебницата на затвора, който ще има грижата Музен да е достатъчно зле. Нашата задача е да му осигурим диагнозата. Хващай се на работа, момиче.

Нина изгледа преценяващо Музен.

— Ще те боли точно толкова, все едно сам си участвал в онази битка на арената — предупреди го тя.

Музен смръщи чело в очакване на болката.

— Ще се справя.

Тя завъртя очи, после вдигна ръце и се концентрира. Стрелна рязко дясната си ръка над лявата и перна Музен по ребрата.

Той изпъшка и се преви.

— Добро момче — рече Каз. — Справяш се като шампион. Хайде сега кокалчетата, после лицето.

Нина сътвори синини и порязвания по кокалчетата и ръцете на Музен, които да съвпадат с описанието, дадено от Иней.

— Никога не съм виждала огнешарка отблизо — каза Нина.

Познаваше болестта само от илюстрациите в учебниците по анатомия в Малкия дворец.

— Значи си имала късмет — мрачно рече Каз. — Побързай.

Нина се зае със задачата по спомени. Издуваше и цепеше кожата на Музен по лицето и гърдите, създаваше гнойни мехури, докато отоците и пъпките не скриха напълно чертите на лицето му. Едрият мъж пъшкаше жално.

— Защо си се съгласил да участваш в това? — прошепна Нина.

Отеклата плът на лицето на Музен се размърда. Горкият май правеше опит да се усмихне.

— Заради парите — изграчи нечленоразделно той.

Нина въздъхна. Какво друго мотивираше хората в Кацата?

— Достатъчно пари да те затворят в Адската порта?

Каз потропа с бастуна си по пода на килията.

— Стига си задавала въпроси, Нина. Ако Хелвар ни съдейства, и той, и Музен ще получат свободата си веднага щом си свършим работата.

— А ако не съдейства?

— Тогава Хелвар ще се озове обратно в килията, а Музен пак ще си получи парите. И ще го черпя закуска в Кооперома.

— Може ли гофрети? — изломоти Музен.

— Всички ще си поръчаме гофрети. И уиски. Ако работата се провали, по-добре не се навъртайте около мен трезви. Приключваш ли, Нина?

Нина кимна, а Иней я избута, за да превърже Музен така, както лекарят беше превързал Матиас.

— Добре — обади се Каз. — Изправете Хелвар.

Нина приклекна край Матиас, а Каз надвисна над нея със светулката в ръка. Дори в съня си Матиас изглеждаше неспокоен, бялото му чело — навъсено. Нина плъзна пръсти по отеклата челюст в бърза милувка.

— Остави лицето му, Нина. Искам го в движение, а не красив. Изцери го по най-бързия начин, колкото да върви. И само толкова, ако обичаш, иначе като нищо ще почне да се заяжда.

Нина смъкна одеялото и се хвана на работа. „Просто поредното тяло“ — повтаряше си тя. Постоянно я викаха по спешност в Ребрата да цери ранени членове на Утайките, които Каз предпочиташе да не води при редовните лекари — намушкани момичета, момчета със счупени крака или огнестрелни рани, жертви на поредния сблъсък с градската стража или с друга банда. „Представи си, че е Музен — каза си тя. — Или Големия Болиджър, или друг някой глупак. Не познаваш този младеж и толкова.“ И не беше далече от истината, между другото. Момчето, което тя познаваше, може и да се криеше някъде дълбоко в сърцевината на този човек, но всичко останало в него беше различно.

Докосна го нежно по рамото.

— Хелвар! — Той не помръдна. — Матиас!

Буца затъкна гърлото й, усети болката на напиращи сълзи. Целуна го по челото. Даваше си сметка, че Каз и другите я гледат, знаеше, че става за посмешище пред тях, но след дългата раздяла той най-после беше в ръцете й, макар и прекършен.

— Матиас! — повтори тя.

— Нина? — Гласът му беше дрезгав, но и точно толкова чудесен, колкото го помнеше тя.

— О, светци, Матиас! — прошепна Нина. — Моля те, събуди се.

Очите му, светлосините му очи, се отвориха бавно с натежали клепачи.

— Нина — меко каза той. Бръсна с кокалчета страната й. Обхвана с ръка лицето й предпазливо, невярващо. — Нина?

Очите й се насълзиха.

— Шшшш, Матиас. Дойдохме да те измъкнем.

Преди да е мигнала, той я сграбчи за раменете и я притисна към пода с тежестта на тялото си.

— Нина — изръмжа той.

После ръцете му се сключиха около гърлото й.

Втора част

Слуга и средство

7. Матиас

Матиас сънуваше отново. Сънуваше нея.

Във всичките си сънища я преследваше, понякога през свежи пролетни ливади, но обикновено през ледени полета, обсипани с канари и широки цепнатини, които той преодоляваше безпогрешно. Винаги я гонеше и винаги я хващаше. В добрите сънища я поваляше на земята и я душеше, гледаше как животът угасва в очите й, а сърцето му се преизпълваше с жажда за мъст — „най-после, най-после!“. В кошмарите я целуваше.

В кошмарите тя не се съпротивляваше. Смееше се, сякаш гонитбата е игра, сякаш знае, че той ще я хване, сякаш иска да я хване и да я притисне под себе си. Усещаше я покорна и съвършена в ръцете си. Целуваше я, заравяше лице в сладката падина на шията й. Къдриците й милваха лицето му и той беше сигурен, че удържи ли още мъничко прегръдката, всички рани, всички обиди и лоши неща ще се стопят безследно.

— Матиас — шептеше в кошмарите му тя и името му се отронваше с нежност от устните й.

Тези бяха най-лошите кошмари и той се будеше, изпълнен с омраза към себе си почти толкова силна, колкото бе омразата му към нея. Мисълта, че е в състояние да предаде себе си, да предаде отново родината си, пък било то и насън, мисълта, че — след всичко, което тя беше направила — някаква низка част от него все още жадува за близостта й… му идваше в повече.

Тази нощ кошмарът беше от лошите, от най-лошите. Облечена беше в синя коприна, красива рокля, каквито не носеше обикновено, прозирен воал обвиваше косата й и отразяваше мъждивата светлина като капки дъжд. Дйел, и колко добре миришеше. Вездесъщата воня на влага и плесен внезапно се беше примесила с аромат на парфюм. Нина обичаше луксозните неща, а това ухание определено беше от скъпите — рози и още нещо, нещо, което неговият бедняшки нос не разпознаваше. Притисна меки устни към челото му. Защо му се стори, че плаче?

— Матиас…

— Нина! — успя да изрече той.

— О, светци, Матиас! — прошепна тя. — Моля те, събуди се.

И той се събуди и разбра, че е полудял, защото тя наистина беше тук, в килията му, коленичила до него, отпуснала нежно ръка на гърдите му.

— Матиас, моля те!

Умолителният звук на гласа й. Беше си мечтал за това, наяве и насън. Понякога тя го молеше за милост. А понякога го молеше за други неща.

Посегна да докосне лицето й. Кожата й беше толкова мека и нежна. Веднъж й се беше присмял заради това — никой истински войник не трябвало да има такава кожа, така изнежена, така разглезена. Присмял се бе на пищните й извивки, за да скрие срама от несъзнателната реакция, която въпросните извивки пробуждаха у него. Сега плъзна палец по страната й, усети копринения допир на меката й коса. Така прекрасна. Толкова истинска. Не беше честно.

А после видя кървавите превръзки по ръцете си. Сънят се отдръпна напълно и болката го заля на вълни — спуканите ребра, ожулените кокалчета. Напипа с език мястото на отчупения зъб. По някое време явно е порязал езика си на острото парче и в устата му още имаше металически вкус на кръв. „Вълците.“ Бяха го накарали да убие вълци.

Наистина беше буден.

— Нина?

Имаше сълзи в красивите й зелени очи. Заля го ярост. Тя нямаше право на сълзи, нямаше право да го съжалява.

— Шшшш, Матиас. Дойдохме да те измъкнем.

Що за игричка беше това? Що за нова жестокост? Тъкмо се беше научил да оцелява тук, на това чудовищно място, а ето я нея, дошла да го измъчва по нов начин.

Хвърли се напред и я метна на пода така, че коленете му да притиснат здраво лактите й. От опит знаеше, че останали свободни, ръцете на Нина са опасно нещо. После сключи пръсти около гърлото й.

— Нина — изхъхри Матиас. Тя дращеше отчаяно по ръцете му. — Вещица — изсъска той и се наведе над нея. Очите й се разширяваха, лицето й почервеняваше. — Моли ме — каза той. — Моли ме за живота си.

После чу изтракване и нечий дрезгав глас:

— Пусни я, Хелвар.

Някой беше притиснал дуло на пистолет в тила му.

— Хайде, стреляй — каза той, без дори да погледне зад себе си, и палците му потънаха още по-надълбоко в шията на Нина.

Нищо нямаше да го лиши от това удоволствие. Нищо.

„Предателка, вещица, мерзост.“ Всички тези думи се трупаха в главата му, но имаше и други, също толкова настоятелни: красива, чаровница. Рьод фетла, така я беше наричал, червена птичка, заради цвета на нейния Гриша орден. Цветът, който тя толкова обичаше. Стисна още по-силно и слабохарактерната жилка в него се смълча.

— Ако действително си откачил, това ще се окаже много по-трудно от очакваното — обади се отново дрезгавият глас.

Чу се свистене, сякаш нещо е разцепило мълниеносно въздуха, после силна болка преряза лявото му рамо. Удар като от малък юмрук, но цялата му ръка изтръпна. Той политна напред с пъшкане, но продължи да стиска Нина за гърлото с дясната си ръка. Сигурно щеше да се стовари отгоре й, но някой го дръпна силно за яката на ризата.

Момче с тъмничарска униформа стоеше пред него, момче с опасни тъмни очи, с пистолет в едната ръка и бастун в другата. Дръжката на бастуна беше с формата на вранска глава с жестоко изострен клюн.

— Осъзнай се, Хелвар! Дошли сме да те измъкнем. Мога да направя на крака ти същото, което сторих на ръката ти, но тогава ще се наложи да те влачим. Или може да тръгнеш с нас като мъж, на собствен ход.

— Никой не бяга от Адската порта — каза Матиас.

— Тази вечер е изключение от правилото.

Матиас се отпусна на колене, притиснал изтръпналата си ръка. Оглеждаше се в опит да разбере какво става.

— Не можете просто да ме изведете оттук. Тъмничарите ще ме познаят — озъби се той. — Няма да изгубя гладиаторските си привилегии заради смътната надежда да ме отведете Дйел знае къде.

— Ще бъдеш с маска.

— Ако тъмничарите проверят…

— Ще бъдат твърде заети с друго — каза странното бледо момче.

А после започнаха писъците.

Матиас вдигна рязко глава. Откъм арената долетяха множество забързани стъпки, звукът се усилваше лавинообразно, сякаш в коридора пред килията му се изливаше поток от паникьосани хора. Чуха се викове на тъмничари, после рев на голяма котка и тръбният зов на слон.

— Отворили сте клетките — промълви Нина с треперещ от изумление глас, макар че само Дйел знаеше кога е искрена и кога играе поредната роля.

Матиас не погледна към нея, нямаше да погледне към нея. Направеше ли го, щеше да изгуби всяко чувство за реалност. И без това трудно запазваше връзка със здравия разум.

— По план Йеспер трябваше да изчака до трета камбана — каза бледото момче.

— Трета камбана е, Каз — отвърна дребната девойка в ъгъла.

С тъмна коса и бронзова сулийска кожа. Някакъв тип, целият в гнойни пъпки и превръзки, се подпираше на нея.

— Че откога Йеспер е точен — промърмори момчето и си погледна часовника. — Скачай, Хелвар, хайде.

И му протегна ръка в ръкавица. Матиас я погледна втренчено. „Това е сън. Най-странният сън, който съм сънувал, но определено е сън.“ Или пък схватката с вълците най-после го е подлудила. Тази нощ беше убил свои роднини. Прошепнатите молитви за дивите им души нямаше да оправят нещата.

Вдигна поглед към бледоликия демон и ръката в черна ръкавица. Каз, така го беше нарекло дребното момиче. Дали този Каз щеше да измъкне Матиас от кошмара, или ще го хвърли в различен вид ад? „Избирай, Хелвар.“

Матиас хвана здраво ръката на момчето. Ако това беше реалност, а не налудничава илюзия, все щеше да избяга някак от капана, който му бяха заложили тези откачалки. Чу как Нина въздъхна издълбоко — от облекчение? От яд? Той поклати глава. С нея щеше да се оправи по-късно. Дребното бронзово момиче метна наметало върху раменете му и нагласи на главата му грозна маска с клюнообразен нос.

В коридора пред килията цареше истински хаос. Мъже и жени в костюми тичаха презглава, крещяха и се блъскаха един-друг в опит да се отдалечат от арената. Тъмничарите стискаха пушките си, чуваха се изстрели. Причерня му, ребрата го боляха ужасно. Лявата му ръка все така висеше безполезна.

Каз им посочи последната арка отдясно. За да стигнат там, трябваше да тръгнат към арената, срещу потока от хора. Дали да не се влее вместо това в редиците на полудялото множество, да се изкачи по спираловидното стълбище и да се метне в някоя лодка? „А после какво?“ Няма значение. Планове ще прави по-късно.

Пристъпи към тълпата, но моментално го дръпнаха назад.

— Остави мисленето другиму, Хелвар — рече Каз. — Онази стълба води към стеснение. Нали не мислиш, че тъмничарите просто ще те пуснат да минеш, без да погледнат под маската?

Матиас се навъси и тръгна заедно с другите през тълпата, а Каз го побутваше в гърба.

Ако в коридора цареше хаос, то на арената се вихреше лудост от съвсем различен вид. Хиени се бяха покатерили на скалните корнизи. Една беше завряла муцуна в корема на труп с алено наметало. Слон се блъскаше в стените, вдигаше облаци прах и ревеше отчаяно. Матиас зърна бяла мечка, а на едно високо място клечеше гигантска котка от джунглите на Южните колонии и се зъбеше уплашено. Знаеше, че в клетките има и змии. Надяваше се онзи Йеспер да не е пуснал поне тях.

Хукнаха през пясъка на арената, същата арена, където Матиас от половин година се биеше за привилегии. Наближаваха тунела, когато пустинният гущер се стрелна право към тях с раззинати челюсти и капеща бяла отрова, дебелата му опашка метеше ожесточено земята. Преди Матиас да е реагирал, бронзовото момиче се метна на гърба на гущера и заби два кинжала между бронираните му люспи. Гущерът изпъшка и се срина на хълбок. Матиас изпита остра тъга — да, съществото беше грозно и изключително опасен противник, който никога не беше губил битка на арената, но все пак беше живо създание. „Никога досега не е губил битка на арената — поправи се той. — Трябва да внимавам за кинжалите на бронзовото момиче.“

Предположил бе, че ще пресекат арената и ще се покатерят към „ложите“ за публиката, за да избегнат тълпата, която задръстваше коридорите, а след това ще щурмуват стълбите и ще си пробият с бой път през стражата, която несъмнено чакаше в горния им край. Вместо това Каз ги поведе по тунела покрай клетките. Клетките всъщност бяха стари килии, пригодени набързо да приютят животните, които собствениците на Адското шоу успееха да осигурят за поредното представление — не само екзотични зверове, а стари циркови животни и дори болни говеда, отмъкнати от ферми в провинцията. Тичаха след Каз покрай отворените врати на клетките и в един миг Матиас зърна чифт жълти очи, които се взираха в него откъм сенките. Ускори крачка. Нямаше оръжие, а лявата му ръка беше напълно безполезна. Беше на практика безпомощен. „Къде ни води този тип?“ Заобиколиха на бегом див глиган, който се хранеше с трупа на тъмничар, после и петниста котка, която съскаше гневно насреща им, но така и не се приближи.

А после, през мускусната миризма на животните и вонята на изпражненията им, Матиас усети чистия мирис на солена вода. Чу звука на прибоя. Подхлъзна се и осъзна, че камъните под краката му са влажни. Толкова навътре в тунела затворниците нямаха достъп. Проходът явно стигаше до морето. Каквито и да бяха истинските намерения на Нина и нейните хора, по всичко личеше, че поне засега наистина се опитват да го изведат от Адската порта.

Каз и бронзовото момиче носеха малки сфери и на тяхната зеленикава светлина Матиас зърна мъничка лодка, вързана в края на тунела. В нея седеше тъмничар, ако се съди по униформата, но вместо да се развика или нещо друго, човекът вдигна ръка и им махна да побързат.

— Подрани, Йеспер — рече Каз и сръга Матиас към лодката.

— Точно навреме ги пуснах.

— Да, но за теб това означава да подраниш. Следващия път, когато решиш да ме впечатлиш с точност, предупреди ме овреме, ако обичаш.

— Пуснах животните и ви намерих лодка. Сега е моментът да ми благодариш.

— Благодаря ти, Йеспер — каза Нина.

— Пак заповядай, прекрасна. Виждаш ли, Каз? Така правят цивилизованите хора.

Матиас ги слушаше с едно ухо. Усещаше гъдел по върховете на пръстите си, знак, че лявата му ръка се събужда. Не би могъл да ги надвие всичките, не в настоящата си форма и без оръжие. Колкото до въоръжението на противниците му, май само Каз и момчето в лодката имаха пистолети. „Откачи въжето и обезоръжи Йеспер.“ Така ще има пистолет и лодка. „Само дето Нина може да ти спре сърцето, преди да си посегнал към веслата — напомни си той. — Значи първо ще застреляш нея. Ще й пуснеш куршум в сърцето. Ще изчакаш да падне, после изчезваш.“ Би могъл да го направи. Знаеше, че е изпълнимо. Стига нещо да отвлече вниманието на тази сган.

Бронзовата девойка стоеше вдясно от него, на няма и ръка разстояние. И му стигаше до рамото. Дори и ранен, лесно щеше да я бутне във водата, без да загуби равновесие и без да я нарани сериозно.

„Блъсни момичето. Освободи лодката. Обезоръжи стрелеца. Убий Нина. Убий Нина. Убий Нина.“ Пое дълбоко дъх и се метна с цялата си тежест към бронзовото момиче.

Слабичката девойка отстъпи преспокойно встрани и изящно го препъна с крак.

Матиас се пльосна тежко на камъните и изпъшка.

— Матиас! — викна Нина и пристъпи напред.

Той запълзя заднишком и едва не се пльосна във водата. Усещаше, че ако тази жена го докосне още веднъж, ще загуби напълно разсъдъка си. Нина спря, обида и болка се четяха ясно по лицето й. Нямаше право да се чувства така.

— Много е тромав този — каза безучастно бронзовото момиче.

— Приспи го, Нина — нареди Каз.

— Да не си посмяла! — извика Матиас в пристъп на паника.

— Достатъчно си тъп да преобърнеш лодката.

— Стой далече от мен, вещице — повтори той и се озъби на Нина.

Тя кимна отсечено.

— С удоволствие.

А после вдигна ръце. Матиас усети как клепачите му натежават неудържимо.

— Ще те убия — успя да изломоти той, преди да изпадне в безсъзнание.

— Приятни сънища. — Гласът й беше като вълк, който го следва по петите към пълния мрак.

* * *

В стая без прозорци, тапицирана в черно и алено, Матиас слушаше мълчаливо странните думи, които излизаха от устата на чудатото бледолико момче. Матиас знаеше много за чудовищата и от пръв поглед разбра, че Каз Брекер е прекарал твърде много време в мрака… и е донесъл нещо със себе си, когато е изпълзял отново на белия свят. Буквално усещаше как тази утайка витае около него. Знаеше, че повечето хора се присмиват на фйерданските суеверия, но самият той никога не пренебрегваше шестото си чувство. Преди да срещне Нина. Заради нея беше започнал да се съмнява в инстинктите си, заради предателството й. Предателството й го беше наранило по много начини, но този беше най-жестокият, защото едва не му беше коствал живота в Адската порта, където инстинктите са единственото ти спасение.

Чувал беше за Брекер в затвора, знаеше в какъв контекст се споменава името му — престъпен гений, безмилостен, неморален. Наричаха го Мръсни ръце, защото не съществуваше грях, пред който би се спрял срещу съответната цена. А сега този демон говореше как щели да проникнат в Ледения палат, как Матиас щял да извърши държавна измяна. „Отново — поправи се той, — как отново ще извърша държавна измяна.“

Не отделяше поглед от Брекер. Знаеше, че Нина го гледа от другия край на стаята, усещаше го. Още долавяше аромата на рози от парфюма й — усещаше го в носа си и дори в устата. Силният аромат лепнеше по езика му, сякаш вкусваше нея, а не обикновено ухание.

Събудил се беше вързан за стол в нещо като игрална зала. Явно Нина го беше извадила от безпаметния сън, в който го бе потопила по-рано. И беше тук заедно с бронзовото момиче. Йеспер, дългокракият младеж от лодката, седеше на пода в един ъгъл, придърпал костеливи колене към гърдите си, а друго момче с червеникавозлатисти къдрици драскаше разсеяно върху някакъв лист на кръгла маса за игра на карти и току гризеше палеца си. Масата беше тапицирана в червено с повтарящ се десен на врани в полет, а едно колело, не много по-различно от колелото на Адското шоу, но с други символи, се кипреше край боядисаната в черно стена. Матиас имаше чувството, че някой — вероятно Нина — се е погрижил за раните му, докато той е бил в безсъзнание. От мисълта му се повдигаше. Предпочиташе чистата болка пред развалата на Гриша.

А после Брекер беше подхванал речта си — за някаква дрога на име юрда парем, за невъзможно голяма награда и за нелепата идея да се вмъкнат незабелязано в Ледения палат. Матиас не можеше да отдели фактите от измислиците, но нямаше и значение. Когато Брекер си каза приказката, Матиас отговори с едно простичко, но категорично „не“.

— Говоря ти от личен опит, Хелвар. Знам, че да те пратят в безсъзнание, а после да се събудиш на непознато място, не е най-приятелският начин да започнеш едно партньорство, но ти не ни остави много възможности, така че се опитай да обмислиш предложението ми без излишни предразсъдъци.

— И на колене да беше дошъл при мен, отговорът ми щеше да е същият.

— Нали си даваш сметка, че само за час-два мога да те върна обратно в Адската порта? Отнесат ли бедния Музен в лечебницата, лесно ще ви разменим.

— Направи го. Нямам търпение да разкажа на главния надзирател за смешните ви планове.

— Защо си мислиш, че ще се върнеш в затвора с езика си?

— Каз… — обади се с възмущение Нина.

— Прави каквото искаш — каза Матиас.

Нямаше да предаде отново родината си.

— Казах ти — обади се Нина.

— Не си въобразявай, че ме познаваш, вещице — озъби се Матиас, без да отделя погледа си от Брекер.

Към нея няма да погледне. Няма — и толкова.

Йеспер разгъна дългата си снага. Сега, на по-добрата светлина в игралната зала, Матиас видя колко тъмнокафява е земската му кожа и колко необичайно сиви са очите му. Приличаше на щърк.

— Без него всичко се проваля — каза дългучът. — Не можем да проникнем на сляпо в Ледения палат.

Матиас го досмеша.

— Никак не бихте могли да проникнете в Ледения палат.

Ледения палат не беше обикновена сграда. Беше цял комплекс, древна фйерданска крепост, дом на непрекъсната линия от царе и царици, хранилище на най-великите съкровища и най-свещените религиозни реликви. Крепост непревземаема.

— Стига, Хелвар — каза демонът. — Все трябва да има нещо, което искаш. Каузата е достатъчно благородна дори за фанатик като теб. Фйерданите сигурно си мислят, че са хванали дракона за опашката, но няма да го удържат за дълго. Веднага щом Бо Юл-Баюр успее да повтори процеса на производство, юрда парем ще се появи на свободния пазар и е въпрос на време, преди и други да се научат да я произвеждат.

— Това никога няма да се случи. Юл-Баюр ще бъде съден и ако го намерят за виновен, ще бъде екзекутиран.

— Виновен в какво? — тихо попита Нина.

— В престъпления срещу хората.

— Кои хора?

Матиас ясно чу зле сдържания гняв в гласа й.

— Нормалните хора — отвърна Матиас. — Хората, които живеят в хармония със законите на този свят, вместо да ги изкривяват за своя изгода.

Нина изсумтя с безсилие. Другите изглеждаха по-скоро развеселени, присмиваха се на горкия назадничав фйерданец. Брум го беше предупредил, че светът е пълен с лъжци и безбожни езичници, които търсят единствено удоволствието. А в тази стая явно имаше много такива.

— Опитай се да погледнеш по-надалече в бъдещето, Хелвар — каза Брекер. — Напълно възможно е друг отряд да се добере до Юл-Баюр преди нас. Шу. Или равкийците. Всеки със свои собствени планове за дрогата. Пограничните спорове и отколешните вражди са без значение за Керч. Съветът на търговците се интересува единствено от търговията и искат юрда парем да си остане единствено слух и нищо повече.

— С други думи, ще извърша патриотичен акт, ако заведа банда престъпници в сърцето на Фйерда и им помогна да отвлекат ценен затворник, така ли? — попита Матиас, без да крие презрението си.

— Предполагам, че обещанието за четири милиона крюге не те блазни особено?

Матиас плю.

— Задръж си парите. Да ти приседнат дано! — А после му хрумна една мисъл, зла и варварска, но вероятно единственото нещо, което би му позволило да се върне в Адската порта с мир в сърцето, пък било то и без език в устата. Наведе се назад, доколкото му позволяваха въжетата, и погледна Брекер в очите. — Ще сключа сделка с теб.

— Слушам те.

— Няма да дойда с вас, но ще ти начертая подробен план на крепостта. С негова помощ би трябвало да минете през първия пост поне.

— И какво ще ми струва тази ценна информация?

— Не ти ща парите. Ще ти дам плановете безплатно. — Досрамя го от думите, които се канеше да изрече, но въпреки това го направи: — Ако ми позволиш да убия Нина Зеник.

Дребното бронзово момиче изсумтя с погнуса и презрение, а момчето при масата спря да драска и го зяпна с отворена уста. Каз не изглеждаше изненадан обаче. Изглеждаше по-скоро доволен. Матиас остана с неприятното чувство, че демонът е знаел как точно ще се развие разговорът.

— Мога да ти дам нещо по-добро — рече Каз.

Какво би могло да е по-добро от отмъщението?

— Друго не искам.

— Мога отново да те направя дрюскеле.

— Значи си и магьосник на всичкото отгоре? Духче уей, което изпълнява желания? Може да съм суеверен, но не съм глупав.

— Човек може да бъде и двете неща едновременно, но сега не говорим за това. — Каз бръкна в джоба на тъмното си палто. — Ето — каза той и подаде парче хартия на бронзовото момиче.

Другият демон. Той се движеше безшумно, сякаш е пропълзял от следващия свят и никой не е проявил здравия разум да го върне там. Момичето донесе листа и го вдигна пред очите му, така че Матиас да го прочете. Документът беше написан на керчски и фйердански. Матиас не можеше да чете керчски, понаучил беше малко от говоримия език в затвора и толкоз, но текстът на фйердански беше достатъчно ясен и докато погледът му препускаше по страницата, сърцето му препускаше в гърдите.

В светлината на новите доказателства Матиас Бенедик Хелвар получава пълно и незабавно помилване по всички обвинения за търговия с роби. Ще бъде освободен на датата ………………. с извиненията на съда и ще му бъде осигурен превоз до родината или до друго място по негово желание по най-бързия възможен начин и с най-искрените извинения на този съд и правителството на Керч.

— Какви нови доказателства?

Каз се облегна назад в стола си.

— Изглежда, Нина Зеник е оттеглила показанията си. Ще й бъдат повдигнати обвинения за лъжесвидетелстване.

Сега вече Матиас я погледна. Не можа да се спре. По красивата й шия имаше синини от неговите пръсти. Каза си, че това трябва да го радва.

— Лъжесвидетелстване? Колко време ще лежиш за това, Зеник?

— Два месеца — тихо каза тя.

— Два месеца?

Сега вече Матиас се разсмя, смя се дълго и силно. Цялото му тяло се тресеше, сякаш е изпаднал в гърч от отрова.

Останалите го гледаха с известна загриженост.

— Сигурни ли сме, че този все още е с ума си? — попита Йеспер, потропвайки с пръсти по перлените дръжки на револверите си.

Брекер вдигна рамене.

— Не бих го нарекъл благонадежден, но с друго не разполагаме.

Два месеца. Вероятно в някой уютен затвор, където ще очарова тъмничарите да й носят топъл хляб и да й разбухват възглавничките. Или просто ще убеди съдията да плати парична глоба, която няма да затрудни богатите й приятелчета в Равка.

— На нея не може да й се вярва — каза накрая той на Брекер. — Каквито и тайни да изтръгнете от този Юл-Баюр, тя моментално ще ги издаде на своите хора в Равка.

— Остави това на мен, Хелвар. Ти свърши своето, а аз ще имам грижата тайните на Юл-Баюр и юрда парем да попаднат в ръцете на хора, които са в състояние да ги опазят.

Два месеца. Нина щеше да си излежи присъдата и да се върне в Равка с четири милиона крюге в джоба, без да се сети повече за него. Но ако този документ за помилване беше истински, значи той също можеше да се прибере у дома.

„У дома.“ Много пъти си беше представял как бяга от Адската порта, но повече като на игра, защото бягството нямаше да му донесе нищо добро. Какъв живот го очакваше навън като осъден за търговия с роби? Никога не би могъл да се върне във Фйерда. Дори да издържеше някак срама, щеше да живее като беглец от керчското правосъдие, като белязан човек. Да, би могъл да си изкарва някак препитанието в Новий Зем, но какъв би бил смисълът от такова съществуване?

Но сега беше различно. Ако демонът Брекер казваше истината, нищо не пречеше на Матиас да се върне у дома. Копнежът стисна сърцето му в юмрук — да чуе родния си език, да види отново приятелите си, да вкуси семла с пълнеж от сладка бадемова паста, да усети зъбките на северния вятър, който се спуска с рев над леда. Да се прибере вкъщи и да го посрещнат там без тежестта на безчестието. Ако обвиненията бъдат свалени и името му бъде очистено, той наистина би могъл да се върне към живота си на дрюскеле. И цената за това беше държавна измяна.

— Ами ако Бо Юл-Баюр е мъртъв? — попита той Брекер.

— Ван Ек твърди, че е жив.

Нима търговецът, за когото говореше Каз, познаваше толкова добре фйерданските нрави? Съдебният процес сигурно вече се е състоял, а дори да не беше, щеше да се състои скоро и Матиас лесно можеше да предскаже резултата. Неговите хора никога не биха пуснали на свобода човек, който притежава толкова опасно знание.

— И все пак… Ако е мъртъв, Брекер?

— Пак ще си получиш документа за помилването.

Дори ако мишената им вече пътуваше към задгробния живот, Матиас щеше да получи свободата си. На каква цена обаче? И преди беше правил грешки. Проявил бе глупостта да повярва на Нина. Проявил беше слабост и щеше да носи срама за това до края на дните си. Но беше платил за глупостта си с кръв, мизерия и вонята на Адската порта. А и онези му престъпления бяха дребна работа, дело на едно наивно момче. Това обаче… това беше голямо и много по-лошо. Да разкрие тайните на Ледения палат, да види отново родината си и да знае, че е предател… Можеше ли да направи такова нещо?

Брум би се изсмял в лицата им, а после би скъсал документа на малки парченца. Но Каз Брекер беше умен. И очевидно разполагаше със средства и връзки. Ами ако Матиас им откаже и въпреки това и напук на всички вероятности Брекер и хората му успеят да проникнат в Ледения палат и отвлекат шуанския учен? Или ако Брекер е прав и друг отряд стигне пръв до Юл-Баюр? По всичко личеше, че парем е твърде пристрастяващ, за да е от полза за Гриша, но ако формулата попадне в равкийски ръце и те успеят да я адаптират някак? Да я променят така, че равкийските гришани да преодолеят проблема с пристрастяването? Тогава тяхната Втора армия би станала непобедима. Ако вземеше участие в мисията, Матиас би имал някакъв контрол над ситуацията, би могъл да убие Юл-Баюр веднага щом го измъкнат от Ледения палат или да му измисли някаква „злополука“ по обратния път към Керч.

Преди Нина, преди Адската порта никога не би се замислил за това. Сега обаче смяташе, че е в състояние да сключи тази сделка със себе си. Ще се присъедини към отряда на демоните, ще заслужи помилването си, а когато отново стане дрюскеле, Нина Зеник ще бъде първата му мишена. Ще я издири в Керч, в Равка или в което кьоше или дупка на света реши да се скрие от него. Ще съсипе Нина Зеник, ще я накара да си плати по много начини. Смъртта би била твърде добра за нея. Ще направи така, че да я хвърлят в най-отвратителната дупка на Ледения палат, където никога повече няма да се стопли. Ще си играе с нея, както тя си беше играла с него. Ще й предложи спасение, а после ще оттегли предложението си. Ще се отнася с нея добре, ще й прави малки услуги, а после ще обърне дебелия край на тоягата. Ще се опива от всяка нейна сълза и ще смени онзи сладък зелен аромат на рози върху езика си със солта на скръбта й.

И въпреки това думите горчаха в устата му, когато каза:

— Съгласен съм.

Брекер намигна на Нина, а на Матиас му се прииска да му избие зъбите. „Когато приключа с Нина, ще дойда за теб.“ Залавял бе вещици. Колко по-различно би било да убие демон?

Бронзовото момиче сгъна документа и го върна на Брекер, който го прибра във вътрешния джоб на палтото си. Матиас усети как сърцето му се свива. Сякаш гледаше как стар приятел, когото е изгубил надежда да види отново, изчезва в тълпата, а самият той не е в състояние да извика след него.

— Сега ще те развържем — каза Брекер. — Надявам се, че затворът не те е лишил напълно от възпитание или здрав разум.

Матиас кимна и бронзовото момиче сряза с нож въжетата зад гърба му.

— С Нина се познавате, мисля — продължи Брекер. — Сладкото момиче, което те освобождава, се казва Иней, нашият експерт по събиране на чужди тайни, най-добрата в занаята. Йеспер Фейхи е нашият стрелец, земенец по произход, дано не го гледаш накриво заради това, а онзи младеж там е Вилан, най-големият експерт по експлозии в Кацата.

— Раске е по-добър — каза Иней.

Момчето вдигна поглед изпод червеникавозлатистите къдрици и се обади за пръв път:

— Не е по-добър. Безразсъден е.

— Разбира си от занаята той.

— Аз също.

— Едвам — обади се Йеспер.

— Вилан е нов в квартала — призна Брекер.

— Естествено, че ще е нов. Прилича на дванайсетгодишен — подхвърли Матиас.

— На шестнайсет съм — каза намусено Вилан.

Едва ли, помисли си Матиас. На петнайсет най-много. Май още не беше започнал да се бръсне. Всъщност със своите осемнайсет години Матиас май беше най-големият в стаята. Очите на Брекер изглеждаха дребни, но със сигурност не беше по-голям от него на години.

Матиас се вгледа за пръв път в хората наоколо. „Да ви имам и отряда — помисли си той. — Особено за толкова опасна мисия.“ Държавната измяна нямаше да има никакво значение, ако всички загинеха. А само той знаеше какви рискове крие това начинание.

— Трябва да използваме Раске — настоя Йеспер. — Той е добър под напрежение.

— И на мен не ми харесва тая работа — кимна Иней.

— Не съм ви питал — отсече Каз. — Освен това, Вилан не просто разбира от огниво и фитили. Той е нашата застраховка.

— Срещу какво? — попиша Нина.

— Запознайте се с Вилан ван Ек — обяви Каз Брекер и страните на момчето поруменяха. — Синът на Ян ван Ек и нашата гаранция за трийсетте милиона крюге.

8. Йеспер

Йеспер се вторачи във Вилан.

— Ми да, естествено, синчето на съветника — каза той и избухна в смях. — Това обяснява всичко.

Знаеше, че трябва да го е яд на Каз, задето е премълчал поредната информация, но в момента му беше адски забавно — разкритието за истинската самоличност на Вилан ван Ек препускаше из стаята като пощуряло жребче, което раздава къчове.

Вилан се беше изчервил като домат и не знаеше накъде да гледа. Нина изглеждаше шашната и раздразнена, фйерданецът се кокореше объркан. Каз беше видимо доволен от себе си. Колкото до Иней, не личеше да е изненадана, разбира се. Тя събираше и пазеше тайните на Каз, както и тайните на всички останали. Жегна го ревност, но Йеспер знаеше, че е безпредметно да й обръща внимание.

Устата на Вилан няколко пъти се отваряше и затваряше напразно, докато накрая момчето успя да изрече умърлушено:

— Ти си знаел? — Въпросът му беше насочен към Каз.

Каз се облегна назад, единият му крак беше сгънат в коляното, а другият, болният, беше изпружен напред.

— А защо иначе да те държа близо до себе си, как мислиш?

— Добър съм с експлозивите.

— С експлозивите се справяш приемливо. Но като заложник нямаш равен.

Казаното прозвуча жестоко, но пък Каз си беше такъв. А Кацата беше много по-суров учител дори от него. Разкритието поне обясняваше защо Каз глези Вилан и му възлага задачи.

— Няма значение — каза Йеспер. — Пак трябва да вземем Раске, а това бебе да оставим под ключ в Кетердам.

— Нямам вяра на Раске.

— Но имаш вяра на Вилан ван Ек? — възкликна Йеспер с вдигнати вежди.

— Вилан не познава достатъчно хора, за да ни забърка в истински неприятности.

— Аз нямам ли думата? — оплака се Вилан. — Тук съм, ако забелязвате.

Каз го измери с поглед и попита небрежно:

— Някога преджобвали ли са те, Вилан?

— Аз… доколкото знам — не.

— Да са те обирали в някоя тъмна уличка?

— Не.

— Да са те провесвали от мост с главата надолу в канала?

Вилан примигна.

— Не, но…

— И защо според теб е така?

— Ами…

— Минаха три месеца, откакто избяга от имението на татко на Гелдщраат. Би ли предположил защо пребиваването ти в Кацата преминава толкова безметежно?

— Късмет, може би? — промърмори под нос Вилан.

Йеспер изпръхтя.

— Каз е твоят късмет, търговче. Сложил те е под опеката на Утайките. И понеже ти за нищо не ставаш, до този момент всички се чудехме поради що се е загрижил толкоз за добруването ти.

— Голямо чудене падна — призна Нина.

— Каз винаги си има причини — измърмори Иней.

— И защо изобщо си избягал от къщата на баща си? — попита Йеспер.

— Защото беше време — каза през стегнато гърло момчето.

— Ти какво си бе? Идеалист? Романтик? Революционер?

— Обикновен идиот? — подсказа му Нина. — Никой не избира доброволно да живее в Кацата, ако има друга възможност.

— Не съм безполезен — каза Вилан.

— Раске повече разбира от експлози… — подхвана отново Иней.

— Бил съм в Ледения палат — прекъсна я Вилан. — С баща си. На вечеря в посолството. Мога да ви помогна с плановете на комплекса.

— Видяхте ли? Скрити дълбини. — Каз потропа с пръсти по вранската глава на бастуна си. — А и не искам единственото ни средство за натиск над Ван Ек да виси в Кетердам, докато ние пътуваме на север. Вилан тръгва с нас. Разбира от експлозиви, а и умее да рисува, благодарение на частните си учители.

Вилан се изчерви отново, а Йеспер поклати глава.

— Свириш и на пиано, предполагам?

— На флейта — каза отбранително момчето.

— Идеално.

— И понеже е виждал Ледения палат със собствените си очи, Хелвар — продължи Каз, като се обърна към фйерданеца, — ще разбере, ако се опиташ да ни преметнеш.

Матиас се намръщи свирепо, а Вилан прежълтя.

— Спокойно — подхвърли Нина на хлапето. — Мръщенето му не е смъртоносно.

Йеспер вече бе забелязал как Матиас настръхва всеки път, когато Нина се обади. Нямаше представа защо двамата се мразят толкова много, но като нищо щяха да се избият, преди отрядът им да е стигнал до Фйерда.

Йеспер разтърка очи. Беше изтощен и недоспал след приключението в затвора, а сега мислите му жужаха като луди около вероятността групичката им да се сдобие с трийсет милиона крюге. Дори след като Пер Хаскел вземеше своите двайсет процента, оставаха по четири милиона за всеки от тях. Какво би могъл да направи той с такава купчина пари? Знаеше какво би казал баща му: „Ще се озовеш в купчина лайна, ама двойно по-висока“. Светци, колко му липсваше старият!

Каз потропа с бастуна си по излъскания дървен под.

— Извади писалките си и хубав лист хартия, Вилан. Време е Хелвар да се хване на работа.

Вилан се наведе и извади от торбата в краката си тънко руло касапска хартия и метален несесер, в който имаше скъпарски на вид комплект за чертане — писалки и мастилница.

— Браво бе — отбеляза Йеспер. — Добре си се запасил.

— Започвай да говориш — обърна се Каз към фйерданеца. — Време е да си платиш наема.

Матиас го изгледа отровно. Определено умееше да се въси този. Беше си почти забавно да наблюдаваш схватката между неговото кокорене и студения хищнически поглед на Каз.

Накрая фйерданецът затвори очи, пое си дълбоко дъх и каза:

— Ледения палат се намира на скали високо над пристанището в Дйерхолм. Построен е в концентрични кръгове като пръстените на дърво. — Говореше бавно, сякаш всяка дума му причиняваше болка. — Първо е крепостният зид, после — външният кръг или пръстен. Той е разделен на три сектора. След него е леденият ров, а в центъра на всичко — Белия остров.

Вилан започна да рисува. Йеспер надникна над рамото му.

— Това не прилича на дърво, а на торта.

— Ами то наистина наподобява торта — оправда се Вилан. — Цялото нещо е построено на възвишение.

Каз даде знак на Матиас да продължи.

— Никой не може да се покатери по скалите, така че северният път е единственият начин да се влезе и излезе от комплекса. Минава се през въоръжен пост още преди крепостния зид. Нещо като пропускателен пункт.

— Два поста — поправи го Вилан. — Когато аз бях там, минахме през два пропускателни поста.

— Ето, видя ли? — обърна се Каз към Йеспер. — Има полза от момчето. А ти внимавай, Хелвар.

— Защо са им два пропускателни поста? — попита Иней.

Матиас заби поглед в тъмните дъски на дюшемето и каза:

— Защото е по-трудно да подкупиш два екипа от стражи. Охраната на палата е изградена на този принцип — с резерви, които се активират при нужда. Ако успеете да минете през пропускателните постове…

— Ние, Хелвар — прекъсна го Каз. — Ако ние успеем да минем.

Фйерданецът сви рамене едва забележимо.

— Ако преминем през пропускателните постове, външният кръг, както казах, е разделен на три сектора — затворническият, секторът на дрюскеле и посолството, като всеки от тях си има своя порта в крепостния зид. Портата на затвора функционира постоянно, но е под денонощна въоръжена охрана. Другите две се редуват и никога не са отворени по едно и също време.

— Как решават коя порта кога да работи? — попита Йеспер.

— Графикът се сменя всяка седмица, а стражите получават указанията си предната вечер, не по-рано.

— Това може да се окаже полезно — каза Йеспер. — Ако разберем коя порта няма да работи, тоест, няма да има охрана…

— Винаги има поне четирима дежурни стражи, дори когато портата е затворена.

— С четирима лесно ще се справим.

Матиас поклати глава.

— Портите тежат хиляди килограми и се командват единствено от караулките на стражата. А дори да вдигнете някоя от тях, отварянето на порта извън графика моментално ще задейства черния протокол. Целият палат ще бъде затворен по спешност, а вие ще сте издали местоположението си.

Всички в стаята се размърдаха притеснено, Йеспер включително. Ако можеше да се съди по израженията на колегите му, една и съща мисъл минаваше през главите на всички: „В какво се забъркваме?“. Единствен Каз си оставаше спокоен.

— Записвай всичко — каза той и чукна с пръст по хартията. — Хелвар, по-късно ще опишеш на Вилан алармената система в пълните й детайли, механиката включително.

Матиас се намръщи.

— Не й знам механиката. Нещо с кабели и камбани, но детайли не знам.

— Кажи му каквото знаеш. Къде е най-вероятно да държат Бо Юл-Баюр?

Матиас се изправи бавно и се приближи до Вилан и чертежа, който се оформяше на листа пред него. Движеше се неохотно, все едно Каз го е накарал да погали гърмяща змия.

— Тук, предполагам — каза фйерданецът и заби пръст в листа. — В затворническия сектор. Най-строго охраняваните килии се намират на последния етаж. Там държат най-опасните престъпници. Убийци, терористи…

— Гришани? — попита Нина.

— Именно — мрачно отвърна той.

— Вие двамата твърдо сте решили да преборите скуката, нали? — подхвърли Йеспер. — Хората обикновено се намразват чак на втората седмица, обаче вие явно имате преднина.

Изгледаха го с еднакво отровни погледи, Йеспер им отвърна със слънчева усмивка, но Каз не вдигна и за миг поглед от чертежа.

— Бо Юл-Баюр не е опасен — каза замислено той. — Не по този начин. Едва ли ще го държат на едно място с такава измет.

— Според мен вече е на сигурно място в гроба — каза Матиас.

— Нека приемем, че още не е мъртъв. Той е ценен затворник, който не бива да попада в чужди ръце, преди да се е явил пред съда. Къде биха го държали?

Матиас се загледа в чертежа.

— Сградите във външния пръстен ограждат ледения ров, а в средата на ледения ров се намира Белия остров, където са съкровищницата и Царският палат. Това е най-добре охраняваното място в целия комплекс.

— Значи, там държат Бо Юл-Баюр — рече Каз.

Матиас се усмихна. Така де, оголи зъби. „Научил е тази усмивка в Адската порта“ — помисли си Йеспер.

— Значи мисията ви е обречена — каза Матиас. — Няма никакъв начин група чужденци да стигне до Белия остров.

— Това не би трябвало да те радва толкова, Хелвар. Ако ние не стигнем до острова, ти няма да си получиш помилването.

Матиас сви рамене.

— Не мога да променя истината. Леденият ров се наблюдава постоянно от множество стражеви кули на Белия остров и от една наблюдателница на върха на Стария часовник. Единственият начин да минеш през него е по стъкления мост, а няма как да стъпиш на стъкления мост без разрешение.

— Наближава Хрингкяла — подхвърли Нина.

— Млъкни — тросна й се Матиас.

— Слушам те, Нина — подкани я Каз.

— Хрингкяла. Това е Денят на слушането, когато на Белия остров се провежда церемонията по приемането на новите дрюскеле.

Матиас така стисна юмруци, че чак кокалчетата му побеляха.

— Нямаш право да говориш за тези неща. Те са свещени.

— И са факти, освен това. Фйерданското царско семейство дава голямо празненство с гости от целия свят, канят и артисти да ги забавляват, а немалка част от тези артисти са от Кетердам.

— Артисти? — повтори Каз.

— Да, актьори, танцьори, трупа от Комедия Брута, както и най-талантливите представители на къщите за наслади от Западната дъга.

— Мислех, че фйерданите не си падат по такива работи — каза Йеспер.

Иней изкриви устни.

— Никога ли не си виждал фйердански моряци на Дъгите?

— Когато са си у дома де — уточни Йеспер.

— Това е единственият ден в годината, когато спират да се държат като тъпанари и го удрят на веселба — обясни Нина. — А и, в интерес на истината, само дрюскеле живеят като монаси.

— Не е задължително веселбата да включва вино и… и плът — изсъска Матиас.

Нина примигна насреща му с лъскавите си ресници.

— Ти няма да познаеш веселбата, дори да ти се увеси на врата и да ти тикне близалка в устата. — Тя на свой ред погледна чертежа. — Портата към посолството със сигурност ще бъде отворена. Може би няма да се наложи да проникваме със сила в Ледения палат. Може да влезем заедно с артистите.

— Това не ти е Адското шоу — поклати глава Каз. — Няма да е толкова лесно.

— Гостите се проучват основно — каза Матиас. — Артистите включително. Проверяват документите им по няколко пъти, преди да ги пуснат в посолството, фйерданите не са глупави.

Нина вдигна вежда.

— Не всички, поне.

— Не дразни мечката, Нина — смъмри я Каз. — Нужен ни е на наша страна. Кога ще се състои празненството?

— Свързано е със сезоните — обясни Нина. — Всяка година се провежда на пролетното равноденствие.

— Значи след две седмици — отбеляза Иней.

Каз кривна глава настрани, зареял невиждащ поглед в далечината.

— Замисля нещо, виж му лицето — прошепна Йеспер на Иней.

— Определено — кимна тя.

— Бялата роза ще прати ли свои представители? — попита Каз.

Нина поклати глава.

— Не съм чула за такова нещо.

— Дори да потеглим право към Дйерхолм — каза Иней, — пътят дотам ще отнеме близо седмица. Нямаме време да осигурим документи и прикритие, които да издържат на обстойна проверка.

— Няма да влезем през посолството — рече Каз. — Номерът е винаги да удряш там, където мишокът не гледа.

— Кой е мишокът? — попита Вилан.

Йеспер избухна в смях.

— О, светци, ама и ти си един! Мишокът бе. Гълъбчето, плячката, глупакът, когото ще оскубеш.

Вилан изправи гръб.

— Аз може и да не съм получил вашето… образование, но със сигурност знам много думи, които вие не сте чували.

— Също как се сгъва салфетка и как се танцува менует. А, и свириш на флейта. Полезни умения, търговче. Полезни умения.

— Вече никой не танцува менует — изръмжа Вилан.

Каз се облегна назад.

— Кой е най-лесният начин да откраднеш нечий портфейл?

— С нож, опрян в гърлото? — предложи Иней.

— С дуло на пистолет в гърба? — добави Йеспер.

— Отрова в чашата? — попита Нина.

— Вие сте ужасни хора — каза Матиас.

Каз завъртя очи.

— Най-лесният начин да свиеш нечий портфейл е като кажеш на гълъбчето, че ще му свиеш часовника. Привличаш вниманието му и го насочваш в желаната от теб посока. Хрингкяла ще бъде нашата диверсия. Леденият палат ще пренасочи голяма част от ресурсите си да наблюдава гостите и да охранява царското семейство. Няма как да гледат навсякъде едновременно. Това е идеалната възможност да им отмъкнем Бо Юл-Баюр. — Каз посочи затворническата порта в крепостния зид. — Помниш ли какво ти казах в Адската порта, Нина?

— Трудно е да следя мъдростите, които ръсиш наляво и надясно.

— За всички затвори важи едно правило — не дават пет пари кой влиза, а само кой излиза. — Той плъзна пръст към съседния сектор. — В посолството, от друга страна, ще внимават кой се опитва да влезе, а не кой излиза. Ще влезем през затвора и ще излезем през посолството. Хелвар, Стария часовник работи ли?

Матиас кимна.

— Отброява всеки четвърт час. Свързан е и със звуковата сигнализация на протоколите при спешност.

— И е точен?

— Разбира се.

— Висококачествено фйерданско инженерство — подметна с горчивина Нина.

Каз не й обърна внимание.

— Значи ще използваме Стария часовник, за да координираме движенията си.

— Ще влезем маскирани като стражи, така ли? — попита Вилан.

Йеспер не можа да скрие презрението си.

— Само Нина и Матиас говорят фйердански.

— И аз говоря фйердански — възрази Вилан.

— Литературен фйердански от учебник, предполагам? На бас, че говориш фйердански кажи-речи толкова добре, колкото аз говоря глигански.

— Подозирам, че глиганският е родният ти език — промърмори Вилан.

— Ще влезем каквито сме — рече Каз. — Като престъпници. Затворът ще бъде входната ни врата.

— Чакай да видим дали съм разбрал — каза Йеспер. — Идеята е фйерданите да ни хвърлят в затвора. Нещо, което винаги сме се опитвали да избегнем?

— Самоличността на престъпниците е трудна за установяване. Това е един от плюсовете да си член на банда. При затворническата порта ще следят бройката, ще сравняват имена и престъпления, а няма да проверяват паспорти и да се пулят в печатите на посолството.

— Защото никой не иска да отиде в затвора — каза Йеспер.

Нина потри с длани ръцете си над лактите.

— Не искам да ме затворят във фйерданска килия.

Каз вдигна ръкава си и между пръстите му се появиха две тънки метални игли. Той ги накара да танцуват около кокалчетата му, после ги скри отново.

— Шперцове? — попита Нина.

— Аз имам грижата за килиите, спокойно — рече той.

— Удряш където мишокът не гледа — каза замислено Иней.

— Именно — кимна Каз. — А Ледения палат е като всеки друг мишок, тлъст бял гълъб, който само чака да го оскубем.

— Юл-Баюр дали ще тръгне с нас доброволно? — попита Иней.

— Според Ван Ек Съветът е уговорил тайна дума с Юл-Баюр още по времето, когато са се надявали да го измъкнат от Шу Хан. Кодовата дума е „сеш-юе“. Знак, че ни изпраща Съветът на търговците от Керч.

— Сеш-юе — повтори Вилан, произнасяйки неумело сричките. — Какво означава?

Нина се загледа в пода, преди да отговори:

— Означава „обезверен“.

— Постижимо е — рече Каз, — особено за нас.

Йеспер усети как настроението в стаята се променя, как надеждата надига глава. Тази промяна не се долавяше лесно, но той беше свикнал да я търси на игралната маса — моментът, в който картоиграчът осъзнава, че не е изключено да държи печеливша ръка. Очакването обзе и него, съблазнителна смесица от страх и вълнение, от която го засърбяха ръцете.

Изглежда, и Матиас го усети, защото скръсти решително ръце на гърдите си и каза:

— Идея си нямате какво ще ви излезе насреща.

— Но ти имаш, Хелвар. Докато дойде време да отплаваме, искам да работиш с Вилан върху чертежа на палата. Никоя подробност не е твърде дребна или незначителна. Ще те проверявам регулярно.

Иней плъзна пръст по грубата скица, която Вилан беше начертал, серия от вписани кръгове.

— Наистина прилича на дървесни пръстени — каза тя.

— Не — рече Каз. — Прилича на мишена.

9. Каз

— Приключихме тук — обърна се Каз към останалите. — Ще уведомя всеки от вас, щом намеря кораб, но бъдете готови да отплаваме най-късно утре вечер.

— Толкова скоро? — попита Иней.

— Може да ни удари буря или безветрие, а плаването ще е дълго дори при хубаво време. Хрингкяла ни дава безценна възможност да измъкнем Бо Юл-Баюр. Не трябва да я пропускаме.

Нужно му бе време да обмисли плана, който се заформяше в главата му. Вече виждаше основните елементи — откъде ще влязат и как ще излязат. Само че този план щеше да ограничи значително „багажа“ им. Щяха да действат без обичайните си ресурси, а това включваше в уравнението много повече променливи величини и повече възможности за неочакван провал.

Ако не друго, поне участието на Вилан в мисията гарантираше, че ще си получат наградата. Но нямаше да е лесно. Още не бяха напуснали Кетердам, а за всички беше ясно, че момчето не е замесено с тяхната мая. Вилан не беше много по-млад от Каз на години, но създаваше впечатлението, че е дете — дете с облещени очички и розови бузки като салонно кученце в стая с бойни песове.

— Имай грижата Вилан да не се забърка в нещо — заръча той на Йеспер, докато стрелецът си тръгваше.

— Защо пък аз?

— Защото извади лошия късмет да ми се мернеш пред очите в подходящия момент, а не искам баща и син да се сдобрят баш преди да сме отплавали.

— Няма нужда да се притеснявате за това — обади се Вилан.

— Притеснявам се за всичко, търговче. Затова още съм жив. Ти също можеш да държиш Йеспер под око.

— Мен?! — възкликна с възмущение Йеспер.

Каз плъзна настрани един от панелите на тъмната ламперия. Зад него беше скрит вграден в стената сейф.

— Теб, да. — Отброи четири тънки пачки крюге и връчи едната на Йеспер. — Това е за патрони, не за залагания. Вилан, ти отговаряш краката му да не го отнесат в някоя игрална дупка по пътя за амунициите, ясно?

— Нямам нужда от бавачка — сопна се Йеспер.

— Приеми го по-скоро като придружителка, която има грижата да съхраниш високия си морал. Но ако ти се прииска някой да ти смени пеленката и да те завие хубаво преди лягане, това си е твоя работа. — Пренебрегна обидената физиономия на Йеспер и раздаде пачки на Вилан за експлозиви и на Нина за каквито неща й трябваха да попълни „шивашкия“ си набор. — Не се презапасявайте — каза той. — Само колкото за плаването. Ако всичко се развие по план, ще влезем в Ледения палат само с дрехите на гърба си.

Видя сянка да прекосява лицето на Иней. Да се раздели с ножовете си сигурно й беше толкова трудно, колкото на него да се раздели с бастуна си.

— От теб искам да купиш топли дрехи — заръча й той. — На Уийнщраат има един магазин, който обслужва трапери. Започни оттам.

— Възнамеряваш да подходим от север? — попита Хелвар.

Каз кимна.

— Пристанището на Дйерхолм гъмжи от митнически служители, а мога да се хвана на бас, че мерките за сигурност ще са удвоени покрай вашия голям купон.

— Не е купон.

— Звучи като купон — вметна Йеспер.

— Идеята не е да бъде купон — поправи се намусено Хелвар.

— Какво ще правим с него? — попита Нина и кимна към Матиас.

Гласът й прозвуча безразлично, но не успя да заблуди никого, освен Хелвар. Видели бяха сълзите й в Адската порта.

— Засега ще остане тук, във Вранския клуб. Искам да разръчкаш мозъка си за подробности, Хелвар. Вилан и Йеспер ще дойдат при теб по-късно. Тази зала няма да я отваряме за клиенти. Ако някой в голямата зала попита, кажете му, че тази е затворена за частна игра.

— И ще спим тук? — попита Йеспер. — Аз трябва да се погрижа за разни неща в Ребрата.

— Ще се справиш — рече Каз, макар да знаеше, че е проява на особена жестокост да държи Йеспер в игрално заведение цялата нощ и да не му позволи да играе. Обърна се към останалите: — Нито дума никому. Никой не трябва да знае, че напускаме Керч. Завел съм ви в някаква къща в провинцията да свършим една работа. Това е всичко.

— Няма ли да ни кажеш още нещо за чудодейния си план? — попита Нина.

— На кораба. Колкото по-малко знаете, толкова по-малко ще издадете.

— Но ще оставиш Хелвар сам тук, без дори да го вържеш?

— Ще можеш ли да се държиш като добро момче? — обърна се Каз към фйерданеца.

Той го изгледа убийствено, но все пак кимна.

— Ще заключим тази зала и ще оставим някой да варди.

Иней претегли с поглед едрия фйерданец.

— Нека са двама.

— Пратете Дирикс и Роти на пост, но без да навлизате в подробности. Те ще отплават с нас и ще ги инструктирам по-късно. А с теб, Вилан, ще седнем да си поговорим. Искам да знам всичко за търговската компания на баща ти.

Вилан сви рамене.

— Нищо не знам. Той не ме включва в деловите си преговори.

— Какво, никога не си подслушвал на вратата на кабинета му? Не си се вмъквал да хвърлиш едно око на документите?

— Ми да, не съм — каза Вилан и вирна брадичка.

Каз с изненада установи, че му вярва.

— Казах ти аз — обяви жизнерадостно Йеспер на път към вратата. — Безполезен.

Другите тръгнаха след него, а Каз затвори и заключи сейфа.

— Бих искал да си поговорим с теб, Брекер — каза Хелвар. — Насаме.

Иней стрелна Каз с предупредителен поглед, но той не й обърна внимание. Боеше се, че няма да се оправи със селски мускуляга като Матиас Хелвар? Плъзна дървения панел на мястото му и разтърси леко крака си. Болеше го. Твърде малко сън и твърде много време в разходки.

— Тръгвай, Привидение — каза той. — И затвори вратата след себе си.

Веднага щом вратата се затвори, Матиас се метна към него. Каз му позволи. Беше го очаквал.

Матиас затисна устата му с мръсната си ръка. Усещането за допира кожа в кожа беше отвратително, но Каз съумя да потисне инстинктивната си реакция и да овладее стомаха си, пак защото го беше очаквал. Другата ръка на Матиас пребърка джобовете на палтото му, първо единия, после другия.

— Фер есей? — изръмжа гневно той на фйердански. После повтори на керчски: — Къде е?

Каз го остави да го пребърква още секунда-две, после удари с лакът отдолу нагоре, принуждавайки Хелвар да отпусне хватката си. След това лесно се измъкна, фрасна Хелвар с бастуна си в сгъвката на дясното коляно. Едрият фйерданец се срина. Когато понечи да се изправи, Каз го изрита.

— Да не си мръднал, жалко човече.

Хелвар направи втори опит да се надигне. Беше бърз, а затворът го беше направил силен. Каз го фрасна силно по челюстта, после заби светкавично върха на бастуна си в двете специални точки за натиск върху широките му рамене. Ръцете на фйерданеца увиснаха безчувствени и той изгрухтя.

Каз превъртя бастуна и притисна вранската глава към гърлото му.

— Мръдни пак и така ще ти строша челюстта, че ще се храниш през сламка до края на живота си.

Фйерданецът се укроти, сините му очи излъчваха вълни на омраза.

— Къде е документът? — изръмжа той. — Видях те да го слагаш в джоба си.

Каз приклекна до него и извади сгънатия документ от джоб, който само допреди миг изглеждаше празен.

— Това ли?

Фйерданецът напразно се опита да раздвижи безчувствените си ръце, а после издаде нисък животински звук, когато документът сякаш се стопи във въздуха. Миг по-късно листът хартия се появи отново в пръстите на Каз. Той го обърна да му покаже текста, после прокара ръка над него и показа на Хелвар бял лист хартия.

— Демджин — промълви Хелвар.

Каз не говореше фйердански, но тази дума я знаеше. „Демон.“

Чак пък! Научил беше тези фокуси от картоиграчите и измамниците на Източната дъга, а после ги беше упражнявал с часове пред едно петносано огледало, което беше купил с първата си заплата.

Перна леко Матиас с бастуна по челюстта.

— За всеки номер, който ти си видял, аз знам хиляда. Мислиш си, че една година в Адската порта те е направила корав? Научила те е да се биеш? Когато бях дете, Адската порта би ми се сторила рай. Ти си тромав като вол, не би оцелял и два дни на улиците, където отраснах аз. Този път ще си затворя очите, Хелвар. Не ме предизвиквай отново. Кимни, ако си ме разбрал.

Хелвар стисна устни и кимна неохотно.

— Добре. Май все пак ще ти оковем краката за тази нощ.

Каз се изправи, грабна новата си шапка от бюрото, после срита още веднъж фйерданеца в бъбреците за всеки случай. Гигантите понякога не разбират от дума.

10. Иней

През следващия ден Иней разбра, че Каз започва да подрежда парченцата от плана си. Присъствала бе на всичките му разговори с останалите членове на отряда, но знаеше, че вижда само фрагменти от цялото. Каз винаги играеше играта по този начин.

И да имаше съмнения за начинанието им, Каз не го показваше. На Иней й се искаше да споделя тази негова увереност. Ледения палат беше построен така, че да отблъсне попълзновенията на армии, наемни убийци, гришани и шпиони. Подхвърлила бе тази мисъл на Каз, а той отвърна простичко:

— Но не е построен да отблъсне нас.

Самочувствието му я изнервяше.

— Откъде си толкова сигурен, че ще се справим? Там като нищо ще има и други отряди, обучени войници и шпиони, хора с дългогодишен опит.

— Това не е работа за обучени войници и шпиони. А за мошеници и крадци. Ван Ек го знае и затова нае нас.

— Не можеш да похарчиш парите му, ако си мъртъв.

— Ще се сдобия със скъпи навици в задгробния живот.

— Има разлика между самочувствието и арогантността.

Той й обърна гръб при тези думи, наведе глава и взе да дърпа ръкавиците си.

— Когато поискам някой да ми чете проповед на тази тема, ще знам при кого да отида. Ако не искаш да участваш, просто кажи.

Тя изправи рязко гръб в пристъп на наранена гордост.

— Матиас не е единственият незаменим член на отряда, Каз. Имате нужда от мен.

— Имам нужда от уменията ти, Иней. Не е същото. Ти си най-добрата катерачка в Кацата, но не си единствената. Добре ще е да го запомниш, ако искаш да си получиш дела от наградата.

Тя си замълча, за да скрие гнева си, излезе от кабинета му и повече не обели дума по този въпрос.

Сега, на път към пристанището, се питаше защо продължава да върви по тази пътека.

Би могла да напусне Керч, когато си поиска. Лесно би могла да се промъкне на някой кораб за Новий Зем. Или да се върне в Равка и да потърси семейството си. Надяваше се гражданската война да не ги е застигнала толкова далече на запад или да са потърсили убежище в Шу Хан. Сулийските кервани се придвижваха по едни и същи добре отъпкани маршрути от години, а тя лесно щеше да се прехранва, докато ги търси — притежаваше уменията да открадне необходимото, за да оцелее.

Но това би означавало да остави дълга си към Утайките неразплатен. Пер Хаскел щеше да обвини Каз и да му прехвърли дълга й, а той щеше да е уязвим без своето Привидение и чуждите тайни, които то му събираше. Но нали именно той й беше казал, че е лесно заменима? Ако успееха да извъртят някак този план и се върнеха в Керч с Бо Юл-Баюр, със своя дял от наградата Иней лесно щеше да се разплати с Утайките. Няма да дължи нищо на Каз, няма да има причина да остане.

Пробиваше си път през навалицата от Източната към Западната дъга — до изгрев оставаше има-няма час, но улиците бяха пълни с хора. Имаше една сулийска поговорка: „Сърцето е стрела и има нужда от цел“. Баща й често я цитираше, докато Иней се упражняваше на въжето или люлките. „Бъди решителна — казваше той. — За да стигнеш някъде, трябва да знаеш къде искаш да отидеш.“ А майка й се смееше на думите му. „Изобщо не означава това. Способен си да убиеш романтиката във всичко.“ Само дето не беше така, разбира се. Баща й обожаваше майка й. Иней ясно помнеше как й оставя малки букетчета от диво мушкато навсякъде, в шкафовете с посуда, в лагерните готварски казани, в ръкавите на костюмите й.

„Да ти кажа ли тайната на истинската любов? — беше я попитал веднъж баща й. — Имах един приятел, който все казваше, че жените обичат цветя. Беше цар на флиртовете, но така и не се задоми. И знаеш ли защо? Жените може и да обичат цветята, но само една жена обича аромата на гардении в късно лято, защото й напомнят за бабината веранда. Само една жена обича ябълкови цветчета в синя чаша. Само една жена обича диво мушкато.“

„Това е мама!“ — извикала бе малката Иней.

„Да, мама обича мушкатото, защото никое друго цвете няма точно този цвят и защото, когато сложи откъснато мушкато зад ухото си, целят свят започва да ухае на лято. Много момчета ще ти носят цветя. Но един ден ще срещнеш момче, което ще запомни кое е любимото ти цвете, коя е любимата ти песен, любимият сладкиш. И дори да е твърде бедно, за да ти даде всички тези неща, това няма да има значение, важното ще е, че момчето е отделило време да те опознае като никой друг. И само това момче ще спечели сърцето ти.“

Сякаш бяха минали сто години оттогава. Баща й е грешал. Никакви момчета не й бяха носили цветя, имало бе само мъже с пачки крюге и пълни с монети кесии. Дали щеше да види отново татко си? Дали щеше да чуе песните на майка си, да чуе глупавите истории на вуйчо си? „Не знам дали ми е останало сърце, което да подаря, тате.“

Вече не беше сигурна в целта си, към какво се стреми, и това се бе превърнало в проблем. Като малка беше лесно — усмивка от татко, да мине успешно по въжето и да го вдигнат с още една педя, портокалови кексчета, увити в бяла хартия. По-късно заветната й цел беше да се отърве от Леля Хелеен и Менажерията, а след това да оцелее до утрешния ден и да става все по-силна с всяка следваща сутрин. А сега не знаеше какво иска.

„За момента бих се задоволила с извинение — реши тя. — И няма да се кача на кораба, ако не получа такова. Дори да не съжалява, нека поне се престори. Дължи ми поне това — най-добрата си имитация на човешко чувство.“

Ако не закъсняваше, щеше да заобиколи Западната дъга по дългия път или просто да мине по покривите — този Кетердам обичаше тя, празен и тих, високо над навалицата, обляната в лунен светлик верига от стръмни покриви и криви комини. Но тази нощ бързаше. Каз я беше пратил в последния момент да обиколи дюкяните за две буци парафин. Не пожела да й каже за какво са му, нито защо са толкова важни. А и очилата за сняг? Обиколи цялата Каца, докато намери такива. Беше толкова уморена, че не смееше да се покатери по покривите — не беше спала от две нощи, а деня прекара в обиколки по магазини и дюкяни да купува провизии за пътуването им до Ледения палат.

А и явно имаше нужда от предизвикателство.

Никога не минаваше сама по Западната дъга. В компанията на други Утайки можеше да мине покрай Менажерията, без дори да погледне към златните решетки на прозорците. Но тази нощ сърцето й биеше бързо, а когато позлатената фасада се появи отпред, кръвта се качи в главата й. Менажерията беше построена като многоетажна клетка, първите два ката нямаха външни стени, а само златни решетки с голямо разстояние между прътовете. Наричаха я още Екзотичната къща. Ако си падаш по шуански момичета или фйердански гигантки, ако си си наумил да опиташ червенокоска от Странстващия остров или тъмнокожа земенка, значи трябва да отидеш в Менажерията. Момичетата носеха животински имена — леопард, кобила, лисица, гарван, белка, фазан, змия. Сулийските гадателки носеха чакалска маска, когато упражняваха занаята си и провиждаха хорската орис. Но кой мъж би искал да си легне с чакал? Затова сулийското момиче — а Менажерията винаги имаше сулийско момиче в наличност — се подвизаваше като рис. Клиентите не идваха да търсят момичета, а само кафява сулийска кожа, огъня на келската коса, дръпнатите златни очи на Шу. Животните оставаха едни и същи, само момичетата идваха и си отиваха.

Иней зърна паунови пера в салона и сърцето й прескочи. Перата бяха само декорация, част от голям букет в една ваза, но паниката в стомаха й нехаеше за тези подробности. Надигна се към гърлото и спря дъха й. Хора се тълпяха пред къщата, мъже с маски и жени с воали… а може да бяха жени с маски и мъже с воали. Невъзможно бе да се определи. Рогата на Дяволчето. Изцъклените очи на Лудия. Тъжното лице на Скарабейската царица в черно и златно. Художниците обичаха да рисуват Западната дъга, момчетата и момичетата, които работеха в бордеите, клиентите, маскирани като герои от Комедия Брута. Но тук нямаше истинска красота, нямаше искрена радост или веселие, а само сделки, хора, които търсеха разтуха, бягство или шарено забвение, декадентски сън, от който да се събудят по поръчка.

Иней събра сили да хвърли поглед в движение към Менажерията.

„Това е само място — повтаряше си тя. — Поредната къща, нищо повече.“ Какво би видял Каз, като я погледне? Къде са входовете и изходите? Какви са ключалките? Кои прозорци са без решетки? Колко охранители има на пост и кои изглеждат нащрек? Просто къща, пълна с ключалки, които да преодолееш, сейфове, които да отвориш, гълъбчета, които да оскубеш. И сега тя, Иней, беше хищникът, а не Хелеен с нейните паунови пера, нито мъжете, които крачеха по улицата.

Веднага щом Менажерията се изгуби от погледа й, напрежението в гърдите и гърлото й намаля. Успя. Минала бе сама по Западната дъга, точно покрай Екзотичната къща. Каквото и да я чакаше във Фйерда, щеше да се справи.

Някой я стисна над лакътя и я дръпна толкова силно, че тя изгуби равновесие.

Само за миг, разбира се. Възстановила баланса си, Иней се завъртя на пета и се опита да издърпа ръката си, но хватката беше твърде силна.

— Здрасти, мъничък рис.

Иней изсъска и издърпа ръката си. „Леля Хелеен.“ Момичетата знаеха, че трябва да наричат Хелеен ван Хоуден, така и само така, или рискуваха шамар с опакото на ръката й. За останалата част от Кацата тя беше Пауна, макар че според Иней приличаше повече на преяла котка, отколкото на птица. Косата й беше като предено злато, гъста и лъскава, а нещо в лешниковите й очи навяваше мисли за дива котка. Високата й пищна снага беше увита в бляскава синя коприна, въздълбокото деколте беше обшито с паунови пера, които преливаха цветовете си и галеха лентата с диаманти около шията й — нейната запазена марка.

Иней се обърна да побегне, но на пътя й се озова висок бияч със синьо кадифено палто, което се опъваше до скъсване на месестите му плещи. Кобет, любимата мутра на Хелеен.

— А, не, няма да стане, малко рисче.

Причерня й. „Капан. В капан съм. Отново.“

— Не се казвам така — успя да изпелтечи Иней.

— Ама колко си упорита само.

Хелеен я сграбчи за туниката.

„Направи нещо!“ — крещеше умът й, но тялото й не помръдваше. Мускулите й се бяха вкаменили, бездънен ужас пищеше в главата й.

Хелеен прокара дълъг нокът по бузата й.

— Казваш се рис и друго име нямаш. Още си достатъчно хубавка да ти сложим висока цена. Макар че нещо в очите ти не ми харесва… Твърде много време прекарваш с онзи дребен разбойник Брекер.

Унизителен звук се откъсна от устните на Иней, нещо като задъхано скимтене.

— Знам какво представляваш, рисче. Знам за какво ставаш. Кобет, дали да не я заведем у дома, как мислиш?

Зрението на Иней се стесни до една точка.

— Няма да посмееш. Утайките…

— Мога да изчакам, рисче. Пак ще облечеш моите коприни, обещавам ти — каза Хелеен и я пусна. — Е, приятно прекарване — добави тя с усмивка, после разтвори синьото си ветрило и пое през навалицата, последвана от Кобет.

Иней стоеше като вкаменена, трепереше. А после направи крачка и се вля бавно в тълпата, да се слее с нея, да изчезне. Идеше й да хукне, но удържа спокойната си крачка към пристанището. Откопча каишките на каниите под лактите си и дръжките на кинжалите й се спуснаха към дланите. Свети Пьотр, прочут с храбростта си, в дясната ръка. Тънкото острие с кокалена дръжка, което беше нарекла Света Алина, в лявата. Изреди имената и на другите си ножове. Света Мария и света Анастасия, прикрепени към бедрата. Свети Владимир, скрит в ботуша й, и света Лизбета на колана, дръжката й резбована на розички. „Пазете ме, пазете ме.“ Длъжна бе да вярва, че нейните светци виждат и разбират нещата, които Иней правеше, за да оцелее.

Какво й ставаше? Та тя беше Привидението. Вече нямаше причина да се страхува от Леля Хелеен. Пер Хаскел беше откупил дълга й от нея. Освободил я беше. Иней вече не беше робиня, а ценен член на Утайките, крадец на тайни, най-добрата в Кацата.

Мина с бърза крачка покрай светлините и музиката на Капака и скоро пристанищата на Кетердам се ширнаха пред погледа й, а гледките и звуците на Кацата останаха зад гърба й. Тук нямаше тълпи, през които да си пробива път, нямаше лепкави парфюми и гротескни маски. Иней вдъхна дълбоко и бавно. Вече виждаше вечния огън на върха на една от Вълнотворските кули. Масивните обелиски от черен камък се обслужваха денонощно от подбрана група вълнотворци — те поддържаха постоянен прилив над провлака, който иначе би свързвал по суша Керч и Шу Хан. Дори Каз така и не успя да научи имената на гришаните от Съвета на приливите, къде живеят или как се гарантира лоялността им към Керч. Вълнотворците от Съвета следяха и пристанищата и ако получеха сигнал, било от началника, който отговаряше за всички пристани на Керч, или от обикновен докер, променяха приливите така, че никой кораб да не стигне до открито море. Ала тази нощ сигнали нямаше да има. Щедри подкупи бяха платени където трябва и техният кораб щеше да отплава без проблеми.

Иней се затича към товарните кейове на Пето пристанище. Закъсняваше много и вече си представяше неодобрителния поглед, с който ще я посрещне Каз.

Спокойствието тук беше като балсам за душата й, макар и малко прекалено след врявата и хаоса на Кацата. Редици от сандъци и товарни контейнери бяха подредени на високи купчини от двете й страни — по три, а понякога и по четири един върху друг. Заради тях тази част от доковете приличаше на лабиринт. Студена пот изби по гърба й. Срещата с Леля Хелеен я беше разтърсила жестоко и тежестта на ножовете в ръцете й не беше достатъчна да успокои опънатите й нерви. Знаеше, че трябва да свикне да носи и пистолет, но тежестта му нарушаваше баланса й, освен това огнестрелните оръжия засичаха постоянно и често в най-неподходящия момент. „Малко рисче.“ Виж, на ножовете си можеше да разчита. Бяха като смъртоносните нокти на дива котка.

Лека мъгла се издигаше над водата и през нея Иней видя Каз и другите да чакат близо до пристана. Облечени бяха с обикновени моряшки дрехи — панталони от груботъкано платно, ботуши, дебели вълнени палта и шапки. Дори Каз беше сменил безупречно скроения си костюм с огромно вълнено палто. Гъстата му тъмна коса беше сресана назад, подстригана късо отстрани, както винаги. Приличаше на пристанищен работник или на момче, което тръгва на първото си морско приключение. Иней имаше чувството, че се взира през леща към някаква друга, по-приятна реалност.

Зад тях се виждаше малката шхуна, която Каз беше наел. На корпуса й с наклонен шрифт пишеше „Феролинд“. Щеше да плава под лилавите риби на Керч и цветния флаг на пристанищна компания „Хаанраат“. За всеки във Фйерда и Истинското море би трябвало да минат за керчски трапери, поели на север да купуват кожи. Иней ускори крачка. Ако не беше нейното закъснение, отрядът сигурно щеше да е вече на борда, а може би и на път към открито море.

Екипажът щеше да е минимален, все от бивши моряци, озовали се сред Утайките след една или друга житейска несполука. Иней преброи набързо хората в групата. Бройката не излизаше. Бяха включили още четирима членове на бандата да помагат с плаването, защото никой от основния отряд бъкел не разбираше от такелаж и прочие, но сега Иней не видя нито един от тези четирима. „Може би вече са се качили на кораба?“ Мисълта едва бе прекосила главата й, когато ботушът й опря в нещо меко и тя се спъна.

Погледна надолу. На мътната светлина от газените лампи на кейовете Иней видя Дирикс, един от Утайките, който щеше да пътува с тях. От корема му стърчеше нож, а очите му бяха изцъклени.

— Каз! — писна тя.

Твърде късно. Шхуната избухна, ударната вълна събори Иней на земята, а от небето заваляха пламъци.

11. Йеспер

Йеспер винаги се чувстваше добре, когато разни хора стреляха по него. Не че му допадаше мисълта да умре (всъщност този възможен изход имаше един категоричен недостатък), но ако се тревожеше за кожата си, нямаше да мисли за нищо друго. Нищо не фокусираше онази разсеяна, сприхава и неспокойна част от ума му както бързия, стряскаш, стакатов пукот на огнестрелно оръжие. Фокусираше го по-добре даже от напрежението на игралната маса, докато чака последната карта да се обърне, по-добре от това да стои на нокти до Колелото на Макер и да гледа как топчето спира върху неговото число. Открил бе този феномен при първото си сражение на земската граница. Баща му се потеше и трепереше, едва успяваше да презареди пушката си. А Йеспер беше открил там своето призвание.

Сега той опря лакти върху сандъка, зад който беше намерил укритие, и изпразни и двете цеви. Револверите му бяха земска направа, които изстрелваха шест патрона в бърза последователност, нещо невиждано в Кетердам. Усети ги как се нагорещяват в ръцете му.

Каз ги беше предупредил, че ще имат конкуренция, че и други отряди ще се опитат да измъкнат лудия учен на всяка цена, но мисията им едва беше започнала и беше твърде рано за толкова голяма издънка. Бяха обградени, шхуната гореше зад тях. Изгубили бяха транспорта си до Фйерда, а ако се съдеше по куршумите, които валяха отгоре им, противникът имаше сериозно числено превъзходство. Е, сигурно можеше да е и по-зле, помисли си Йеспер; можеше да са на шхуната, когато тя се взриви.

Той се смъкна надолу да презареди и не можа да повярва на очите си. Вилан ван Ек се беше свил на кея, скрил глава с меките си търговски ръчички. Йеспер въздъхна издълбоко, произведе няколко изстрела за диверсия, после излезе на бегом иззад сладкото си прикритие. Сграбчи Вилан за яката и го довлече зад сандъка.

Разтърси го леко.

— Стегни се, хлапе.

— Не съм хлапе — измрънка Вилан и взе да се дърпа от ръцете му.

— Добре бе, дърт старейшина си. Можеш ли да стреляш?

Вилан кимна бавно.

— По чинийки.

Йеспер завъртя очи. Свали пушката от гърба си и я тикна в ръцете на Вилан.

— Страхотно! Това е същото, само звукът при попадение е различен.

Йеспер се завъртя с вдигнати револвери към фигурата, изникнала в периферното му зрение, но не стреля. Беше Каз.

— Тръгнете на изток към следващия док, двайсет и второ котвено място — каза той.

— Какво има на двайсет и второ?

— Истинската „Феролинд“.

— Но…

— Шхуната, която се взриви, беше примамка.

— Ти си знаел?

— Не, просто взех предпазни мерки. Това ми е работата, Йеспер.

— Можеше да ни кажеш…

— И да обезсмисля примамката. Действай. — Каз погледна към Вилан, който беше гушнал пушката като бебе. — И гледай този да се качи на кораба невредим.

А после потъна в сенките с бастуна в едната ръка и пистолет в другата. Дори само с един здрав крак, помисли си Йеспер, Каз се движеше по-бързо от мнозина. Зловещо.

После сръга отново хлапето.

— Да вървим.

— Да вървим?

— Не чу ли какво рече Каз? Трябва да стигнем до двайсет и второ котвено място.

Вилан кимна глуповато. Погледът му беше замаян, а очите — големи като кладенци.

— Стой зад мен и гледай да не те убият. Готов?

Вилан поклати глава.

— Тогава забрави, че съм те питал. — Нагласи ръката на хлапето върху приклада на пушката. — Хайде.

Йеспер изстреля още една серия от куршуми, напосоки, с надеждата да обърка противника. С един празен револвер той се юрна към сенките. Боеше се, че Вилан няма да го последва, но все пак чу търговчето да търчи след него, да диша тежко, с подсвиркване чак, докато тичаха към следващата купчина варели.

Йеспер изсъска, когато един куршум изсвистя толкова близо до лицето му, че сигурно щеше да остави следа от изгорено.

Хвърлиха се зад варелите. Оттук Йеспер видя Нина, притисната между някакви сандъци. Беше вдигнала ръце и когато един от нападателите се появи пред погледа й, сви пръсти в юмрук. Младежът се срина на земята с ръце на гърдите. Само че Нина беше на лошо място в този лабиринт. Сърцеломите трябваше да виждат жертвите си, за да ги елиминират.

Хелвар стоеше до нея с гръб към сандъците и вързани ръце. Разумна предохранителна мярка, но фйерданецът беше ценен и Йеспер се зачуди защо Каз е допуснал да го застраши така, но после видя как Нина извади нож, сряза въжетата и тикна пистолет в ръцете му.

— Защитавай се — изръмжа му тя и отново насочи вниманието си към битката.

„Много глупаво — помисли си Йеспер. — Никога не обръщай гръб на ядосан фйерданец.“ Хелвар май сериозно обмисляше дали да не я застреля. Йеспер вдигна револвера си, готов да свали гиганта. Миг по-късно обаче Хелвар вече стоеше до Нина и се целеше в лабиринта от сандъци отвъд. Почти като да се биеха рамо до рамо. Каз нарочно ли беше оставил Матиас на грижите на Нина? Винаги се чудеше до каква степен чудодейните успехи на Каз се дължат на остър ум и грижливо планиране и до каква на сляп късмет.

Изсвири остро. Нина погледна през рамо и го видя. Той вдигна два пръста, два пъти, и тя кимна отривисто. Знаела ли бе, че двайсет и второ място е истинската им цел? А Иней? Каз пак го беше подкарал постарому, играеше си с информацията, държеше на сляпо някаква част от тях или пък всичките. Йеспер много се дразнеше от този му навик, но пък не можеше да отрече факта, че все още имат кораб, на който да се качат. Стига да стигнеха живи до него.

Даде знак на Вилан и двамата тръгнаха приведени покрай лодките и корабите, привързани по протежение на дока.

— Там! — ревна някой зад него. Бяха ги забелязали.

— Мамка му! — изсъска той. — Тичай!

Хукнаха презглава. Малко по-надолу по кея, на котвено място двайсет и две, чакаше издължена шхуна. Отстрани на корпуса й пишеше „Феролинд“. Приличаше досущ на първата, направо тръпки да те побият. Палубата й тънеше в мрак, но когато с Вилан поеха на бегом по мостчето, отнякъде се появиха двама моряци.

— Вие сте първите — каза Роти.

— Дано не сме и последните. Въоръжени ли сте?

Роти кимна.

— Брекер заръча да се крием, докато…

— Сега е въпросното „докато“ — каза Йеспер и посочи към мъжете, които търчаха след тях по пристана. Грабна пушката от ръцете на Вилан. — Трябва да се кача някъде нависоко. Създайте им малко работа, моля.

— Йеспер… — обади се хлапето.

— Никой да не мине покрай вас, ясно? Ако превземат шхуната, свършени сме.

Видно бе, че хората, които ги преследваха, нямаха за цел единствено да осуетят отплаването им. Не, те ги искаха мъртви.

Йеспер стреля по първите двама, които водеха атаката. Единият падна, другият се метна наляво зад носа на някаква рибарска лодка. Йеспер натисна още три пъти спусъка, после хукна към мачтата и започна да се катери.

Чуваше престрелката под себе си. Десет крачки нагоре по мачтата, двайсет, ботушите му се закачаха в такелажа. Да ги беше събул. Беше на две крачки от наблюдателната платформа, когато жежка болка прониза бедрото му. Кракът му се подхлъзна и той увисна високо над палубата, впил потни ръце във въжетата. Опита се да намери някаква опора с пръстите на краката си. Десният беше почти безполезен заради огнестрелната рана, затова последните педи Йеспер се изтегли кажи-речи само на ръце, които трепереха неудържимо, докато сърцето му се блъскаше като уплашена птичка в гърдите. Всичките му сетива бяха като подпалени. На това му се вика фокус, несравнимо по-добър от печеливша ръка на игралната маса.

Не спря да си почине. Нагласи ранения си крак в такелажа, без да обръща внимание на болката, подпря удобно пушката и се зае да отстреля всеки, който попадне на мерника му.

„Четири милиона крюге“ — повтаряше си той, докато презареждаше и търсеше поредния враг. Видимостта беше слаба заради мъглата, но именно умението му с огнестрелните оръжия го беше задържало при Утайките дори след като дълговете му удариха тавана и стана ясно, че Йеспер обича картите повече, отколкото късметът обича него. Четири милиона крюге щяха да изплатят дълга му и да му осигурят охолен живот за много дълго време.

Видя Нина и Матиас. Опитваха се да стигнат до кея, но поне десетина мъже им препречваха пътя. Каз тичаше в обратната посока, а Иней не се виждаше никаква, макар че това нищо не значеше, идеше ли реч за Привидението. Като нищо можеше да виси от платната на две крачки от него, без той да подозира.

— Йеспер!

Крясъкът дойде от ниското долу и мина секунда, докато Йеспер разбере, че го вика Вилан. Не му обърна внимание и се прицели отново.

— Йеспер!

„Ще убия малкия тъпак.“

— Какво искаш бе? — ревна надолу той.

— Затвори си очите!

— Не можеш да ме целунеш оттам, Вилан, далече си.

— Направи го!

— Дано имаш основателна причина! — ревна отново Йеспер и стисна клепачи.

— Затвори ли ги?

— По дяволите, Вилан, да, зат…

Чу се пронизителен вой, после през клепачите на Йеспер лумна ярка светлина. Щом светлината избледня, той предпазливо отвори очи.

Видя долу мъже да се лутат слепешката след светлинната бомба, която им беше сервирал Вилан. За разлика от тях, Йеспер виждаше отлично. „Не е зле като за търговска издънка“ — помисли си той и откри огън.

12. Иней

Преди изобщо да стъпи на опънато въже, дори за тренировки, Иней се научи как да пада. Баща й я научи как да пази главата си и да намали силата на удара, като не се бори със собствената си инерция. Веднага щом взривът в пристанището я вдигна във въздуха, тя се сви на топка, готова да се превърти, щом падне на земята. Удари се силно, но след секунди беше на крака. Хвърли се зад един сандък, ушите й звънтяха, усещаше носа си опърлен отвътре заради острата миризма на барут.

Хвърли по един поглед на Каз и останалите, после направи онова, в което я биваше най-много — изчезна. Пропълзя нагоре по пълните с товар сандъци като възголям паяк, гумените подметки на пантофките й лесно намираха сцепление.

Гледката отгоре не вещаеше нищо добро. Противникът имаше числено превъзходство, мъже се придвижваха наляво и надясно да сгащят Утайките по фланговете. Каз е бил прав да скрие от другите котвеното място на истинския кораб, с който щяха да отплават. Някой очевидно се беше разприказвал. Иней се беше опитала да следи всички членове на отряда, но не беше изключено друг от бандата да е надушил това-онова. Както се беше изразил Каз, Кацата имаше течове навсякъде, включително в Ребрата и Вранския клуб.

Някой стреляше от мачтите на новата „Феролинд“. Йеспер вероятно. Значи поне той беше успял да стигне по живо, по здраво до шхуната, а сега Иней трябваше да осигури на останалите достатъчно време да сторят същото.

Затича се леко по сандъците, като се оглеждаше за жертви в ниското. Лесна работа. Никой не очакваше опасността да дойде отгоре. Спусна се зад двама, които стреляха по Нина, каза една бърза молитва наум, после им сряза гърлата, първо на единия, после на другия. Когато и вторият се срина, тя коленичи до него и вдигна десния му ръкав — татус на ръката, показалецът и средният пръст отрязани при първата фаланга. Черните шипове. Какво беше това — разплата за представлението на Каз в Борсата или имаше нещо повече? Не би трябвало Гийлс да разполага с толкова много хора.

Придвижи се към следващата пътечка между сандъците. Отбелязала си бе позициите на другите нападатели в съседство и сега се водеше по тази мислена карта. Първо отстрани някакво момиче, помъкнало тежка пушка, после наръга мъжа, който уж трябваше да охранява стрелкинята. Неговата татуировка беше на пет птици в клиновидна формация. Чайките. Колко банди ги нападаха, да му се не види?!

Нямаше представа какво се крие зад следващия ъгъл. Дали да се покатери върху сандъците, или да рискува с онова, което я чакаше зад завоя? Пое си дълбоко дъх, приклекна и се метна безшумно зад ъгъла. Тази нощ светците я пазеха — двама мъже стреляха по пристана с гръб към нея. Иней ги елиминира с две бързи движения. Шест трупа, шест отнети живота. Голямо покаяние я чакаше, но поне беше изравнила шансовете на Утайките. А сега трябваше да стигне до шхуната.

Избърса ножовете в кожения си панталон и ги прибра в каниите им, после се изтегли и хукна към най-близкия товарен контейнер. Пръстите й тъкмо обгръщаха ръба, когато усети пронизваща болка под мишницата. Завъртя глава и видя грозната мутра на Оомен да се разтегля в решителна гримаса. Цялата информация, която беше събрала за Черните шипове, я заля наведнъж. Оомен, биячът на Гийлс с тромавата походка, който уж можел да строши човешки череп с голи ръце.

Той я дръпна надолу, сграбчи я за предницата на жилетката и завъртя ножа в плътта й. Иней едва не изгуби съзнание от болка.

Качулката й се смъкна и глупакът възкликна:

— Гезен! Пипнал съм Привидението на Брекер.

— Трябваше да се целиш… по-високо — простена Иней. — В сърцето.

— Не ми трябваш мъртва, Привидение — каза той. — Ти си голям улов. Нямам търпение да чуя всичките клюки, дето си събрала за Мръсните ръце, както и всички негови тайни. Обичам добрите истории.

— Мога да ти кажа как ще завърши тази — каза тя с пресекващ глас. — Но няма да ти хареса.

— Сериозно?

Мъжът я блъсна в контейнера и болката я заля с нова вълна. Краката й почти не опираха в земята, от раната й се стичаше кръв. Оомен притискаше раменете й, обездвижвайки ръцете.

— Знаеш ли каква е тайната да се биеш със скорпион? — попита Иней.

Той се изсмя.

— Вече говориш врели-некипели, Привидение. Да не ми умреш сега! Май трябва да те позакърпим малко.

Тя скръсти глезени и чу очакваното изщракване. Наколенките й помагаха да се катери по-лесно, но имаха и друго предназначение, а именно да крият две мънички стоманени остриета, по едно във всяка наколенка.

— Тайната — промълви тя — е никога да не губиш от поглед опашката му. — Вдигна рязко коляно и заби острието между краката на Оомен.

Той я пусна с вик и се хвана за слабините.

Иней се отдалечи със залитане между сандъците. Чуваше как мъже си подвикват, чуваше и спорадична стрелба. Кой печелеше? Другите бяха ли стигнали до шхуната? Зави й се свят.

Опипа внимателно раната си и пръстите й полепнаха. Твърде много кръв. Стъпки. Някой идваше. Не можеше да се покатери никъде с тази рана, а и явно беше изгубила много кръв. Спомни си как баща й за пръв път я беше сложил на въжената стълба. „Хайде, Иней, качвай се.“

Тук контейнерите бяха наредени като пирамида. Ако успееше да се покатери върху един, идеше да се скрие там, на първия кат. „Само един.“ Или трябваше да се изкатери, или да остане тук и да умре.

Даде си още миг да проясни мислите си, после подскочи и се улови за ръба на товарния контейнер. „Хайде, Иней, качвай се.“ Изтегли се някак върху ламаринения таван на контейнера.

Какво не би дала да се отпусне тук, но не можеше. Беше оставила кървава следа. „Още един — каза си тя. — Още един и всичко ще бъде наред.“ Надигна се с мъка на колене и посегна към ръба на следващия контейнер.

Основата под краката й започна да се люлее. Чу се смях.

— Излез, излез, Привидение! Ще си разказваме тайни!

Тя се хвана отчаяно за ръба на следващия контейнер и едва не припадна от болка, когато първият изчезна изпод нея. Увисна само на ръце, краката й се люлееха в празното пространство. Не откриха стрелба, искаха я жива.

— Слизай, Привидение!

Нямаше представа откъде намери сили, но успя някак да се изтегли върху металния сандък. Просна се върху него, останала без дъх.

„Само още един.“ Но не можеше. Не можеше да се надигне на колене, не можеше да посегне, не можеше да се претърколи дори. Болката беше твърде силна. „Хайде, Иней, качвай се.“

— Не мога, тате — прошепна тя.

Колкото и да й беше неприятно, щеше да го разочарова.

„Мърдай — каза си наум. — Не можеш да умреш на това глупаво място.“ Ала едно гласче в главата й нашепваше, че има и по-лоши места. Тук поне щеше да умре свободна под зазоряващото се небе. Ще умре след достойна битка, а не защото е омръзнала на някакъв мъж или не може да удовлетвори желанията му. По-добре да умре тук от собствената си ръка, вместо с нарисувано лице и цялата убита във фалшива коприна.

Нечия ръка сграбчи глезена й. Бяха се покатерили върху контейнера. Защо не ги беше чула? Толкова ли беше зле? Край, това беше. Някой я обръщаше по гръб.

Изхлузи кинжала от канията на китката си. В Кацата наричаха този вид кинжали, с наточено докрай острие, нежна стомана. Такова острие означаваше бърза смърт. За предпочитане пред изтезанията в ръцете на Черните шипове или Чайките.

„Дано светците ме приемат.“ Притисна върха между ребрата си под гърдите, стрела, насочена в сърцето. Ала някой стисна силно китката й и я изви, когато Иней не пусна ножа.

— Рано е за това, Иней.

Глас като стържещи камъни. Тя отвори рязко очи. Каз!

Той я взе на ръце и скочи от контейнера. Приземи се зле, болният му крак поддаде.

Паднаха на земята и Иней изстена от болка.

— Спечелихме ли?

— Тук съм, нали?

Тичаше, изглежда. Тялото й подскачаше болезнено в ръцете му при всяка неравна стъпка. Нямаше как хем да я носи, хем да използва бастуна си.

— Не искам да умра.

— Ще се постарая да ти измисля друго занимание.

Иней затвори очи.

— Говори ми, Привидение. Не изчезвай точно сега.

— Но нали точно това е моята специалност!

Той я притисна по-силно към гърдите си.

— Вече сме близо до шхуната, малко остана. Отвори си очите, проклета да си!

Опита се. Не виждаше ясно, но различи бледия лъскав белег на врата му, точно под челюстта. Спомни си как го беше видяла за пръв път в Менажерията. Каз плащаше на Леля Хелеен за информация — накъде ще тръгне йената на тази или онази акция, кой политик е изпаднал в немилост, изобщо всичко, което клиентите на Менажерията издаваха доброволно под въздействието на алкохола и физическите наслади. Самият той никога не посещаваше момичетата, макар че мнозина от тях с радост биха го завели в стаите си. Твърдяха на всеослушание, че от него ги побивали ледени тръпки, че ръцете му били петносани с кръв под черните ръкавици, но Иней чуваше възбудата в гласовете им и виждаше как жадно го следят с поглед.

Една вечер се разминаха в салона и тя направи нещо много глупаво, много безразсъдно.

— Мога да ти помогна — прошепна му тихо.

Той я погледна, после продължи по пътя си, сякаш не я е чул. На следващата сутрин я повикаха в кабинета на Леля Хелеен. Иней беше сигурна, че я чака поредният побой или нещо още по-лошо, а вместо това завари там Каз Брекер, облегнат на бастуна си с вранската глава, дошъл да промени живота й.

— Мога да ти помогна — този път високо каза тя.

— С какво?

Не си спомняше. Трябваше да му каже нещо. Но сега това нямаше значение.

— Говори ми, Привидение, кажи нещо.

— Ти се върна за мен.

— Защитавам инвестициите си.

„Инвестициите.“

— Радвам се, че ще ти съсипя ризата с кръвта си.

— Ще ти я пиша по сметката.

И тя изведнъж си спомни. Той й дължеше извинение.

— Кажи, че съжаляваш.

— За какво?

— Просто го кажи.

Не чу отговора му. Светът беше потънал в непрогледен мрак.

13. Каз

— Тръгваме, тръгваме! — изкрещя Каз веднага щом се покатери на палубата с Иней на ръце. Платната вече бяха вдигнати и след броени минути шхуната вече напускаше пристанището, макар и не толкова бързо, колкото би му се искало. Знаеше, че е трябвало да си осигури вихротворец за плаването, но такива се намираха адски трудно.

Хаос цареше на палубата, хората крещяха и се опитваха да изкарат кораба в открито море по най-бързия начин.

— Спехт! — ревна той на мъжа, когото беше избрал за капитан. Спехт беше моряк, сръчен с ножа, който се беше озовал сред редовите членове на Утайките, след като се беше сдобил със сериозни неприятности в предишния си живот. — Стегни хората си или започвам да бия наред.

Спехт козирува, после се стресна — спомни си, че вече не е във флота, а Каз не е командващият офицер.

Кракът го болеше ужасно. Отдавна не беше изпитвал такава болка, кажи-речи откакто го счупи при онова падане от покрива на банка близо до Гелдщраат. Нищо чудно пак да е счупил костта. Тежестта на Иней го смазваше, но когато Йеспер се изстъпи да му предложи помощ, Каз го избута с рамо и мина покрай него.

— Къде е Нина? — изръмжа той.

— Долу. Грижи се за ранените. Мен вече ме оправи. — Каз забеляза изсъхналата кръв по бедрото на Йеспер. — Вилан пострада по време на битката. Дай да ти помогна…

— Махни се от пътя ми — рече Каз и се спусна по рампата към помещенията под палубата.

Откри Нина да се грижи за Вилан в една малка каюта, движеше ръце над огнестрелната рана в неговата ръка. Нищо особено, куршумът само го беше одраскал.

— Изчезвай — нареди Каз и Вилан буквално скочи от масата.

— Не съм приключила… — започна Нина, после видя Иней. — Светци! — изруга тя. — Какво е станало?

— Рана от нож.

Няколко силни фенера осветяваха тясното помещение, на една лавица бяха подредени чисти превръзки и шишенце камфор. Каз положи внимателно Иней върху занитената за пода маса.

— Много кръв е изгубила — прошепна Нина.

— Помогни й.

— Каз, аз съм сърцеломка, не съм истински лечител.

— Ще умре, докато намерим лечител. Хващай се на работа.

— Тъмниш ми.

Каз излезе в коридора отпред. Иней лежеше неподвижно на масата, иначе сияйната й кафява кожа сивееше под светлината на люлеещите се фенери.

Беше жив благодарение на Иней. Той и всички останали. Успели бяха да се спасят от засадата само защото тя беше попречила на противника да ги обкръжи напълно. Смъртта му беше стар познайник. И сега Каз усещаше присъствието й на кораба, надвиснала над всички тях, готова да отнесе неговото Привидение. А той беше покрит с кръвта й.

— Или намери начин да помогнеш, или си върви — каза Нина, без да поглежда към него. — Изнервяш ме.

Той се поколеба, после се върна по обратния път, като се отби в друга каюта колкото да грабне чиста риза. Не би трябвало да реагира толкова бурно на някакво си пристанищно сбиване, дори на престрелка, но ясно си даваше сметка, че някъде дълбоко в себе си се чувства истински зле, сякаш душата му е лошо ожулена, разръфана. Познаваше това чувство, помнеше го от детските си години, от онези първи отчаяни дни след смъртта на Йорди.

„Кажи, че съжаляваш.“ Това бяха последните й думи към него. За какво по-точно да й се извини? Имаше толкова много възможности. Хиляди престъпления. Хиляди глупави закачки.

Излезе на палубата и напълни гърдите си с морски въздух. Пристанището и Кетердам се смаляваха на хоризонта.

— Какво стана, по дяволите? — попита Йеспер.

Беше се облегнал на парапета, опрял пушката до себе си. Косата му беше разрошена, зениците — разширени. Все едно е пиян или току-що се е изтърколил от нечие легло. Винаги изглеждаше по този начин след битка. Хелвар се беше навел през парапета и повръщаше. Явно не беше моряк. Рано или късно трябваше пак да му оковат краката.

— Бяха ни спретнали засада — обади се Вилан откъм бака.

Той беше навил ръкава си и току плъзгаше пръсти по зачервеното петно, останало от раната му.

Йеспер го стрелна с усмъртяващ поглед.

— Частни учители от университета и хлапето можа да измисли само това? „Бяха ни спретнали засада“?

Вилан се изчерви.

— Престани да ме наричаш „хлапе“. На една и съща възраст сме.

— Другите имена, които ще ти измисля, също няма да ти харесат. Знам, че беше засада. Това не обяснява как са разбрали, че ще бъдем там. Може би Големия Болиджър не е бил единственият шпионин на Черните шипове сред Утайките.

— Гийлс няма нито мозъка, нито ресурсите да отвърне на удара толкова бързо и силно — обади се Каз.

— Сигурен ли си? Щото бая силно ни удариха, ако питаш мен.

— Хайде да попитаме. — Каз закуцука към Оомен, когото Роти охраняваше.

„Намушках твоето Привидение — беше се изкискал Оомен, когато Каз го намери свит на земята. — Здравата я намушках.“ Каз сведе поглед към кръвта на бедрото му и каза: „Изглежда, и тя те е мушнала“. Но нещо явно й беше попречило, иначе Оомен нямаше да говори повече с никого. Каз го фрасна по главата с бастуна и заръча на Роти да го завлече на кораба, докато той намери Иней.

Сега Хелвар и Йеспер довлякоха Оомен до парапета с вързани на гърба ръце.

— Изправете го.

Хелвар награби бияча с едната си голяма лапа и го надигна от палубата.

Оомен се ухили, гъстата му бяла коса лепнеше по широкото чело.

— Хайде да ми кажеш защо толкова много Черни шипове се оказаха на пристанището тази нощ — започна Каз.

— Длъжници ти бяхме.

— Трийсетина мъже и престрелка на публично място? Не ми се вярва.

Оомен се изкиска.

— Гийлс не обича да му натриват носа.

— Мозъка на Гийлс мога да го събера във върха на ботуша си, а Големия Болиджър беше единственият му източник на информация в Утайките.

— Може пък той да…

Каз го прекъсна:

— Искам да си помислиш много внимателно, Оомен. Гийлс вероятно те мисли за мъртъв, така че правилата за размяна не важат. Мога да правя с теб каквото си поискам.

Оомен го заплю в лицето.

Каз извади носна кърпичка от джоба на палтото и грижливо изтри лицето си. Мислеше си за Иней, отпусната безжизнено на масата долу, мислеше си за тялото й в ръцете си.

— Дръжте го — каза той на Йеспер и фйерданеца.

Тръсна ръка и нож за вадене на стриди се озова в ръката му. Винаги имаше поне два ножа, скрити тук и там в дрехите. А този дори не го броеше — малко ножче с тънко острие и много остър връх.

Направи тънък разрез през окото на Оомен — от вътрешния край на веждата до скулата, — а преди нещастникът да си е поел дъх за писък, направи още един разрез в противоположната посока, така че да се получи идеален хикс. Сега вече Оомен се разпищя.

Каз изтри ножчето, върна го в ръкава си, после бръкна с пръсти — с все ръкавицата — в очната ямка на Оомен. Биячът пищеше и се дърпаше неистово, докато Каз захващаше окото му и го издърпваше навън, провлачил очния нерв. Кръв се разля по лицето на Оомен.

Каз чу как Вилан повръща. Метна окото през борда, после натика със сила кърпичката си, същата, с която беше изтрил слюнката от лицето си, в дупката. Стисна челюстта на Оомен и ръкавиците му оставиха кървави следи по брадичката на бияча. Действията му бяха плавни и прецизни, сякаш раздаваше карти във Вранския клуб или отключваше с шперц лесна ключалка, но гнева си усещаше нажежен, лудешки, непознат. Нещо в него беше скъсало каишката си.

— Чуй ме — изсъска той в лицето на Оомен. — Имаш две възможности. Ще ми кажеш каквото знаеш и ще те оставим на следващото пристанище с достатъчно пари в джоба да те закърпят и да си хванеш кораб за Керч. Или ще ти извадя и другото око и ще проведа същия разговор със слепец.

— Беше обикновена задача — разприказва се Оомен. — Платиха на Гийлс пет хиляди крюге да мобилизира всички Черни шипове. Привлякохме и част от Чайките да помогнат.

— Тогава защо не наехте още хора? Защо не се подсигурихте?

— Щото трябваше да сте на шхуната, когато се взриви! А ние да се погрижим, ако има някой закъснял.

— Кой ви нае?

Оомен се поколеба, засмука устната си, сополи се стичаха от носа му.

— Не ме карай да те питам пак, Оомен — тихо рече Каз. — Който и да ви е наел, не може да те защити сега.

— Той ще ме убие.

— А аз ще те накарам да си мечтаеш за смърт, така че избирай внимателно.

— Пека Ролинс — разрева се Оомен. — Беше Пека Ролинс!

Въпреки собствения си шок Каз забеляза как реагираха Йеспер и Вилан. Хелвар не се стресна, но пък той не знаеше достатъчно.

— Светци! — изпъшка Йеспер. — Яко сме прецакани.

— Ролинс лично ли води отряда? — обърна се Каз към Оомен.

— Какъв отряд?

— Отрядът във Фйерда.

— Не знам за никакъв отряд. Нашата задача беше да ви спрем, преди да сте напуснали пристанището.

— Ясно.

— Имам нужда от лекар. Ще ме заведеш ли при лекар?

— Разбира се — кимна Каз. — Оттук.

Сграбчи Оомен за реверите, отлепи го от палубата и го метна на парапета.

— Казах ти каквото искаше да знаеш! — разпищя се биячът. — Направих каквото поиска!

Изглеждаше кльощав, но се оказа изненадващо силен — силен по селски, също като Йеспер. Сигурно беше отраснал на нивите.

Каз се приведе към него, така че само Оомен да чуе думите му:

— Моето Привидение би ме посъветвало да проявя милост. Но благодарение на теб сега тя не е тук да те защити.

И без да каже нищо друго, го бутна зад борда.

— Не! — извика Вилан и се наведе през парапета, потресен и пребледнял, загледан с разширени очи в давещия се човек. Молбите на бияча се чуваха дори след като обезобразеното му лице изчезна в мъглата.

— Ти… ти каза, че ако ти помогне…

— И ти ли искаш през парапета? — попита го Каз.

Вилан си пое дълбоко дъх, сякаш да вдиша кураж от въздуха, и заекна:

— М-мен няма да ме хвърлиш през борда. Трябвам ти.

„Защо хората постоянно казват това?“

— Може би — рече Каз. — Но в момента не разсъждавам трезво.

Йеспер сложи ръка на рамото на Вилан.

— Остави.

— Ама не е редно да…

— Вилан — прекъсна го Йеспер и го разтърси леко, — може и да не сте стигнали до тоя урок с частните ти учители, но запомни от мен, че не ти трябва да спориш с човек, който е покрит с кръв и има нож в ръкава си.

Вилан стисна устни на тънка черта. Каз не знаеше дали хлапето е повече ядосано, или уплашено, но и не му пукаше особено. Хелвар стоеше като мълчалив страж, наблюдаваше всичко, позеленял от морската болест под златната четина на брадата си.

Каз се обърна към Йеспер:

— Намери някакви окови за Хелвар да го пазят от глупави мисли — каза той и се отправи към рампата. — А за мен намери чисти дрехи и донеси прясна вода.

— Че откога ти станах прислужник?

— Човек с нож, помниш ли? — каза Каз през рамо.

— Човек с пушка! — извика Йеспер след него.

Каз отвърна с пестящ време жест, при който доминираща позиция имаше средният пръст, после изчезна под палубата. Искаше гореща вана и бутилка бренди, но щеше да се задоволи с малко усамотение и кофа вода, колкото да измие от себе си вонята на кръв.

Пека Ролинс. Името гърмеше в главата му като пукот на огнестрелно оръжие. Всичко винаги се свеждаше до Пека Ролинс, човека, отнел му всичко. Същият човек, който сега стоеше на пътя му към най-голямото приключение в историята на Кацата. Дали щеше да изпрати някого, или сам щеше да поведе отряда си и лично да отмъкне Бо Юл-Баюр?

В мъждивата теснотия на каютата си Каз прошепна:

— Тухла по тухла.

Винаги се беше изкушавал да убие Пека Ролинс, но това нямаше да е достатъчно. Искаше първо да го съсипе. Искаше Ролинс да страда така, както беше страдал той, както беше страдал Йорди. А да отмъкне трийсет милиона крюге изпод алчния нос на Пека Ролинс щеше да е отлично начало. Може би Иней е била права все пак. Може би съдбата си правеше труда да наглежда и хора като него.

14. Нина

В малката каюта, преоборудвана набързо като импровизиран лазарет, Нина се опита да пренареди тялото на Иней по правилния начин, нещо, за което не беше обучена.

През първите две години от обучението си в столицата на Равка всички Корпоралки учеха заедно, слушаха едни и същи лекции, правеха едни и същи аутопсии. След това обаче обучението им тръгваше в различни посоки. Лечителите усвояваха сложното изкуство на медицината, а сърцеломите ставаха войници — учеха се как да причиняват рани, а не как да ги лекуват. В основата лежеше една и съща сила, но подходът към нея беше много различен. Живите по правило изискваха от теб много повече от мъртвите. Поразяващият удар беше продукт на бързо мислене и ясно намерение. Лечителството беше бавно, предпазливо, ритъм, който изисква внимателен анализ на всяко незначително решение. Дребните задачи, които беше поемала по заръка на Каз през изминалата година и нещо, помагаха, както и заниманията й в Бялата роза, където променяше настроенията и лицата на клиентите си.

Сега обаче Нина гледаше Иней и искрено съжаляваше, че събитията бяха прекъснали образованието й без време. Гражданската война в Равка избухна, докато тя още се учеше в Малкия дворец, и принуди студентите да минат в нелегалност. А след като сраженията приключиха и прахът се слегна, цар Николай реши, че е по-важно малкото останали гришански воини да продължат подготовката си на терен, затова Нина изкара интензивен курс на обучение за някаква си половин година, преди да я изпратят на първата й мисия. По онова време тя не бе имала нищо против, тъкмо обратното — вълнуваше се от новите предизвикателства. Сега би била благодарна за всяка допълнителна седмица в училище.

Иней имаше структура на акробат, беше гъвкава и атлетична, цялата мускули и тънки кости. Ножът беше проникнал високо под лявата й ръка. Оцеляла беше на косъм. Малко по-надълбоко оръжието е щяло да стигне до сърцето й.

Не можеше просто да затвори раната, както бе направила с Вилан. Това не би спряло вътрешното кървене. Затова се бе опитала да спре кървенето отвътре навън. Смяташе, че се е справила достатъчно добре, но Иней беше загубила много кръв, а Нина не знаеше как да оправи това. Чувала бе, че някои лечители преливат кръв от друг човек, но имало опасност преливането да убие пациента, ако не избереш правилно кръводарителя. Тази процедура не й беше по силите.

Затвори външната рана и зави Иней с тънко вълнено одеяло. Повече нищо не можеше да направи за нея, освен да следи пулса и дишането й. Докато прибираше ръцете на Иней под завивката, Нина видя грозния белег от вътрешната страна на ръката й. Плъзна нежно пръст по грапавата тъкан. Вероятно остатък от пауновото перо, татуировката, която носеха членовете на Менажерията, Екзотичната къща. Някой се беше опитал да премахне татуса и си беше оставил ръцете.

Водена от любопитство, Нина повдигна другия й ръкав. Там кожата беше гладка и чиста. Явно Иней не си беше татуирала враната и чашата, знакът, който всички пълноправни членове на Утайките носеха с гордост. Съюзите в Кацата бяха непостоянни, но бандата, към която принадлежиш, беше твоето семейство, единствената защита, която имаше значение. Самата Нина имаше две татуировки. На лявата си ръка носеше знака на Бялата роза. По-важна беше тази на дясната — врана, която се опитва да пие от почти празен бокал. Този татус обявяваше пред света, че Нина принадлежи към Утайките и е под тяхна защита.

Иней беше член на Утайките по-дълго от Нина и въпреки това нямаше татуировка. Странно. При това беше не какъв да е член, а сред най-ценните активи на бандата и сред най-доверените хора на Каз — доколкото Каз се доверяваше на когото и да било. Нина си спомни лицето му, когато оставяше Иней на масата. Беше си старият Каз — студен, груб и невъзможен, — но под целия този гняв имаше и още нещо. Или пък Нина позволяваше на романтизма си да вижда несъществуващи неща.

Каква глупачка само! Не би пожелала любов и на най-големия си враг. Любовта е гост, когото посрещаш с отворени обятия и от когото не можеш да се отървеш.

Приглади назад правата черна коса на Иней.

— Оправи се, моля те — прошепна тя.

Гласът й прозвуча неуверено в малката каюта, умолително. Не като гласа на гришански воин, нито като гласа на обръгнала Утайка. Звучеше като малко момиченце, което не знае какво прави. И точно така се чувстваше. Като недоучило момиченце, което си играе на чичо доктор. Твърде рано я бяха пратили на първата й мисия. Навремето Зоя беше казала същото, но Нина го удари на молби, а и имаха нужда от нея, така че по-възрастната гришанка накрая отстъпи.

Зоя Назяленски — могъща вихротворка, изключителна красавица и толкова надменна, че с едно повдигане на веждата съсипваше крехкото самочувствие на младата Нина. Нина я боготвореше. „Безразсъдна, глупава и разсеяна“ — Зоя я беше наричала с всички тези епитети, както и с други, още по-лоши.

— Била си права, Зоя. Доволна ли си сега?

— Малко ми се вие свят — обади се Йеспер от прага.

Нина се стресна и вдигна глава. Стрелецът се полюляваше леко на пети и пръсти.

— Коя е Зоя? — попита той.

Нина се тръсна на един стол.

— Никоя. От Триумвирата на Гриша.

— Виж ти! Онези, дето ръководят Втора армия?

— Каквото е останало от нея. — Повечето гришански воини на Равка загинаха по време на гражданската война. Други избягаха. Нина разтърка уморените си очи. — Знаеш ли кой е най-добрият начин да намериш гришанин, който не иска да бъде намерен?

Йеспер потърка тила си, поглади револверите си, после пак взе да си търка тила. Този човек не се кротваше и за миг.

— Не съм се замислял — каза той.

— Оглеждай се за чудеса и чуй какви приказки разказват на децата преди лягане.

Следвай историите за вещици и гоблини за необясними случки. Понякога те бяха плод на обикновено суеверие, разбира се, но често в основата на местния фолклор имаше зрънце истина — хора, родени с дарба, която страната им не разбира. Нина се беше научила да отсява този вид легенди почти безпогрешно.

— Чини ми се, че щом не искат да бъдат намерени, не е редно хората изобщо да ги търсят.

Нина го стрелна с мрачен поглед.

— Кажи го на дрюскеле. Те преследват Гриша навсякъде.

— И всичките ли са чаровници като Матиас?

— Има и по-лоши.

— Търся му окови за краката, между другото. Каз ме праща по странни задачи.

— Искаш ли да се сменим? — уморено подхвърли Нина.

Трескавата енергия внезапно напусна кльощавата фигура на Йеспер. Той утихна като никога, вперил поглед в Иней. Поглеждаше я за пръв път, откакто бе цъфнал на прага, даде си сметка Нина. „Нарочно не я е поглеждал — помисли си тя. — Не е искал да я погледне.“ Одеялото се надигаше едва доловимо заедно с плиткото дишане на сулийката. Когато Йеспер се обади отново, гласът му прозвуча напрегнато и пискливо като струните на инструмент, настроен на твърде висока тоналност.

— Тя не може да умре — каза той. — Не по този начин.

Нина се вгледа озадачено в лицето му.

— Не по този начин?

— Не може да умре — повтори той.

Заляха я яд и объркване. Не знаеше дали да стисне Йеспер в прегръдките си, или да се разкрещи.

— Светци! — каза накрая. — Йеспер, правя всичко по силите си.

Той се размърда и тялото му се върна към живот.

— Извинявай — рече смутено и нескопосано я плесна по рамото. — Вършиш чудесна работа.

Нина въздъхна.

— Не ти се получава, Йеспер. Нямаш ли рус гигант за оковаване?

Той се плесна по челото и се врътна кръгом.

Колкото и да я дразнеше дългокракият стрелец, Нина се изкуши да го извика обратно. Останала сама в каютата, нищо не я отвличаше от гласа на Зоя и от ясната мисъл, че въпреки старанието си не е достатъчно добра.

Кожата на Иней беше твърде студена. Нина опря длани на раменете й и се опита да ускори малко кръвообращението, колкото да повиши телесната й температура.

Не беше казала цялата истина на Йеспер. Триумвиратът не просто се опитваше да спаси Гриша от фйерданските ловци на вещици. Изпращали бяха мисии до Странстващия остров и Новий Зем, защото Равка имаше нужда от войници. Издирваха Гриша, минали в нелегалност, и ги убеждаваха да се преместят в Равка и да служат на короната.

Нина беше твърде млада да участва в гражданската война, но се включи ентусиазирано в опита да се възстанови Втора армия. Дарбата й за чужди езици — говореше шу, келски, сулийски, фйердански и дори малко земски — я правеше достатъчно ценна, толкова, че накрая дори Зоя отстъпи въпреки колебанията си. Съгласи се Нина да придружи нея и група изпитващи на мисия до Странстващия остров и там, въпреки лошите предчувствия на Зоя, Нина се справи блестящо. Облечена като обикновена пътничка, тя влизаше в таверни и крайпътни ханове, подслушваше какво си говорят хората, включваше се в разговорите, а после докладваше в лагера какво е научила.

„Ако ще пътуваш към Марохин дол, гледай да не замръкваш на пътя. Неспокойни духове бродят по онези места и бури се извиват от нищото.“

„О, вещицата от Фелс съществува, казвам ти. Моя втора братовчедка ходила при нея заради пристъп на цифил и се кълне, че й минало веднага. Как така не е добре с главата братовчедка ми? Ти не си добре с главата.“

Откриха две гришански семейства, които се криеха в уж магическите пещери на Истамир, а във Фенфорд спасиха от побеснялата тълпа майка, баща и две момчета, всичките огнетворци. Дори нападнаха роботърговски кораб близо до пристанището на Лефлин. Сортираха бежанците и онези без гришански способности изпратиха по домовете им. Другите, чиито способности бяха потвърдени от изпитващите, получиха убежище в Равка. Само старата сърцеломка, позната като вещицата от Фелс, отказа предложението и предпочете да остане където си беше.

— Ако искат кръвта ми, нека се пробват — засмя се тогава тя. — Да видим кой чия кръв ще пролее.

Нина говореше келски като роден език и обичаше да се предрешава като различен човек във всяко градче. Но въпреки забележителните й успехи Зоя не беше доволна.

— Да ти се удават езици, не е достатъчно — повтаряше намусено тя. — Трябва да се научиш да… да бъдеш по-малка. Твърде шумна си, твърде приказлива, хората лесно те запомнят. А това води до неприемлив риск.

— Зоя — рече изпитващият, който пътуваше с тях, — успокой се.

Той беше жива муска, усилвател. След като умреше, костите му щяха да усилват гришанската сила, също като зъбите от акула или мечите нокти, които други Гриша носеха със себе си. Докато беше жив обаче, способностите му бяха безценни, защото умееше да долавя гришанската дарба с едно нищо и никакво докосване.

През повечето време Зоя гледаше да му угажда всячески, но този път обърна рязко глава към него и го изгледа с присвити като цепки очи.

— Моите учители нямаха навика да щадят чувствата ми. Ако тълпа селяци я подгонят из гората, и на тях ли ще кажеш да се успокоят?

Тогава Нина си тръгна с високо вдигната глава, с наранена гордост и сълзи в очите. Зоя извика след нея да не се отдалечава, да не прехвърля възвишението, но Нина не й обърна внимание. Искаше да се махне възможно най-далече от вихротворката… и налетя право на дрюскелски бивак. Шестима руси младежи седяха на една скала над брега и си говореха на фйердански. Не бяха запалили лагерен огън и бяха облечени като келски селяни, но Нина моментално разбра какви са.

Те я зяпнаха под сребристото сияние на луната.

— Ох, добре че ви срещнах — възкликна тя на напевен келски. — Пътувам със семейството си, но се загубих в гората. Някой от вас ще ми помогне ли да намеря пътя?

— Май се е загубила — преведе един от тях на фйердански.

Друг от младежите се изправи с фенер в ръка и тръгна към нея. Беше по-висок от останалите и всичките й инстинкти крещяха да си плюе на петите. „Те не знаят каква си — напомни си Нина. — Мислят те за мило келско момиче, което се е загубило в гората. Не прави нищо глупаво. Отдалечи този тип от другарите му, после му виж сметката.“

Той вдига фенера и светлината обля лицата им. Косата му беше дълга и с цвят на старо злато, светлосините му очи грееха като лед под зимно слънце. „Прилича на картина“ — помисли си тя, на светец, изографисан в злато върху стената на църква, роден да размахва огнен меч.

— Какво правиш тук? — попита той на фйердански.

Тя се престори на смутена и отвърна на келски:

— Съжалявам. Не разбирам. Изгубих се.

Той се хвърли към нея. Нина реагира инстинктивно, без да мисли, просто вдигна ръце за атака. Но той беше много бърз. Захвърли без колебание фенера и сграбчи китките й, за да осуети нападението.

— Дрюсйе — каза доволно младежът.

„Вещица.“ Усмивката му беше хищна като на вълк.

Чак тогава Нина осъзна, че я е подложил на тест. Едно изгубено в гората момиче би се свило, или най-много да посегне за нож, ако носи такъв. Не би вдигнало ръце, за да спре сърцето на нападателя си. „Безразсъдна.“ „Импулсивна.“

Ето затова Зоя не бе искала да я вземе на мисията. Добре обучените Гриша не правеха такива глупави грешки. Да, постъпила беше като глупачка, но поне предателка нямаше да стане. Умоляваше ги на келски, а не на равкийски, и не извика за помощ — нито когато й вързаха ръцете, нито когато я заплашиха, нито когато я метнаха в една гребна лодка като чувал с картофи. Идеше й да се разпиши от ужас, искаше й се Зоя да дотича, искаше й се да моли за помощ, но не би изложила колегите си на риск. Дрюскеле я откараха с лодката на някакъв кораб, закотвен недалече от брега, и я хвърлиха в килия под палубата заедно с други заловени Гриша. И тогава започна истинският ужас.

Денят и нощта се сливаха във влажния търбух на кораба. Ръцете на пленниците бяха вързани здраво, за да не използват силите си. Хранеха ги с корав хляб, пълен с гъгрици — само колкото да не умрат от глад, — а прясната вода трябваше да разпределят внимателно, защото нямаше гаранция, че ще им дадат още, нито кога. Нямаше отделно помещение за тоалетна и много скоро вонята на немити тела и физиологични отпадъци стана нетърпима.

От време на време корабът хвърляше котва и дрюскеле се връщаха с нов пленник, фйерданците седяха пред клетките им, ядяха, пиеха и им се подиграваха заради мръсните дрехи и нетърпимата воня. Колкото и лошо да беше в онези клетки на кораба, още по-страшна беше мисълта какво предстои след това — инквизиторите в Ледения палат, изтезанията и неизбежната смърт. Нина сънуваше как я изгарят жива на клада и се будеше с писъци. Кошмарите, страхът и делириумът на недохранването се сляха в едно и скоро тя вече не знаеше кое е истинско и кое е плод на въображението й.

А после един ден дрюскеле се събраха в трюма, наконтени в изгладени униформи в черно и сребърно с бялата вълча глава на ръкавите. Подредиха се в стройни редици и застанаха мирно да посрещнат командира си. Като всички тях и той беше висок, но с грижливо подрязана брада, а дългата му златна коса сивееше на слепоочията. Командирът мина бавно през трюма, после спря пред затворниците.

— Колко? — попита той.

— Петнайсет — отвърна младежът с коса като старо злато, който я беше заловил. Нина за пръв път го виждаше в трюма.

Командващият офицер се изкашля и преплете пръсти зад гърба си.

— Аз съм Ярл Брум.

Вълна от страх заля Нина, вибрациите на същия страх се върнаха към нея и от другите пленници в килията. Предупреждение, от което не можеха да се възползват.

В училище Нина беше обсебена от дрюскеле. Те бяха създанията от кошмарите й, с белите си вълци, острите ножове и конете, които отглеждаха специално за битките си с Гриша. Този страх беше причината да овладее езика им до съвършенство и да научи възможно най-много за нравите и порядките им. Това беше нейният начин да се подготви за неизбежната битка. А Ярл Брум… Той несъмнено беше най-лошият сред тях.

Беше легенда, чудовището, което дебне в мрака. Дрюскеле съществуваха от стотици години, но под неговото ръководство числеността им се бе удвоила, а ефективността им бе скочила неимоверно. Той беше въвел промени в подготовката и обучението им, развил бе нови техники за изкореняването на Гриша във Фйерда, ръководеше набези по границата с Равка, започнал бе да преследва гришански ренегати и в други земи, дори нападаше роботърговски кораби, за да „освободи“ гришанските пленници — с единствената цел да ги окове на нова сметка и да ги прати във Фйерда за съд и екзекуция. Нина си бе представяла как един ден ще се изправи лице в лице с Брум, за да му отмъсти, било като храбър воин, било в ролята на умел шпионин. Не си беше представяла, че ще се озове пред него заключена в клетка, недохранена, с вързани ръце и облечена в дрипи.

Брум явно си даваше сметка какъв ефект ще предизвика името му. Изчака дълго, преди да продължи на отличен келски:

— Виждате пред себе си следващото поколение дрюскеле, свещения орден, натоварен със задачата да защити суверенната фйерданска нация, като изкорени гришанските плевели. Те ще ви отведат във Фйерда, за да бъдете съдени, и така ще си спечелят офицерски чин. Те са най-силните и най-добрите от нашия вид.

„Обикновени пройдохи“ — помисли си Нина.

— Моля ви — каза един от пленниците. — Аз не съм направил нищо. Фермер съм. С нищо не съм ви навредил.

— Вие сте обида към Дйел — отвърна Брум. — Вие сте мерзост върху лицето на земята. Ти говориш за мир, но за какво ще говорят децата ти, когато им предадеш демоничните си способности? А техните деца? Аз пазя милостта си за беззащитните мъже и жени, изтерзани от гришанската измет. — Той се обърна към дрюскеле и продължи на фйердански: — Добра работа, момчета. Потегляме към Дйерхолм незабавно.

Младежите само дето не се пръснаха от гордост, а щом Брум излезе от трюма, взеха да се тупат по раменете и да се смеят с облекчение и самодоволство.

— Добра работа и още как! — каза един от тях на фйердански. — Петнайсет гришани на път към Ледения палат!

— И това ако не ни спечели зъбите…

— О, със сигурност.

— Добре, щото ми омръзна да се бръсна всяка сутрин.

— Аз ще си пусна брада до пъпа.

Един се пресегна през решетките и хвана Нина за косата.

— Тази ми харесва. Още е хубава и закръглена. Дали да не отворим килията и да я поизмием с маркуча?

Младежът с коса като старо злато дръпна ръката на приятеля си.

— Какво ти става бе? — каза той. Обаждаше се за пръв път, откакто Брум беше излязъл. Нина изпита благодарност, но чувството повехна при следващите му думи: — Наистина ли би легнал с куче?

— Кажи ми как изглежда кучето и ще ти отговоря.

Другите избухнаха в гръмогласен смях и тръгнаха на групички към стълбата, която водеше към горната палуба. Онзи, който я беше оприличил на животно, се оказа последен и миг преди да изчезне след колегите си Нина извика след него на ясен съвършен фйердански:

— За какви престъпления?

Той застина, а когато се обърна да я погледне, в очите му светеше омраза. Нина не трепна.

— Говориш езика ми? Да не си служила на северната равкийска граница?

— Келка съм — излъга тя. — Говоря всякакви езици.

— Поредната вещерска способност.

— Ако под вещерска способност имаш предвид, че обичам да чета, тогава — да. Вашият командир каза, че ще бъдем съдени за престъпленията си. Искам да знам какво престъпление съм извършила.

— Ще бъдете съдени за шпионаж и престъпления срещу хората.

— Ние не сме престъпници — обади се от пода един фабрикатор на лош Фйердански. Хвърлили го бяха в килията отдавна и беше твърде слаб да се изправи. — Ние сме обикновени хора — фермери, учители.

„Не и аз — помисли си мрачно Нина. — Аз съм воин.“

— Ще бъдете съдени — каза дрюскеле. — Не че боклуци като вас го заслужават.

— Колко гришани са били оправдани? — попита Нина.

Фабрикаторът изпъшка.

— Не го дразни. Няма да промениш мнението му.

Но тя стисна силно решетките с вързаните си ръце и повтори:

— Колко? И колко сте изпратили на кладата?

Младежът й обърна гръб.

— Чакай!

Не й обърна внимание.

— Чакай! Моля те! Само… само малко прясна вода. Не би ли дал вода на кучетата си?

Той спря с ръка върху дръжката на вратата.

— Онова не трябваше да го казвам. Кучетата поне са верни, ако не друго. Верни са на глутницата. Не трябваше да ги обиждам, като ги оприличавам на вас.

„Ще те дам за храна на глутница прегладнели хрътки“ — помисли си Нина. Но на глас каза само:

— Вода. Моля те.

Той изчезна зад вратата. Нина го чу как се качва по стълбите, после и затръшването на капака.

— Напразно се мориш — поклати глава фабрикаторът. — Няма да видиш добро от този.

Но малко по-късно младежът се върна с тенекиено канче и ведро прясна вода. Остави ги в килията и затвори решетката, без да каже дума. Нина помогна на фабрикатора да пие, после изгълта жадно едно канче на свой ред. Ръцете й трепереха толкова силно, че половината вода се разля по блузата й. Фйерданецът й обърна гръб и Нина със задоволство разбра, че го е засрамила.

— Бих убила за една баня — подразни го тя. — Ако искаш, може ти да ме изкъпеш.

— Не ми говори — изръмжа той на път към вратата.

Повече не се върна и пленниците изкараха три дни без прясна вода. Но когато ги удари бурята, онова тенекиено канче й спаси живота.

Нина се стресна изведнъж и осъзна, че е клюмнала глава. Задрямала ли беше?

Матиас стоеше в коридора пред каютата. Изпълваше цялата врата, твърде висок за ниските тавани под палубата. От колко ли време я гледаше?

Побърза да провери пулса и дишането на Иней и си отдъхна — изглеждаха стабилни.

— Заспала ли бях? — попита тихо.

— Дремеше.

Тя се протегна и примигна в напразен опит да прогони изтощението.

— Но не съм хъркала? — попита тя. Матиас не каза нищо, само я гледаше с ледените си очи. — Дали са ти бръснач?

Окованите му ръце се вдигнаха към прясно обръснатата брадичка.

— Йеспер ми помогна.

Явно се беше погрижил и за косата му. Сплъстените руси кичури, които преди стърчаха на всички страни, сега бяха подстригани. Косата му пак беше много къса, по-скоро златист мъх върху кожата на скалпа, през който прозираха синините и порязванията от последната му битка в Адската порта.

Но сигурно се е зарадвал да се отърве от брадата, помисли си Нина. Докато един дрюскеле не завърши успешно своя собствена мисия и не бъде повишен в офицерски чин, нямаше право да си пуска брада. Ако Матиас беше завел Нина на съд в Ледения палат, щеше да получи разрешение. Щеше да носи сребърната вълча глава на офицерите. От тази мисъл й призля. „Поздравления за повишението в по-висок чин убиец.“ Нищо, поне си спомни с кого точно си има работа. Изправи гръб и вирна брадичка.

— Хйе марден, Матиас? — попита тя.

— Недей — каза той.

— Предпочиташ да говоря на керчски?

— Не искам родният ми език да излиза от устата ти. — Очите му се спряха върху устните й и тя се изчерви напук на всичко.

Продължи на фйердански, искаше да го ухапе, да го нарани:

— Но на теб винаги ти е харесвало как говоря твоя език. Казваше, че от моята уста звучи по-чист.

Вярно беше. Матиас искрено харесваше акцента й с гласни като на принцеса, който Нина бе усвоила благодарение на учителите си в Малкия дворец.

— Не прекалявай, Нина — каза той. Неговият керчски беше грозен и груб, с гърления акцент на крадците и убийците в затвора. — Обещаното помилване е като сън, който лесно се забравя. Много по-ясен е споменът за пулса ти, който утихва под пръстите ми.

— Ами пробвай — ядоса се тя. Писнало й бе от заплахите му. — Сега ръцете ми не са вързани, Хелвар.

Сви леко пръсти и Матиас ахна, както можеше да се очаква. Току-що беше ускорила пулса му.

— Вещица — изсъска той и се хвана за гърдите.

— О, дай нещо ново. Сигурна съм, че си измислил поне стотина нови обиди по мой адрес.

— Хиляда — изръмжа той, докато пот избиваше по челото му.

Нина отпусна пръсти засрамено. Какви ги вършеше? Наказваше ли го? Играеше си с него? Той имаше пълното право да я мрази.

— Върви си, Матиас. Имам пациентка. — Обърна се да провери температурата на Иней.

— Ще живее ли?

— Какво ти пука?

— Пука ми, естествено. Тя е човешко същество.

Нина се досети как свършва това изречение. Тя е човешко същество… „за разлика от теб“, фйерданите не вярваха, че Гриша са човешки същества. Дори за животни не минаваха в техните представи, а за нещо низше и демонично, мерзост, заразна чума.

Нина вдигна рамене.

— Не съм сигурна. Направих всичко по силите си, но моите умения са други.

— Каз те попита дали Бялата роза ще прати своя делегация на Хрингкяла.

— Чувал си за Бялата роза?

— Западната дъга е любима тема за разговор в Адската порта.

Нина замълча. А после, без да каже дума, вдигна ръкава на ризата си. Две рози се преплитаха от вътрешната страна на ръката й под лакътя. Би могла да обясни с какво се е занимавала там и че никога не си е изкарвала хляба по гръб, но не беше негова работа. Да си мисли каквото ще.

— И сама си избрала да работиш там?

— „Избрала“ е силно казано, но иначе — да.

— Защо? Защо изобщо си останала в Керч?

Тя разтърка очи.

— Не можех да те оставя в Адската порта.

— Ти ме вкара в Адската порта.

— Беше грешка, Матиас.

Ярост подпали очите му и привидното спокойствие се изпари.

— Грешка? Аз ти спасих живота, а ти ме обвини в търговия с роби.

— Да — каза Нина. — И вече почти година се опитвам да оправя нещата.

— Излизала ли е някога вярна дума от устата ти? Веднъж поне?

Тя се отпусна уморено на стола си.

— Никога не съм те лъгала. И никога няма да те излъжа.

— Първото, което ми каза, беше лъжа. Изречена на келски, ако си спомням правилно.

— Да, изречена точно преди ти да ме заловиш и да ме хвърлиш в клетка. Подходящ момент да кажа истината, така ли?

— Не мога да те виня. Не си в състояние да се контролираш. Измамата е в природата ти. — Взря се в шията й. — Синините са изчезнали.

— Махнах ги. Това притеснява ли те?

Матиас не каза нищо, но по лицето му пробяга неудобство, сякаш се срамуваше от стореното. Винаги бе водил тази вътрешна битка с почтеността си. За да стане дрюскеле, е трябвало да убие всички добри неща в себе си. Но младежът, в който е можел да се превърне, още живееше в него и Нина го беше опознала донякъде в дните, прекарани заедно след корабокрушението. Искаше й се да вярва, че онзи младеж още е там, заключен надълбоко, въпреки нейното предателство и преживяното в Адската порта.

Но като го гледаше сега, започваше да се съмнява. Може би нямаше по-дълбока истина, може би Матиас си беше такъв, какъвто го виждаха всички на повърхността, а споменът, с който тя беше живяла през последната година, е бил само илюзия.

— Трябва да се погрижа за Иней — каза тя с надеждата Матиас да си тръгне.

Той не си тръгна, уви. Вместо това каза:

— Сещаше ли се изобщо за мен, Нина? Будуваше ли нощем от чувство за вина?

Тя сви рамене.

— Един Корпоралник може да спи, когато си иска.

Макар че над сънищата си дори Корпоралките нямаха контрол.

— Сънят е рядък лукс в Адската порта. Да спиш е опасно. Но когато все пак заспивах, сънувах теб.

Тя вдигна рязко глава.

— Наистина — кимна той. — Всеки път, щом затворех очи.

— И какво се случваше в сънищата ти? — попита тя.

Хем нямаше търпение да чуе отговора, хем се боеше от него.

— Ужасни неща. Най-страшните изтезания. Ти ме давеше бавно. Подпалваше сърцето ми в гърдите. Ослепяваше ме.

— Сънувал си ме като чудовище.

— Чудовище, девица, ледена силфида. Ти ме целуваше, нашепваше думи в ухото ми. Пееше ми и ме прегръщаше, докато спя. Събуждах се със смеха ти в главата си.

— Винаги си мразел смеха ми.

— Харесвах смеха ти, Нина. Както и свирепото ти сърце на воин. Възможно е дори да съм те обичал.

Възможно е. Някога. Преди тя да го предаде. Думите й причиниха болка.

Знаеше, че е по-добре да си замълчи, но не устоя на изкушението.

— А какво правеше ти, Матиас? Какво ми правеше ти в сънищата си?

Корабът се килна леко. Фенерите се разлюляха. Очите му бяха като сини огньове.

— Всичко — каза той и се обърна. — Всичко.

15. Матиас

Едва излязъл на палубата, Матиас се спусна към парапета. Другите, все канални плъхове, лесно свикнаха с люлеенето на кораба, нали по цял ден прескачаха от лодка в лодка по каналите на Кетердам. Само галеното детенце Вилан срещаше затруднения. Явно се чувстваше не по-добре от Матиас, ако се съдеше по вида му.

Горе, на чист въздух, беше малко по-добре, а и можеше да следи с поглед хоризонта. Справял се беше сносно с морските плавания като дрюскеле, но винаги предпочиташе да е на твърда земя, на лед. Унизително беше да повръща за трети път през парапета в рамките на няколко часа пред очите на тези чужденци.

Поне Нина не беше тук да види срама му. Не му излизаше от главата — как се грижи за бронзовото момиче в малката каюта, мила и добра. И уморена. Сторила му се бе толкова уморена. „Беше грешка“, така каза. Да го арестуват като търговец на роби, да го хвърлят на керчски кораб, а после и в затвора? Твърдеше, че се е опитала да оправи нещата. Но дори да беше вярно, какво от това? Тя и себеподобните й нямаха чувство за чест. Нина го беше доказала отвъд всяко съмнение.

Някой беше сварил кафе — екипажът отпиваше от медни чаши с керамични капачета. Хрумна му мисълта да свали една чаша кафе на Нина, но побърза да я прогони. Не беше длъжен да се грижи за нея, нито да каже на Брекер, че е време някой да я смени. Стисна пръсти в юмрук и се загледа в ожулените си кокалчета. Тя беше посяла тази слабост в него.

Брекер го повика с жест на бака, където с Вилан и Йеспер се бяха събрали да огледат плановете на Ледения палат далече от очите и ушите на останалите. Тези чертежи ги чувстваше като нож в сърцето. Зидовете, портите, стражите. Непреодолима защита, която би трябвало да разубеди тази банда глупаци, но явно и той беше глупак като тях.

— Защо никъде няма имена? — попита Брекер и махна към чертежите.

— Аз не знам фйердански, а трябва да сме точни в подробностите — каза Вилан. — Това Хелвар трябва да го направи. — Дръпна се инстинктивно назад, когато видя изражението на Матиас. — Просто си върша работата. Какво си ме зяпнал?

Матиас изръмжа.

— Дръж — рече Каз и му метна малък прозрачен диск, който проблесна на слънчевите лъчи.

Демонът беше седнал на една каца с гръб към мачтата, подпрял ранения си крак на едно намотано въже, а проклетият бастун лежеше в скута му. Матиас обичаше да си представя как го чупи на трески и ги пъха една по една в гърлото на Брекер.

— Какво е това?

— Едно от новите изобретения на Раске.

Вилан се размърда веднага.

— Той нали беше експерт по Взривовете?

— Експерт е по всичко — каза Йеспер.

— Стиснете го с кътниците си — обясни Каз, докато раздаваше дискове и на останалите, — но лекичко, без да дъвчете…

Вилан се разкашля и взе да плюе, да драпа с пръсти по устата си. Прозрачен слой беше покрил устните му и се издуваше като жабешка гуша при всяко издишване. Момчето въртеше паникьосано очи.

Йеспер избухна в смях, а Каз само поклати глава.

— Казах да не го дъвчеш, Вилан. Дишай през носа.

Момчето вдиша дълбоко с издути ноздри.

— По-полека бе — каза Йеспер. — Ще вземеш да припаднеш, както си го подкарал.

— Какво е това нещо? — попита Матиас, който още държеше диска в дланта си.

Каз натика своя диск дълбоко в устата си и го нагласи между зъбите и бузата.

— Балеен. Мислех да ги оставя за по-късно, но след засадата очаквам всякакви изненади в открито море. Ако паднете през борда и не можете да изплувате на повърхността, просто го стиснете със зъби. Ще ви осигури въздух за десетина минути. За по-малко, ако изпаднете в паника — каза той с многозначителен поглед към Вилан, после даде нов диск на момчето. — Внимавай с този. — Почука с пръст по чертежите на Ледения палат.

— Имената, Хелвар. И без да пестиш подробности.

Матиас неохотно взе писалката и мастилницата, които Вилан беше приготвил, и се зае да запише имената на сградите и околните пътища. Фактът, че го прави собственоръчно, влошаваше още повече предателството му. Запита се дали не би могъл да се отдели някак от групата, щом пристигнат, да ги предаде на властите и така да спечели отново доверието на своите. Но дали някой в Ледения палат щеше да го познае? Вероятно го смятаха за мъртъв, загинал при корабокрушението, убило най-близките му приятели и командир Брум. Нямаше как да докаже кой е. Щеше да е чужденец, попаднал без покана в Ледения палат, а докато убеди някой служител да го чуе…

— Не ни казваш всичко — рече Брекер, впил тъмните си очи в него.

Матиас се опита да не обръща внимание на ледените тръпки, които го полазиха моментално. Понякога имаше чувството, че демонът може да чете мисли.

— Казвам ви каквото знам.

— Угризенията се отразяват зле на паметта ти. Спомни си условията на сделката ни, Хелвар.

— Добре де — каза Матиас, все по-ядосан. — Искате експертното ми мнение? Планът ви ще се провали.

— Ти дори не знаеш какъв е планът.

— Влизате през затвора, излизате през посолството?

— Това е само началото.

— Няма как да стане. Затворническият сектор е напълно изолиран от останалата част на Ледения палат. Не е свързан с посолството. Няма начин да минете оттам.

— Има покрив, нали така?

— До покрива не може да се стигне — заяви доволно Матиас. — Част от обучението на дрюскеле включва три месеца работа в затвора, с тъмничарите и гришанските пленници. Бил съм там и ти казвам, че до покрива няма достъп именно по тази причина — ако някой успее да се измъкне от килията си, не искаме да хукне на воля из целия комплекс. Затворът няма никаква връзка с другите два сектора във външния кръг. Влезеш ли вътре, няма излизане.

— Винаги има. — Каз измъкна чертежа на затвора от купчината с листа. — Пет етажа, нали така? На първия приемат новите затворници, нагоре има четири етажа с килии. А тук какво има? В сутерена?

— Нищо. Перално и пещ.

— Кажи ми за пещта.

— Там горят дрехите на затворниците след приемането им. Мярка против зарази, но… — И в този момент разбра какво е намислил Брекер. — Сладки Дйел, искаш да се изкатерим шест етажа по шахтата на пещта?

— Кога палят пещта?

— Рано сутрин, ако си спомням правилно, но дори да не е запалена, ние…

— Идеята не е ние да се изкатерим по шахтата — прекъсна го Нина, появила се току-що на палубата.

Каз изправи гръб веднага.

— Кой е при Иней?

— Роти — каза тя. — Връщам се веднага. Имах нужда от глътка чист въздух. И не се прави на много загрижен за здравето й. Искаш от Иней да изкатери шест етажа комин само с въже и молитва.

— Привидението ще се справи.

— Привидението е шестнайсетгодишно момиче, което лежи в безсъзнание на маса. Не е сигурно, че ще преживее нощта.

— Ще я преживее — рече той и нещо свирепо прекоси очите му.

Този е способен лично да измъкне момичето от ада, ако се наложи, помисли си Матиас.

Йеспер взе пушката си и взе да я лъска с мек парцал.

— Защо си говорим за комини, когато имаме по-голям проблем?

— И какъв е той? — попита Каз, макар че според Матиас вече знаеше.

— Нямаме работа в Ледения палат, щом Пека Ролинс също участва в надпреварата за Бо Юл-Баюр.

— Кой е Пека Ролинс? — попита Матиас, превъртайки смешните срички в устата си.

Керчските имена звучаха нелепо, без никакво достойнство. Знаеше, че този Пека е водач на банда и прибира печалбите от Адското шоу. Което си беше достатъчно лошо само по себе си, но явно имаше и нещо повече.

Вилан потръпна и пак взе да дърпа ципата, полепнала като спукано балонче от дъвка по устните му.

— Нищо особено, просто най-големият и най-лош бандит в Кетердам. Има повече пари от нас, повече връзки, а вероятно и преднина — каза той.

Йеспер кимна.

— Като никога Вилан е прав. Дори по някакво чудо да отмъкнем Бо Юл-Баюр преди него, разбере ли, че ние сме го подхлъзнали, брой ни покойници.

— Пека Ролинс е престъпен бос в Кацата — обясни Каз. — Нито повече, нито по-малко. Престанете да говорите за него, сякаш е безсмъртен или нещо такова.

„Друго има тук“ — помисли си Матиас. Вече не долавяше у Брекер яростта, тласкаща го по-рано, докато изтезаваше Оомен, преди да го хвърли в морето. Но в думите му все още се усещаше напрежение. Матиас беше убеден, че Каз Брекер мрази Пека Ролинс, при това не само защото е взривил кораба и е наел мутри да ги избият. Не, тук имаше стара рана и лоша кръв.

Йеспер се облегна назад и каза:

— Мислиш, че Пер Хаскел ще те защити, като разбере, че си ядосал Пека Ролинс? Мислиш, че старецът иска война?

Каз поклати глава. Изглежда искрено объркан, помисли си Матиас.

— Пека Ролинс не се е появил на този свят облечен в кадифе и валяш се в крюге. Продължавате да мислите на дребно. Така, както мисли Пер Хаскел и както хора като Ролинс искат да мислите. Ако приключим успешно тази мисия и приберем наградата, ние ще сме легендите на Кацата. Ще бъдем отрядът, успял да бие Пека Ролинс.

— Може би трябва да се откажем от северния подход — каза Вилан. — Ако отрядът на Пека има преднина, би трябвало да се насочим право към Дйерхолм.

— Пристанището ще е пълно с войници — възрази Каз. — Да не споменаваме редовните митничари и служителите на реда.

— А от юг? През Равка?

— Границата се охранява добре — каза Нина.

— Но е голяма граница — подхвърли Матиас.

— Няма как да знаем къде охраната е най-рехава — отвърна тя. — Освен ако ти не разполагаш с някаква чудодейна информация за наблюдателните кули и постовете. Пък и ако влезем през Равка, ще си имаме работа не само с фйерданите, а и с равкийците.

В думите й имаше смисъл, но въпреки това го изнервяха. Жените във Фйерда не говореха като нея. Не говореха за военни дела и стратегии. Но Нина си беше такава.

— Ще влезем от север, както е по план — отсече Каз.

Йеспер удари глава в мачтата и погледна отчаяно към небето.

— Хубаво. Но ако Пека Ролинс ни избие всичките, ще накарам духа на Вилан да ме научи на флейта и ще свиря, за да дразня твоя дух.

Устните на Брекер трепнаха в нещо като усмивка.

— А аз ще наема духа на Матиас да срита задника на твоя дух.

— Моят дух няма да сътрудничи на вашите духове — възмути се Матиас, а после се зачуди дали мозъкът му не е започнал да гние от морския въздух.

Трета част

Да ти разбият сърцето

16. Иней

Болеше я всичко. И защо стаята се въртеше?

Иней се събуди бавно, мислите й се щураха без ред. Помнеше как Оомен я намушка, помнеше как се катери по сандъците и как разни хора крещят, докато тя виси на ръце от ръба. „Слизай, Привидение.“ Но после Каз се беше върнал за нея, да спаси инвестицията си. Явно бяха стигнали някак до „Феролинд“.

Понечи да се обърне на хълбок, но болката беше твърде силна, затова само обърна глава. Нина дремеше на трикрако столче в ъгъла до масата и уж я държеше за ръката, но едва-едва.

— Нина — изхъхри Иней.

Имаше чувството, че по гърлото й е полепнала вълна.

Нина се стресна и трепна.

— Тук съм, тук съм! — избърбори тя, после зяпна сънено Иней. — Будна си. — И изправи рязко гръб. — Ох, светци, будна си!

А след това ревна с глас.

Иней понечи да седне, но успя само да надигне глава.

— Не, не, не — спря я веднага Нина. — Не мърдай, почивай си.

— Ти добре ли си?

Нина взе да се смее през сълзи.

— Добре съм аз. Теб са те намушкали. Не знам защо ревнах така. Обаче е много по-лесно да убиваш хора, отколкото да ги лекуваш.

Иней примигна, после и двете се разсмяха.

— Ооооох — изпъшка тя. — Не ме карай да се смея. Боли ужасно.

Нина примижа.

— Как си?

— Абе, ядва се. Но съм жадна.

Нина стана да й даде тенекиено канче със студена вода.

— Прясна е. Вчера валя дъжд.

Иней я остави да й повдигне главата и отпи предпазливо.

— От колко време съм така?

— Три дни, почти четири. Йеспер ще ни побърка всичките. Като на пружина е, не спира на едно място за повече от две минути. — После изправи рязко глава. — Трябва да кажа на Каз, че си будна. Мислехме, че…

— Чакай — каза Иней и я хвана за ръката. — Може ли… може ли да не му казваш веднага?

Нина седна отново на столчето и я погледна учудено.

— Добре, но…

— Отложи го до утре. — После замълча за миг, преди да попита: — Сега нощ ли е всъщност?

— Да. Тъкмо минава полунощ.

— Знаем ли кой ни нападна на пристанището?

— Пека Ролинс. Наел е Черните шипове и Чайките да ни спрат, преди да сме напуснали Пето пристанище.

— Откъде е знаел точния кей?

— За това не сме сигурни.

— Видях Оомен…

— Оомен е мъртъв. Каз го уби.

— Сериозно?

— Каз уби много хора. Роти го е видял да тръгва към Черните шипове, които те били сгащили при контейнерите. Точните му думи бяха: „Проля се достатъчно кръв да боядисаш плевня в червено“.

Иней затвори очи.

— Толкова много смърт…

Бяха обградени от нея в Кацата, но сега за пръв път смъртта я беше потупала по рамото.

— Страхуваше се за теб. Каз.

— Каз не се страхува от нищо.

— Да му беше видяла лицето, когато те донесе при мен.

— Аз съм много ценна инвестиция.

Нина я зяпна.

— Това той ли ти го каза?!

— Естествено. Без това за „ценната“.

— Идиот.

— Матиас как е?

— И той е идиот. Дали ще можеш да хапнеш?

Иней поклати глава. От мисълта за храна й ставаше неприятно.

— Хайде, мъничко поне — настоя Нина. — Беше си кльоща и преди да те ранят.

— Засега искам само да си почивам.

— Разбира се. Ще намаля фенера.

Иней посегна отново към ръката й.

— Недей. Ако го намалиш, ще заспя, а не искам.

— Можех да ти почета, но няма нищо за четене. В Малкия дворец има един сърцелом, който може да рецитира епоси с часове. Голям досадник. По някое време ти иде сам да си срежеш гърлото.

Иней се засмя и веднага присви очи от болката.

— Просто остани при мен.

— Добре — каза Нина. — Щом ще си говорим, кажи ми защо нямаш татуировка на ръката. С чашата и враната.

— Започваш с лесните въпроси, а?

Нина преметна крак връз крак и опря брадичка в шепата си.

— Чакам.

Иней помълча доста дълго, преди да каже:

— Видяла си белезите ми. — Нина кимна. — Когато Каз убеди Пер Хаскел да откупи дълга ми от Менажерията, това беше първото, което направих. Отидох да ми махнат татуировката с пауновото перо.

— Който я е махнал, си е оставил ръцете.

— Не беше Корпоралник, нито дори лекар.

Просто поредният самоук касапин, който упражняваше занаята си сред отчаяните обитатели на Кацата. Даде й да изпие чаша уиски, а после просто изряза кожата на ръката й. Иней не възрази. Болката беше равносилна на освобождение. Вечно обсъждаха кожата й в Екзотичната къща. Била като кафе с мляко. Или като препечен карамел. Като сатен. Всяко рязване с ножа, всеки бъдещ белег беше добре дошъл.

— Каз беше категоричен, че няма нужда да правя нищо, стига да съм полезна.

Той я беше научил да отваря заключени сейфове, да преджобва, да се бие с нож. Той й беше подарил първия й кинжал, онзи, който тя наричаше Свети Пьотр. Кинжалът може и да не беше красив като дивото мушкато, но пък беше по-практичен.

„Може пък да го използвам срещу теб“ — беше му казала тя.

А той въздъхна и отговори:

— Де да беше толкова кръвожадна!

Така и не разбра дали се шегува.

Размърда се леко върху масата. Още я болеше, но не нетърпимо. Ножът беше потънал надълбоко в гръдния й кош, значи нейните светци са ръководили ръката на Нина, за да я спасят. Нямаше друго обяснение.

— Каза също, че ако се докажа, мога да се присъединя към Утайките, когато се почувствам готова. Така и направих. Но без татуировката.

Нина вдигна вежди.

— Не знаех, че е въпрос на избор.

— Реално не е. Знам, че някои хора не го разбират, но според Каз… каза, че съм можела да избирам и че не искал той да е онзи, който ще ме бележи отново.

Но го беше направил, по своя си начин и въпреки нейното желание. Да изпитваш нещо към Каз Брекер беше глупост от най-висш порядък. Иней знаеше това. Но именно той я беше спасил, той беше видял потенциала й. Беше заложил на нея, а това означаваше нещо, дори да го беше направил по егоистични причини. Дори прякора той й беше измислил. Привидението.

— Не ми харесва — беше казала тя. — Звучи все едно съм труп.

— Фантом — поправи я той.

— Нали каза, че ще съм твоят паяк? Защо да не си остане така, Паяка?

— Защото в Кацата има много паяци. Пък и искаме враговете ти да се боят. А не да си мислят, че ще те размажат с тока на ботуша си.

— Моите врагове?

— Нашите врагове.

Помогнал й бе да изгради около себе си легенда, която да носи като броня, нещо по-голямо и по-страшно от самата нея. Иней въздъхна. Не искаше да мисли повече за Каз.

— Кажи нещо — обърна се към Нина тя.

— Очите ти се затварят. Трябва да поспиш.

— Мразя кораби. Събуждат лоши спомени.

— И с мен е така.

— Изпей нещо тогава.

Нина се засмя.

— Помниш ли какво ти казах за онзи с епосите? Как ти се приисква сам да си срежеш гърлото, като го слушаш? Не искаш да ти пея, повярвай ми.

— Моля те.

— Знам само равкийски народни песни и простотии от кръчмите в Керч.

— Кръчмарски. Нещо неприлично, ако обичаш.

Нина изпръхтя.

— Ще направя изключение за теб, Привидение. — Изкашля се и подхвана: „Млади капитане, лъве морски. Войник и моряк без болести хорски…“

Иней се изкиска и веднага се присви от болка.

— Права беше. Не можеш да уцелиш мелодията и с лупа.

— Предупредих те!

— Нищо, продължавай.

Нина наистина не можеше да пее. Но гласът й помагаше на Иней да остане на този кораб, в този момент. Важно бе да държи настрана спомените за последното си морско плаване, спомени, с които бе непосилно да се бори.

А дори не трябваше да е във фургона онази сутрин, когато роботърговците я хванаха. Беше на четиринайсет тогава и семейството й летуваше на брега на Западна Равка, радваше се на морето и плажа и участваше в един карнавал близо до Ос Кърво. Онази сутрин трябваше да помага на баща си да закърпят мрежите, но я домързя и остана в леглото още няколко минути да си доспи. Дремеше под тънкото памучно одеяло и слушаше въздишките на прибоя.

Когато на вратата на караваната се появи мъжки силует, дори не й хрумна да побегне. Вместо това каза: „Още пет минутки, папа“.

Секунди по-късно я влачеха за краката. Издърпаха я през вратата на фургона и тя си удари лошо главата. Бяха четирима, едри и силни мъже, моряци. Когато понечи да изпиши, й запушиха устата. Вързаха й ръцете и единият я метна на рамо, после се качиха на гребна лодка, привързана в заливчето.

По-късно Иней научи, че крайбрежието било популярна ловна територия на роботърговците. Забелязали сулийската каравана от кораба си и щом се мръкнало и лагерът утихнал, слезли на брега с лодката.

Нямаше ясни спомени от онова плаване. Хвърлиха я в товарен трюм заедно с други деца, някои по-големи, други по-малки от нея, предимно момичета, но имаше и момчета. Тя беше единствената сулийка, но неколцина от другите говореха равкийски и й разказаха как са ги заловили. Грабнали едно момче от корабостроителницата на баща му; едно от момичетата се заиграло на плажа и се отделило от приятелките си. Друго било продадено от собствения си брат, за да изплати хазартните му дългове. Моряците говореха на непознат за Иней език, но едно от другите деца твърдеше, че ги водели към най-големия от външните острови на Керч, където да ги продадат на търг, било на частни собственици, било на къщите за наслади в Кетердам и Новий Зем. Идвали хора от целия свят да наддават на търга. Иней мислеше, че робството е незаконно в Керч, но явно търговията с роби все още съществуваше и там.

Така и не стигна до подиума на търга. Когато най-после пуснаха котва, я изведоха на палубата и я предадоха на една от най-красивите жени, които беше виждала, висока блондинка с лешникови очи и лъскава златна коса.

Жената я огледа подробно на светлината на фенера си — зъбите й, гърдите, дори стъпалата. Подръпна сплъстената й коса.

— Това ще трябва да го обръснем — заяви тя, после отстъпи крачка назад. — Хубава е. Кльощава и плоска като дъска, но кожата й е безупречна.

Обърна се да се спазари с моряците, а Иней остана да стои на палубата, вдигнала вързаните си ръце пред гърдите, блузата й — разтворена, полите й — набрани около кръста. Луната се отразяваше във вълните в заливчето и я мамеше. „Скачай — помисли си тя. — Каквото и да те чака на дъното на морето, все е по-добро от мястото, където ще те заведе тази жена.“ Но така и не събра кураж.

Момичето, в което се превърна по-късно, би скочило без колебание и вероятно би отнесло и някой от роботърговците със себе си. Или не. Спомни си как преди броени дни бе замръзнала от ужас при срещата си с Леля Хелеен на Западната дъга. Не беше нито по-смела, нито по-силна, а същото изплашено сулийско момиче, което стоеше унизено и като парализирано на палубата на роботърговския кораб.

Нина още пееше, нещо за моряк, който изоставил изгората си.

— Научи ме на припева — каза Иней.

— Трябва да си почиваш.

— Припева.

Нина й повтори няколко пъти думите и двете запяха заедно, бориха се с текста и мелодията, докато маслото във фенерите не догоря.

17. Иней

Йеспер беше готов да се метне през борда заради едното разнообразие. „Още шест дни.“ Още шест дни на кораба — ако извадеха късмет с вятъра — и най-после щяха да стигнат до суша. Западното крайбрежие на Фйерда беше непристъпно, цялото в коварни рифове и стръмни скали. Единствените безопасни подстъпи бяха при Дйерхолм и Елинг, а понеже охраната и на двете места беше затегната, трябваше да заобиколят чак до северните китови пристанища. Йеспер тайничко се надяваше да ги нападнат пирати, само дето корабът им беше твърде малък и не обещаваше ценен товар. Това ги правеше безинтересна мишена и им осигури спокоен преход по най-използваните търговски маршрути на Истинското море под неутралния флаг на Керч. Скоро навлязоха в студените води на севера на път към Исенвее.

Йеспер обикаляше по палубата, катереше се по такелажа, играеше карти с екипажа, чистеше оръжията си. Липсваха му сушата, хубавата храна и добрата бира. Липсваше му големият град. Ако си мечтаеше за широки пространства и тишина, щеше да остане на границата и да поеме фермата на баща си. На кораба нямаше какво да се прави, освен да разглежда за пореден път чертежите на Ледения палат, да слуша мрънкането на Матиас или да дразни Вилан, който по цял ден се опитваше да разгадае механизма на външните порти.

Каз беше впечатлен от чертежите му.

— Мислиш като касоразбивач — беше казал на Вилан.

— Не е вярно.

— Имам предвид, че възприемаш пространството триизмерно.

— Не съм престъпник — възмути се хлапето.

Каз го изгледа с нещо като съпричастие.

— Да, ти си флейтист, попаднал в лоша компания.

Йеспер седна до Вилан.

— Научи се да приемаш комплименти. Каз не ги раздава с лека ръка.

— Това не е комплимент. Аз не съм като него. Мястото ми не е тук.

— Няма да споря с теб.

— Твоето място също не е тук.

— Какво рече, търговче?

— Планът на Каз няма нужда от стрелец, така че каква е твоята роля, освен да обикаляш насам-натам и да изнервяш всички?

Йеспер вдигна рамене.

— Каз ми има доверие.

Вилан изсумтя и взе писалката си.

— Сигурен ли си?

Йеспер се размърда неспокойно. Естествено, че не беше сигурен. Постоянно се опитваше да отгатне какво мисли Каз Брекер. И ако наистина беше спечелил в някаква степен доверието му, заслужено ли беше?

Потропа с палци по револверите си и каза:

— Като започнат да летят куршуми, ще се радваш, че съм наоколо. Тези хубави картинки няма да ти опазят кожата.

— Плановете са ни нужни. А и, ако не си забравил, една от моите светлинни бомби помогна да се измъкнем от пристанището в Кетердам.

Йеспер изпухтя.

— Гениална стратегия!

— Но свърши работа, нали?

— Ослепи и нас, заедно с Черните шипове.

— Беше премерен риск.

— Не, беше от онези рискове, дето стискаш палци и се надяваш да ти излезе късметът. Знам разликата, повярвай ми.

— И аз така съм чувал.

— Това пък какво трябва да значи?

— За никого не е тайна, че скачаш на битка и облог, без значение какви са шансовете за успех. Това значи.

Йеспер вдигна глава и примижа към платната.

— Когато не си роден с привилегии, се научаваш да поемаш рискове.

— Аз не съм… — Вилан млъкна и остави писалката си. — Защо си мислиш, че знаеш всичко за мен?

— Знам достатъчно, търговче.

— Браво на теб. А аз живея с чувството, че никога няма да знам достатъчно.

— За кое?

— За всичко — измърмори Вилан.

Напук на себе си Йеспер отстъпи пред любопитството.

— Например? — подкани той хлапето.

— Ами за тези пистолети — каза Вилан и кимна към револверите на Йеспер. — Механизмът им е особен, нали така? Ако можех да ги разглобя…

— Хич не си го и помисляй.

Вилан сви рамене.

— Или за ледения роб — продължи той и почука с пръст по чертежа пред себе си. — Според Матиас ледът не бил твърд, а само тънък и хлъзгав слой над ледена вода, открит отвсякъде и невъзможен за преминаване.

— Какво за него?

— Откъде идва всичката тази вода? Палатът се намира на възвишение, така че къде е акведуктът, който качва водата? Или използват подпочвени води, които улавят по някакъв начин?

— Има ли значение? Ще минем по моста, а не по леда.

— Но не ти ли е любопитно?

— Светци, не. Дай ми печеливша система за Колелото на Макер или за Трънка за трима. Тогава ще събудиш любопитството ми.

При тези думи Вилан наведе отново глава над чертежите си, видимо разочарован.

По някаква причина Йеспер също изпита разочарование.

* * *

Йеспер наглеждаше Иней всяка сутрин и всяка вечер. Мисълта, че е можела да загине при засадата на пристанището, го беше потресла. А и въпреки усилията на Нина искрено се страхуваше, че Привидението няма да прескочи трапа.

Но една сутрин я завари седнала и облечена — бричове, подплатена жилетка и туника с качулка.

Нина се беше навела пред нея и се опитваше да нахлузи на краката й странните пантофки с гумени подметки.

— Иней! — изграчи Йеспер. — Не си мъртва!

Тя се усмихна едва-едва.

— Не повече от всички останали.

— Щом ръсиш депресиращи сулийски мъдрости, значи си по-добре.

— Недей да стърчиш там — сопна му се Нина. — Помогни ми да й нахлузя тези неща.

— Ако ме оставиш да… — започна Иней.

— Не се навеждай — повиши глас Нина. — И никакви подскоци, никакви резки движения. Ако не обещаеш да караш полека, ще забавя сърцето ти и ще лежиш в кома, докато не оздравееш напълно.

— Нина Зеник, веднага щом открия къде си ми скрила ножовете, двете с теб ще има да си говорим.

— Да, и гледай първите ти думи да са нещо от сорта: „Благодаря ти, велика жено, задето посвети всеки миг от това гадно плаване да спасиш жалкия ми животец“.

Йеспер очакваше Иней да се засмее и се стресна, когато тя хвана в шепи лицето на Нина и каза:

— Благодаря ти, че ме задържа на този свят, докато съдбата ме дърпаше всячески към следващия. Задължена съм ти с живота си.

Нина се изчерви като домат.

— Бъзиках те, Иней. — След кратка пауза добави: — Мисля, че и двете сме натрупали предостатъчно дългове.

— Този ще го нося с радост.

— Добре, добре. Като се върнем в Кетердам, може да ме черпиш гофрети.

Сега вече Иней се засмя. Свали ръце и се замисли.

— Гофрети срещу живот? Не ми се вижда равносилно.

— Очаквам да са от най-хубавите гофрети.

— Знам точното място — обади се ентусиазирано Йеспер. — Имат един ябълков сироп, който…

— Ти не си поканен — прекъсна го Нина. — А сега ми помогни да я изправим.

— И сама мога да се изправя — изръмжа Иней, плъзна се от ръба на масата и стъпи на крака.

— Угоди ми, моля.

Иней въздъхна, хвана се за ръката на Йеспер, двамата излязоха бавно от каютата и поеха към палубата, следвани по петите от Нина.

— Това е тъпо — каза Иней. — Добре съм.

— Ти може и да си добре — отвърна Йеспер, — но аз едва се държа на крака, така че внимавай.

Щом излязоха на палубата, Иней силно стисна ръката му в знак да спре. Вдигна глава и вдиша дълбоко. Денят беше мрачен, морето сивееше, насечено от разпенени вълни, тежки облаци задънваха небето. Силен вятър издуваше платната и тласкаше малкия кораб напред.

— Този студ е приятен — измърмори тя.

— Този студ?

— Вятърът в косата ти, морските пръски по кожата. Студът на живите.

— Две минути разходка по палубата — нареди Нина. — И обратно в леглото.

После тръгна към Вилан при кърмата. Тоест, отбеляза си наум Йеспер, възможно най-далече от Матиас.

— През цялото време ли са така? — попита Иней, като местеше поглед между Нина и фйерданеца.

Йеспер кимна.

— Като два котарака, които се дебнат отдалече.

Иней се засмя под нос.

— Чудя се какво ли ще стане, когато решат да си скочат.

— Ще се издерат до смърт.

Иней завъртя очи.

— Нищо чудно, че постоянно губиш в игралната зала.

Йеспер я поведе към парапета, където можеха да се поразходят, без да се пречкат на никого.

— Бих те заплашил, че ще те хвърля във водата, но Каз ни гледа.

Иней кимна. Не погледна към Каз, който стоеше при Спехт край кормилото. Йеспер го направи обаче и му махна жизнерадостно. Изражението на Каз не се промени.

— Ще го убие ли, ако се усмихва от време на време? — измърмори той.

— Най-вероятно.

Моряците я поздравяваха искрено, желаеха й бързо оздравяване и Йеспер усещаше как Иней поизправя глава при всеки ентусиазиран поздрав. Дори Матиас й се поклони неумело и каза:

— Разбрах, че благодарение на теб сме се измъкнали живи от пристанището.

— Имало е и други причини, предполагам — каза тя.

— Аз съм една от тях — подхвърли услужливо Йеспер.

— Въпреки това — каза Матиас, без да го погледне, — благодаря ти.

Продължиха нататък и Йеспер видя доволна усмивка да прекосява лицето на Иней.

— Изненадана ли си? — попита я той.

— Малко — призна Иней. — Твърде много време прекарвам с Каз. Явно…

— Не си свикнала разни хора да ти благодарят.

Тя се изкиска и веднага притисна ръка към ребрата си.

— Още ме боли, като се смея.

— Радват се, че си жива. Аз се радвам.

— Дано е така. Никога не съм се чувствала докрай на мястото си сред Утайките.

— И с право.

— Благодаря.

— Нашите интереси се броят на пръсти, а ти нито играеш комар, нито псуваш, нито се напиваш редовно. Но нека ти кажа каква е тайната на популярността — рискуваш живота си, за да спасиш кожата на другарите. Най-добрият начин да си намериш приятели.

— Стига приятелството да не върви задължително с ходене по купони.

Когато стигнаха до предната палуба, Иней се облегна на парапета и зарея поглед към хоризонта.

— Той дойде ли изобщо да ме види?

Йеспер знаеше, че пиша за Каз.

— Всеки ден.

Иней се обърна да го погледне с тъмните си очи, после поклати глава.

— Ама ти наистина не умееш да блъфираш, Йеспер.

Той въздъхна. Мразеше да разочарова хората.

— Така е.

Тя кимна и се загледа отново в океана.

— Мисля, че не обича болници, лазарети и прочие — каза Йеспер.

— Че кой ги обича?

— Имам предвид, че не му е било по силите да те гледа така. През онзи първи ден, след като те раниха… той направо откачи.

Не му беше лесно да го признае. Щеше ли Каз да побеснее така, ако Йеспер лежеше с рана от нож?

— Нормално. Планът е за шестима души, а аз му трябвам да се изкатеря по шахтата на пещта. Ако умра, целият план отива по дяволите.

Йеспер не тръгна да спори с нея. Истината бе, че нямаше представа какво ръководи действията на Каз.

— Чакай да те питам нещо. За какво толкова са се скарали Вилан и баща му?

Иней стрелна с бърз поглед Каз, после погледна през рамо, явно искаше да е сигурна, че никой от моряците не се навърта наблизо. Каз беше пределно ясен, че всичко, свързано със задачата, трябва да си остане между тях шестимата.

— Не знам точно — каза накрая тя. — Преди три месеца Вилан се появил в един приют близо до Ребрата. Представил се с друга фамилия, но Каз държи под око всички новаци в Кацата и ме изпрати да го проуча.

— И?

Иней сви рамене.

— Прислугата на Ван Ек е добре платена и е трудно да я подкупиш. Не научих много. Само слухове, че са хванали хлапето на кълбо с един от частните му учители.

— Стига бе! — възкликна невярващо Йеспер. „Тихите води и прочие…“

— Само слух. А и не е като Вилан да е избягал от къщи, за да заживее с любовника си.

— Тогава защо го е изритало татенцето?

— Не мисля, че Ван Ек го е изритал. Пише му писма всяка седмица, но Вилан дори не ги отваря.

— Какво пише в писмата?

Иней се облегна предпазливо на парапета.

— Приемаш, че съм ги чела.

— А не си ли?

— Съм, естествено. — Смръщи чело в опит да си спомни. — Повтаряше се едно и също. „Ако четеш това, значи знаеш колко много искам да се върнеш вкъщи.“ Или: „Моля се да прочетеш това и да осъзнаеш на какво си обърнал гръб“.

Йеспер погледна към Вилан, който си приказваше с Нина.

— Тайнственото търговче. Чудя се какво толкова е направил Ван Ек, та синчето му да избяга в Кацата.

— А сега ти ми кажи нещо, Йеспер. Защо реши да се включиш в тази мисия? Наясно си колко е трудна задачата и какви са шансовете да се върнем живи и здрави. Знам, че обичаш предизвикателствата, но това е прекалено дори и за теб.

Йеспер погледна към сивата морска шир и вълните, които маршируваха в строй към хоризонта. Не обичаше океана, не обичаше усещането за незнайни дълбини под краката си, за разни гладни създания с големи зъби, които само дебнат да го повлекат в мрака. А точно така се чувстваше напоследък, всеки ден, дори на сушата.

— Имам дългове, Иней.

— Ти винаги имаш дългове.

— Не. Този път наистина е зле. Взех пари назаем от лоши хора. Казвал съм ти, че баща ми има ферма, нали?

— В Новий Зем.

— Да, на запад. И тази година най-после е излязла на печалба.

— О, Йеспер, не може да си направил това…

— Имах нужда от заем. Излъгах го, че парите ми трябват, за да завърша университета.

Тя го зяпна ококорено.

— Баща ти си мисли, че си студент?

— Затова дойдох в Кетердам, да уча. Още първата седмица отидохме на Източната дъга с групичка състуденти. Заложих няколко крюге на масата. Ей така, за проба. Дори не знаех правилата на Колелото. Но когато крупието завъртя рулетката, осъзнах, че по-красив звук не съм чувал. Спечелих и продължих да печеля. Беше най-хубавата нощ в живота ми.

— И оттогава се опитваш да я повториш.

Той кимна.

— Трябваше да си остана в библиотеката. Печелех. После започнах да губя. Изгубих още. Имах нужда от пари, затова започнах да приемам поръчки за бандите. Една нощ двама ми скочиха в тъмна уличка. Каз ги смота набързо и оттогава двамата си помагаме.

— Сигурно сам е наел онези двамата, за да решиш, че си му задължен.

— Не, той не би… — Йеспер млъкна рязко, после се разсмя. — Естествено, че би направил нещо такова. — Стисна и разпусна юмруци, после се загледа в линиите върху дланта си. — Каз е… не знам, не прилича на никого другиго, когото познавам. Постоянно ме изненадва.

— Да. Като пчелен рояк в чекмеджето на раклата ти.

Йеспер се изсмя силно.

— Нещо такова, да.

— Тогава защо сме тук?

Йеспер се загледа отново в морето и усети как страните му се сгорещяват.

— Надяваме се да съберем мед, предполагам. По възможност без пчелите да ни нажилят до смърт.

Иней го бутна с рамо.

— Значи, ако не друго, поне и двамата сме еднакво тъпи.

— Не знам какво е твоето извинение, Иней. Моето е ясно — никога не мога да обърна гръб на лоши карти.

Тя го хвана под ръка.

— Това те прави лош картоиграч, Йеспер. И отличен приятел.

— Твърде добра си за него, да знаеш.

— Знам. Същото важи и за теб.

— Да походим още малко?

— Да — каза Иней и двамата поеха бавно покрай парапета. — А после трябва да разсееш Нина, за да си потърся аз ножовете.

— Лесна работа. Просто ще й заведа Хелвар.

Йеспер погледна към кормилото, докато двамата с Иней обръщаха посоката. Каз не беше помръднал. Все така ги следеше с поглед и неразгадаема физиономия. Както винаги.

18. Каз

Минаха два дни, откакто Иней излезе за първата си разходка на палубата, а Каз още не беше събрал смелост да я заговори. Сега тя седеше сама и отпиваше чай, преметнала крак връз крак и облегнала гръб на парапета.

Каз докуцука до нея.

— Искам да ти покажа нещо.

— Добре съм, благодаря, че попита — каза тя, вдигнала глава да го погледне. — Ти как си?

Каз усети как устните му трепват.

— Отлично — отговори той и седна тромаво до нея, като остави бастуна си отстрани.

— Кракът боли ли те?

— Добре съм. Виж.

Каз разстла чертежа на затворническия сектор върху палубните дъски помежду им. Повечето чертежи на Вилан показваха Ледения палат отгоре, но затворническият сектор беше начертан в страничен разрез и показваше етажите на сградата.

— Вече съм го виждала — каза Иней. Плъзна пръст в права линия от сутерена до покрива. — Шест етажа по комин.

— Ще можеш ли?

Тъмните й вежди се вдигнаха.

— А има ли друг вариант?

— Не.

— И ако кажа, че няма да мога, ти ще кажеш ли на Спехт да обърне кораба и да ни върне в Кетердам?

— Ще намеря друг вариант — рече Каз. — Още не знам какъв, но няма да се откажа от задачата.

— Знаеш, че мога да го направя, Каз, както и че няма да ти откажа. Така че защо питаш?

„Защото от два дни си търся извинение да те заговоря.“

— Искам да съм сигурен, че знаеш каква точно е задачата ти и че си разучила подробно плановете.

— Защо, ще ме изпиташ ли?

— Да — кимна той. — Ако се провалиш, всички ще свършим във фйердански затвор.

— Ммм — измърмори тя и отпи от чая си. — А аз ще съм мъртва. — Затвори очи и облегна глава на парапета. — Притеснява ме пътят за бягство към пристанището. Не ми харесва, че имаме само един изход.

Каз също се облегна назад.

— И на мен — призна той и протегна болния си крак. — Фйерданите неслучайно са построили комплекса по този начин.

— Имаш ли доверие на Спехт?

Каз я стрелна с кос поглед.

— Има ли причина да не му вярвам?

— Не, но ако „Феролинд“ не ни чака в пристанището…

— Вярвам му достатъчно.

— Задължен ти е?

Каз кимна. Огледа се и каза:

— Флотът го изритал за неподчинение и без право на пенсия. Има сестра в Беленд, която разчита на него. Заех му пари.

— Добре си направил.

Каз присви очи.

— Аз не съм герой от детска приказка, който си прави безобидни шеги и краде от богатите, за да раздава на бедните. Беше въпрос на печалба и ценна информация. Спехт познава флотските маршрути като дланта на ръката си.

— Никога нещо за нищо, Каз — каза тя, без да отклонява поглед. — Зная. И все пак, ако задържат „Феролинд“, ние ще си останем в Дйерхолм.

— Ще намеря начин да се измъкнем. Знаеш това.

„Кажи ми, че го знаеш.“

Имаше нужда да го чуе от нея. Тази задача беше единствена по рода си, беше нова и за него. Колебанията й бяха оправдани и повтаряха като ехо собствените му тревоги. Беше й се троснал преди, докато още бяха в Кетердам, казал й бе, че ще си намери друг паяк, ако тя смята, че задачата не й е по силите. Сега имаше нужда да чуе, че тя вярва в него, вярва, че той ще ги вкара в Ледения палат и после ще ги изведе оттам живи и здрави, както винаги досега с други отряди и други задачи. Имаше нужда да знае, че тя вярва в него.

Но Иней каза само:

— Чух, че Пека Ролинс е поръчал засадата на пристанището.

Заля го разочарование.

— И?

— Знам, че отдавна си му вдигнал мерника, Каз. Тези неща не остават незабелязани.

— Той е просто поредният престъпен бос, поредната мутра от Кацата.

— Не само. Когато вдигнеш мерника на други банди, това е делови въпрос. Но с Пека Ролинс е лично.

По-късно Каз така и не можа да си обясни защо й го сподели. Не беше говорил за това на никого, дума не беше обелвал. Сега обаче, вдигнал глава и вперил очи в платната, той каза:

— Пека Ролинс уби брат ми.

Не беше необходимо да вижда лицето на Иней, за да усети изненадата й.

— Имал си брат?

— Имах много неща — измърмори той.

— Съжалявам.

Съчувствието й ли е искал? Затова ли й беше казал?

— Каз… — Иней се поколеба.

Какво щеше да направи сега? Да го потупа съпричастно по рамото? Да му каже, че разбира?

— Ще се моля за него — каза накрая тя. — Да намери в следващия свят покоя, който не е намерил тук.

Той обърна глава да я погледне. Седяха близо един до друг, раменете им почти се докосваха. Очите й бяха толкова тъмнокафяви, че изглеждаха черни, а косата й като никога беше спусната. Винаги я носеше прибрана назад в стегнато кокче. Самата мисъл да стои толкова близо до друг човек би трябвало да го изнерви до крайност, а ето че той внезапно се запита: „Какво ще стане, ако се приближа още малко?“.

— Не ти ща молитвите.

— Какво искаш тогава?

Старите отговори се заредиха дежурни в главата му. „Пари. Отмъщение. Гласът на Йорди в главата ми да млъкне завинаги.“ Ала в него изведнъж се надигна друг отговор, шумен, настоятелен, нежелан. „Теб, Иней. Теб искам.“

Той сви рамене и извърна глава.

— Да умра, смазан от тежестта на собственото си злато.

Иней въздъхна.

— Тогава ще се моля да получиш всичко, което искаш.

— Пак молитви? А ти какво искаш, Привидение?

— Да обърна гръб на Кетердам и повече никога да не чуя името му.

„Добре.“ Ще трябва да си намери нов паяк, но поне ще се е отървал от причината да се разсейва постоянно.

— Твоят дял от трийсетте милиона крюге ще ти стигне да изпълниш желанието си. — Изправи се с мъка на крака. — Така че се моли за хубаво време и глупави стражи. Но мен не включвай в молитвите си.

* * *

Каз закуцука към носа, ядосан на себе си и още повече на Иней. Защо изобщо беше отишъл при нея? Защо й беше казал за Йорди? От дни беше раздразнителен и разсеян. Свикнал беше със своето Привидение — тя хранеше враните пред прозореца му, точеше ножовете си, докато той работеше на бюрото, засипваше го със сулийските си поговорки. Не нея искаше. Искаше да си върне познатата рутина.

Облегна се на корабния парапет. Не трябваше да споменава за брат си. Само няколко думи, а ето че събуждаха нежелани спомени, драпаха за вниманието му. Какво беше казал на Гийлс в Борсата? „Аз съм от онези копелета, които се произвеждат единствено в Кацата.“ Поредната лъжа, поредната легенда, която беше създал около себе си.

След като баща им умря, затиснат от плуг и с разпилени по нивата черва като влажни червени панделки, Йорди продаде фермата. Евтино. Заради неразплатени навреме задължения и други неща от този сорт. Но пак й взеха достатъчно, за да стигнат до Кетердам и да живеят известно време там без излишни лишения.

Каз беше на девет по онова време, страдаше за татко си и за единствения дом, който бе познавал дотогава. Стискаше здраво ръката на брат си, докато двамата вървяха през красивия провинциален пейзаж, преди хълмовете да ги отведат до един от големите канали, където хванаха лодка, натоварена със селскостопанска продукция за Кетердам.

— Какво ще стане, като стигнем в града? — попита той брат си.

— Ще си намеря работа като куриер в Борсата, после ще се издигна до чиновник. След това ще стана акционер, после истински търговец и накрая ще спечеля богатство.

— Ами аз?

— Ти ще ходиш на училище.

— А ти защо няма да ходиш на училище?

Йорди изсумтя.

— Много съм стар за училище. И твърде умен.

Първите няколко дни в града оправдаха обещанията на Йорди. Разхождаха се по Капака — така местните наричаха крайбрежния булевард близо до пристанищата, — после свръщаха по Източната дъга да погледат игралните зали. На юг не смееха да отидат, защото там улиците ставали опасни. Наеха стая в спретнат пансион недалече от Борсата и опитваха с наслада всички нови храни, които се предлагаха по улиците на Кетердам. Тъпчеха се до пръсване със захаросани кайсии, а Каз харесваше павилионите за омлет, където си поръчваш пълнежа по свой вкус.

Всяка сутрин Йорди отиваше в Борсата да си търси работа и заръчваше на Каз да не излиза. Кетердам бил опасен за сами деца, така казваше. Имало крадци, джебчии и дори мъже, които грабвали малки момчета от улицата и ги продавали на онзи, който предложи най-висока цена. Затова Каз си стоеше в стаята. Прибутваше стол до умивалника, качваше се на него, за да се вижда в огледалото, и се опитваше да прави фокуси с една монета — видял беше фокусник да прави такива номера пред една от игралните зали. Каз се захласна, можеше да гледа човека с часове, но накрая Йорди се ядоса и го дръпна да вървят. Магьосникът правеше номера с карти и те също бяха интересни, но онова с изчезващата монета беше незабравимо. Как го правеше? Как караше монетата да изчезне?

Трагедията започна невинно, с едно кученце на пружина.

Йорди се върна гладен и ядосан след поредния пропилян ден.

— Казват, че няма работа, но истината е, че няма работа за момчета като мен. Всички там са нечий братовчед или брат, или син на приятел.

Каз също беше умърлушен. Часове наред беше стоял в стаята и дори картите и монетите вече му бяха омръзнали. Искаше да отидат на Източната дъга и да намерят фокусника.

В годините след това Каз често щеше да се пита какво би станало, ако Йорди не му беше угодил на капризите, ако вместо да отидат на Източната дъга, бяха отишли на пристанището да позяпат корабите, или ако просто бяха минали по другата страна на канала. Искаше му се да вярва, че това би променило нещата, но после порасна и разбра, че не би имало никакво значение.

Минаха покрай ярките зелени цветове на Изумрудения дворец, а в съседство, пред Златния удар, едно момче продаваше малки механични кученца. Играчките се навиваха с бронзово ключе, клатушкаха се смешно на твърдите си крачета и пляскаха с тенекиени уши. Каз коленичи и взе да върти ключетата едно след друго, опитваше се да раздвижи всички кученца едновременно, а момчето, което ги продаваше, се заприказва с Йорди. Оказа се, че е от Лий, градче близо до родния им дом, както и че познава някакъв човек, който търсел да наеме куриери — не в Борсата, а за една канцелария надолу по улицата. Предложи на Йорди да дойде пак утре сутрин и двамата щели да говорят с човека заедно, защото и той си търсел работа като куриер.

По обратния път Йорди купи горещ шоколад, по един за всеки, а не един, който да си поделят, както правеше обикновено.

— Късметът ни се обръща — каза той, докато крепяха горещите чаши, провесили крака през един малък мост, а светлините на Дъгата танцуваха по водата долу.

Каз погледна към отраженията им в ярката бодна повърхност и реши, че наистина се чувства късметлия.

Момчето с механичните играчки се казваше Филип, а човекът, когото познаваше, беше Якоб Херцун, дребен търговец, който държеше малко кафене близо до Борсата, където прохождащи инвеститори събираха капитала си и заедно купуваха дялове в търговските кораби, минаващи транзитно през Керч.

— Трябва да видиш онова място — каза му развълнувано Йорди, когато се прибра късно същата вечер. — Пълно е с хора по всяко време, говорят, обменят новини, купуват и продават акции и фючърси. Обикновени хора — касапи, пекари, пристанищни работници. Господин Херцун казва, че всеки може да стане богат, стига да извади малко късмет и да познава подходящите хора.

Следващата седмица мина като в сън. Йорди и Филип работеха за господин Херцун като куриери, разнасяха бележки до доковете и обратно, а понякога носеха ордери от негово име в Борсата или други места за търговия с акции. Докато те работеха, Каз стоеше в кафенето. Мъжът, който наливаше кафе, му позволяваше да седи на бара, да се упражнява с монетата и да пие горещ шоколад на корем.

Поканиха ги на вечеря в дома на Херцун, голяма къща на Зелверщраат със синя входна врата и бели дантелени пердета на прозорците. Господин Херцун беше едър мъж с червендалесто дружелюбно лице и рошави сиви бакенбарди. Жена му Маргит ощипа Каз по бузките и го нахрани с картофена яхния с наденички, а после го прати в кухнята да си играе с дъщеря й Саския. Саския беше на десет години и според Каз беше най-красивото момиче на света. С Йорди останаха до късно, пяха песни, докато Маргит свиреше на пианото, а голямото сребристо куче удряше с опашка по пода и разваляше ритъма. Каз за пръв път се чувстваше истински добре след смъртта на баща си. Господин Херцун дори позволи на Йорди да вложи дребни суми в корпоративни акции. Йорди искаше да инвестира повече, но господин Херцун беше предпазлив човек. „Малки стъпки, момче. Малки стъпки.“

Стана още по-добре, когато един приятел на господин Херцун се върна от Новий Зем. Той беше капитан на керчски търговски кораб и в едно земско пристанище се запознал с фермер, отглеждащ захарна тръстика. Човекът бил подпийнал и се оплаквал надълго и нашироко как нивите му с тръстика, неговите и на съседите му, се били наводнили от дъждовете. В момента цените на захарта бяха ниски, но когато се разчуеше, че тръстиковата реколта през следващите месеци ще е слаба, цените щяха да ударят тавана. Приятелят на господин Херцун беше решил да купи колкото захар успее да намери, преди новината да стигне до Кетердам.

— Това ми прилича на измама — прошепна Каз на Йорди.

— Не е измама — изсумтя Йорди. — Просто е добра сделка. А и как да се издигнат обикновените хора без малко допълнителна помощ?

Господин Херцун прати Йорди и Филип да отнесат ордери в три различни канцеларии, така че да не привлече внимание с твърде големи поръчки. После новината за провалената реколта стигна до Кетердам, а момчетата седяха в кафенето, гледаха как йената на черната дъска расте ли, расте и с мъка удържаха радостта си.

Преценил, че цената е стигнала връхната си точка, господин Херцун прати момчетата да отнесат ордери за продажба, а когато те се върнаха в кафенето, отвори сейфа и им даде техния дял от печалбата.

— Какво ти казах? — бъбреше развълнувано Йорди, докато с Каз се прибираха по нощните улици на Кетердам. — Малко късмет и добри приятели!

Няколко дни по-късно господин Херцун им каза за друга полезна информация, която получил от своя приятел капитана, този път за реколтата от юрда.

— Дъждовете удрят лошо всички посеви тази година — каза той. — Но този път е унищожена не само реколтата, наводнени са и складовете при пристанището в Имес. Ще направим голяма печалба и мисля да заложа много пари този път.

— Значи и ние трябва да го направим — каза Филип.

Господин Херцун се намръщи.

— Боя се, че тази сделка не е като за вас, момчета. Минималната инвестиция е твърде висока. Но ще има и други сделки, горе главата!

Филип се ядоса. Разкрещя се на господин Херцун, че не било честно. Обвини го, че е същият като търговците в Борсата, гледа само той да прибира печалбата, а после го нарече с имена, от които ушите на малкия Каз пламнаха. Излетя и затръшна вратата след себе си, а всички в кафенето зяпаха смутеното и зачервено лице на господин Херцун.

Търговецът се прибра в офиса си отзад и се тръшна на един стол.

— Аз… не мога да променя начина, по който стават тези неща. Хората, които въртят сделката, искат само големи инвеститори с достатъчно ресурси да покрият риска.

Йорди и Каз стояха пред него и пристъпяха от крак на крак.

— И вие ли ми се сърдите? — попита ги господин Херцун.

Не, не, разбира се, увериха го те. Филип беше постъпил много нечестно.

— Разбирам защо се ядоса — каза господин Херцун. — Такива възможности рядко се появяват, но нищо не може да се направи.

— Аз имам пари — каза Йорди.

Господин Херцун се усмихна снизходително.

— Йорди, ти си добро момче и някой ден без съмнение ще станеш крал на Борсата, но в момента нямаш парите, необходими за тази сделка.

Йорди вдигна брадичка.

— Имам. Продадох фермата на татко и имам пари.

— Да, и с малкия Каз сигурно само на тях разчитате. Не е редно да рискуваш такива пари в спекулативна сделка, без значение колко сигурна изглежда. Дете на твоята възраст няма работа да…

— Не съм дете. Ако възможността е добра, искам да се възползвам.

Каз винаги щеше да помни онзи миг, мига, в който алчността надви здравия разум на брат му, невидимата ръка, която го тласна напред, средството за натиск в действие.

Наложи се дълго да убеждават господин Херцун. Отидоха в къщата му на Зелверщраат и го обсъждаха до късно през нощта. По някое време Каз заспа с глава върху корема на сребристото куче, стиснал в ръка червената панделка на Саския.

Когато Йорди най-после го събуди, свещите бяха догорели, а навън се развиделяваше. Господин Херцун беше помолил бизнес партньора си да дойде и да напише договор за заем. Понеже не беше пълнолетен, Йорди щеше да прехвърли парите на господин Херцун под формата на заем, а той да ги използва от негово име. Маргит ги нахрани с топло мляко и палачинки със сладко и сметана. Отидоха в банката, където Йорди държеше парите от продажбата на фермата, и той ги прехвърли по сметката на господин Херцун.

Господин Херцун настоя да ги изпрати до пансиона, а на вратата ги прегърна крепко. Връчи договора за заем на Йорди и му заръча да го пази като очите си.

— Виж, Йорди — каза той, — шансът тази сделка да се провали е много малък, но все пак съществува. Ако се случи, разчитам, че няма да използваш този документ, за да си вземеш парите от мен. Двамата заедно поемаме този риск. Разчитам на теб.

Йорди се беше усмихнал широко.

— Имаме сделка — каза той.

— Имаме сделка — повтори с гордост господин Херцун и двамата си стиснаха ръцете като истински търговци. Господин Херцун даде на Йорди дебела пачка крюге. — За хубава вечеря, имаме повод да празнуваме. Елате в кафенето след една седмица и заедно ще гледаме как цените растат.

През онази седмица двамата играха до насита на ротативките в Капака. Йорди си купи хубаво палто, а Каз се сдоби с чифт меки кожени ботуши. Ядоха гофрети и пържени картофки на корем, а Йорди изкупи половината романи в една книжарница на Уийнщраат. Когато седмицата свърши, двамата тръгнаха ръка за ръка към кафенето.

Но то беше празно. Входната врата — заключена и залостена. Двамата притиснаха лица към тъмната витрина и видяха, че всичко вътре е изчезнало — масите, столовете и големите медни самовари, черната дъска, където записваха с тебешир цените на акциите.

— Да не сме объркали пътя? — попита Каз.

Но знаеха, че не са. Тръгнаха в напрегнато мълчание към къщата на Зелверщраат. Тропаха на яркосинята врата, но никой не им отвори.

— Сигурно са излезли за малко — каза Йорди.

Чакаха на стъпалата с часове, докато слънцето не заходи към залез. Никой не дойде. Прозорците си останаха тъмни.

Накрая Йорди събра кураж да почука на вратата на съседите.

— Да? — попита прислужница с малка бяла шапчица.

— Знаете ли къде са отишли хората от съседната къща? Семейство Херцун?

Жената свъси вежди.

— Май бяха тук на гости, от Зирфурт.

— Не, не — каза Йорди. — Те живеят тук от години. Те…

Прислужницата поклати глава.

— Къщата беше празна почти година, след като последното семейство се изнесе. Наеха я временно едва преди няколко седмици.

— Но…

Жената захлопна вратата в лицето му.

Каз и Йорди мълчаха по обратния път към пансиона, мълчаха и по стълбите към малката си стая. Дълго седяха в сбиращия се мрак. Гласове долитаха до тях откъм канала долу, гласове на забързани хора, всеки тръгнал по свои си дела.

— Случило се е нещо — каза накрая Йорди. — Някаква злополука или се е наложило спешно да заминат. Господин Херцун скоро ще ни пише. Или ще изпрати някого.

Онази нощ Каз извади червената панделка на Саския изпод възглавницата си. Нави я около пръста си и я стисна в шепа. Лежеше в леглото и се опитваше да каже молитва, но друг образ не излизаше от главата му — монетата на фокусника. Сега я има, сега я няма.

19. Матиас

Идваше му в повече. Не беше очаквал, че ще му е толкова трудно да види родината си след дългата раздяла. Имаше повече от седмица да се подготви, докато плаваха с „Феролинд“, но мислите му бяха твърде заети с пътя, по който беше поел повече или по-малко доброволно, с Нина, с жестокия обрат на съдбата, извадил го от затвора и запратил го на борда на кораб, който препуска на север под безкрайно небе, но пак беше в окови. Не само реалните, а и други — непоносимата тежест на онова, което се беше съгласил да направи.

Зърнаха северния бряг още късно следобед, но Спехт реши да изчака до другата сутрин, когато сумракът по зазоряване щеше да им осигури известно прикритие. По брега се редяха китоловни селца и някой със сигурност щеше да забележи чужбинския кораб. Макар да приличаха на обикновени трапери, Утайките пак се набиваха на очи.

Прекараха нощта на кораба. Призори на следващата сутрин Нина го завари да подготвя екипировката за студено време, която Йеспер и Иней им бяха раздали. Матиас беше впечатлен от издръжливостта на Иней. Под очите й още тъмнееха кръгове, а в движенията й нямаше скованост — ако изпитваше болка, значи го криеше добре.

Нина размаха някакъв ключ.

— Каз ме прати да ти сваля оковите.

— Довечера пак ли ще ме оковете?

— Това зависи от Каз. И от теб, предполагам. Седни.

— Просто ми дай ключа.

Нина се изкашля.

— Иска и да те прекроя малко.

— Какво? Защо?

Мисълта как Нина променя външността му с вещерските си способности никак не му хареса.

— Вече сме във Фйерда. Каз иска да не изглеждаш толкова… толкова като себе си. За всеки случай.

— Имаш ли представа колко е голяма тази страна? Шансът някой да…

— Шансът някой да те познае в Ледения палат ще е значително по-голям, а аз не мога да променя външността ти само с една процедура.

— Защо?

— Защото не съм чак толкова добра шивачка. Всички Корпоралки се учат на това, но аз нямам необходимия усет.

Матиас изпръхтя.

— Какво? — попита тя.

— За пръв път те чувам да признаеш, че не те бива в нещо.

— Да, защото се случва много рядко.

С ужас усети, че устните му се разтягат за усмивка, но лесно я прогони при мисълта, че ще променят лицето му.

— Брекер какво иска да ми направиш?

— Нищо драстично. Ще променя цвета на очите ти, косата също… не че я имаш много. Няма да е за постоянно.

— Не искам да правиш това.

„Не те искам близо до себе си.“

— Ще стане бързо и няма да те боли, но ако искаш да спориш за това с Каз…

— Добре — каза той и се стегна. Безсмислено беше да спори с Брекер. Каквото и да му кажеше, той щеше просто да размаха в лицето му документа за помилване и спорът щеше да приключи. Матиас взе едно ведро, обърна го и седна на него. — Сега ще ми дадеш ли ключа най-после?

Нина му даде ключа и той свали оковите от китките си, докато тя ровеше в някаква кутия, която беше донесла със себе си. Кутията си имаше дръжка и малки чекмеджета, пълни с бурканчета пудра и пигменти. Нина извади бурканче с нещо тъмно в него.

— Какво е това?

— Черен антимон. — Пристъпи и повдигна брадичката му с пръст. — Стига си стискал зъби, Матиас, че току-виж си счупил някой.

Той скръсти ръце на гърдите си.

Нина поръси малко антимон върху главата му и въздъхна издълбоко.

— Защо храбрият дрюскеле Матиас Хелвар не яде месо? — подхвана тя с театрален глас, докато се трудеше върху косата му. — Тъжна история, детето ми. Изпочупил си зъбите заради една ужасна гришанка и сега може да яде само попара.

— Престани — изръмжа той.

— Какво? Главата назад, ако обичаш.

— Какво правиш?

— Потъмнявам веждите и миглите ти. Сещаш се, както правят момичетата преди селска забава. — Явно беше направил физиономия, защото тя се разсмя. — Ако можеше да си видиш лицето!

Наведе се да прехвърли цвета от антимона към веждите му и кестенявите й къдрици докоснаха страните му. Обхвана брадичката му с ръка.

— Затвори очи — измърмори тя, после плъзна палци по миглите му и Матиас осъзна, че е затаил дъх.

— Вече не миришеш на рози — каза той и веднага си стисна устата, ала беше твърде късно.

Идеше му сам да се срита. Не би трябвало да забелязва миризмата й.

— Сигурно мириша на кораб.

Не, миришеше сладко и съвършено като…

— Карамел?

Тя сведе смутено очи.

— Каз рече да си вземем какъвто багаж ни трябва за пътуването. А аз обичам бонбони. — Бръкна в джоба си и извади пакетче с лакта. — Искаш ли?

„Да.“

— Не.

Тя сви рамене и метна едно бонбонче в устата си. Извъртя очи нагоре и въздъхна доволно.

— Толкова са вкусни.

С ужас си даде сметка, че може цял ден да я гледа как яде. Това беше една от причините да я харесва толкова много — Нина се наслаждаваше на всичко, без значение дали е карамелен бонбон, студена вода от горски поток или парче сушено еленско.

— А сега очите — каза тя завалено заради бонбона в устата си и извади малко шишенце от кутията. — Ще трябва да ги държиш отворени и да не мигаш.

— Какво е това? — попита изнервено той.

— Тинктура, разработена от Гриша на име Женя Сафина. Най-безопасният начин да промениш цвета на нечии очи.

И отново се наведе към него. Страните й се бяха зачервили от студа, устните й бяха полуотворени. И на броени сантиметри от неговите. Ако Матиас се надигнеше малко, щяха да се целунат.

— Гледай към мен — инструктира го тя.

„Това правя.“ Вдигна поглед към очите й. „Помниш ли този бряг, Нина?“ Въпросът напираше на устните му, макар да знаеше отговора. Естествено, че го помни.

— Какъв цвят ще ги направиш?

— Шшшт. Това е трудно. — Капна няколко капки върху връхчетата на пръстите си и ги приближи до очите му.

— Не може ли просто да капнеш от тинктурата в очите ми?

— А ти ще млъкнеш ли най-после? Или искаш да те ослепя?

Матиас млъкна.

Накрая тя се дръпна крачка назад и огледа изпитателно лицето му.

— Кафеникави — каза тя. После му намигна. — Като карамел.

— Какво ще правиш с Бо Юл-Баюр?

Нина изправи гръб и направи още една крачка назад, лицето й сякаш се затвори.

— Не знам какво ме питаш.

Усмивката й вече му липсваше, но това нямаше значение. Той хвърли поглед през рамо, видя, че няма никого наблизо, и се обърна отново към нея.

— Знаеш и още как. Както аз знам, че няма да позволиш Бо Юл-Баюр да се озове в ръцете на керчския Съвет на търговците.

Нина прибра шишенцето в едно от малките чекмеджета на кутията.

— Ще трябва да повторим това поне още два пъти преди Ледения палат, за да станат цветовете по-плътни. Събери си нещата. Каз иска да сме готови за тръгване след час.

Тя затръшна капака на кутията, грабна оковите му и си тръгна.

* * *

Докато си вземат довиждане с екипажа на кораба, розовото небе беше станало златисто.

— Ще се видим в пристанището на Дйерхолм — извика Спехт. — Никакви оплаквачки.

— Никакви погребения — отвърнаха останалите. Странни хора.

Брекер все така пазеше в тайна как смята да стигнат до Бо Юл-Баюр и после да го измъкнат от Ледения палат, но за едно беше пределно ясен — че „Феролинд“ е пътят им за бягство след успешния край на мисията. Корабът имаше всички необходими документи и печати, удостоверяващи, че е собственост на керчеката компания „Хаанраат“, както и фактури за платени такси и разрешителни да превози кожи и друга стока от Фйерда до Зиерфорт, пристанищен град в Южен Керч.

Поеха от каменистия плаж нагоре по скалите. Пролетта идваше, но земята още бе покрита с дебел слой лед и изкачването беше трудно. На върха на скалите спряха да си поемат дъх. „Феролинд“ още се виждаше на хоризонта, вятърът, който брулеше техните бузи, изпъваше платната й до скъсване.

— Светци! — измърмори Иней. — Май наистина ще го направим.

— Аз пък нямах търпение да се махна от онзи ужасен кораб — каза Йеспер. — Всяка минутка се молех да видим твърда земя. Ти какво се затъжи изведнъж за него?

Вилан потропна с ботуши.

— Сигурно защото краката ни ще станат на ледени кочани.

— Като си приберем парите, ще можеш да гориш крюге, за да се стоплиш — рече Каз. — Хайде, движение.

Оставил беше бастуна си с вранската глава на кораба и сега си помагаше с обикновена сопа. Йеспер скръбно се бе разделил с безценните си лъскави револвери в полза на чифт пистолети без украса, Иней бе направила същото със своите ножове и кинжали, като бе задържала само онези от тях, с които би имала сили да се раздели, щом влязат в затвора. Действия, продиктувани от разумни съображения, но Матиас добре знаеше, че талисманите имат своя собствена сила.

Йеспер погледна компаса си и всички свърнаха на юг. Трябваше да стигнат до пътека, която да ги изведе на главния търговски път.

— Не, аз ще плащам на някого да ми гори парите, за да се топля — заяви стрелецът.

Каз се изравни с него.

— А защо не плащаш на друг да плаща на онзи, дето ще ти гори парите? Така правят големите играчи.

— Знаеш ли какво правят най-най-големите? Плащат на някого да плати на някого да…

Двамата се отдалечиха напред и гласовете им заглъхнаха. Матиас вървеше с втората група. Но всички, без изключение, забеляза той, хвърлиха по един прощален поглед на смаляващата се „Феролинд“. Шхуната беше частица от Керч, частица от дома им, последното познато нещо, и то се отдалечаваше с всеки изминал миг.

Може би той им съчувстваше мъничко, но часовете минаваха и скоро установи, че му е приятно да гледа как каналните плъхове треперят от студ и се мъчат като грешни дяволи. Пада им се. Мислеха си, че знаят какво е студ, но белият север имаше навика да наказва чужденците за високомерието им. Залитаха и се хлъзгаха, местеха тромаво новите си ботуши, опитваха се да хванат цаката на твърдия сняг и скоро Матиас мина начело на колоната. Задаваше темпото, но Йеспер беше човекът с компаса, който задаваше посоката.

— Сложете си… — започна Матиас, но млъкна и махна неохотно към Вилан за съдействие. Не знаеше керчската дума за очила, нито за сняг дори. Не бяха думи, които да научиш в затвора. — Очите ви да са покрити, иначе може да стане лошо.

Хората ослепяваха толкова далече на север, разделяха се с устните си, с ушите, носовете, пръстите на ръцете и краката. Земята тук беше сурова и безплодна и повечето хора виждаха само това. Но Матиас виждаше и красотата й. Ледът носеше в себе си духа на Дйел. Имаше си цвят и форма, и дори аромат, ако имаш нос да го усетиш.

Вървеше напред и се чувстваше добре, почти в покой, сякаш тук Дйел можеше да го чуе и да успокои тревожните му мисли. Ледът връщаше спомени за детството, за ловните експедиции с татко му. Живееха по на юг, близо до Халмхенд, но през зимата онази част от Фйерда не се различаваше значително от тази, свят в бяло и сиво, насечен тук-там от черните скелети на дървета и щръкнали канари, появили се сякаш от нищото като потънали кораби на дъното на празен океан.

През първия ден преходът беше като пречистване — почти не говореха, а бялата тишина на севера приласкаваше Матиас в обятията си, без да го съди. Очаквал бе каналните плъхове да мрънкат постоянно, но дори Вилан вървеше мълчаливо, навел глава срещу бръснещия вятър. „Всички те са свикнали да оцеляват — осъзна Матиас. — А за да оцелееш, трябва да се нагаждаш към всичко.“ Когато слънцето заходи към залез, хапнаха набързо от сушеното говеждо и сухарите, после се сринаха в палатките, без да кажат и дума.

Ала следващата сутрин сложи край на тишината и крехкото усещане за покой. Сега, когато бяха далече от екипажа, Каз явно бе решил, че е време да им сподели подробностите на плана.

— Ако направим всичко както трябва, ще влезем и излезем от Ледения палат, преди фйерданите да разберат, че безценният им учен е изчезнал — каза той, докато нарамваха раниците, преди да продължат отново на юг. — Когато влезем в затвора, ще ни заведат в ареста под мъжкото и женското отделение, където да изчакаме, докато ни предявят обвинения. Ако Матиас е прав и процедурите не са се променили междувременно, пазачите проверяват килиите там три пъти на ден, колкото да преброят арестантите. Щом излезем от килиите, ще разполагаме поне с шест часа да стигнем до посолството, да открием Юл-Баюр на Белия остров и да го изведем на пристанището, преди онези да се усетят, че от ареста липсват хора.

— А другите арестанти? — попита Матиас.

— Погрижили сме се за това.

Матиас се намръщи, но истината бе, че не бе особено изненадан. Щом ги вкараха в ареста, Каз и компания щяха да са уязвими. Достатъчно бе Матиас да пошушне една дума на пазачите и с плана им беше свършено. Така би направил Брум, така би направил всеки достоен мъж. Вътрешно бе вярвал, че върне ли се веднъж във Фйерда, ще си върне и здравия разум и ще намери сили да осуети този налудничав план въпреки високата лична цена. Вместо това копнежът му по дома и по живота, който бе водил със своите братя дрюскеле, стана още по-силен.

— Щом се измъкнем от килиите — продължи Каз, — Матиас и Йеспер ще отмъкнат въжета от конюшните, а двамата с Вилан ще изведем Нина и Иней от женското отделение на ареста. Ще се срещнем в сутерена. Там е пещта, а след края на работния ден в пералното не би трябвало да има никого. Докато Иней се катери в шахтата, аз и Вилан ще потърсим в пералното запалителни материали, които да използваме. А в случай че фйерданите са решили да приберат Бо Юл-Баюр в затвора и да ни улеснят живота, Нина, Матиас и Йеспер ще проверят килиите на най-горния етаж.

— Нина и Матиас? — попита Йеспер. — Далеч съм от мисълта да се съмнявам в нечий професионализъм, но дали това е най-разумното решение?

Матиас стисна зъби да овладее гнева си. Йеспер беше прав, но нямаше нужда да го обсъждат по този начин. Обидно беше.

— Матиас познава затвора, а Нина може да се справи без много шум с пазачите при нужда. Твоята задача ще е двамата да не се избият.

— Понеже аз съм дипломатът в нашата група?

— Няма дипломат в групата. А сега си отвори ушите — рече Каз. — Същинският затвор не прилича на ареста. Патрулите по етажите се сменят на всеки два часа и трябва да внимаваме, иначе някой ще вдигне тревога. Всички ще се водим от камбаните на Стария часовник. Излизаме от килиите в ареста веднага щом удари шест, а до осем трябва да сме на покрива. Никакви отклонения от плана.

— И после какво? — попита Вилан.

— Ще пресечем до покрива на посолството и оттам ще стигнем до стъкления мост.

— Така ще избегнем пропускателните пунктове — каза Матиас. Постара се, но пак не успя да скрие докрай възхищението си. — Стражите при моста ще решат, че сме били проверени на влизане в посолството и документите ни са в ред.

Вилан се намръщи.

— Въпреки затворническите униформи?

— Втора фаза — каза Йеспер. — Маскировката.

— Именно — кимна Каз. — Иней, Нина, Матиас и аз ще вземем назаем дрехите на някоя делегация, както и един допълнителен кат за нашия приятел Юл-Баюр, когато го намерим, и ще минем преоблечени по стъкления мост. Откриваме Юл-Баюр и го връщаме в посолството. Нина, ако остане време, ти ще го прекроиш малко, но стига да не вдигнем тревога, никой няма да обърне внимание на още един шуанец сред гостите.

Освен ако Матиас не се добереше пръв до учения. Ако онзи умреше, преди другите да го открият, Каз не би могъл да държи Матиас отговорен за смъртта му и той щеше да си получи документа за помилването. А ако не успееше да се отдели от групата? Е, Юл-Баюр винаги можеше да падне случайно през борда по обратния път към Керч.

— А за мен какво остава? — попита Йеспер. — Вие ще се забавлявате, а аз ще дундуркам Вилан.

— Освен ако внезапно не си се сдобил с енциклопедични познания за Белия остров, с умението да отключваш заключени врати, да се катериш по отвесни стени или да измъкваш с флирт поверителна информация от висши служители, тогава — да. Освен това, искам два чифта ръце с бомбите.

Йеспер изгледа скръбно пистолетите си.

— Такова пилеене на потенциал!

Нина скръсти ръце.

— Да речем, че всичко мине по план. Как ще се измъкнем?

— Пеша — рече Каз. — Това е красотата на плана. Помните ли какво ви казах за вниманието на плячката и колко важно е да го отклониш в желаната посока? При портите на посолството охраната ще си отваря очите за пристигащите. Онези, които излизат от Ледения палат, ще минат между капките.

— Тогава защо са ни бомби? — попита Вилан.

— Като предохранителна мярка. От Ледения палат до пристанището има дванайсет километра път. Ако някой забележи, че Бо Юл-Баюр липсва, ще трябва да изминем това разстояние много бързо. — Той начерта права линия със сопата си в снега. — Главният път пресича една клисура. Взривим ли моста при клисурата, потерята няма как да ни настигне.

Матиас скри лице в шепи. Представяше си поразиите, които тези низши създания щяха да натворят в столицата на неговата родина.

— Става въпрос за един затворник, Хелвар — рече Каз.

— И един мост — вметна услужливо Вилан.

— И всичко друго, което се наложи да взривим междувременно — добави Йеспер.

— Млъкнете — изръмжа Матиас.

Йеспер вдигна рамене.

— Фйердани.

— Всичко това изобщо не ми харесва — каза Нина.

Каз вдигна вежда.

— Е, ако не друго, то с Хелвар поне открихте нещо общо помежду си.

* * *

Пътят им ги отвеждаше все по на юг. Крайбрежието отдавна бе изчезнало от погледа им, малки горички все по-често разсичаха леда, тук-там имаше оголена черна пръст и животински следи, доказателство, че и тук има живот. А сърцето на Дйел не спираше да бие. Колкото до спътниците му, те не спираха да го питат.

— Я пак. Колко стражеви кули има на Белия остров?

— Дали държат Юл-Баюр в двореца, как мислиш?

— На Белия остров има казарми. Ами ако го държат там?

Йеспер и Вилан обсъждаха какви експлозиви могат да се забъркат от наличното в пералнята и дали в посланическия сектор може да се намери барут. Нина и Иней се опитваха да пресметнат с каква скорост трябва да се изкатери бронзовото момиче по комина на пещта, за да спусне навреме въжето за другите.

Постоянно се изпитваха един-друг за архитектурата и процедурите в Палата, за разположението на трите порти във външния пръстен, всяка със свой вътрешен двор.

— Първи пропускателен пункт?

— Четирима стражи.

— Втори пропускателен пункт?

— Осем стражи.

— Порти при външния пръстен?

— По четирима, когато портите са затворени.

Бяха като шумно ято врани, които го влудяваха с крясъците си. „Предател, предател, предател!“

— Жълт протокол? — попита Каз.

— Тревога в някой от секторите.

— Червен протокол?

— Пробив в някой от секторите.

— Черен протокол?

— Всички сме обречени? — подхвърли Йеспер.

— Добре казано — промърмори Матиас, стегна вървите на качулката си и продължи напред.

Накарали го бяха да имитира камбаните. Разбираше защо това е необходимо, но се чувстваше като последния идиот, докато напяваше: „донг-донг, динг-динг-донг“. Не, чакай, „динг-динг-донг, динг-динг“.

— Когато забогатея — каза Йеспер зад него, — ще ида някъде, където никога не пада сняг. Ами ти, Вилан?

— Не знам.

— Аз мисля, че трябва да си купиш златно пиано…

— Флейта.

— И да изнасяш концерти на баржа за наслади. Може да я паркираш в канала пред къщата на баща си.

— Може Нина да пее — подхвърли Иней.

— Ще пеем в дует — поправи я Нина. — Баща му рано или късно ще се изнесе.

Горката, изобщо не можеше да пее. Стана му неприятно, че знае това, но не се сдържа и хвърли поглед през рамо. Качулката й беше паднала назад, а косата й се беше измъкнала от шала.

„Защо го правя, да му се не види!“, смъмри се мислено той. Започнало беше още на кораба. Казваше си, че няма да й обръща внимание, а после се хващаше, че я търси с поглед.

Но да се преструва, че не мисли за нея, беше глупаво. Двамата бяха крачили заедно по същите тези места. Ако преценката му беше вярна, вълните ги бяха изхвърлили на брега само на няколко километра от заливчето, в което беше хвърлила котва „Феролинд“. Всичко бе започнало с една буря и в известен смисъл бурята още не беше утихнала. Нина се беше появила в живота му със силен вятър и проливен дъжд и бе преобърнала света му. Свят, който още не бе открил новото си равновесие.

* * *

Бурята бе започнала внезапно, подмяташе кораба като играчка по вълните. Морето се включи в играта, докато не му писна и не завлече кораба към дъното сред оплетен такелаж, раздрани платна и пищящи мъже.

Матиас помнеше мрака на водата, сковаващия студ, мълчанието на дълбините. Миг по-късно плюеше солена вода в трескави опити да си поеме дъх. Някой бе увил ръка около гърдите му и го влачеше през водата. Студът беше непоносим, но той все пак го понасяше някак.

— Събуди се бе, тъпа буца мускули!

Казано на чист фйердански, без акцент, както говореха благородниците. Той завъртя глава и с ужас позна младата вещица, която бяха заловили на южния бряг на Странстващия остров. Държеше го над водата и си мърмореше под нос на равкийски. Знаел си бе, че не е келка. Незнайно как се беше освободила от оковите и килията. Завладя го дива паника и ако не беше скован от студа, сигурно щеше да направи нещо, да се сбори с нея.

— Движи се — каза му на фйердански тя, задъхана. — Светци, с какво ви хранят! Тежиш колкото каруца със сено, проклет да си.

Виждаше се, че й е трудно, плуваше и за двама им. Беше му спасила живота. Защо?

Той се размърда в ръцете й и започна да рита ритмично с крака, за да помогне. За негова изненада вещицата изхлипа тихичко.

— Слава на светците! — прошепна тя. — Плувай, гигантски вол такъв.

— Къде сме? — попита той.

— Не знам — отговори тя, без да крие страха си.

Направи опит да се отдалечи от нея.

— Недей! — извика тя. — Не се пускай!

Но той я блъсна силно и се изтръгна от хватката й. В същия миг студът го заля. Болката беше внезапна и остра, толкова, че крайниците му натежаха почти неподвижни. Използвала бе извратената си магия да го топли. Той посегна към нея в мрака.

— Дрюсйе? — повика я той, засрамен от страха в гласа си.

Това беше фйерданката дума за вещица. Не знаеше как иначе да я нарече.

— Дрюскеле! — извика тя, после пръстите им се докоснаха в тъмната вода.

Той стисна ръката й и я придърпа към себе си. Тялото й не беше по-топло от неговото, но щом се допряха, болката в крайниците му намаля. Заляха го признателност и погнуса.

— Трябва да стигнем до суша — каза задъхано тя. — Не мога хем да плувам, хем да поддържам сърцата и на двама ни.

— Аз ще плувам — каза той. — Ти… аз ще плувам.

Притисна гърба й към гърдите си, като я придържаше с ръка през кръста, както тя го беше държала допреди малко — така се държи удавник. И двамата щяха да се удавят, ако преди това не замръзнеха до смърт.

Той риташе ритмично с крака в опит да пести силите си, но и двамата знаеха, че усилията им са напразни. Бяха близо до сушата, когато бурята ги удари, но наоколо им цареше пълен мрак. Нямаха представа накъде се движат, дали към брега, или навътре към открито море.

Не се чуваше нищо, освен дишането им и плисъкът на вълните. Той имаше грижата да се движат — дано поне не обикаляха в кръг, — а тя имаше грижата сърцата им да не спрат от студа. Кой от двамата щеше да се откаже първи, Матиас не знаеше.

— Защо ме спаси? — попита накрая той.

— Не говори. Хабиш енергия.

— Защо го направи?

— Защото и ти си човек — отвърна ядосано тя.

Лъжеше. Ако стигнеха до брега, вещицата щеше да има нужда от него, от местен, който познава земята и езика. Не, езика тя го знаеше. И как иначе? Всички те бяха измамници и шпиони, обучени да използват хора като него, хора, които не притежават техните противоестествени таланти. Всички те бяха хищници.

Продължаваше да плува, но краката му се уморяваха, студът впиваше зъби в мускулите му.

— Отказваш ли се вече, вещице?

Усети я как се отърсва от изтощението, усети и как кръвта се раздвижва в пръстите на ръцете и краката му.

— Мога да поддържам темпото ти, дрюскеле. А ако умра, ще ти тежа на съвестта през следващия живот.

Той се усмихна неволно. Не й липсваше дързост. Проличало си беше и преди, докато още беше в килията на кораба.

Така издържаха през онази нощ, предизвикваха се, когато един от тях отпаднеше. Бяха сами сред морето, ледените късове и зловещия плисък, било от вълна или от нещо гладно, което се приближава към тях под водата.

— Виж — прошепна вещицата, когато зората се сипна розова и нехайна.

И наистина — в далечината Матиас различи очертанията на вдаден в морето нос, покрит с лед, освен по брега, където тъмнееше камънак. Земя.

Не губиха време с облекчение или поздравления. Вещицата отпусна глава на рамото му, докато той плуваше ли, плуваше, педя след педя, всяка вълна ги дърпаше назад, сякаш морето не бързаше да изпусне плячката си. Най-накрая краката им опряха в дъното и те продължиха към брега наполовина с плуване, наполовина с газене и пълзене. Разделиха се и тялото на Матиас се свлече почти безжизнено на черния камънак по тази мъртва и замръзнала земя.

Да продължат напред, изглеждаше невъзможно в началото. Пролазваха няколко педи, после падаха изтощени, тресяха се от сковаващия студ. Накрая Матиас успя да се изправи някак. Сега трябваше да си тръгне, да намери подслон, пък тя да се оправя. Беше се надигнала на четири крака, с провиснала глава, мократа коса скриваше лицето й. Всеки момент ще се отпусне на ледената земя, помисли си Матиас, и повече никога няма да стане.

Той направи една крачка. И още една. После се върна. По някаква причина тя му беше спасила живота, при това не веднъж, а многократно. Нямаше значение каква е причината. Така или иначе, той й дължеше живота си.

Довлече се до нея и й подаде ръка.

Тя вдигна глава да го погледне. Лицето й бе като отворена книга, на чиито страници се четат ненавист и изтощение. А също и благодарност, придружена от срам, което я превръщаше в огледално отражение на собствените му чувства. И тя като него не искаше да му бъде задължена.

Той можеше да вземе решението вместо нея. Поне това й дължеше. Посегна да я издърпа на крака и двамата продължиха с клатушкане навътре в сушата.

Надяваше се, че се движат на запад. Толкова далече на север слънцето играеше номера на очите, а нямаха компас, по който да се ориентират. Наближаваше залез-слънце и Матиас започваше да се паникьосва, когато най-после зърнаха китоловен лагер. Нямаше никого, разбира се — тези външни постове се използваха само напролет, — и предлагаше само малка кръгла хижа, стъкмена от кости, чимове и животински кожи. Но беше подслон, в който да оцелеят през нощта.

Вратата нямаше ключалка и двамата буквално се сринаха през нея.

— Благодаря ти — изпъшка тя и се сви на кравай край кръглото огнище.

Той мълчеше. Извадили бяха късмет с този лагер. Ако вълните ги бяха изхвърлили само няколко километра по-нагоре по брега, щяха да загинат.

Китоловците бяха оставили торф и подпалки в огнището. Матиас се опита да запали огън, но купчинката само димеше ли, димеше. Беше изтощен, ръцете не го слушаха, а и бе толкова гладен, че му идеше да се пробва с кожата на ботушите си. Чу някакво шумолене зад себе си, обърна се и едва не изпусна сухата подпалка, с която се опитваше да разпали пламъци в огнището.

— Какво правиш? — излая той.

Тя го погледна през рамо — едно съвсем голо рамо — и каза:

— А има ли нещо, което се очаква да направя?

— Облечи си дрехите!

Тя завъртя очи.

— Няма да умра от измръзване само защото ти не си виждал гола жена.

Матиас продължи да ръчка гневно торфа и подпалките, но тя изобщо не се впечатли, а продължи да се съблича — свали туниката си, панталоните и дори бельото, — после се уби в една от мръсните еленови кожи, струпани на купчина до вратата.

— Светци, как вони това нещо — измърмори тя, после награби още кожи и ги натъкми в нещо като гнездо до огъня. При всяко движение импровизираният й плащ се разтваряше и му показваше по нещичко — бяла кожа, извивката на прасеца, сянката между гърдите. Нарочно го правеше. Сигурен беше в това. Опитваше се да му вземе ума. Трябваше да се съсредоточи върху огъня. Едва не беше умрял в морето, но ако не запалеше скоро огъня, можеше да умре тази нощ. И колко шум вдига само, проклета да е. Подпалката се счупи в ръцете му.

Нина изсумтя и се нагласи в гнездото от кожи, подпряна на лакът.

— В името на вси светци, дрюскеле, какво ти става? Исках само да се стопля. Обещавам, че няма да те изнасиля, докато спиш.

— Не ме е страх от теб — каза той с раздразнение.

Усмивката й стана хищна.

— Значи си точно толкова глупав, колкото изглеждаш.

Остана да клечи край огнището. Знаеше, че трябва да легне до нея. Слънцето беше залязло и температурите падаха главоломно. Зъбите му тракаха от студ. Нямаше да оцелеят през нощта, ако не се топлеха взаимно. Нищо работа, само че не искаше да е близо до нея. „Защото е убийца — повтаряше си той. — Затова. Защото е убийца и вещица.“

Накрая все пак стана и тръгна към гнездото от кожи, но Нина вдигна ръка да го спре.

— Хич не се приближавай с тези дрехи. Подгизнали са.

— Ти ще ни движиш кръвта.

— Изтощена съм — ядоса се тя. — А и щом заспя, ще ни топли само този нещастен огън. Оттук те виждам как трепериш. Всички фйердани ли сте толкова превзети?

Не. Може би. Не знаеше. Дрюскеле бяха свещен орден. Трябваше да живеят благочестиво, преди да си вземат съпруга. Добра фйерданска съпруга, която не крещи по хората и не си съблича дрехите.

— А всички Гриша ли сте толкова отворени? — попита отбранително той.

— Момчетата и момичетата тренират заедно в Първа и Втора армия. Няма място за излишна скромност.

— Не е естествено жените да се бият.

— Не е естествено човек да е толкова глупав, колкото е висок, но ето те теб. Наистина ли преплува такова разстояние само за да умреш в тая колиба?

— Не е колиба, а хижа, и ти не знаеш колко сме преплували.

Нина изпръхтя отчаяно, завъртя се на хълбок и се намести по-близо до огъня.

— Много съм уморена да споря — каза тя и затвори очи. — Не е за вярване, че лицето ти ще е последното нещо, което ще видя, преди да умра.

Предизвикваше го, естествено. А той стоеше там, чувстваше се като глупак и я мразеше за това. Обърна се с гръб към нея, съблече набързо подгизналите си дрехи и ги метна близо до огъня да съхнат. Стрелна я с поглед, за да е сигурен, че не го гледа, после тръгна към кожите и се намести зад нея, но без да я докосва.

— По-близо, дрюскеле — измърмори тя.

Дразнеше го.

Преметна ръка през нея и придърпа гърба й към гърдите си. Тя изписка стреснато и се размърда неспокойно.

— Стига си мърдала — измърмори той.

Не за пръв път прегръщаше жена… макар и рядко, в интерес на истината, — но никоя не беше като нея. Тази беше неприлично закръглена.

— Студен си и лепкав — оплака се тя и потръпна. — Все едно съм легнала до гигантска сепия.

— Ти ми каза да се приближа!

— Дръпни се мъничко — инструктира го тя и когато той го направи, се обърна с лице към него.

— Какво правиш? — попита Матиас и се дръпна панически.

— Успокой се, дрюскеле. Точно сега не съм в настроение да те съблазнявам.

Сините му очи се присвиха.

— Мразя начина, по който ми говориш.

Стори ли му се, или тя наистина се засегна? Да бе, сякаш думите му биха могли да разстроят тази вещица.

И тя не закъсня да потвърди заключението му:

— Мислиш ли, че ми пука какво харесваш и какво мразиш?

После опря длани в гърдите му, върху сърцето. Би трябвало да ги блъсне, да й каже да си гледа работата, а не да се държи като някой слабак, но когато кръвта потече по-бързо и крайниците му се стоплиха, облекчението беше толкова силно, че се оказа непреодолимо.

Той се поотпусна неохотно под допира й. След още миг-два тя се обърна отново с гръб към него и преметна ръката му през кръста си.

— Пак заповядай, грамадан глупав.

Излъгал беше. Харесваше му как говори.

* * *

И още му харесваше. Чуваше я как говори на Иней някъде зад него, опитваше се да я научи на фйердански думи.

— Не, Хрингкяааале. Трябва да удължиш предпоследната сричка.

— Хрингала? — опита Иней.

— По-добре, но… виж, керчският е като газела. Скача от дума на дума — каза Нина и размаха ръце да наподоби бързи скокове. — Фйерданският е като ято чайки, рее се и се гмурка. — Ръцете й се превърнаха в криле, които прегръщат въздушните течения. В този миг тя вдигна очи и го видя, че я гледа.

Той се изкашля и каза:

— Не яжте снега. Само ще се обезводните и ще ви падне телесната температура.

Ускори крачка. Нямаше търпение да изкачи следващия хълм и да увеличи разстоянието помежду им. Но щом стигна билото, се закова на място.

Обърна се и вдигна ръце.

— Спрете! По-добре да не…

Но беше късно. Нина затисна с шепи устата си. Иней направи някакъв знак против уроки. Йеспер поклати глава, Вилан взе да се дави. Каз стоеше като окаменял с празно лице.

Кладата беше на една скала. Опитали се бяха да я издигнат на завет, но вятърът, така или иначе, беше угасил пламъците. Три дълги кола бяха набити в замръзналата земя и три обгорени трупа бяха вързани за тях. Почернялата им напукана кожа още димеше.

— Гезен! — изпсува Вилан. — Какво е това?

— Това правят фйерданите с Гриша — отговори Нина.

Лицето й беше безизразно, очите й — вперени.

— Това правят престъпниците — каза Матиас през зъби. Гадеше му се. — Изгарянето на клада е извън закона от…

Нина се завъртя към него и го блъсна силно в гърдите.

— Да не си посмял! — изсъска тя, гневът гореше около нея като ореол. — Кога за последно сте осъдили някого, защото е изгорил Гриша на клада? И убийство ли е да убиеш куче?

— Нина…

— Имате ли друга дума за убийство, когато убивате в униформа?

И тогава го чуха… стон, като вятър, който рязко сменя посоката си.

— Светци! — прошепна Йеспер. — Единият още е жив.

Звукът се чу отново, тих и треперлив, от обгореното до черно тяло най-вдясно. Не беше ясно дали е мъж, или жена. Косата беше изгоряла, дрехите се бяха стопили върху плътта. На места кожата се беше обелила на парцали и отдолу се виждаше розово месо.

Хлип се откъсна от гърлото на Нина. Тя вдигна ръце, но се тресеше толкова силно, че явно не можа да съсредоточи силата си и да сложи край на мъките му. Обърна насълзените си очи към другите.

— Аз… моля ви, нека някой…

Йеспер реагира пръв. Проехтяха два изстрела и тялото се смълча. Йеспер върна пистолетите в кобурите им.

— По дяволите, Йеспер! — изръмжа Каз. — Току-що уведоми всички на километри околовръст за присъствието ни.

— Голяма работа. Ще решат, че сме ловна дружинка.

— Трябваше да оставиш на Иней.

— Аз не исках — тихо каза Иней. — Благодаря ти, Йеспер.

Каз стисна зъби, но не каза нищо повече.

— Благодаря ви — каза задавено Нина и забърза напред по замръзналата земя, следвайки пътечката през снега.

Плачеше тихо и се препъваше на всяка втора крачка. Матиас тръгна след нея. Трудно беше да се ориентираш по тези места и човек лесно можеше да се загуби.

— Нина, не трябва да се отделяш от групата…

— Ето къде се връщаш, Хелвар — каза дрезгаво тя. — Това е страната, на която копнееш да служиш. Гордееш ли се, а?

— Никога не съм изпращал Гриша на кладата. Те имат право на справедлив процес…

Тя се завъртя към него. Беше вдигнала очилата си и сълзите замръзваха по бузите й.

— Тогава защо нито един Гриша не е бил оправдан на тези ваши справедливи процеси?

— Аз…

— Защото престъплението ни е, че съществуваме. Престъплението ни е, че сме каквито сме.

Матиас замълча, а когато отново заговори, се разкъсваше между срама заради думите, които щеше да изрече, и нуждата те да бъдат изречени, думите, с които беше отгледан, думите, в които още чуваше истина.

— Нина, хрумвало ли ти е някога, че може би… че може би не е трябвало да съществувате?

Зелен огън избухна в очите й. Тя направи крачка към него, гневът й се излъчваше на вълни.

— А може би вие не е трябвало да съществувате, Хелвар. Слаби и меки, с краткия си живот и тъжните си дребни предразсъдъци. Кланяте се на горски духчета и на ледени духчета, които никой никога не е виждал, но видите ли истинска сила, нямате търпение да я смачкате.

— Не се подигравай с нещо, което не разбираш.

— Обиждаш се от подигравките ми? Моите хора с радост биха приели присмеха ви вместо това варварство. — Израз на най-дълбоко задоволство прекоси лицето й. — Равка се възстановява. Втора армия — също, и когато това стане, надявам се да ви осигурят справедливия процес, който заслужавате. Дано оковат дрюскеле във вериги и прочетат на висок глас престъпленията ви, така че целият свят да чуе какво сте правили.

— Щом нямаш търпение Равка да се изправи на краката си, защо не си там сега, а тук?

— Искам да си получиш помилването, Хелвар. Искам да бъдеш тук, когато Втора армия потегли на север и превземе всяка педя от тази пустош. Дано изгорят нивите ви и посипят земята ви със сол. Дано изпратят на кладата приятелите ти и семейството ти.

— Вече го направиха, Зеник. Майка ми, баща ми и малката ми сестричка. Огнетворци, твоите безценни, твоите преследвани Гриша, дойдоха и изгориха селото ни до основи. Нищо не ми е останало за губене.

Нина се изсмя горчиво.

— Може би трябваше да поостанеш още в Адската порта, Матиас. Винаги има още какво да загубиш.

20. Нина

„Още усещам миризмата им.“ Нина заудря с длани по главата и дрехите си, преди да се втурне през снега. Стомахът й се надигаше постоянно. Телата бяха пред очите й, гневната червена плът през прогорената почерняла кожа, която надничаше като нажежени въглени под пепел. Имаше чувството, че цялата е покрита с пепелта от телата им, че е пропита с вонята на горящите им меса. Не смееше да си поеме въздух дълбоко.

Близостта на Матиас й действаше като приспивателно, караше я да забравя кой е той в действителност и какво мисли за нея. Същата сутрин го беше прекроила отново, изтърпяла бе негодуванието и мрънкането му. Не, не ги бе „изтърпяла“ — беше ги приела с радост, благодарна за извинението да бъде близо до него и нелепо щастлива всеки път, когато го докараше до ръба на смеха. „Светци, защо е така, защо съм такава?!“ Защо една усмивка от Матиас Хелвар се равняваше на петдесет от всеки друг? Сърцето й препусна, когато наклони главата му назад да работи върху очите. Сърцето й препускаше, а мислите й се въртяха около целувки. Толкова й се искаше да го целуне, а можеше да се закълне, че и той си мисли за същото. „Или пък си е мислил как да ме удуши отново.“

Не беше забравила думите му на борда на „Феролинд“, когато я попита какво смята да прави с Бо Юл-Баюр, дали наистина е готова да го предаде в ръцете на Керч. Ако Нина саботираше мисията на Каз, дали Матиас щеше да си получи помилването? Не можеше да рискува с това. Какъвто и да беше Матиас, тя му дължеше свободата.

Три седмици бяха пътували заедно след корабокрушението. Без компас, без да знаят къде отиват. Не знаеха къде на северния бряг ги е изхвърлило морето. Дълги дни се влачиха през снега, мръзнеха нощем в импровизирани заслони или в изоставени хижички на китоловни лагери, когато извадеха късмет. Хранеха се с печени водорасли и каквито треволяци и грудки успееха да намерят. А когато една вечер откриха нечий резерв от сушено еленско на дъното на раница в един от лагерите, настана истински празник. Дъвчеха възторжено жилавите ивици, опиянени от богатия вкус.

След първата нощ спяха със сухи дрехи и завити с одеяла и кожи, но от противоположните страни на огъня. Когато се случеше да няма сухи дърва или подпалки, лягаха един до друг, но без да се докосват, макар че сутрин се събуждаха сгушени като лъжици в чекмедже, синхронизирали дишането си в какавидата на безпаметен сън.

Всяка сутрин той се оплакваше, че не можел да я събуди.

— Все едно се опитваш да събудиш труп.

— Мъртвите молят за още пет минутки — отвръщаше сънено тя и заравяше глава в кожите.

Той ставаше да събере нещата им, вдигаше излишен шум и току си мърмореше:

— Мързелива, смешна, егоистка…

И така, докато тя не събереше сили да се надигне и да се включи в подготовката за поредния мъчителен преход.

— Какво ще направиш най-напред, когато се прибереш у дома? — попита го тя един ден, докато вървяха сякаш без край през снега с надежда да зърнат някакъв признак за цивилизация.

— Ще спя — отвърна той. — Ще се изкъпя. Ще се помоля за изгубените приятели.

— А, да, другите негодяи и убийци. Как изобщо стана дрюскеле, между другото?

— Твоите приятели избиха семейството ми при един гришански набег. Брум ме прибра и ми даде цел в живота.

Би предпочела да отхвърли думите му като поредната лъжа, но знаеше, че може и да е прав. Битки и набези имаше, случваше се невинни да загинат. Също толкова неприятно бе да си представи онова чудовище Брум като бащинска фигура.

Не знаеше дали да спори, или да се извини, затова каза първото, което й дойде наум:

— Йер молле пе оонет. Енел мьорд йе ней афва трахем верет.

Създаден съм да те защитавам. Само смъртта ще ме отклони от тази клетва.

Матиас я погледна стреснато.

— Това е дрюскелската клетва към Фйерда. Откъде знаеш тези думи?

— Постарах се да науча възможно най-много за Фйерда.

— Защо?

Тя се поколеба, преди да отговори:

— За да не ме е страх от вас.

— Не ми се виждаш уплашена.

— А теб страх ли те е от мен?

— Не — отговори той, уж уверено, но и някак с изненада.

И преди беше твърдял, че не се страхува от нея, но този път Нина му повярва. И си напомни, че това не е добре.

Повървяха още малко в мълчание, после той я попита:

— А ти какво ще направиш най-напред?

— Ще ям.

— Какво ще ядеш?

— Каквото и да е, всичко. Пълнена зелка, картофени кнедли, сладкиш с боровинки, блини с лимонова кора. Нямам търпение да видя лицето на Зоя, когато се появя с бодра стъпка в Малкия дворец.

— Зоя Назяленски?

Нина спря на място.

— Познаваш ли я?

— Всички знаем за нея. Тя е могъща вещица.

И тогава Нина разбра — за дрюскеле Зоя беше нещо като Ярл Брум. Жестока, бездушна, врагът, който дебне в мрака и сее смърт. Зоя беше чудовището на това момче. Мисълта остави неприятен вкус в устата й.

— Ти как излезе от килията?

Нина примигна.

— Какво?

— На кораба. Бяхте вързани и заключени в килии.

— Канчето за вода. Дръжката се отчупи и на мястото й остана назъбен метал. С него срязахме въжетата. А след като освободихме ръцете си… — Нина млъкна смутено.

Матиас се навъси.

— Планирали сте да ни нападнете.

— Да, същата онази нощ.

— Но после се изви бурята.

— Да.

С общи усилия един вихротворец и един фабрикатор бяха пробили дупка в корпуса и затворниците се измъкнаха оттам. Но дали някой бе оцелял в ледените води? Дали бяха стигнали до брега? Нина потръпна. Ако не беше онова тенекиено канче, щяха да се издавят до един в килиите.

— А дрюскеле какво ядат? — попита тя и ускори крачка. — Освен гришански бебета, тоест.

— Не ядем бебета!

— Китова мас? Еленови копита?

Устата му се изви и тя се зачуди дали му се е пригадило, или, да не повярваш, се опитва да преглътне смеха си.

— Ядем много риба. Херинга. Осолена треска. Както и еленско, но не копитата.

— Ами сладкиши?

— Какво за сладкишите?

— Аз много обичам сладкиши. Кексове, торти, такива неща. Чудех се дали няма да намерим нещо общо помежду си.

Той сви рамене.

— О, стига, дрюскеле — подкачи го тя. Още не си бяха казали имената и май така беше по-добре. Оцелееха ли, рано или късно щяха да стигнат до село или градче. Нямаше представа какво ще стане тогава, но колкото по-малко знаеше този тип за нея, толкова по-добре. За всеки случай. — Не е като да те питам за държавни тайни. Просто искам да знам защо не обичаш сладкиши.

— Обичам сладкиши, но не са ни позволени.

— На никого ли? Или само на дрюскеле?

— На дрюскеле. Смятат се за глезотия. Като алкохола или…

— Момичетата?

Страните му се зачервиха и той заби поглед в земята. Толкова лесно беше да го смутиш.

— Щом захарта и алкохолът не са ви позволени, помдраконът много ще ти хареса.

Отначало той не налапа въдицата, а продължи мълчаливо напред. Но накрая не издържа.

— Какво е помдракон?

— Драконова паница — обясни развълнувано Нина. — Накисваш стафиди в силен алкохол, после загасваш лампите и ги подпалваш.

— Защо?

— Така е по-трудно да си вземеш от стафидите.

— И защо ти е да си вземаш от тях? Какво правиш с тях после?

— Ядеш ги.

— Не ти ли парят на езика?

— Е, да, но…

— Тогава защо изобщо го…

— Защото е забавно, глупчо. Сещаш ли се? „Забавно“? Щом имате дума за това на фйердански, значи би трябвало да познаваш значението й.

— Много си се забавлявам аз, благодаря.

— Как по-точно?

И така, ден след ден. Заяждаха се и едновременно с това се поддържаха живи, точно като онази първа нощ във водата, отказваха да признаят на глас, че силите им отпадат и че няма да издържат още дълго, ако скоро не стигнат до населено място. Имаше дни, когато гладът и ослепителният блясък на леда ги объркваха и те обикаляха в кръгове, вървяха по собствените си стъпки, но мълчаливо, без да го споменават, без да изричат думата „изгубени“, сякаш и двамата знаеха, че това би било равносилно на поражение.

— Защо фйерданите не позволяват на момичетата да се бият? — беше го попитала тя една нощ, докато лежаха прегърнати под нещо като навес, а студът се просмукваше през кожите, които бяха постлали на земята.

— Те не искат да се бият.

— Откъде знаеш? Питал ли си някое момиче?

— Фйерданските жени трябва да бъдат почитани и защитавани.

— Това звучи разумно.

Вече я бе опознал достатъчно, за да се изненада от реакцията й.

— Така ли?

— Представи си колко би се засрамил някой като теб, ако го смотае фйерданско момиче.

Той изпръхтя.

— Много бих искала да видя как ще те набие момиче — изчурулика щастливо тя.

— Няма да стане тая.

— Е, може би няма да го видя. Ще трябва да се задоволя с усещането от първа ръка, когато те поваля по задник.

Този път той наистина се разсмя, истински смях, който Нина усети с гърба си.

— Светци, фйерданецо, не знаех, че можеш да се смееш. Карай по-полека, да не ти дойде в повече, че не си свикнал.

— Нахалството ти е балсам за ушите ми, дрюсйе.

Беше неин ред да се засмее.

— Това май е най-лошият комплимент, който съм получавала.

— Никога ли не се съмняваш в себе си?

— О, съмнявам се непрекъснато — промърмори тя миг преди сънят да я отнесе. — Просто не го показвам.

На следващата сутрин вървяха предпазливо през ледено поле, насечено от криви пукнатини, достатъчно широки да ги погълнат, и спореха за поспаливостта на Нина.

— Как изобщо можеш да се наричаш войник! Та ти ще спиш до обяд, ако те оставя.

— Че какво общо има това?

— Дисциплина. Режим. Тези неща нищо ли не означават за теб? Дйел, нямам търпение да си легна сам.

— Да бе — изкиска се Нина. — Знам колко ти е неприятно да спиш до мен. Усещам го всяка сутрин.

Матиас се изчерви като домат.

— Как можеш да говориш така?

— Мога, защото ми харесва, когато се изчервяваш.

— Отвратително е. Всичко обръщаш на похот.

— Ако просто се отпуснеш малко…

— Не искам да се отпускам.

— Защо? От какво толкова те е страх? Че току-виж си започнал да ме харесваш?

Той мълчеше намусено.

Въпреки умората си Нина мина напред и се обърна да го погледне.

— Това е, нали? Да не дават светците да харесаш една Гриша. Страх те е, че ако се засмееш на шегите ми или отговаряш на въпросите ми, може и да решиш, че съм човешко същество. Нима това би било толкова ужасно?

— Харесвам те.

— Моля?

— Харесвам те — повтори ядосано той.

Тя се усмихна широко, заля я искрена радост.

— И какво, много ли е лошо това?

— Да! — ревна той.

— Защо?

— Защото си ужасна. Шумна си, похотлива и… и подла. Брум ни предупреди, че Гриша умеят да използват чара си.

— О, ясно. Аз съм коварната гришанска съблазнителка. Завъртяла съм ти главата с гришанските си хитринки! — И го ръгна с пръст в гърдите.

— Престани.

— Ми не. Омагьосвам те.

— Спри, казвам ти.

Тя затанцува около него в снега, ръчкаше го в гърдите, в стомаха, в гърба.

— Леле-мале! Като скала си. Силици не ми останаха.

Той се разсмя.

— Получава се! Магията работи! Фйерданецът пада! Нямаш сили да ми устоиш. Ти…

Гласът й се пречупи в писък, когато ледът под нея поддаде. Тя размаха ръце слепешката да се хване за нещо, каквото и да е, но пръстите й дращеха напразно по леда и студените камъни.

Матиас улови ръката й и тя извика от острата болка в рамото.

Висеше в празното и само неговата ръка я делеше от зейналата паст на пукнатината. Погледна го в очите и разбра, че ще я пусне.

— Моля те — промълви тя през сълзи.

Той я изтегли през ръба, после двамата бавно изпълзяха на по-стабилен терен. Лежаха по гръб и дишаха тежко.

— Уплаших се… уплаших се, че ще ме пуснеш — успя да прошепне тя.

Той мълча дълго, преди да каже:

— Помислих си го. Макар и само за миг.

Нина се засмя без сили.

— Не ти се сърдя. И аз бих си го помислила.

Той се изправи и й протегна ръка.

— Аз съм Матиас.

— Нина — каза тя и хвана ръката му. — Приятно ми е да се запознаем.

* * *

Онзи кораб бе потънал преди повече от година, а Нина имаше чувството, че е било вчера. Понякога й се искаше да се върне в онези дни, преди всичко да се обърка, в онези дълги дни на леда, когато двамата бяха просто Нина и Матиас, а не Гриша и ловецът на вещици. Но вече ясно си даваше сметка, че онова е било заблуда. Онези три седмици са били лъжа, която двамата с Матиас са създали, за да оцелеят. Кладата, тя беше истината.

— Нина — извика Матиас, подтичвайки след нея. — Нина, чуй ме. Не трябва да се отделяш от групата.

— Остави ме на мира.

Той улови ръката й, а тя се завъртя, стисна пръсти в юмрук и спря притока на въздух в гърлото му. Всеки друг би я пуснал на мига, но Матиас беше обучен дрюскеле. Сграбчи другата й ръка и я прилепи към тялото, после я притисна цялата към себе си в желязна хватка, обездвижвайки ръцете й.

— Спри — тихо каза той.

Тя се дърпаше напразно, вдигнала глава към него с изгарящ поглед.

— Пусни ме.

— Не мога. Първо се успокой. В момента представляваш заплаха.

— Винаги ще бъда заплаха за теб, Матиас.

Едното ъгълче на устните му се повдигна в тъжна усмивка. Очите му също бяха тъжни.

— Знам.

После отхлаби бавно хватката си и Нина отстъпи назад.

— Какви гледки ме чакат, като стигнем в Ледения палат?

— Уплашена си.

— Да — каза тя и вирна брадичка. Нямаше смисъл да отрича очевидното.

— Нина…

— Кажи ми. Трябва да знам. Килии за изтезания? Пламтяща клада на покрива?

— В Палата вече не използват клади.

— Тогава какво? Разчекване и разсичане? Разстрели? Бесилките виждат ли се от кралския дворец?

— До гуша ми дойде от обвиненията ти, Нина. Това трябва да спре.

— Прав е. Прекаляваш.

Йеспер стоеше в снега с другите. От колко време бяха тук? Дали я бяха видели как нападна Матиас?

— Ти не се меси — сопна се Нина.

— Ако продължавате така, всички ще умрем заради вас, а аз тепърва имам игри да губя, много.

— Намерете начин да се сдобрите — каза Иней. — Временно поне.

— Това не е ваша работа — изръмжа Матиас.

Каз пристъпи напред с опасно изражение.

— Наша е и още как. А ти си мери приказките.

Матиас вдигна ръце.

— Влязла ви е под кожата. Тя това прави. Преструва се, че ти е приятел, а после…

Иней скръсти ръце.

— После какво?

— Зарежи, Иней.

— Не, Нина — повиши глас Матиас. — Кажи им. Преди време ти твърдеше, че сме приятели, нали така? Помниш ли? — Обърна се към другите. — Три седмици пътувахме заедно. Аз й спасих живота. Взаимно се спасявахме. Когато стигнахме до Елинг, ние… можех да я издам на войниците там, но не го направих. — Матиас взе да крачи напред-назад, говореше все по-силно, сякаш спомените го надвиваха. — Взех пари назаем. Уредих ни квартира. Готов бях да предам убежденията си, за да я защитя. Изпратих я до доковете, надявахме се да я качим на някой кораб, имаше един търговски съд от Керч, готов да отплава.

Беше се върнал там, на пристанището с нея, Нина го виждаше в очите му.

— Попитайте я какво направи тя тогава — продължи Матиас, — този достоен съюзник, това момиче, което с такава охота съди мен и сънародниците ми.

Никой нищо не каза, но всички ги гледаха и чакаха.

— Кажи им, Нина — подкани я настоятелно той. — Нека знаят как постъпваш с приятелите си.

Нина преглътна и събра сили да ги погледне в очите.

— Казах на моряците, че той е роботърговец и ме е отвлякъл. Че се оставям на тяхната милост и моля за помощ. Имах у себе си един печат от роботърговски кораб, който бяхме нападнали близо до Странстващия остров. Използвах го като доказателство.

Сведе очи, не можеше да ги гледа повече. Каз знаеше историята, разбира се. Неведнъж го бе молила за помощ, обяснила му беше какви обвинения е предявила и се опитва да оттегли. Но Каз така и не я бе попитал защо, не я беше разпитвал за подробности, не я беше порицал. В някаква степен й беше олекнало да му признае за стореното. Човек с прякор Мръсни ръце не съдеше никого.

Но сега всички бяха научили истината. Беше публична тайна, че роби се вкарват и изкарват през пристанищата на Кетердам, както и че повечето „договори“ са негласна форма на робство. Официално обаче Керч отхвърляше търговията с роби и беше длъжен по закон да преследва роботърговците. Нина знаеше отлично какво ще се случи с Матиас след отправеното му обвинение.

— Не разбирах какво става — каза Матиас. — Не знаех керчски, за разлика от Нина. Оковаха ме. Хвърлиха ме в трюма и ме държаха в мрака там със седмици, докато прекосим морето. За пръв път видях слънчева светлина, когато ме свалиха от кораба в Кетердам.

— Нямах избор — каза Нина през стегнато гърло. — Ти не знаеш…

— Отговори ми на един въпрос — прекъсна я той. Имаше гняв в гласа му, но имаше и нещо друго, нещо умолително. — Ако можеше да се върнеш назад, ако можеше да промениш онова, което ми стори, щеше ли да го направиш?

Нина вдигна глава да ги погледне. Да, имала бе своите причини, но какво от това? И кои бяха те да я съдят? Изправи гръб и вирна брадичка. Беше член на Утайките, работеше в Балата роза, понякога беше и глупаво момиче, но преди всичко беше Гриша и воин.

— Не — каза ясно тя и гласът й отекна в безкрайния лед. — Бих постъпила по същия начин.

Земята се раздвижи внезапно под краката им. Нина едва не падна, видя как Каз се подпря на тоягата си. Всички се спогледаха озадачено.

— Има ли разломи толкова на север? — попита Вилан.

Матиас свъси чело.

— Не знам да има, но…

Парче земя изригна между стъпалата му и го повали. Друго излетя вдясно от Нина и тя падна по задник. Навсякъде около тях криви късове лед и спечена пръст излитаха нагоре, сякаш земята беше оживяла. Силен вятър ги блъсна в лицата, снегът се завъртя във вихрушки.

— Какво става, мамка му? — извика Йеспер.

— Земетресение! — извика Иней.

— Не — каза Нина и посочи едно тъмно петно, което се носеше в небето, неподвластно на виещия вятър. — Нападат ни.

Запълзя на четири крака, оглеждаше се за някакво укритие. Възможно ли е да си е загубила ума? Наистина ли виждаше човек в небето, който се носеше във въздуха над нея? Някой буквално летеше пред очите й.

Вихротворците Гриша умееха да контролират въздушните течения. Дори ги беше виждала да се подхвърлят един-друг във въздуха — нещо средно между упражнение и игра в Малкия дворец, — но силата и прецизността, необходими за продължителен контролиран полет, бяха немислими… досега поне.

„Юрда парем.“

Беше приела разказа на Каз с доза съмнение. Дори беше допуснала, че е възможно да я лъже в очите, за да си осигури участието й в мисията. Но освен ако не си беше ударила главата, без да помни, то онова нещо горе в небето беше съвсем истинско.

Вихротворецът се завъртя във въздуха, ветровете полудяха и избиха ледени парченца от повърхността. Малките ледени висулки жилеха бузите на Нина, нищо не се виждаше. Тя заотстъпва панически назад миг преди друго голямо парче заледена скала да се изтръгне от земята пред нея. Заграждаха ги, събираха ги накуп, за да ги превърнат в лесна мишена.

— Някой да му отвлече вниманието! — ревна Йеспер в бурята.

После се чу тихо изщракване.

— Залегнете! — извика Вилан.

Нина се просна по очи на снега. Някъде горе проехтя силен бумтеж и взрив огря небето вдясно от вихротвореца. Ветровете утихнаха за миг, докато онзи се опитваше да възстанови курса си. Въпрос на кратка секунда, но тя се оказа достатъчна Йеспер да се прицели с пушката си и да стреля.

Изстрелът проехтя в ледената пустош и вихротворецът полетя в спирала към земята. В същото време още едно парче ледена скала се подреди при другите. Наистина ги вкарваха в кошара като добитък за заколение. Йеспер се прицели между парчетата към група дървета в далечината и Нина си даде сметка, че там се крие още един Гриша, момче с тъмна коса. Преди Йеспер да е натиснал спусъка, момчето вдигна юмрук във въздуха и поредният леден къс отхвърли стрелеца назад. Йеспер се претърколи по корем, прицели се отново и стреля.

Момчето в далечината извика и падна на едно коляно, но ръцете му още бяха вдигнати, а земята край тях все така се тресеше. Йеспер стреля отново, но не уцели. Нина вдигна ръце и се опита да спре сърцето на нападателя, но разстоянието беше твърде голямо.

Видя как Иней прави знак на Каз. Без да каже и дума, той се прикри зад най-близкото парче скала, стъпи стабилно и събра ръце в шепи върху коляното си. Земята се люлееше под тях, но Иней стъпи безпогрешно върху преплетените му пръсти, оттласна се нагоре в грациозна дъга и изчезна без звук зад отчупената канара. Броени секунди по-късно земята утихна.

— Да живее Привидението — каза Йеспер.

Стояха замаяни в тишината, оглушителна след хаоса допреди миг.

— Вилан — изохка Йеспер и се надигна. — Измъкни ни оттук.

Вилан кимна, извади от джоба си бучка с цвета на маджун за прозорци и внимателно я закрепи към най-близката скала.

— Залегнете! — извика той.

Всички се отдалечиха максимално в заграждението и клекнаха в групичка. Вилан плесна силно с длан експлозива, хукна и се блъсна в Матиас и Йеспер, които чакаха, затиснали с ръце ушите си.

Нищо не се случи.

— Това някакъв майтап ли е? — възнегодува Йеспер.

Бууум! Канарата се взриви. Лед и парчета скала заваляха по главите им.

Вилан беше целият в прах, разтеглил лице в замаяна, но иначе възторжена усмивка. Нина се разсмя.

— Добре ще е да не ти личи, че си разчитал основно на късмета, хлапе.

Измъкнаха се със залитане от импровизираната скална кошара.

Каз махна на Йеспер.

— Да огледаме периметъра. Може да има още изненади.

И двамата тръгнаха в противоположни посоки.

Нина и другите намериха Иней да стои над разтреперания младеж. Облечен бе в раздърпани бозави дрехи, очите му бяха изцъклени. Кръв течеше от огнестрелната рана в бедрото му, отдясно на гърдите стърчеше дръжка на нож. Явно Иней беше метнала ножа, след като се измъкна от заграждението.

Нина коленичи до младия Гриша.

— Трябва ми още мъничко — промълви момчето. — Още съвсем мъничко. — Стисна силно Нина за ръката и чак сега тя го позна.

— Нестор?

Той трепна, но не личеше да я е познал.

— Нестор, аз съм, Нина.

Бяха ходили заедно на училище в Малкия дворец. Изпратиха ги заедно в Керамзин по време на войната. На празника за коронацията на цар Николай откраднаха бутилка шампанско и се напиха безпаметно при езерото. Той беше фабрикатор, един от дурастите, които работеха с метал, стъкло и нишки. В това нямаше никакъв смисъл. Фабрикаторите създаваха платове и оръжия. Нестор не можеше да прави нещата, които Нина току-що го беше видяла да прави.

— Моля ви — простена той с насълзени очи. — Трябва ми още.

— Парем?

— Да — проплака той. — Да. Моля ви.

— Мога да изцеря раната ти, Нестор, но не трябва да мърдаш. — Нещата не изглеждаха никак добре, но ако успееше да спре кървенето…

— Не ти искам помощта — каза ядосано той и понечи да я избута.

Нина се опита да го успокои, да забави пулса му, но се страхуваше да не спре неволно сърцето му.

— Моля те, Нестор. Не мърдай.

Той пищеше и се дърпаше.

Матиас пристъпи да помогне, но Нестор внезапно вдигна ръце.

Земята се надигна като вълна и ги отхвърли назад.

— Нестор, моля те! Нека ти помогнем.

Той се изправи със залитане, като щадеше простреляния си крак, и издърпа ножа на Иней от гърдите си, преди да се разкрещи:

— Къде са те? Къде отидоха?

— Кои?

— Шу! — нададе вой момчето. — Къде отидоха? Върнете се! — направи колеблива крачка напред, после още една. — Върнете се! — Сетне падна по очи в снега и не мръдна повече.

Нина се хвърли към него и го обърна по гръб. В очите и устата му имаше сняг. Тя сложи ръце на гърдите му, опита се да подкара отново сърцето му, но напразно. Ако не беше напълно изтощен от дрогата, сигурно щеше да оцелее въпреки раните. Но тялото му беше измършавяло до крайност, кожата се опъваше върху костите толкова бяла, че изглеждаше прозрачна.

„Това е много лошо“ — помисли си уплашено Нина. Практикуването на Малката наука правеше Гриша по-здрави и по-силни и това беше едно от най-хубавите неща в тяхната сила, поне ако питаха нея. Но тялото си има ограничения. Дрогата беше черпила безмилостно от физическите му сили, за да подхранва другите. Докато не го беше изчерпила напълно.

Каз и Йеспер се върнаха задъхани.

— Нещо? — попита ги Матиас.

Йеспер кимна.

— Група хора се придвижват на юг.

— Той говореше за някакви шуани — каза Нина.

— Сигурен бях, че шуаните ще пратят отряд да върне Бо Юл-Баюр — кимна Каз.

Йеспер сведе поглед към застиналото тяло на Нестор.

— Но не предполагахме, че ще изпратят Гриша. Дали са наемници, как мислите?

Каз вдигна монета и фигурата на кон от едната страна и два кръстосани ключа от другата.

— Това беше в джоба на вихротвореца — каза той и подхвърли монетата на Йеспер. — Шуанска уен йе. Монетата на достъпа. Това е правителствена мисия.

— Как са ни открили? — попита Иней.

— Може би са чули изстрелите на Йеспер — отвърна Каз.

Йеспер настръхна моментално и вирна пръст към Нина и Матиас.

— Или са чули как тези двамата се дърлят. Сигурно са ни следили още от сутринта.

Нина се опитваше да открие някакъв смисъл в казаното дотук. Шу не използваха Гриша в бой, но не бяха и като фйерданите — не смятаха, че Гриша са противоестествени и отвратителни изчадия. Едновременно се възхищаваха на способностите им и ги считаха за по-низши представители на човешкия род. Шуанското правителство от години залавяше Гриша и провеждаше експерименти с тях в опит да открие източника на силата им. Никога не биха използвали гришани като наемници. Или поне до неотдавна не биха… Може би новата дрога беше променила всичко.

— Не разбирам — каза тя. — Ако разполагат с юрда парем, защо им е да отвличат Бо Юл-Баюр?

— Може би имат запаси от дрогата, но не знаят как да произведат още — рече Каз. — Така смятат в Съвета на търговците. Или просто не искат Юл-Баюр да даде формулата и на друг.

— Дали ще използват дрогирани Гриша, за да проникнат в Ледения палат? — попита Иней.

— Ако държат други — кимна Каз. — Аз така бих направил.

Матиас поклати глава.

— Ако имаха сърцелом, всички щяхме да сме мъртви.

— За една бройка да ни избият и без сърцелом — подхвърли Иней.

Йеспер нарами пушката.

— Вилан оправда издръжката си.

Момчето подскочи стреснато, чуло името си в разговора.

— Сериозно?

— Е, да речем, че си направил първата вноска.

— Да тръгваме — каза Каз.

— Трябва да ги погребем — обади се Нина.

— Земята е замръзнала, а и нямаме време. Шуанският отряд се придвижва към Дйерхолм. Не знаем с още колко Гриша разполагат, а отрядът на Пека може да е стигнал вече до Палата.

— Не можем просто да ги оставим на вълците — каза Нина със сбито гърло.

— Клада ли искаш да им направим?

— Върви по дяволите, Брекер.

— Гледай си работата, Зеник — отвърна остро той. — Не съм те довел във Фйерда да извършваш погребални ритуали.

Тя вдигна ръце.

— А искаш ли да ти пръсна черепа като кокоше яйце?

— Не ти трябва да знаеш какво има в черепа ми, скъпа Нина.

Тя пристъпи напред, но Матиас я изпревари и застана между тях.

— Спри — каза той. — Аз ще го направя. Ще ти помогна да изкопаем гроб. — Нина го зяпна. Матиас извади походна кирка от своята раница и й я даде, после извади кирката от багажа на Йеспер. — Вие продължете все на юг — каза той на другите. — Познавам местността и до мръкнало ще ви настигнем. Сами ще се движим по-бързо.

Каз задържа погледа си върху него.

— Само не забравяй за помилването си, Хелвар.

— Разумно ли е да ги оставяме сами? — попита Вилан, докато поемаха надолу по склона.

— Не — отвърна Иней.

— Но въпреки това ще ги оставим?

— Рано или късно ще трябва да ги подложим на този тест — отвърна Каз.

— Ще поговорим ли за казаното от Матиас? — попита Йеспер. — Онова за Нина и как му е забила нож в гърба?

Думите на Каз стигнаха до Нина въпреки растящото разстояние:

— Ако не се лъжа, „преданост“ и „непоколебима лоялност“ не присъстват в служебната характеристика на повечето от нас.

Още му беше ядосана, ръцете още я сърбяха да го фрасне, но в този миг изпита и малко признателност.

Матиас се отдалечи на няколко крачки от трупа на Нестор. Заби кирката в замръзналата земя, измъкна я със сила, после я заби отново.

— Тук ли? — попита Нина.

— Защо, другаде ли го искаш?

— Аз… не знам. — Плъзна поглед по бялото снежно поле, насечено тук-там от брезови горички. — Всичко ми изглежда еднакво.

— Знаеш ли за нашите богове?

— Малко — каза тя.

— Но знаеш за Дйел.

— Изворът.

Матиас кимна.

— Моят народ вярва, че целият свят е свързан чрез водите си — морето, леда, реките и потоците, дъжда и бурите. Всички те подхранват Дйел и се хранят от него. Когато умрем, казваме, че пускаме корени, „фельотобер“ на фйердански. Ставаме като корените на ясена, пием от Дйел, където и да ни заровят.

— Затова ли горите Гриша, вместо да ги погребвате?

Той замълча, после кимна леко.

— Но ще ми помогнеш да погреба Нестор и вихротвореца?

Той кимна отново.

Нина взе другата кирка и замахна като него. Земята беше твърда и върхът на кирката отскачаше. Ударите на Нина почти не оставяха следа по замръзналата пръст, затова пък откатът я разтърсваше цялата.

— Нестор не би трябвало да го може това — каза тя след малко. Мислите още се блъскаха безредно в главата й. — Никой Гриша не може да използва силата си по този начин. Не е редно.

Матиас не отговори веднага, после каза:

— Сега разбираш ли малко по-добре моята гледна точка? Какво е да се изправиш пред нещо така необяснимо? Лице в лице с враг, който владее неестествена сила?

Нина стисна по-здраво дръжката. Под въздействието на дрогата Нестор не приличаше на себе си, беше извращение на всичко, което Нина обичаше в своята сила. Това ли виждаха Матиас и другите фйердани в Гриша? Сила, която не подлежи на обяснение и противоречи на естествения ред?

— Може би. — Само това можеше да му предложи.

— Каза, че в Елинг не си имала избор — смени темата той, без да я поглежда. Кирката му се вдигаше и падаше в равномерен ритъм. — Защото съм дрюскеле ли? Планирала си го през цялото време?

Нина си спомни последния им ден заедно, последния им истински ден заедно. Спомни си възторга им, когато се изкачиха до билото на поредния стръмен хълм и видяха пристанищното градче в ниското. Спомни си и своята изненада, когато го чу да казва:

— Почти съжалявам, Нина.

— Почти?

— Толкова съм гладен, че не мога да съжалявам наистина.

— Ето че най-после се поддаваш на влиянието ми. Но как ще си купим храна, като нямаме пари? — попита тя, докато се спускаха надолу по склона. — Може да продадем хубавата ти коса за перука в някоя бръснарница.

— Забрави — каза той през смях. Напоследък се смееше все по-лесно, сякаш усвояваше чужд език. — Ако това е Елинг, би трябвало без проблем да намеря нещо. Храна и квартира.

Нина си спомни как спря тогава, осъзнала внезапно и с ужасяваща яснота в какво положение се намира. Дълбоко във вражеска територия, а единственият й съюзник е Матиас, дрюскеле, който я беше хвърлил в килия преди броени седмици. Но преди да е казала нещо, Матиас прекъсна мислите й:

— Дължа ти живота си, Нина Зеник. Ще те върнем у дома жива и здрава.

Не беше за вярване колко й е било лесно да му повярва. А и той, той също й беше повярвал тогава.

Сега тя замахна с кирката, изчака откатът да се отлее от ръцете и тялото й, после каза:

— В Елинг имаше Гриша.

Матиас застина по средата на поредния замах.

— Какво?

— На пристанището. Разузнавачи. Видели ме на площада и ме познали. От Малкия дворец. Един от тях познал и теб, Матиас. От някаква битка по границата.

Матиас я гледаше втренчено.

— Сгащиха ме, когато ти отиде да говориш със собственика на пансиона — продължи Нина. — Излъгах ги, че и аз съм под прикритие. Искаха да те заловят, но аз им казах, че не си сам и ще е твърде рисковано да те задържат веднага. Обещах да те заведа при тях на следващия ден.

— Защо не ми каза?

Нина захвърли кирката си.

— Да ти кажа, че в Елинг има гришански шпиони? Беше се примирил някак с мен, но наистина ли щеше да си замълчиш и за тях? Честно?

Той отклони поглед. Мускулче потрепваше на бузата му и Нина разбра, че преценката й е била вярна.

— Онази сутрин — каза той, — на доковете…

— Трябваше да измъкна и двама ни от Елинг по най-бързия начин. Мислех да се качим скришно на някой кораб и… Но явно Гриша са наблюдавали пансиона и са ни видели да излизаме. Появиха се на доковете, знаех, че идват за теб. Ако те бяха заловили, щяха да те отведат в Равка. Там щяха да те разпитват и най-вероятно да те екзекутират. И тогава видях керчския търговски кораб. Знаеш какви са техните закони за търговията с роби.

— О, знам — горчиво каза той.

— Обвиних те на висок глас. Умолявах ги да ме спасят от теб. Знаех, че са длъжни да те задържат и да ни откарат в Керч. Не знаех… Матиас, не знаех, че ще те хвърлят в Адската порта.

Обърна се да я погледне, очите му бяха студени като лед, кокалчетата му — побелели върху дръжката на кирката.

— Защо не каза нищо след това? Защо не каза истината, когато стигнахме в Кетердам?

— Опитах се. Кълна се. Исках да оттегля обвиненията, но не ми позволиха да се явя пред съдия. Не ми позволиха да се видя с теб. Нямаше как да обясня печата от роботърговския кораб, нито защо съм те обвинила, без да разкрия разузнавателната операция на Гриша. Агентите още работеха на терен и рискувах да ги обрека на сигурна смърт.

— Затова остави мен да гния в Адската порта.

— Можех да се върна у дома в Равка. Исках да се върна, светците са ми свидетели. Но останах в Кетердам. Раздавах парите си за подкупи, подавах жалби в съда…

— Само истината не си казала.

Намерението й бе да се извини, да бъде искрена, да признае, че е мислила за него всеки божи ден. Но споменът за кладата беше твърде пресен.

— Опитвах се да защитя своите хора, същите хора, които ти цял живот се опитваш да изтребиш.

Той се засмя горчиво и стисна още по-силно кирката.

— Ванден острум енд кендерсорум.

Това беше първата част на една фйерданска поговорка. „Водата чува и разбира.“ Звучеше безобидно, но Матиас беше убеден, че Нина е чувала и втората част.

— Исен не бейструм — довърши тя.

Водата чува и разбира. Ледът не прощава.

— И какво ще направиш сега, Нина? Пак ли ще предадеш хората, които наричаш свои приятели, заради Гриша?

— Какво?

— Не ми казвай, че ще оставиш жив Бо Юл-Баюр.

Познаваше я добре. Колкото повече научаваше Нина за юрда парем, толкова по-неизбежен ставаше изводът, че един-единствен начин да защити Гриша е като елиминира учения. Сети се за Нестор, как с последния си дъх викаше своите шуански господари.

— Не мога да си представя как някой или нещо превръща хората ми в роби — призна тя. — Но имам дълг, който трябва да изплатя. Твоето помилване е моето покаяние и няма да съм аз онази, която ще застане между теб и свободата ти.

— Не искам помилването.

Тя го зяпна неразбиращо.

— Но…

— Възможно е хората ти да се превърнат в роби. Или пък в сила, която никой не може да спре. Ако Бо Юл-Баюр оцелее и тайната на парем излезе на бял свят, всичко е възможно.

Двамата се гледаха дълго в очите. Слънцето клечеше ниско в небето и заливаше снега със снопове златна светлина. Русото в ресниците на Матиас надничаше през черния антимон, с който Нина ги беше оцветила. Скоро трябваше пак да поработи върху маскировката му.

В дните след корабокрушението двамата установиха помежду си трънливо примирие. Породилото се чувство надхвърляше баналното физическо привличане, беше много по-наситено с напрежение, с разбирането, че са воини, които в друг живот сигурно биха били съюзници, а не врагове. Същото чувство изпитваше Нина в момента.

— Това би означавало да предадем останалите — каза тя. — Да ги лишим от милионите на Съвета на търговците.

— Така е.

— А Каз ще убие и двама ни.

— Стига да научи истината.

— Пробвал ли си да излъжеш Каз Брекер?

Матиас сви рамене.

— Тогава ще умрем, както сме живели.

Нина сведе поглед към измършавялото тяло на Нестор.

— В името на кауза.

— Значи сме на едно мнение по този въпрос — кимна Матиас. — Бо Юл-Баюр няма да напусне жив Ледения палат.

— Имаме сделка — каза тя на керчски, езика на търговията, който не беше роден за нито един от тях.

— Имаме сделка — отвърна той.

Матиас замахна отново и заби с все сила кирката в земята, сякаш да подпечата споразумението им. Нина взе своята и направи същото. Без повече приказки двамата се съсредоточиха върху непосредствената си задача и скоро влязоха в мълчалив ритъм.

Поне за едно Каз беше прав. С Матиас най-после бяха намерили обща почва.

Четвърта част

Умението да падаш

21. Иней

Иней имаше чувството, че двамата с Каз са като воини близнаци, които крачат решително напред и крият куп неща от останалите — тревогите си, болките, нараняванията.

След още два дни стигнаха до канарите над Дйерхолм и оттам преходът към крайбрежието стана по-лесен. Времето се затопли, снегът започваше да се топи, виждаха се първите признаци на пролетта. Смятала бе, че Дйерхолм ще прилича на Кетердам — платно в черно, сиво и кафяво, лабиринт от улички, затиснати от мъгла и въглищен дим, навалица от големи и малки кораби в пристанището, забързан делови пулс на търговски град. Пристанището наистина гъмжеше от кораби, но улиците на Дйерхолм се спускаха към водата в стройни редици, а къщите бяха боядисани в ярки цветове — червено, синьо, жълто, розово, — сякаш напук на бялата пустош и дългите зими на далечния север. Дори пристанищните складове се кипреха в жизнерадостни цветове. Изобщо Дйерхолм приличаше на градовете, които Иней си представяше като малка — всичко чисто, подредено и шарено.

Дали „Феролинд“ вече ги чакаше кротко на някой кей под керчския флаг и с отличителните цветове на плавателна компания „Хаанраат“ — преливащи оттенъци на зеленото и оранжевото? Ако планът на Каз не удареше на камък, утре вечер щяха да прекосят пристанището заедно с Бо Юл-Баюр, да се качат на своя кораб и да излязат в открито море, преди някой във Фйерда да е разбрал какво става.

Иней вдигна поглед към Ледения палат. Комплексът се издигаше като бял великан, приседнал бдително на високата скална стена над пристанището. Матиас твърдеше, че никой не може да изкатери скалната стена, и Иней беше склонна да се съгласи с преценката му. Каменният масив беше невъзможно висок, а отдалече светлата му повърхност изглеждаше чиста и гладка като лед.

— Оръдия — измърмори Йеспер.

Каз примижа, вдигнал поглед към големите топове, насочени към залива.

— Прониквал съм в банки, складове, имения, музеи, трезори, в една библиотека с редки книги, а веднъж и в спалнята на гостуващ келски дипломат, чиято съпруга имаше изразен вкус към изумрудите. Но никога не са ме обстрелвали с топ.

— Точка в полза на разнообразието — подхвърли Йеспер.

Иней сви устни.

— Да се надяваме, че няма да се стигне до това.

— Онези оръдия са защита срещу вражески армади — уверено каза Йеспер. — Не виждам как ще уцелят нашата кльощава шхуна, която препуска по вълните на път към слава и богатство.

— Ще те цитирам с точките и запетайките, когато в скута ми падне гюле — каза Нина.

Планинският път се пресече с пътя от север, който водеше към Горен Дйерхолм, и групичката им се вля без проблеми в потока от пътници и търговци. Горният град представляваше паянтово продължение на същинския град в ниското, разлял се нашироко лабиринт от дюкяни, пазарчета и странноприемници, които обслужваха както гостите на града, така и хората, които работеха в Ледения палат, стражи и прислуга. За щастие, навалицата беше гъста и достатъчно шарена да погълне поредната групичка чужденци. Иней скоро усети как нервите й се отпускат. Бояла се бе, че двамата с Йеспер ще привличат твърде много внимание в морето от руси хора тук, във фйерданската столица. Сигурно и отрядът от Шу разчиташе да мине незабелязано сред шареното множество по улиците.

Личеше си, че местните се готвят за празника Хрингкяла. Дюкяните излагаха на витрините си огромни подноси с курабийки във формата на вълци, стилизирани вълчи фигурки висяха като украса по клоните на големи чепати дървета, а мостът над речната клисура беше окичен с панделки във фйерданско сребърно. Един вход към Ледения палат и един изход. Дали утре щяха да минат по този мост като победители?

— Това какво е? — попита Вилан, спрял пред каручката на амбулантен търговец, отрупана с венци, свити от същите чепати клонки и сребърни панделки.

— Ясенови клонки — отвърна Матиас. — Ясенът е свещеното дърво на Дйел.

— Уж имало голям ясен в средата на Белия остров — каза Нина, без да обръща внимание на предупредителния му поглед. — Там дрюскеле се събират за слушащата церемония.

Каз тропна със сопата си по паважа.

— Защо чак сега чувам за това?

— Ясенът черпи директно от духа на Дйел — обясни Матиас. — Там можем най-ясно да чуем гласа му.

Каз стисна очи с раздразнение.

— Друго питах. Защо дървото не фигурира на чертежите ни?

— Защото е най-свещеното място в цялата страна и няма отношение към нашата мисия.

— Аз решавам какво има отношение. Да си пропуснал нещо друго в пристъп на превелика мъдрост?

— Ледения палат е гигантски комплекс — каза Матиас и му обърна гръб. — Не мога да отбележа на картата всяка пукнатина и кьоше.

— Да се надяваме тогава, че нищо няма да ни скочи в гръб от въпросните кьошета — отвърна Каз.

Горен Дйерхолм нямаше обособен център, но повечето кръчми, странноприемници и пазарища бяха струпани в подножието на хълма, който водеше към Ледения палат. Каз ги водеше на пръв поглед безцелно по улиците, докато не стигнаха до паянтов хан на име „Гестинг“.

— Тук? — взе да мрънка Йеспер, подал глава през прага на главното помещение. Беше влажно, тъмно и вонеше на чесън и риба.

Каз погледна многозначително нагоре и каза:

— Тераса.

— Какво значи „гестинг“? — попита Иней.

— Означава „рай“ — обясни Матиас, но дори и той изглеждаше недоволен.

Нина им уреди маса на покрива, който минаваше за тераса. Нямаше много хора заради студеното време. Или пък ги беше подплашила храната — херинга в миризливо олио, баят черен хляб и някакво масло, което беше хванало мухъл.

Йеспер изпъшка, вперил поглед в чинията си.

— Каз, ако искаш да умра, предпочитам куршум или отрова.

Нина сбърчи нос.

— Когато моят апетит изчезне, значи има сериозен проблем с храната.

— Тук сме заради гледката, а не заради яденето.

От терасата се откриваше, макар и отдалече, отлична гледка към външната порта и първия пропускателен пункт на Ледения палат. Портата представляваше бяла арка от два монументални каменни вълка, изправени на задните си крака, прехвърляща пътя, който водеше нагоре към Палата. Иней и другите ровеха из чиниите си и наблюдаваха трафика, който се нижеше през портата в двете посоки. Чакаха затворническия фургони. Апетитът на Иней най-после се беше върнал след нараняването в Кетердам и през последните дни тя се тъпчеше усърдно с надежда да възстанови силите си, но залоилата се върху супата й мазнина изглеждаше противна.

Кафе не предлагаха, затова си поръчаха чай и малки чашки с прозрачен брянвин, който ти изгаряше гърлото и стомаха, но пък пазеше от студения вятър, развяващ сребърните панделки по клоните на ясените долу.

— Рискуваме да привлечем нежелано внимание — каза Нина. — На това място хората едва ли се заседяват.

— Може би днес няма да карат никого в затвора — предположи Вилан.

— Винаги има кого да закарат в затвора — отвърна Каз, после кимна към пътя. — Вижте.

Четвъртият фургон тъкмо спираше пред караулката при портата. Теглеха го четири яки коне, а покривът и високите му страни бяха покрити с черен брезент. Вратата отзад беше от тежко желязо, с резе и катинар.

Каз бръкна в джоба на палтото си.

— Дръж — каза той и тикна в ръцете на Йеспер тънко книжле с красива корица.

— Какво, ще си четем на глас ли?

— Просто я отвори отзад.

Йеспер отвори книгата и се взря озадачено в последната страница.

— И?

— Вдигни я така, че да не виждаме грозната ти мутра.

— Лицето ми си има характер. Освен това… О!

— Прекрасно четиво, нали?

— Кой да предположи, че съм имал вкус към литературата?

Йеспер даде книжлето на Вилан, който го пое предпазливо.

— Какво пише?

— Просто погледни — инструктира го Йеспер.

Вилан свъси вежди, вдигна книгата, после се ухили.

— Къде си я намерил?

Матиас взе на свой ред книжлето и изгрухтя изненадано.

— Нарича се книга без гръб — обясни Каз, докато Иней вземаше книжлето от Нина и го вдигаше пред очите си.

На страниците бяха отпечатани обикновени проповеди, но в задната корица бяха вградени две лещи, които действаха като далекоглед. Каз я беше предупредил да следи във Вранския клуб за жени, които използват пудра с огледалце с подобна конструкция. С нейна помощ можеха да видят картите на човек в другия край на залата и да дадат знак на партньора си.

— Умно — каза тя и присви очи.

За келнерката и другите клиенти на терасата приличаха на приятели, които си предават книга и обсъждат някой интересен пасаж. В действителност Иней виждаше ясно и отблизо караулката и фургона пред нея.

Портата между двете вълчи статуи беше от ковано желязо със стилизиран символ на свещения ясен, а от двете страни се точеше високата ограда с остри шипове, която отделяше Ледения палат от града.

— Четирима пазачи — отбеляза тя.

Точно както беше казал Матиас. Двама стояха на пост при караулката, единият си приказваше с фургонджията и тъкмо вземаше от него дебела папка с документи.

— Това е първата линия на отбрана — каза Матиас. — Проверяват документите, лични и други, и спират онези, които сметнат за съмнителни. По това време утре портата ще е задръстена от гости за празника и опашката ще се точи чак до клисурата.

— По това време ние вече ще сме вътре — рече Каз.

— Колко често минават затворнически фургони? — попита Йеспер.

— Зависи — каза Матиас. — Сутрин обикновено. Понякога и следобед. Но едва ли ще искат затворниците да влязат в палата по едно и също време с гостите.

— Значи ние трябва да влезем с ранния фургон — рече Каз.

Иней вдигна отново книжлето пред очите си. Фургонджията беше със сива униформа, подобна на стражарската, но без никакви отличителни знаци, пагони, звезди и прочие. Човекът слезе от капрата и мина отзад да отключи желязната врата.

— Светци! — промълви Иней, когато вратата се отвори.

Десетина затворници бяха насядали на пейки по дължината на фургона с окови на китките и глезените и черни качулки на главите.

Иней върна книгата на Матиас, той погледна през лещите и предаде книжлето нататък, а напрежението започна да расте доловимо. Единствено Каз остана невъзмутим.

— Оковани с вериги и с качулки на главите? — каза Йеспер. — Сигурен ли си, че не можем да влезем като артисти? Чувам, че Вилан е истински трепач с флейтата.

— Ще влезем като себе си — отвърна Каз. — Като престъпници.

Нина гледаше през задната корица на книгата.

— Броят ги — каза тя.

Матиас кимна.

— Ако процедурата не се е променила междувременно, при първия пропускателен пост записват бройката на затворниците, а при втория ги броят отново и проверяват фургона отвътре и отвън за контрабанда.

Нина даде книжката на Иней.

— Онзи, дето кара фургона, със сигурност ще забележи, че затворниците са се увеличили с шестима, щом отвори вратата.

— Как не се сетих — сухо отвърна Каз. — Личи си, че нямаш опит с преджобването.

— А на теб ти личи, че пет пари не даваш за прическата си.

Каз се намръщи и прокара пръсти през косата си.

— Нищо й няма на прическата ми. А дори да й има, четири милиона крюге ще отстранят проблема.

Йеспер кривна глава с грейнали очи.

— Ще използваме тлъстачка, нали?

— Именно.

— Тази дума не я знам, тлъстстачка — каза Матиас, произнасяйки неуверено сричките.

Нина изгледа ядно Каз.

— И аз. Ние не сме толкова сведущи относно уличния жаргон като теб, Мръсни ръце.

— Няма и да бъдете — отвърна с усмивка той. — Помните ли нашето приятелче Мишока? — попита той и Вилан се изчерви. — Да речем, че мишокът е турист, който върви през Кацата. Чувал е, че там дебнат джебчии, затова току потупва портфейла си да провери дали още е там и се гордее колко е внимателен и бдителен. Не е някой глупак, я. Естествено, като се потупва я по задния джоб, я по вътрешния на палтото, какво прави всъщност? Показва на всички джебчии по Дъгата къде точно си крие мангизите.

— Светци! — изсумтя Нина. — Това май и аз съм го правила.

— Всички го правят — каза Иней.

Йеспер вдигна високо вежда.

— Не всички.

— Това е само защото ти никога нямаш нищо в портфейла си — озъби му се Нина.

— Много си гадна.

— Не, просто излагам фактите.

— Фактите са за хора без въображение — заяви Йеспер и махна пренебрежително.

— Лошият крадец — продължи Каз, — онзи, който не си разбира от работата, просто ще грабне портфейла и ще си плюе на петите. Обикновено право в ръцете на градската стража. Добрият крадец обаче — като мен — отмъква незабелязано портфейла и оставя нещо друго на негово място.

— Въпросната тлъстачка?

— Това е общо понятие. Идва от тлъста бисквитка. Но може да е камък, сапун, дори стара кифла, стига да е с подходящата форма и размер. Добрият крадец може да прецени тежестта на портфейла само по това колко е провиснало или не мъжкото палто от съответната страна. Прави размяната, а бедният човечец продължава да попипва доволно джоба си. Чак когато понечи да си плати омлета или да заложи на някоя игрална маса, разбира, че са го обрали. Дотогава крадецът се е оттеглил на сигурно място и брои спокойно печалбата.

Вилан се размърда умърлушено на стола си.

— Кражбата от невинни хора не е повод за гордост.

— Е, ако го правиш както трябва. — Каз кимна към затворническия фургон, който вече се клатушкаше по пътя към Ледения палат и втория пропускателен пункт. — Ние ще бъдем тлъстачката.

— Я чакай — каза Нина. — Вратата се заключва отвън. Как хем ще влезем във фургона, хем ще го заключим от външната страна?

— Това представлява проблем само ако не познаваш подходящ крадец. Ключалките оставете на мен.

Йеспер протегна дългите си крака.

— Значи трябва да отключим фургона, да махнем оковите на шестима затворници, като междувременно им запушим устите или светците знаят какво, да заемем местата им и незнайно как да заключим фургона отвън, без стражите или другите затворници да ни усетят?

— Точно така.

— Някакви други невъзможни подвизи, които би искал да извъртим?

Бегла усмивка прекоси лицето на Каз.

— Ще ти направя списък.

* * *

Като оставим настрана свястното джебчийство, Иней много би искала да се наспи като свестните хора в свястно легло, но нямаше начин хем да пренощуват в странноприемница, хем да се намърдат в затворнически фургон и да проникнат в Ледения палат преди началото на Хрингкяла. Много работа трябваше да свършат.

Изпратиха Нина да поразпита местните и да придобие представа къде ще е най-удачно да спретнат засада на фургона. След ужасната херинга в „Гестинг“ настояха Каз да им осигури нещо ядивно и скоро се озоваха на една маса в пълна с клиенти пекарна, държаха чаши кафе, смесено с горещ шоколад, и чакаха доволно Нина сред оскъдните останки от унищожени кифли и курабийки. Само чашата на Матиас стоеше пред него непокътната и изстиваше бавно, докато той гледаше втренчено през прозореца.

— Сигурно ти е трудно — каза му тихичко Иней. — Да се върнеш тук, но без да си наистина у дома.

Той сведе поглед към чашата си.

— Идея си нямаш.

— Може и да имам. Не съм виждала дома си от години.

Каз се обърна към Йеспер и го попита нещо. Винаги правеше така, когато Иней споменеше за Равка. Нямаше никаква гаранция, че Иней ще открие родителите си там. Сулийците не се задържаха на едно място. За тях „дом“ беше семейството.

— За Нина ли се притесняваш? Че е навън? — попита тя.

— Не — отвърна Матиас.

— Много я бива в това, между другото. Родена е за актриса.

— Зная — мрачно кимна той. — Може да бъде каквато си поиска пред когото си поиска.

— Но е най-добра, когато е Нина.

— А коя е Нина?

— Подозирам, че ти знаеш това по-добре от нас.

Той скръсти големите си ръце.

— Смела е — каза накрая неохотно.

— И забавна.

— Глупава по-скоро. Не е нужно всичко да обръщаш на шега.

— Безстрашна — каза Иней.

— Шумна.

— Тогава защо постоянно оглеждаш навалицата за нея?

— Не е вярно — възнегодува Матиас и се намръщи толкова страшно, че Иней се разсмя. Той прокара пръст през купчинка трохи. — Нина е всичко, което ти каза. А то е твърде много.

— Хмм — измуча Иней и отпи от чашата си. — Може би е твърде много за теб.

Преди да е отговорил, звънчето на вратата пропя и Нина влезе в пекарната. Страните й руменееха, вятърът очарователно беше разрошил кестенявата й коса, а гласът й не търпеше възражение:

— Някой да ми даде кифла незабавно.

Матиас можеше да отрича колкото си иска, но облекчението, разляло се по лицето му, едва ли бе плод на въображение, реши Иней.

* * *

Докато те се тъпчеха с кифли и курабийки, Нина беше научила, че повечето затворническия фургони минават край пътнически хан на име „Спирката на тъмничаря“ по маршрута си към Ледения палат. Групичката им измина пешком около три километра извън Горен Дйерхолм, докато открият въпросното заведение. Напразно, оказа се — беше пълно с чифликчии и местни работници, следователно не им вършеше работа. Продължиха по пътя и докато открият подходящо място за целите си, с достатъчно прикритие под формата на горичка, Иней вече бе на ръба на припадъка. Благодари на светците си за неизчерпаемата енергия на Йеспер. Той бодро предложи да продължи напред в ролята на съгледвач. Щом затворническият фургон минел покрай него, щял да изстреля запалителен патрон да предупреди другите, после щял да хукне обратно.

Нина се зае да прекрои ръката на Йеспер под лакътя, от вътрешната страна, където се кипреше татуировката на Утайките. На мястото на татуса се появи зачервено петно кожа. За татуировката на Каз и за своята Нина щеше да се погрижи по-късно същата вечер. Едва ли някой в затвора щеше да познава в детайли характерните знаци на кетердамските банди и бордеи, но нямаше смисъл да рискуват.

— Никакви оплаквачки — извика Йеспер, преди да изчезне в сумрака.

Дългите му крака изяждаха с лекота разстоянието.

— Никакви погребения — отвърнаха те.

Иней каза наум и една истинска молитва. Знаеше, че Йеспер е добре въоръжен и може да се грижи за себе си, но земската му кожа и източената снага със сигурност щяха да привлекат нежелано внимание на пустия път.

Спретнаха си бивак в една обрасла с шубраци клисура и се редуваха да стоят на пост. Земята беше камениста, твърде непривлекателно легло, помисли си Иней. Беше уморена до смърт, но не вярваше, че ще заспи. И все пак, явно се беше унесла на мига, защото щом отново отвори очи, слънцето се беше изкатерило високо над тях и надничаше сърдито през плътните облаци. Сигурно минаваше пладне. Нина седеше до нея и държеше една от вълчите курабийки, които беше купила в Горен Дйерхолм. Някой беше напалил малък огън и в пепелта му се виждаха останки от блокче стопен парафин.

— Къде са другите? — попита Иней и плъзна поглед по празната клисура.

— На пътя. Каз рече да те оставим да се наспиш.

Иней разтърка очи. Сигурно заради нараняването… явно не беше скрила изтощението си чак толкова добре. Чу се остро припукване откъм пътя, тя скочи моментално на крака и извади ножовете си.

— Спокойно — каза Нина. — Това е Вилан.

Явно Йеспер вече бе дал уречения сигнал. Иней грабна курабийката от ръцете на Нина и тръгна с бърза крачка към пътя. Каз и Матиас наблюдаваха Вилан, който се суетеше с нещо при дънера на голяма ела. Прозвуча нова серия припуквания, придружени от тънки панделки бял дим в основата на дървото. С това фойерверките сякаш приключиха, но след миг корените на елата започнаха да се издигат спаружени над почвата.

— Това пък какво е? — попита Иней.

— Солен концентрат — каза Нина.

Иней килна глава настрани.

— Матиас… той моли ли се?

— Нещо такова, фйерданите благославят всяко дърво, което отсекат.

— Всяко?

— Благословията зависи от това как смяташ да използваш отсеченото дърво. Има различни за къща, за мост. — Кратка пауза, после добави: — Има отделна и когато го използваш за огрев.

Бързо изтръгнаха дървото от земята и го събориха напреки на пътя. Корените му стърчаха във въздуха и на пръв поглед елата изглеждаше повалена от болест.

— Щом фургонът спре, дървото ще ни осигури петнайсетина минути, не повече — обясни Каз. — Ще действаме бързо. Затворниците са с качулки, няма да виждат, но ще чуват, затова — нито дума. Никой нищо не трябва да заподозре, фургонът просто е спрял по някаква причина, нищо интересно.

Иней чакаше в клисурата с останалите и си мислеше за всички неща, които могат да се объркат. Затворниците може да не са с качулки. Може да има тъмничар в задната част на фургона. А дори да успееха? Щяха да са пленници на път към Ледения палат. И това не приличаше на особено перспективен вариант.

Тъкмо започваше да се чуди дали Йеспер не е сгрешил със сигнала, когато затворническият фургон се появи зад завоя. Мина покрай тях и спря пред поваленото дърво. Фургонджията и придружителят му ругаеха на висок глас.

Слязоха от капрата и тръгнаха към дървото. Стояха и го гледаха. По-едрият свали шапката си и взе да се чеше по шкембето.

— Ебаси мързелите — измърмори Каз.

Накрая двамата стражи явно приеха, че дървото няма да се премести само. Върнаха се при фургона за намотка дебело въже и разпрегнаха единия кон, за да изтеглят с негова помощ дървото.

— Готови — прошепна Каз и притича към задната страна на фургона.

Оставил бе сопата си в канавката край пътя и кракът сигурно го болеше жестоко. Измъкна шперцовете си от подплатата на палтото и подхвана катинара нежно, почти любовно. След броени секунди катинарът се отвори с щракване и Каз издърпа резето. Хвърли бърз поглед на стражите, които се опитваха да прокарат въжето под дървото, после отвори вратата.

Иней се напрегна в очакване на сигнала. Но Каз само стоеше там и гледаше във фургона.

— Какво става? — прошепна Вилан.

— Може би не са с качулки? — отвърна тя. Не виждаше от мястото си. — Аз ще отида.

Не можеха всички да се скупчат при фургона едновременно.

Притича на пръсти и спря до Каз. Той още стоеше на място като вкаменен. Иней го докосна леко по рамото и той трепна. Каз Брекер трепна. Какво ставаше? Не можеше да го попита от страх, че затворниците ще я чуят, затова просто надникна във фургона.

Всички затворници бяха оковани и с черни торби на главата. Но бяха значително повече от онези, които бяха видели в другия фургон при караулката. Вместо да седят оковани към пейките, тези бяха прави, притиснати един в друг. Ръцете и краката им бяха вързани, имаха и железни яки на вратовете, свързани с вериги към куки, забити в тавана. Веригите бяха къси и всеки, който загубеше почва под краката си или се наклонеше повечко, започваше да се дави. Грозна картинка, но пък затворниците бяха толкова много и нагъсто, че едва ли някой би могъл да падне и да се удуши.

Иней сръга силно Каз. Лицето му си остана бледо, восъчно почти, но сега поне той се раздвижи, вместо да стои като истукан. Качи се тромаво във фургона и започна да отключва яките на затворниците.

Иней даде знак на Матиас, който изскочи от прикритието на клисурата и хукна към тях.

— Ама какво става? — попита уплашено на равкийски един от затворниците.

— Тиг! — изръмжа гърлено на фйердански Матиас.

Затворниците се разшумяха разтревожено. Иней осъзна, че и тя неволно е изправила гръб. Само с една дума цялото поведение на Матиас се промени, сякаш бе надянал като по чудо старата си униформа на дрюскеле. Иней го изгледа изпод вежди. Започнала бе да се отпуска в негово присъствие, което беше глупаво и опасно.

Каз освободи шест чифта ръце и крака най-близо до вратата. Иней и Матиас извадиха един по един шестимата затворници. Нямаше време да се съобразяват с ръста и телосложението, нито дори с пола им. Заведоха ги в клисурата, като държаха под око стражите на пътя.

— Какво става? — дръзна да попита друг от затворниците, но Матиас излая отново и онзи млъкна ужасено.

Веднага щом хлътнаха в клисурата, Нина забави пулса им и ги приспа дълбоко. Чак тогава Вилан им махна качулките — четирима мъже, единият доста стар, жена на средна възраст и едно шуанско момче. Не беше идеално, никак даже, но стражите едва ли щяха да забележат. Така де, какви неприятности да очакват от група оковани престъпници?

Нина инжектира затворниците с приспивателно, за да удължи съня им, после Вилан й помогна да ги преместят зад една група дървета на дъното на клисурата.

— И просто ще ги оставим тук? — прошепна той на Иней, докато двамата подтичваха към фургона с качулките в ръце.

Иней следеше с поглед двамата стражи и борбата им с дървото, затова отговори, без да го поглежда:

— Ще се събудят и ще си плюят на петите. Може дори да стигнат до брега и да се качат на някой кораб. Правим им услуга.

— Не ми прилича на услуга. Зарязваме ги беззащитни в крайпътна канавка, ако питаш мен.

— Млъкни — сряза го тя.

Не беше нито времето, нито мястото за морални скрупули. Ако Вилан още не знаеше каква е разликата между това да си свободен и да си в окови, скоро щеше да я научи.

Иней сви ръка около устата си и издаде нисък, тих птичи крясък. Разполагаха с още четири, най-много пет минути, преди стражите да разчистят пътя. За щастие, онези двамата вдигаха доста шум, подвикваха насърчително на коня и си крещяха един на друг.

Матиас окова най-напред Вилан, после Нина. Иней го видя как застива, когато Нина повдигна косата си, за да сложи железния нашийник на бялата й шия. Докато Матиас нагласяваше нашийника, Нина го погледна през рамо, очите им се срещнаха и погледът, който двамата си размениха, можеше да стопи няколко километра северняшки лед. Матиас се дръпна като опарен, а Иней с мъка сдържа смеха си. Излизаше, че един поглед от правилната жена е достатъчен да прогони страшния дрюскеле и да извади на негово място момчето.

Йеспер беше следващият поред, още задъхан от спринта. Намигна й, преди тя да нахлузи торбата на главата му. Чуваха как стражите си подвикват.

Иней закопча нашийника на Матиас и се повдигна на пръсти, за да му сложи качулката. Пристъпи да направи същото с Нина, но тя примигна бързо-бързо с очи и кимна към вратата на фургона. Явно още се тревожеше как Каз ще ги заключи отвън.

— Само гледай — оформи с устни Иней.

Каз й даде знак и тя скочи на земята. Затвори вратата, щракна катинара и сложи резето. Миг по-късно другата врата на фургона се отвори. Каз просто бе свалил пантите. Често използваха този номер, когато някоя ключалка се окажеше твърде сложна или когато искаха кражбата да изглежда като дело на вътрешен човек. „Идеално е, когато искаш убийство да мине за самоубийство“ — беше й казал Каз веднъж. Може би на шега.

Иней хвърли последен поглед на пътя. Стражите бяха приключили с дървото. По-едрият изтупа ръце и погали коня по гърба. Другият вече вървеше към капрата. Иней се покатери в претъпкания фургон, а Каз моментално се зае да върне пантите по местата им. Иней надяна качулка върху сащисаното лице на Нина, после зае мястото си до Йеспер.

Във фургона беше тъмно, но Иней и така виждаше, че Каз няма да успее навреме. Ръцете му във вечните ръкавици бяха необичайно бавни. Какво ставаше с този човек? И защо беше застинал така при вратата на фургона по-рано? Нещо го беше разколебало, но какво?

Чу се остър звън на метал — Каз беше изпуснал един от винтовете. Иней се взря в пода на фургона и побутна с крак винта към него. Опитваше се да запази самообладание, да не чува пулса в главата си.

Каз клекна да нагласи втората панта. Дишаше тежко. Иней си даваше сметка, че му се налага да работи при слаба светлина, кажи-речи само по усет и допир, при това с трижди проклетите кожени ръкавици, които не сваляше от ръцете си, и все пак… едва ли това беше причината за странната му реакция. Чу стъпки отдясно на фургона, единият страж викаше нещо на другия. „Хайде, Каз.“ Не й беше останало време да замете стъпките им в прахоляка. Ами ако стражът ги забележеше? Ако дръпнеше вратата и тя паднеше от пантите? Какво щеше да види сащисаният страж — Каз Брекер, без качулка и без окови.

Още един винт издрънча на пода. Каз изпсува под нос. Вратата се разтресе — стражът беше дръпнал за проба катинара. Каз натисна с ръка пантата. Ивицата светлина под вратата се разшири. Иней вдиша рязко.

Пантите издържаха.

Още един вик на фйердански, още стъпки. После юздите изплющяха, фургонът се сурна напред и заподскача по пътя. Иней издиша бавно. Гърлото й беше пресъхнало съвсем.

Каз зае мястото си до нея. Надяна качулка на главата й и гадната миризма я задуши. Оставаше Каз да сложи своята качулка и да се окове сам. Лесна работа, евтин фокуснически номер, а той беше майстор на фокусите. Ръката му се притисна към рамото й, докато заключваше нашийника около врата си. Тела се раздвижиха зад Иней в опит да се наместят.

Засега нищо не ги заплашваше. Ала въпреки дрънченето на фургона Иней ясно чуваше дишането на Каз — плитко и забързано, като на животно, уловено в капан. Не беше вярвала, че ще чуе този звук от него.

И именно защото слушаше толкова напрегнато, Иней разбра кога точно Каз Брекер, Мръсните ръце, копелето от Кацата и най-опасното момче в Кетердам, припадна.

22. Каз

Парите, които господин Херцун беше оставил на Каз и Йорди, свършиха за една седмица. Йорди се опита да върне новото си палто, но в магазина отказаха да го вземат, а ботушите на Каз вече бяха ожулени.

Когато занесоха в банката договора за заем, който господин Херцун им беше подписал, откриха, че въпреки официалните на вид печати той е лист безполезна хартия. Никой не беше чувал нито за господин Херцун, нито за неговия бизнес партньор.

След два дни ги изхвърлиха от пансиона. Подслониха се под един мост, но скоро градската стража ги изгони и оттам. Разхождаха се безцелно до сутринта. Йорди настояваше да се върнат в кафенето. Цял ден седяха в парка отсреща, но с падането на вечерта стражата подхвана своите обиколки и двамата поеха на юг, към улиците на същинската Каца, където стражите не стъпваха.

Спаха под едно стълбище в уличката зад една кръчма, на завет между стара печка и торби с отпадъци от кухнята. Първата нощ мина спокойно, но на следващата ги откриха банда момчета, които ги уведомиха, че са на територията на Чайките. Набиха Йорди, а Каз бутнаха в канала, след като му взеха ботушите.

Йорди измъкна Каз от водата и му даде своето палто.

— Гладен съм — рече Каз.

— Аз пък не съм — отвърна Йорди.

По някаква причина това се стори много смешно на Каз и двамата избухнаха в смях. Йорди го прегърна през раменете и каза:

— Засега градът печели. Но ще видиш кой ще спечели накрая.

На другата сутрин Йорди се събуди с висока температура.

През следващите години хората щяха да наричат епидемията от огнешарка, ударила Кетердам, Чумата на Кралицата, по името на кораба, който уж беше донесъл заразата в града. Най-тежко пострадаха пренаселените коптори на Кацата. Трупове се валяха на купчини по улиците, баржи минаваха по каналите и издърпваха телата от брега с дълги лопати и куки на платформите си, за да ги откарат на Жетварската баржа за изгаряне.

Каз се разболя два дни след Йорди. Нямаха пари за лекарства или лекар, затова се сгушиха един в друг сред купчина строшени щайги, които нарекоха Гнездото.

Никой не дойде да ги тормози. Бандите бяха покосени от болестта като всички останали.

В разгара на треската Каз сънува, че се връща в семейната ферма. Почука на вратата и видя, че вече е там. Двамата с Йорди седяха на масата в кухнята, гледаха го през прозореца, но не искаха да го пуснат и той тръгна през ливадата, защото не смееше да легне във високата трева.

Събуди се, но не усети аромата на сено, детелина или ябълки, а вонята на въглищен дим и гниещи зеленчуци. Йорди лежеше до него и гледаше към небето. „Не ме оставяй“, помисли си Каз, но нямаше сили да го изрече на глас. Затова само отпусна глава върху гърдите на брат си. Ала нещо вече не беше наред, гърдите на Йорди бяха студени и твърди.

Реши, че сънува, когато някакви мъже го търкулнаха върху лодката с трупове. Усети, че пада, после се строполи сред мъртви тела. Опита се да извика, но беше твърде слаб. Те бяха навсякъде, ръце, крака и твърди кореми, някои вече се разлагаха, отвсякъде го гледаха лица със сини устни, покрити с гнойни мехури от шарката. Потъваше в безсъзнание, после идваше за кратко на себе си, не знаеше дали е истинско, или е поредният трескав кошмар. Плоскодънната лодка се движеше към морето, а когато го изхвърлиха на Жетварската баржа в плитчините, Каз намери достатъчно сили да извика.

— Жив съм! — изкрещя той с цяло гърло, но беше мъничък, а лодката вече се връщаше към пристанището.

Каз се опита да извади Йорди от водата. Тялото му беше покрито с малките червени мехури, дали името на болестта. Кожата му беше бледа и ожулена. Каз се сети за малкото механично куче, спомни си как с Йорди пиха горещ шоколад на онзи мост. Помисли си, че раят сигурно прилича на кухнята в къщата на Зелверщраат и мирише като яхнията с наденички, която се готвеше във фурната на семейство Херцун. Още пазеше червената панделка на Саския. Би могъл да й я върне. Може да изрязват курабийки с формички. Маргит ще свири на пианото, а той ще се унася в сън край камината. Затвори очи и зачака смъртта.

Очакваше да се събуди в следващия свят, на топло и сигурно място, с пълен стомах и с Йорди до себе си. Вместо това се събуди сред трупове. Лежеше на Жетварската баржа, мокър до кости, кожата му бе набръчкана от водата. Тялото на Йорди лежеше до него, почти неузнаваемо, бяло и подуто от разложението, носеше се по повърхността на плитката вода като някаква отвратителна дълбоководна риба.

Зрението на Каз се бе прояснило, обривът завяхваше. Треската си беше отишла. За глада забрави бързо, но беше толкова жаден, че се чувстваше на крачка от лудостта.

Целият ден и през нощта той чакаше сред купчината трупове, гледаше към пристанището и се надяваше лодката да се върне. Все трябваше да се върнат, за да подготвят кладите за труповете, но кога? Всеки ден ли събираха мъртъвци от улиците на Кетердам? Или през ден? Беше слаб и обезводнен. Знаеше, че няма да издържи така още дълго. Брегът изглеждаше далече, невъзможно бе да стигне дотам с плуване. Беше оцелял след огнешарката, но като нищо можеше да умре тук, на Жетварската баржа. Пукаше ли му? В града го чакаха само глад, тъмни улички и влага от каналите. И тогава разбра какво друго го чака там. Отмъщение. Отмъщение за Йорди, а може би и за самия него. Но трябваше да стигне дотам, за да си отмъсти.

Когато нощта падна и приливът смени посоката си, Каз събра кураж да се хване за трупа на Йорди. Беше твърде слаб да преплува сам разстоянието до Кетердам, но с помощта на Йорди би могъл да успее. Държеше се здраво за брат си и риташе с крака във водата към светлинките на Кетердам. Носеха се заедно по повърхността, подутото тяло на Йорди служеше като сал. Каз риташе упорито и се опитваше да не мисли за изопнатата подута плът на Йорди под ръцете си, а само за ритъма на собствените си крака. Чувал бе, че има акули в тези води, но знаеше, че те няма да го докоснат. Сега и той като тях беше чудовище.

Продължи да рита, а когато небето се зазори, вдигна поглед и откри, че е близо до източния край на Капака. Пристанището пустееше — чумата беше сложила край на корабоплаването в тези води.

Последните стотина метра бяха трудни. Течението беше сменило посоката си и му пречеше. Но сега Каз имаше надежда, надежда и гняв, два пламъка, които горяха неотклонно в него. Те го отведоха до кея и му помогнаха да се качи по стълбата. Когато стигна горе, той се строполи по гръб на дървените дъски, после събра сили да се обърне. Течението беше прихванало тялото на Йорди и го блъскаше в един от пилоните на кея. Очите му още бяха отворени и за миг Каз си помисли, че брат му гледа право в него. Но Йорди не каза нищо, не мигна, посоката на погледа му не се промени, когато течението го освободи от пилона и го повлече към открито море.

„Трябва да му затворя очите“ — помисли си Каз. Ала знаеше, че слезе ли по стълбата и нагази ли в морето, никога няма да се върне отново на брега. Просто ще се отпусне във водата и ще се удави, а не можеше да направи това. Трябваше да живее. Някой трябваше да плати.

* * *

Някой го риташе силно в бедрото. Каз дойде на себе си в затворническия фургон, измръзнал в мрака. Навсякъде около него имаше тела, притискаха се в гърба му, в раменете му. Давеше се в мъртъвци.

— Каз — прошепна някой.

Той потръпна.

Още един ритник в бедрото.

— Каз!

Гласът на Иней. Той успя да вдиша дълбоко през носа. Усети я как се отдръпва от него. Успяла бе да му осигури мъничко място в претъпкания фургон. Сърцето му щеше да изскочи.

— Говори — изхъхри той.

— Какво?

— Просто говори, не спирай.

— При портата на затвора сме. Минахме първите два пропускателни пункта.

Това вече го стресна сериозно. Минали бяха през два пропускателни пункта. Което означаваше, че са ги преброили. Някой беше отворил вратата, при това не веднъж, а два пъти, може дори да го е докоснал, а той не е усетил, не се е събудил. Като нищо са можели да го ограбят, да го убият. Хиляди пъти си беше представял как ще умре, но не и че ще проспи смъртта си.

Насили се да диша дълбоко въпреки вонята на немити тела. Беше останал с ръкавиците, което лесно е можело да привлече вниманието на стражите, но ако ги беше свалил, то това, в добавка към общата му слабост, със сигурност щеше да го хвърли право в лапите на лудостта.

Чуваше другите затворници да си говорят тихо на различни езици. Въпреки страховете, с които го изпълваше тъмнината, той се радваше, че е тъмно. Можеше единствено да се надява, че другите от отряда му, оковани, с качулки на главите и със свои собствени тревоги, не са забелязали нищо странно в неговото поведение. Да, беше се забавил при засадата, действал бе тромаво и несръчно, но това все щеше да обясни някак.

Не му беше приятно, че Иней го е видяла така, че някой го е видял, но по петите на тази мисъл дотича друга: „По-добре тя, отколкото друг“. Сигурен беше, че Иней няма да каже никому, нито ще използва видяното срещу него. Тя разчиташе на неговата репутация. Не би искала да изглежда слаб. Но имаше и друго, нали? Иней никога не би го предала. Никога. Прилоша му. Безброй пъти й бе поверявал живота си, но беше много по-страшно сега, когато се налагаше да й повери срама си.

Фургонът спря рязко. Резето изстърга, вратите се отвориха широко.

Каз чу някакви хора да говорят на фйердански, после стържещи шумове и трясък. Отключиха нашийника му и го извадиха от фургона по нещо като рампа заедно с другите затворници. Чу звук като от отваряне на порта, после ги подкараха напред сред дрънчене на окови.

Някой издърпа качулката му и той примижа. Намираха се в голям вътрешен двор. Тежката порта на външния пръстен вече се спускаше, след миг се удари в камъните със стон. Каз вдигна поглед и видя стражи по покривите около двора, до един насочили пушките си към затворниците. Стражите долу вървяха между новопристигналите и се опитваха да сверят документите с човешкия товар.

Матиас им бе описал в детайли разположението на Ледения палат, но само толкова. Каз си бе представял нещо старо и влажно — сив каменен градеж, очукан от сражения. В действителност наоколо му се издигаше толкова бял мрамор, че изглеждаше синкав. Имаше чувството, че се е озовал в някаква приказна версия на суровите северни земи, които бяха пресекли по пътя дотук. Невъзможно бе да различиш стъклото от леда и камъка.

— Това ако не е дело на фабрикатори, значи аз съм царицата на горските духчета — измърмори Нина на керчски.

— Тиг! — ревна един от стражите.

Заби приклада на пушката си в корема й и тя се преви на две. Матиас беше извърнал глава, но не можеше да скрие напрежението в раменете си.

Фйерданските стражи ръкомахаха, свели глави над документите, опитваха се да свържат списъка с хората пред себе си. Това беше първият истински рисков момент, над който Каз нямаше никакъв контрол. Би било твърде опасно и времеемко да подберат подходящи затворници при размяната на пътя. Рискът беше премерен и сега му оставаше само да се надява, че мързелът и бюрокрацията ще свършат останалото.

Стражите минаха нататък покрай редицата и Иней помогна на Нина да се изправи.

— Добре ли си? — попита я тя и гласът й привлече Каз като вода по нанадолнище.

Нина бавно изправи гръб.

— Добре съм — прошепна тя. — Но май вече няма нужда да се тревожим за отряда на Пека Ролинс.

Каз проследи погледа й до върха на външния пръстен, високо над вътрешния двор, където пет трупа бяха набити на копия като месо на шиш, с извити назад гърбове и провиснали крайници. Примижа и различи Ерол Аертс, най-добрия касоразбивач на Ролинс, майстор на ключалките. Следи от предсмъртен побой червенееха на ранната слънчева светлина, а на ръката му тъмнееше познатата татуировка на Лъвските грошове.

Взря се в другите лица. Някои бяха неузнаваеми в смъртта, твърде отекли и разкривени. Дали и Ролинс не бе сред тях? Каз би трябвало да е доволен, че един отряд е отпаднал от състезанието, но Ролинс не беше глупак и мисълта, че хората му не са стигнали отвъд портата на Палата, не вещаеше нищо добро за собствения му отряд. Освен това, ако Ролинс беше намерил смъртта си, нанизан на фйерданско копие… Не, Каз отказваше да приеме тази възможност. Пека Ролинс беше негов.

Стражите спореха и фургонджията, а един току сочеше към Иней.

— Какво става? — прошепна той на Нина.

— Казват, че документите не са наред, защото вместо шуанско момче са им докарали сулийско момиче.

— Фургонджията какво казва? — попита Иней.

— Повтаря, че проблемът не е негов.

— Само така — измърмори окуражително Каз.

Гледаше ги как крачат напред-назад. Това беше красотата на многопластовата охрана и множеството проверки. Всеки от стражите разчиташе, че някой друг ще забележи грешката и ще оправи нещата. Мързелът не беше толкова надеждно средство за давление като алчността, но не беше и за подценяване. Освен това говореха за затворници — оковани, обградени отвсякъде, на път към килиите. Безобидни.

Най-накрая един от тъмничарите въздъхна и даде знак на колегите си.

— Дивескемен.

— Продължавайте — преведе Нина, изчака секунда и преведе останалото: — Заведете ги в източния блок и нека следващата смяна се оправя с тях.

Каз си позволи кратка въздишка на облекчение.

Както се очакваше, стражите разделиха затворниците на мъже и жени, после поведоха двете колони през почти кръгла арка във формата на отворена вълча уста.

Влязоха в помещение, където ги чакаше стара жена с оковани ръце и под охрана. Очите й бяха празни. Затворниците минаваха край нея в колона по един и тя стискаше всеки за китката.

„Жива муска.“ Каз знаеше, че Нина е работила с такива на Странстващия остров, когато са издирвали Гриша, за да ги включат във Втора армия. Живите муски усещаха гришанската сила при докосване, в Кетердам ги наемаха при игри с големи залози, за да е сигурно, че никой от участниците не е Гриша. Участник, който може да промени пулса на останалите играчи или да повиши температурата в стаята, имаше нечестно предимство. Но фйерданите ги използваха с друга цел — като гаранция, че никой Гриша няма да влезе тайно в Палата.

Беше ред на Нина. Подаде трепереща ръка на старицата и тя стисна китката й. Клепачите й трепнаха. После жената пусна ръката на Нина и й махна да минава нататък.

Усетила бе силата й, но е решила да си замълчи? Или парафинът, с който бяха намазали ръцете на Нина до лактите, свърши работа?

Поведоха ги през една арка наляво и Каз зърна Иней да изчезва през арката отсреща заедно с другите жени. Нещо се сви на възел в гърдите му и той с ужас осъзна, че изпада в паника. Тя го беше извадила от ступора във фургона. Нейният глас го беше върнал от мрака като въже, по което да се изтегли от лудостта.

Окованите мъже поведоха нагоре по тъмно стълбище, което ги изкара на метална пътека. Вляво от тях се издигаше гладката бяла стена на външния пръстен. Вдясно пътеката минаваше покрай гигантско стъклено заграждение, дълго близо петстотин метра и достатъчно високо да побере търговски кораб. Осветено бе от огромен фенер, който висеше от тавана като блестяща какавида. Каз погледна надолу и видя редици от тежко бронирани фургони с оръдейни кулички отгоре. Колелета им бяха големи и свързани с широки метални вериги. На мястото на несъществуващите впрягове стърчеше голяма огнестрелна цев — нещо средно между пушка и топ.

— Какви са тези неща? — прошепна той.

— Торвеген — измърмори Матиас под нос. — Движат се без коне. Още работеха по конструкцията, когато си тръгнах.

— Без коне?

— Танкове — промърмори Йеспер. — Видях прототипи, когато работех с един оръжейник в Новий Зем. Много пушкала в куличката и това голямо дуло отпред. Забележително.

В заграждението имаше тежки артилерийски оръдия, покрай стените се редяха рафтове, пълни с пушки, муниции и малките черни бомби, които равкийците наричаха „гранати“. На стените зад стъклото бяха изложени и по-стари оръжия — бойни брадви, копия, дълги лъкове. Над всичко това висеше надпис в сребърно и бяло: СТРИМАКТ ФЙЕРДАН.

Каз погледна към Матиас и високият мъж отговори тихо на неизречения въпрос.

— Фйерданска мощ.

Каз се взря през дебелото стъкло. Разбираше доста от отбрана, достатъчно, за да знае, че Нина е била права — стъклото също бе дело на фабрикатори, нечупливо дори за куршуми. На влизане и излизане от затвора пленниците виждаха това струпване на оръжия и бойни машини, брутално напомняне за могъществото на фйерданската държава.

„Да, да, дрънкайте с оръжия — помисли си Каз. — Няма значение колко голяма пушка имаш, ако не знаеш къде да я насочиш.“

От другата страна на изложбената зала също имаше пътечка — за жените.

„Иней ще се справи.“ А той трябваше да се съсредоточи. Намираха се на вражеска територия, при висок риск, и нямаше да излязат живи оттук, ако не запазеха самообладание. Дали отрядът на Пека е стигнал дотук, преди да ги разкрият? И къде беше самият Пека Ролинс? Дали беше останал в Керч, далече от опасността, или и той беше затворник на фйерданите?

Всичко това нямаше значение. Важно бе да се фокусира върху плана и да открие Юл-Баюр. Погледна към другите. Вилан само дето не беше се напикал. Хелвар беше мрачен както винаги. Йеспер се ухили и прошепна:

— Е, успяхме сами да се натикаме в най-строго охранявания затвор на света. Или сме гении, или най-тъпите тъпанари в историята.

— Скоро ще разберем.

Заведоха ги в друга бяла стая, която беше оборудвана с маркучи и метални корита.

Тъмничарят излая нещо на фйердански и Каз видя, че Матиас и неколцина от другите започват да се събличат. Преглътна жлъчката, качила се в гърлото му. Нямаше да повърне.

Можеше да го направи… трябваше да го направи. Помисли си за Йорди. Какво би казал Йорди, ако малкото му братче провали шанса им да получат справедливост само защото не може да надвие някакъв свой глупав страх? Но това само върна спомена за студената плът на Йорди, как бе омекнала в солената вода, за труповете, които го притискаха отвсякъде в онази лодка. Започна да му причернява пред очите.

„Стегни се, Брекер“, срита се мислено той. Не помогна. Пак щеше да припадне и да провали всичко. Веднъж Иней беше предложила да му покаже как се пада безопасно.

— Номерът е изобщо да не се стига дотам — отвърнал бе той през смях.

— Не, Каз. Номерът е да се изправиш след това.

Поредната сулийска баналност, но по някакъв начин споменът за гласа й му помогна. Не беше толкова слаб. Нямаше право да бъде толкова слаб. Не само заради Йорди, а и заради отряда си. Той ги беше довел тук. Той беше довел Иней тук. Негово задължение беше да ги изведе.

„Номерът е да се изправиш след това.“ Започна да си повтаря думите, отново и отново, за да чува гласа й в главата си, докато сваляше ботушите и дрехите си, а накрая и ръкавиците.

Видя, че Йеспер зяпа ръцете му.

— Ти какво очакваше? — изръмжа Каз.

— Ми хищни нокти поне — каза Йеспер и сведе поглед към собствените си костеливи стъпала. — Или костни израстъци примерно.

Тъмничарят отнесе дрехите им в един голям кош, който несъмнено щеше да отиде в пещта. После се върна, дръпна грубо назад главата на Каз, накара го да отвори уста и опипа с дебелия си пръст зъбите му. Черни петънца разцъфнаха пред очите на Каз въпреки усилията му да остане в съзнание. Пръстите на тъмничаря минаха покрай мястото, където Каз беше натикал балеена между кътниците си, после опипаха безцеремонно бузите му отвътре.

— Ондетярн! — възкликна тъмничарят. — Феленюрет! — извика отново и извади две тънки парченца метал от устата на Каз.

Шперцовете паднаха с тихо дрънчене на каменния под. Стражът му извика нещо на фйердански и го фрасна здраво в лицето. Каз падна на колене, но събра сили да се изправи. Видя паникьосаната физиономия на Вилан, но сега нямаше време за хлапето. Беше съсредоточил цялото си същество в една задача — да остане на краката си. Тъмничарят го бутна към опашката пред леденостудения душ.

Когато излезе от другата страна, мокър като кокошка и разтреперан, друг страж му даде комплект бозави затворнически панталони и туника от купчинката до себе си. Каз се облече, после закуцука към ареста заедно с другите затворници. Би дал половината си дял от трийсетте милиона крюге за познатата тежест на бастуна в ръката си.

Килиите доста приличаха на затвора от неговите представи — тук нямаше бял мрамор и стъкло, а влажен сив камък и железни решетки.

Вкараха ги в една вече претъпкана килия. Хелвар седна на пода с гръб към стената, оглеждаше мъжете с присвити очи. Каз се облегна на решетките и зачака тъмничарите да се махнат. Усещаше движението на тела зад себе си. Не бяха чак толкова нагъсто, но пак ги усещаше твърде близо за вкуса си. „Още мъничко“, каза си той. Ръцете му бяха толкова голи.

Чакаше. Знаеше какво ще стане. Още на влизане бе преценил другите обитатели на килията и знаеше, че едрият келец с рожденото петно ще му създаде неприятности. Мъжът беше неспокоен и очевидно бе забелязал накуцването на Каз.

— Хей, куцльо — извика му той на фйердански. После пробва на керчски със силен акцент: — Хей, сакатият.

Нямаше нужда да си прави труда. Каз знаеше думата за инвалид на много езици.

Миг по-късно усети движението на въздуха, когато келецът замахна да го удари. Направи крачка вляво и онзи политна напред, тласкан от собствената си инерция. Каз му помогна, като сграбчи ръката му и я натика между решетките чак до рамото. Мъжът измуча силно, когато лицето му се заби в железните решетки.

Каз притисна лакътя му към метала, натисна с цялата си тежест гърба на нещастника и усети очакваното изщракване, когато рамото му излезе от ставата си. Келецът раззина уста за писък, но Каз я затисна с едната си ръка, а с другата стисна силно носа му. Допирът на гола кожа до пръстите му беше непоносим.

— Шшшш — каза той и поведе мъжа за носа назад към пейката до стената.

Другите затворници побързаха да му направят път.

Мъжът се тръшна на пейката, задъхан, с насълзени очи. Каз продължаваше да затиска носа и устата му. Келецът трепереше в ръцете му.

— Искаш ли да ти оправя рамото? — попита Каз.

Мъжът изскимтя.

— Искаш ли?

Онзи изскимтя по-силно под погледите на затворниците.

— Ако извикаш, ще ти прецакам ръката завинаги, разбираш ли?

Дръпна ръце от лицето му и с един удар намести рамото му. Келецът се сви на хълбок върху пейката и се разрева.

Каз изтри ръце в панталоните си и се върна при решетките. Усещаше множество погледи в гърба си, но знаеше, че повече никой няма да го закачи.

Хелвар застана до него.

— Това необходимо ли беше?

— Не.

Но всъщност беше. Само така другите затворници щяха да ги оставят на мира, за да си свършат те работата. Освен това му помогна да си спомни, че не е беззащитен.

23. Йеспер

Трудно му беше да седи неподвижен, но си беше извоювал място на пейката и смяташе да го задържи. Сякаш нещо вибрираше под кожата му, малки взривове на тревога и вълнение, а Вилан, който седеше до него и френетично потропваше с пръсти по коленете си, го изнервяше допълнително. Май нямаше да издържи още дълго така да чака. Първо на кораба, после преходът през снега, а сега трябваше да стои затворен в тази килия, докато тъмничарите не дойдат за вечерното преброяване.

Единствен баща му разбираше неговата неспокойна енергия. Опитал се бе да я впрегне на работа във фермата, но работата там беше твърде монотонна. Университетът уж трябваше да му даде посока в живота, но Йеспер беше поел по друг път. Не му се мислеше какво би казал баща му, ако научеше, че синът му е умрял във фйердански затвор. Но пък как би могъл да научи, от друга страна? Тази мисъл бе още по-угнетяваща.

Колко време беше минало? Ами ако Стария часовник изобщо не се чуваше оттук? Тъмничарите би трябвало да ги преброят при шест камбани. След това им оставаше време до полунощ да си свършат работата. Поне според плана. Матиас беше прекарал в затвора само три месеца. Не беше изключено протоколите да са се променили междувременно. Или пък той да е запомнил нещо грешно. „Или просто е искал да ни вкара зад решетките и после да ни издаде.“

Но Матиас седеше мълчаливо в другия край на килията близо до Каз. Йеспер се сети за краткия сблъсък между Каз и келеца. Каз винаги запазваше желязно самообладание по време на операция, но сега беше на нокти и Йеспер не знаеше защо. Донякъде му се искаше да го попита, но знаеше, че това би било проява на върховна глупост, проява на глупавото селянче, което се сближава с най-неподходящия човек и търси скрито послание в неща, които не означават нищо — както когато Каз избираше него за дадена задача или се смееше на шегите му. Идеше му сам да се изрита отзад. Най-после бе видял прословутия Каз Брекер по гол задник, а не се бе възползвал от възможността да го огледа добре, защото твърде много се тревожеше собственият му задник да не се окаже нанизан на пика.

Но ако Йеспер беше нервен, то Вилан изглеждаше готов да си изповръща червата.

— И какво ще правим сега? — прошепна хлапето. — Каква полза от специалист по ключалките, който е останал без шперцове?

— Млъкни.

— И каква полза от теб? Стрелец без оръжия. Ти си напълно излишен за тази мисия.

— Не е мисия, а работа.

— Матиас го нарича мисия.

— Той е военен, ти не си. А и вече съм в затвора, така че не ме изкушавай да извърша предумишлено убийство.

— Ти няма да ме убиеш, а аз няма да се преструвам, че всичко е наред. Няма излизане оттук.

— Е, на теб определено ще ти отива повече позлатена клетка, а не истинска затворническа килия.

— Забравяш, че сам избягах от дома на баща си.

— Да, отказал си се от живот в лукс, за да живуркаш с нас, отрепките, в Кацата. Това не те прави интересен, Вилан, а глупав.

— Нищо не знаеш ти.

— Ами кажи ми тогава — рече Йеспер и се обърна да го погледне. — Имаме време. Защо едно добро търговско синче напуска дома си и се сдушава с престъпници?

— Държиш се, сякаш си роден в Кацата като Каз, а дори не си от Керч. Ти също си избрал този живот по своя воля.

— Обичам големите градове.

— В Новий Зем няма големи градове, така ли?

— Не като Кетердам. Ти ходил ли си изобщо другаде, освен у дома, в Кацата и на вечеря в разни лъскави посолства?

Вилан отклони поглед.

— Да.

— Къде? В предградията да береш праскови?

— На надбягванията в Карйева. Маслените полета в Шу. Във фермите за юрда край Шрифтпорт. Уедъл. Елинг.

— Сериозно?

— Баща ми ме водеше навсякъде със себе си.

— Докато?

— Докато какво?

— Докато. Баща ми ме водеше навсякъде, докато не пипнах ужасна морска болест, докато не повърнах на царска сватба, докато не се отърках в крака на посланика.

— Кракът си го просеше.

Йеспер излая нещо като смях.

— Най-после и ти да покажеш малко гръбнак.

— Много гръбнак си имам аз — изръмжа Вилан. — И виж докъде ме до…

Прекъсна го гласът на един тъмничар, който се развика на фйердански миг преди Стария часовник да отброи шест камбани. Ако не друго, местните поне бяха точни.

Тъмничарят кресна отново, първо на шуански, после на керчски:

— Всички да се изправят.

— Шимкопер — каза настоятелно тъмничарят. Всички го гледаха с празни погледи. — Кофа с пикня — опита той на керчски. — Къде е… да хвърли? — И показа с жестове.

Затворниците взеха да се оглеждат и да вдигат рамене.

Навъсената физиономия на тъмничаря показваше, че грам не му пука. Вкара ведро с прясна вода в килията и затръшна решетъчната врата.

Йеспер скочи от пейката, разбута останалите, загреба вода с вързаното за дръжката на ведрото канче и я изгълта до дъно. Е, повечето потече по туниката му. Подаде канчето на Вилан и се постара да намокри и него.

— Какви ги вършиш? — повиши глас хлапето.

— Търпение, Вилан. Просто се включи в играта, става ли?

Йеспер си вдигна крачола и опипа тънката кожа отгоре на глезена си.

— Кажи ми какво ста…

— Млъкни бе! Трябва да се концентрирам. — И с право. Определено не искаше капсулката, скрита под кожата му, да се отвори, преди да я е извадил.

Опипа фините шевове, които Нина беше направила. Заболя го ужасно, когато ги разкъса и извади онова нещо. Беше голямо колкото стафида и хлъзгаво от кръвта му. Знаеше, че в същия този миг Нина използва силите си да направи същото. Зачуди се дали и нея я боли от разкъсването на шевовете.

— Вдигни ризата си пред устата и носа — каза той на Вилан.

— Какво?

— Стига си се правил на тъпак. По-сладък си, когато си умен.

Страните на Вилан порозовяха. Той се навъси и вдигна яката си пред устата.

Йеспер бръкна под пейката и издърпа кофата с пикнята, която беше скрил там.

— Иде буря — каза той силно на керчски.

Матиас и Каз вдигнаха яките си. Йеспер извърна лице, вдигна на свой ред яката си и пусна капсулката в кофата.

Чу се силен съсък, после гъста мъгла се отдели от повърхността на течността. За броени секунди мъглата се разпространи в цялата килия и оцвети въздуха в млечнозелено.

Вилан се кокореше паникьосано над яката си. Йеспер се изкуши да припадне наужким, но реши, че припадащите наоколо мъже са достатъчни.

Преброи наум до шейсет, после смъкна яката си и вдиша предпазливо. Въздухът още сладнееше неприятно и щеше да им причини световъртеж през следващите минути, но само толкова. Когато тъмничарите се върнеха утре сутрин за проверката, затворниците щяха да се оплакват от тежко главоболие с неясен произход. А Йеспер и останалите отдавна щяха да са изчезнали. По план.

— Това хлорогаз ли беше?

— О, да, определено си по-сладък, когато си умен. Да, капсулка на ензимна база, пълна с хлор на прах. Безобидно, докато не влезе в контакт с амоняк. Което аз направих току-що.

— Урината в кофата… Но какъв е смисълът? Още сме затворени в тази килия.

— Йеспер — извика Каз и му махна да се приближи към решетката. — Часовникът тиктака.

Йеспер тръгна към него и раздвижи рамене. Този вид работа обикновено отнемаше доста време, особено ако нямаш истинска подготовка. Избра напосоки един метален прът от решетката и сложи ръце от двете му страни. После се напрегна в опит да открие най-чистото парченце руда.

— Какво прави? — попита Матиас.

— Изпълнява древен земски ритуал — обясни Каз.

— Сериозно?

— Не.

Въздухът между дланите на Йеспер затрептя като мараня.

Вилан ахна.

— Това желязна руда ли е?

Йеспер кимна. Пот избиваше по челото му.

— Можеш да разтопиш решетката?

— Не ставай идиот — изръмжа Йеспер. — Не виждаш ли колко са дебели прътовете? — Всъщност железният прът, върху който работеше, не изглеждаше променен, но Йеспер беше изтеглил от него толкова желязо, че облачето между дланите му беше почти черно на цвят. Той сви пръсти и частиците се завъртяха бясно в спирала, която се удължаваше и вплътняваше.

Йеспер отпусна ръце и една тънка игла падна с мелодичен звук на пода. Вилан се наведе да я вдигне и светлината се отрази в матовата й повърхност.

— Ти си фабрикатор — мрачно заяви Матиас.

— Почти.

— Или си, или не си — каза Вилан.

— Добре де, съм. — Посочи с пръст към Вилан. — И като се върнем в Кетердам, ще си държиш устата затворена, ясно?

— Но защо ти е да лъжеш за…

— Защото обичам да ходя спокойно по улиците — каза Йеспер. — А не да се потя, че ще ме грабне някой роботърговец или ще ме убие някой гадняр като нашия Хелвар. Освен това имам други умения, които ми носят повече наслада и печалба от това. Много други умения.

Вилан се закашля. Да флиртува с хлапето май беше по-забавно, отколкото да го дразни, помисли си Йеспер, но и заяждането си имаше предимства.

— Нина знае ли, че си Гриша?

— Не, и така ще си остане. Не ща да ми чете лекции как трябвало да се присъединя към Втора армия и великата равкийска кауза.

— Направи го още веднъж — прекъсна ги Каз. — И по-бързо.

Йеспер повтори процедурата с друг прът от решетката.

— Щом планът е бил такъв, защо се опита да вкараш тайно онези шперцове? — попита Вилан.

Каз скръсти ръце.

— Да си чувал за умиращия човек, на когото лекарят казал, че се е излекувал като по чудо? Онзи се разтанцувал от радост, излязъл на улицата и го стъпкал кон. Мишокът трябва да остане с впечатлението, че е спечелил. Тъмничарите вгледаха ли се в Матиас, който незнайно защо им изглежда познат? Обърнаха ли внимание на Йеспер, който се оттегли в ъгъла да махне ронещия се парафин от ръцете си? Не, бяха заети да се поздравяват един друг, че са хванали мен. И решиха, че са неутрализирали заплахата.

Когато Йеспер приключи с решетката, Каз взе двата тънки шперца. Странно беше да го гледаш как работи без ръкавици, но само след секунди ключалката изщрака. Излязоха и Каз заключи вратата след тях.

— Знаете си задачите — прошепна той. — Двамата с Вилан ще освободим Нина и Иней. Йеспер, ти и Матиас…

— Да, да, знам. Да намерим въже.

— Ще се чакаме в сутерена.

Разделиха се. Машината се задвижи.

Според чертежите на Вилан конюшнята се намираше в съседство с двора при караулката, затова трябваше да се върнат назад през общия арест. На теория тази част от затвора се използваше само при приемане и освобождаване на затворници, но беше по-добре да си отварят очите. Достатъчно беше да ги види един тъмничар, за да им съсипе плановете. Най-страшно стана, докато минаваха по металната пътека край стъкленото заграждение, дълга и ярко осветена, без никакво прикритие, което да използват. Можеха само да стискат палци и да я минат на бегом. После се спуснаха по стълбището и завиха наляво към помещението, където онази стара гришанка ги беше тествала на влизане. Йеспер потръпна. Парафинът по ръцете винаги му беше вършил работа в игралните зали, но сърцето му пак се качи в гърлото, когато застана пред дъртата вещица. Суха и празна като миналогодишна какавида. Ето това се случваше с Гриша, когато ги сгащеха лоши хора. Доживотна робия или нещо още по-лошо.

Йеспер отвори вратата на конюшните и нещо в гърдите му се поотпусна. Миришеше на слама, животните потропваха с копита в отделенията си и всичко това му върна спомени за Новий Зем. Каналите в Кетердам обезсмисляха придвижването с каруци и файтони. Конете бяха показен лукс и символ на охолство — знак, че имаш достатъчно място да ги държиш и достатъчно пари да се грижиш за тях. Не си беше давал сметка колко му е липсва близостта на животните.

Но сега нямаше време за носталгия, затова мина на бърз ход покрай отделенията, макар че ръката го сърбеше да погали някой влажен нос, и спря пред стаята с такъмите. Матиас нарами две тежки намотки въже и май остана изненадан, когато Йеспер направи същото.

— Израснал съм във ферма — обясни Йеспер.

— Не ти личи.

— Да, кльощав съм — каза той, докато бързаха обратно през конюшнята, — но пък не се мокря толкова, когато вали.

— В смисъл?

— По-малко дъжд пада върху мен.

— Всички хора на Каз ли са толкова странни като този отряд? — попита Матиас.

— О, идея си нямаш. В сравнение с останалите Утайки ние изглеждаме като фйердани.

Минаха през приемното отделение с душовете, но вместо да продължат към килиите, слязоха по тясно стълбище и поеха по дълъг тъмен коридор към сутерена. Намираха се под петте етажа килии с все затворниците и тъмничарите.

Йеспер очакваше да завари тук останалата част от отряда — задачата им беше да слязат в пералното и да съберат материали за бомби, — но голямото помещение беше празно, ако не броим гигантските метални корита, дългите маси за сгъване на прането и дрехите, проснати да съхнат през нощта на сгъваеми простори, по-високи от него.

Откриха Вилан и Иней в стаята за отпадъци. Тя беше по-малка от пералното и смърдеше на боклук. Два големи коша на колелца, пълни с дрехи за изгаряне, бяха сбутани край стената. Горещината от пещта блъсна Йеспер в лицето още от прага.

— Имаме проблем — каза Вилан.

— Колко голям? — попита Йеспер и остави своите намотки с въже на пода.

Иней посочи към двойна метална врата, вградена в нещо като гигантски комин, който се издигаше до тавана.

— Палили са пещта този следобед.

— Нали уж я палели сутрин? — обърна се Йеспер към Матиас.

— Така беше.

Йеспер хвана облечените с кожа дръжки на вратите, дръпна ги и отвътре го блъсна вълна нажежен въздух, пропит с характерната миризма на въглища, но… имаше и още нещо, някаква химическа воня. Вероятно прибавяха нещо, за да гори огънят при по-висока температура. Виж, миризма на разложение и други гадости не се долавяше. Тук изгаряха целия боклук от затвора — остатъците от кухнята, ведра с човешки отпадъци, дрехите на затворниците, — но добавката явно повишаваше температурата на горене толкова много, че да отстрани дори миризмите. Пъхна глава в пещта и се изпоти моментално. Далеч долу заринатите въглени още червенееха нагорещени през пепелта.

— Вилан, дай ми риза от кошовете — каза той.

Откъсна единия ръкав и го пусна в шахтата. Ръкавът падна безшумно, пламна по средата на пътя и изгоря почти напълно още преди да е стигнал до въглените.

Йеспер затвори вратите и метна остатъка от ризата в коша.

— Е, бомбите отпадат — каза той. — Няма начин да внесем експлозиви в шахтата. А ти? — обърна се към Иней. — Ще можеш ли да се изкатериш?

— Може би. Не знам.

— Каз какво казва? И къде е той изобщо? Нина къде е?

— Каз още не знае за пещта — отговори Иней. — С Нина отидоха да претърсят килиите на горните етажи.

Матиас се навъси като небе пред буря.

— Мислех, че двамата с Йеспер ще отидем с Нина.

— Не искаше да чака.

— Върнахме се навреме — повиши глас Матиас. — Намислил е нещо, нали? Какво?

Йеспер си задаваше същия въпрос.

— Ще куцука нагоре-надолу по етажите с риск да налети на някой тъмничар?

— Дали пък не съм му изтъкнала същия аргумент? — каза Иней. — Но той е пълен с изненади както винаги.

— Да, като кошер с пчели. Само дано не ни нажилят до смърт.

— Иней — извика Вилан откъм единия кош. — Намерих нашите дрехи.

Пресегна се в коша и извади малките й кожени пантофки, първо едната, после и другата.

Лицето й разцъфна в ослепителна усмивка. Най-после бяха извадили малко късмет. Йеспер беше без пищови. Иней беше без любимите си ножове. Но поне си беше върнала вълшебните пантофки.

— Я да те питам пак, Привидение? Ще се изкатериш ли по шахтата?

— Да.

Йеспер взе пантофките от Вилан.

— Ако не се опасявах, че са ги налазили всякакви бацили, щях да ги целуна, а после да нацелувам и теб.

24. Нина

Нина се тътреше след Каз по стълбището. Каменни стълби, етаж след етаж, на треперливата светлина на газени фенери. Наблюдаваше го зорко. Наложил бе добро темпо, но движенията му бяха вдървени. Защо беше настоял точно той да се катери по стълбите? Движеха се по график, значи такова е било намерението му от самото начало. Детайл, който е искал да скрие от Матиас, най-вероятно. Или просто е решил да държи всички в неведение, за да ги дразни.

Спираха на всяка площадка и се ослушваха за тъмничари. Шумове имаше колкото искаш и това я изнервяше до крайност — гласове се носеха надолу по стълбищната клетка, врати се отваряха и затваряха с трясък. Нина се сети за хаоса и насилието в Адската порта, за подкупите, кръвта по пясъка, нищо общо с този стерилен затвор, фйерданите явно бяха царе на реда.

Изкачваха се към четвъртия етаж, когато изведнъж ги пресрещна силен шум от гласове и стъпки. Нина и Каз се спуснаха на пръсти към долната площадка и се вмъкнаха през вратата към килиите. Затворникът в най-близката килия понечи да извика. Нина вдигна светкавично ръка и спря притока на въздух към дробовете му. Той се ококори насреща й и взе да драска по гърлото си. Нина забави пулса му и нещастникът се срина в безсъзнание на пода, после отпусна натиска върху ларинкса му, за да възстанови дишането. Така де, искаха да млъкне, а не да го убият.

Тъмничарите слизаха по стълбите, гласовете им ставаха все по-ясни, усилени от ехото. Нина затаи дъх, вперила поглед във вратата и вдигнала ръце за атака. Каз нямаше оръжия, но беше приклекнал в бойна стойка и гледаше съсредоточено в същата посока. За щастие, тъмничарите подминаха вратата и продължиха към долните етажи.

Когато звукът от стъпките им утихна, Каз й даде знак, двамата излязоха на стълбищната площадка, затвориха тихо вратата и продължиха нагоре по стълбите.

Наближаваха последния етаж, когато Стария часовник отброи седем камбани. Минал бе час, откакто упоиха затворниците в ареста. Разполагаха с четирийсет и пет минути да претърсят килиите на този етаж, най-строго охранявания в целия затвор, да се срещнат отново на площадката и да се върнат в сутерена. Каз й даде знак да тръгне по левия коридор, а самият той свърна надясно.

Вратата се отвори с пронизително скърцане и Нина пристъпи в коридора. Фенерите бяха на голямо разстояние един от друг и мракът помежду им изглеждаше достатъчно гъст да те погълне. Тъмнината осигурява добро прикритие, каза си окуражително Нина, но въпреки това потръпна от лоши предчувствия. Килиите тук бяха различни, с врати от масивна стомана, а не с обикновени решетки. Всяка врата имаше зарешетен отвор на нивото на очите. Е, на нивото на очите по фйерданските стандарти. Нина минаваше за висока, но пак трябваше да се повдига на пръсти, за да погледне вътре.

Повечето затворници спяха или си почиваха, свити на кравай в някой ъгъл или легнали по гръб на наровете с ръка върху очите заради мъждивата светлина, която влизаше през отвора на вратите. Други седяха с гръб към стената и се взираха безнадеждно в нищото. Тук-там някой затворник крачеше напред-назад из килията си и Нина бързаше да отскочи назад. Нито един не беше шуанец.

— Айор? — извика един от тях на фйердански.

Тя не му обърна внимание и продължи напред. Сърцето й се беше качило в гърлото. Ами ако наистина държаха Бо Юл-Баюр в някоя от тези килии? Беше малко вероятно, да, но… лесно би могла да го умъртви още тук, да го потопи в дълбок сън без болка, а после да спре сърцето му. Ще каже на Каз, че не го е открила. А ако Каз го намереше в другото крило? Тогава ще се наложи да изчака, може би чак докато изведат учения от Ледения палат. Ако не друго, поне знаеше, че Матиас ще й помогне. Имаха сделка, странна и сурова, но все пак сделка.

Уви, докато крачеше по коридорите, смътната й надежда да открие учения тук бързо се изпаряваше. „Още една редица килии — помисли си тя, — после ще слезем с подвити опашки в сутерена.“ Само дето последният коридор се оказа по-къс от другите. Вместо поредната редица от килии, тук имаше стоманена врата. Ярка светлина се процеждаше под нея.

Нина тръгна натам въпреки лошото си предчувствие, събра смелост и бутна вратата. Светлината беше толкова ярка, че тя присви инстинктивно очи. Ярка светлина, почти като посред бял ден, но без топлината на обедното слънце… а и не откриваше източника й. Чу как вратата се затваря зад нея. В последния момент се завъртя и я хвана за ръба. Нещо й подсказваше, че отвътре може да се отвори само с ключ. Огледа се за нещо, с което да я подпре, накрая отпра ивица от подгъва на затворническия си панталон и я набута в отвора за езичето.

Нещо не беше наред с това място. Стените, подът и таванът бяха толкова бели и чисти, че чак да ти се насълзят очите. Половината от едната стена беше направена от панели гладко съвършено стъкло. „Дело на фабрикатор.“ Също като стъклото около изложбената оръжейна зала. Никой фйердански занаятчия не би могъл да изработи толкова съвършено стъкло. Не, то извън всяко съмнение беше дело на гришанска сила. Имаше отцепници, които работеха на свободна практика и като нищо можеха да предложат услугите си на фйерданското правителство. На какъв риск обаче? Далеч по-вероятно бе фйерданите да се използвали робски труд за направата на тези стъкла.

Нина направи крачка напред, после още една. Хвърли поглед през рамо. Ако в коридора зад нея се появеше тъмничар, тя щеше да се озове в капан.

„Ами не се мотай тогава, момиче.“

Погледна през първия прозорец. Килията беше бяла като коридора и огряна от същата ярка, нетрепваща светлина. Празна, без никакви мебели — нито нар, нито леген или ведро. Еднообразна белота, ако не броим сифона в центъра на пода и изсъхналите червени петна около него.

Нина продължи към следващата килия. Беше идентична с предната и също толкова празна, както и тази след нея, и по-следващата също. Само дето тук нещо привлече вниманието й — монета на пода, до сифона. Не, не беше монета, а бутон. Малък сребрист бутон с релефно крило, символът на вихротворците. Кожата по ръцете й настръхна. Нима тези килии са създадени от заробени гришани и предназначени за гришански пленници? Дали стъклото, стените и подът не са изработени така, че да устоят и на най-силния фабрикатор? В стаите нямаше никакъв метал. Нямаше водопровод, никакви тръби, чиято вода вълнотворецът да използва. А стъклото, през което Нина се взираше в момента, сигурно беше огледално от другата си страна, така че сърцеломът в килията да не вижда мишените си. Тези килии бяха създадени специално за Гриша. Специално за такива като нея.

Завъртя се на пета. Бо Юл-Баюр не беше тук, а тя нямаше търпение да се махне от това място. Измъкна парчето плат от бравата и хукна назад, без дори да погледне дали вратата се е затворила след нея. Коридорът със стоманените врати й се стори още по-тъмен след ярката светлина допреди миг и тя се препъна неведнъж, докато тичаше към изхода. Даваше си сметка, че действа непредпазливо, но не можеше да прогони от главата си образа на онези бели килии.

„Сифонът. Петната около него. Изтезавали са Гриша там? Докато не признаят престъпленията си?“

Изучавала бе усърдно фйерданите — водачите им, езика им. Дори си беше мечтала как прониква в Ледения палат на шпионска мисия, точно като сега, как се промъква тайно в сърцето на нацията, която мразеше толкова силно. Ала сега искаше само едно — да се махне оттук. Постепенно бе свикнала с Кетердам, с приключенията, които вървяха в комплект с Утайките, свикнала бе с лесния живот в Бялата роза. Но беше ли се чувствала истински в безопасност там? В град, където не можеше да мине по улиците без страх? „Искам да си ида у дома.“ Копнежът я удари силно, до степен на физическа болка. „Искам да се върна в Равка.“

Старият часовник започна да отброява три четвърти час. Нина закъсняваше. Въпреки това забави с усилие крачка, преди да отвори вратата към стълбището. Нямаше никого на площадката. Тя надникна през отсрещната врата. Нищо — стоманени врати, черни сенки и нито помен от Каз.

Зачака, не знаеше какво друго да направи. Планът беше да се срещнат на площадката петнайсет минути преди осем камбани. Възможно ли беше да се е натъкнал на неприятности? Поколеба се още миг, после тръгна с бърза крачка по неговия коридор. Тичаше покрай килиите, оглеждаше коридорите, но от Каз нямаше и следа.

„Стига толкова“ — каза си тя, когато стигна до края на втория коридор. Или Каз я е зарязал и вече е стигнал в сутерена при другите, или са го заловили и завлекли някъде. Така или иначе, Нина трябваше да слезе при пещта. Да намери другите и заедно да решат какво ще правят.

Забърза обратно по коридора и отвори със замах вратата към стълбището. Двама тъмничари си приказваха кротко. Завъртяха глави към нея и я зяпнаха стреснати.

— Стен! — извика единият на фйердански.

Нареждаше й да спре на място. Двамата посегнаха към пушките си. Нина протегна ръце, сви пръсти в юмруци и тъмничарите се строполиха по гръб. Единият падна на площадката, но другият се търкулна по стълбите, пушката му гръмна, куршумите рикошираха в каменните стени, звукът отекна надолу по стълбите. Каз щеше да я убие. Тя щеше да убие Каз.

Притича покрай телата на тъмничарите и хукна надолу, един етаж, още един. На площадката на третия етаж вратата се отвори рязко и един тъмничар изскочи през прага. Нина завъртя ръце и вратът му се прекърши с ясно доловимо изпукване. Вече тичаше към долната площадка, когато чу как онзи се строполи.

Точно тогава Стария часовник започна да бие. Не спокойното отброяване на часа, а пронизителен кънтеж, истеричен и неотложен — вдигаше тревога.

25. Иней

Иней вдигна поглед нагоре в мрака. Високо над нея се носеше малко сиво петно вечерно небе. Шест етажа в тъмното с хлъзгави от пот ръце, с адските огньове под нея, с тежестта на въжето, която я теглеше надолу, и без предпазна мрежа, която да я спаси.

„Катери се, Иней.“

Най-добре е да се катериш с голи ръце, но стените на шахтата бяха твърде горещи. Затова Вилан и Йеспер й помогнаха да намери ръкавиците на Каз в кошовете с дрехи. Тя се поколеба за миг. Знаеше какво би й казал Каз — да слага ръкавиците и да направи каквото е нужно, за да изпълни задачата. И все пак изпита нещо като вина, докато нахлузваше меката черна кожа, сякаш се е вмъкнала без разрешение в стаята му, прочела е писмата му и се е изтегнала в леглото му. Ръкавиците бяха без подплата и с малки прорези при върховете на пръстите. „За да не му пречат — осъзна тя. — Да усеща допира на монетите, картите и шперцовете. Да докосва, без да докосва.“

Не остана време да свикне с ръкавиците, с разликата в размера — бяха големи за нейните ръце. Но пък не за пръв път щеше да се катери с ръкавици — правила го беше често през зимата, когато ръцете й е вкочаняваха от студа. Размърда пръстите на краката си в малките кожени пантофки. Приятно й беше да ги усети на стъпалата си, познатата отскокливост на грапавите гумени подметки, източник на смелост и нетърпение. Горещината не й пречеше, неприятна бе, но нищо повече. Тежестта на седемдесет стъпки въже, увито около тялото й? Тя беше Привидението. Видяла беше и по-лошо. Пое нагоре по шахтата с подновено самочувствие.

Вдъхна рязко, когато допря пръсти до камъка. Усещаше горещината дори през ръкавиците. Без тях моментално щяха да й излязат мехури. Но трябваше да издържи някак и точка. Продължи нагоре — ръка, после крак, после пак ръка, в търсене на поредната малка неравност и пукнатина в покритата с нагар и сажди шахта.

Пот се стичаше по гърба й. Бяха намокрили дрехите й и въжето, но май и това не помагаше особено. Имаше чувството, че кръвта й завира, сякаш се готви бавно в собствен сос.

Стъпалата й пулсираха от жегата. Усещаше ги тежки и тромави, сякаш принадлежаха на друг човек. Положи усилие да се фокусира. Имаше доверие на тялото си. Познаваше силата си, знаеше какво може да направи и какво не може. Протегна нагоре ръка за пореден път, концентрира се върху крайниците си с надежда да влезе в ритъм, но не се получи, движенията й бяха в пълна дисхармония, мускулите й трепереха при всеки захват. Тя посегна отново нагоре, впи пръсти в някаква пукнатина.

„Катери се, Иней.“

Кракът й се подхлъзна. Стомахът й се качи в гърлото, докато цялата й тежест, собствената плюс дългото въже, набито около торса й, я повлякоха надолу. Стискаше отчаяно камъка, впиваше пръсти в пукнатината, а ръкавиците на Каз се бръчкаха около хлъзгавите й пръсти. Потърси опора с крака си, но напразно. Вместо това другото й стъпало започна да се плъзга на свой ред. Иней вдиша дълбоко от нажежения въздух. Нещо не беше наред. Събра смелост да погледне надолу. Видя червения блясък на въглените, но това не я изненада. Друга гледка я хвърли в дива паника обаче — стъпалата й. Като облепени с дъвка. Подметките на пантофките й, нейните съвършени любими пантофки, се топяха.

„Няма нищо — каза си тя. — Просто смени центъра на тежестта си. Към раменете. Щом се изкачиш по-нагоре, гумата ще се охлади и ще подобри сцеплението си.“ Само дето стъпалата й горяха. Сега, когато знаеше какво става, усещането стана още по-интензивно, сякаш гумата се сливаше с плътта й. Примигна да разкара потта от очите си и се изкатери още педя нагоре. Някъде отвисоко долетя камбанният звън на Стария часовник. Половин час ли оставаше? Или четвърт? Трябваше да побърза. Вече би трябвало да е на покрива и да връзва въжето.

Изтласка се още малко нагоре и кракът й се плъзна по стената на шахтата. Усети, че ще падне, и опря гръб в стената да намали скоростта, докато намери нова опора. Нямаше кой да я спаси тук. Дори Каз не би могъл да й се притече на помощ. Нямаше мрежа, която да спре падането й, чакаха я само нажежените въглени долу.

Изви глава да зърне кръпката небе. Беше все така невъзможно далече от нея. Колко й оставаше? Двайсет стъпки? Трийсет? Със същия успех можеха да са километри. Щеше да умре тук, бавно и в агония върху въглените. Всички щяха да умрат — Каз, Нина, Йеспер, Матиас, Вилан — и вината щеше да е нейна.

„Не.“ Не, нямаше да е нейна вината.

Изтегли се още стъпка нагоре… „Каз ни доведе тук“… После още една. Стисна зъби и посегна към следващия захват. Каз и неговата алчност. Тя не чувстваше вина. Не изпитваше съжаление. Просто беше бясна. Бясна беше на Каз, че ги беше въвлякъл в тази обречена авантюра, и на себе си, че се е съгласила.

Защо се беше съгласила? За да изплати дълга си? Или защото напук на здравия си разум и въпреки добрите си намерения бе допуснала да се влюби в копелето от Кацата?

* * *

Когато Иней влезе в салона на Леля Хелеен онази вечер преди много време, Каз Брекер я чакаше там, облечен в най-тъмното сиво, облегнат на бастуна си с вранската глава. Салонът беше обзаведен в златно и синьо-зелено, едната стена беше цялата изрисувана в паунови пера. Иней мразеше всичко в Менажерията, всеки сантиметър — централния салон, където с другите момичета бяха длъжни да трепкат с ресници и да се умилкват на потенциални клиенти, спалнята си, обзаведена като някакъв фарс на сулийска каравана, накичена с цикламени коприни и воняща на тамян, — но най-много мразеше частния салон на Леля Хелеен. Тук се изпълняваха телесните наказания, тук Хелеен даваше воля на гнева си.

Иней се бе опитала да избяга в началото, малко след като се озова в Кетердам. Стигнала бе на две пресечки от Менажерията, увита в коприни и замаяна от светлините и навалицата на Западната дъга, тичаше слепешката, а после Кобет я стисна с дебелата си лапа за врата и я довлече обратно. Хелеен я заведе в салона си и я наби — толкова я би, че Иней цяла седмица не беше в състояние да работи. През следващия месец Хелеен я държа окована с позлатени вериги в спалнята й, без достъп дори до големия салон долу. А когато най-после й махна оковите, уведоми Иней, че й дължи едномесечен приход и че ако пак се опита да избяга, ще я хвърли в Адската порта за неизпълнение на договора.

Та онази нощ тя влезе със страх в салона на Хелеен, а когато видя Каз Брекер, страхът й се удвои. Явно Мръсните ръце я беше издал. Казал е на Леля Хелеен, че Иней се опитва да създаде неприятности.

Ала Хелеен се облегна назад в мекото си кресло и каза:

— Е, малкото ми рисче, по всичко личи, че вече не си мой проблем. Пер Хаскел явно си пада по сулийски момиченца. Откупи договора ти на доста щедра цена.

Иней преглътна.

— Местя се в друга къща?

Хелеен махна с ръка.

— Хаскел наистина има къща на насладите, ако може да се нарече така, някъде в долната част на Кацата, но там ти няма да си рентабилна… макар че със сигурност би осъзнала колко добра е била с теб Леля Хелеен. Не, Хаскел те иска за себе си.

Кой беше Пер Хаскел? „Има ли значение — обади се едно гласче в главата й. — Той е мъж, който купува жени. Друго не ти трябва да знаеш.“

Уплахата й явно си бе проличала, защото Леля Хелеен се засмя с глас.

— Спокойно. Той е стар, отвратително стар, но иначе изглежда безобиден. Макар че това никой не го знае със сигурност, нали така. — Вдигна рамо. — Може пък да те подели със своето момче за поръчки, господин Брекер.

Каз отправи студен поглед към Леля Хелеен.

— Приключихме ли?

Иней за пръв път го чуваше да говори и се стресна от дрезгавия му хриплив глас.

Хелеен изсумтя и нагласи деколтето на лъскавата си синя рокля.

— Приключихме, смотаняк малък.

После нагря пръчка пауновосин восък и подпечата документа пред себе си. Стана и взе да се любува на отражението си в огледалото над камината. Пооправи панделката около врата си, обсипана със скъпоценни камъни.

В главата на Иней царяха хаос и врява, но една мисъл задържа вниманието й: „Приличат на откраднати звезди“.

— Сбогом, малко рисче — каза Леля Хелеен. — Съмнявам се, че ще оцелееш и един месец в онази част на Кацата. — Погледна към Каз. — Сигурно ще се опита да избяга. По-бърза е, отколкото изглежда. Но може пък Пер Хаскел да хареса и това, знам ли. Хайде, изчезвайте.

И излезе с бодра крачка от салона, истински вихър от развети коприни и сладък парфюм, а сащисаната Иней остана да гледа след нея.

Каз бавно пресече стаята и затвори вратата. Иней се напрегна, пръстите й се свиха инстинктивно в юмруци върху коприната. Нямаше представа какво следва сега.

— Пер Хаскел ръководи Утайките — рече Каз. — Чувала ли си за нас?

— Вие сте банда.

— Да. И Хаскел ми е шеф. Както и твой, ако си съгласна.

Тя събра смелост и каза:

— А ако не съм?

— Ще оттегля офертата и ще си тръгна. А ти ще останеш тук, с подвита опашка, при това чудовище Хелеен.

Ръцете й литнаха към устата.

— Тя ни слуша — промълви Иней ужасена.

— Нека слуша. В Кацата има всякакви чудовища и някои от тях са много красиви. Плащам на Хелеен за информация. Всъщност плащам й твърде много. И знам съвсем точно какво представлява. Аз помолих Пер Хаскел да откупи договора ти. Знаеш ли защо?

— Харесваш сулийски момичета?

— Не познавам достатъчно сулийски момичета, за да отговоря на въпроса ти. — Отиде при бюрото, взе подпечатания документ и го прибра в пазвата на палтото си. — Онази нощ, когато ти ме заговори…

— Не исках да обидя никого, просто…

— Предложи ми информация. В замяна на някаква услуга ли? Писмо до родителите ти? Допълнително заплащане?

Иней се сви. Точно това й беше минало през ума. Чула бе слухове в този смисъл и реши, че може да предложи нещо в замяна на услуга. Безразсъдно и глупаво.

— Иней Гафа ли е истинското ти име?

Странен звук се откъсна от гърлото й, нещо средно между хлип и смях, грозен звук, но отдавна не беше чувала името си, още по-малко фамилията.

— Да — смотолеви тихо.

— Така ли предпочиташ да те наричаме?

— Разбира се — кимна тя, после добави: — А твоето истинско име Каз Брекер ли е?

— Може да се каже. Когато снощи дойде при мен, изобщо не те чух, преди да ме заговориш.

Иней се намръщи. Искала бе да е тиха, нищо особено. Какво значение имаше това?

— Имаш звънчета на глезените — рече Каз и махна към костюма й, — но не те чух. Цикламени коприни и паунови очи, нарисувани по раменете, но не те видях. А аз виждам всичко. — Тя сви рамене, а Каз кривна глава настрани. — Професионална танцьорка ли си?

— Акробатка. — Направи кратка пауза, после добави: — Моето семейство… всички сме акробати.

— Ходене по въже?

— Да, също и на трапец. Жонглиране. Салта.

— С предпазна мрежа ли работиш?

— Само докато бях много малка.

— Добре. В Кетердам няма много мрежи. Някога участвала ли си в сбиване?

Иней поклати глава.

— Убивала ли си човек?

Тя се ококори насреща му.

— Не.

— А мислила ли си за това?

Момичето замълча, после скръсти ръце.

— Всяка нощ.

— И това е нещо.

— Обаче не искам да убивам хора наистина.

— Това е добър подход, докато хората не се опитат да убият теб. А в нашия занаят това се случва често.

— В нашия занаят?

— Искам да се присъединиш към Утайките.

— И какво ще правя?

— Ще събираш информация. Трябва ми паяк да се катери по стените на кетердамските къщи и канцеларии, да подслушва край прозорци и под стрехи. Трябва ми някой, който да бъде невидим, да се превръща в призрак. Мислиш ли, че ще се справиш?

„Аз вече съм призрак — помисли си тя. — Умрях в трюма на онзи кораб с роби.“

— Ми да.

— Този град е пълен с богаташи. Твоята задача е да проучиш навиците им, къде ходят и кога се прибират, мръсотиите, които бършат нощем, престъпленията, които се опитват да прикрият денем, кой номер обувки носят, комбинацията на сейфовете им, любимата им играчка от детството. А аз ще използвам тази информация да им взема парите.

— Какво ще стане, когато им вземеш парите и самият ти станеш богаташ?

Каз се подсмихна едва доловимо.

— Тогава ще можеш да откраднеш и моите тайни.

— Затова ли ме купихте?

Усмивката се стопи без следа.

— Пер Хаскел не те е купил. Откупи договора ти. Това означава, че му дължиш пари. Много пари. Но договорът е истински. Ето — каза той и извади подпечатания от Хелеен документ. — Искам да видиш нещо.

— Не чета керчски.

— Няма значение. Виждаш ли тези числа? Първото според Хелеен е сумата, която ти е дала назаем, за да си платиш транспорта от Равка. Второто е приходът ти, докато си работила за нея. А това показва още колко й дължиш.

— Но… не е възможно. Излиза, че сега й дължа повече, отколкото в началото.

— Именно. Таксувала те е за стаята, храната и прочие от този род.

— Тя буквално ме купи — повиши глас Иней, неспособна да овладее гнева си. — Подписах някакъв документ, който не можех да прочета.

— Робството е незаконно в Керч. Но не и работата по договор. Виж, знам, че този договор е измама, както и че всеки мислещ съдия би го обявил за недействителен. За жалост, Хелеен държи в джоба си не един и двама мислещи съдии. Пер Хаскел ти предлага заем, ни повече, ни по-малко. Договорът ти ще бъде написан на равкийски. Ще има лихва, но няма да е непосилна. И докато му плащаш ежемесечния процент, ще си свободна да правиш каквото искаш.

Иней поклати глава. Този човек й говореше врели-некипели.

— Иней, искам да бъда напълно откровен с теб — продължи той. — Ако нарушиш договора си, Пер Хаскел ще прати хора да те намерят, хора, в сравнение с които Леля Хелеен ще ти се стори като любима баба. И аз няма да го спра. Слагам главата си на дръвника с тази наша малка договорка. А не обичам да го правя, повярвай ми.

— Ако всичко, което казваш, е вярно — бавно каза Иней, — значи съм в правото си да откажа.

— Разбира се. Но ти очевидно си опасна — добави Каз. — Предпочитам никога да не се превърнеш в опасност за мен.

Опасна. Искаше й се да прегърне тази дума, да я приласкае в обятията си. Подозираше, че това момче не е съвсем с всичкия си, но думата й харесваше и по всичко личеше, че съгласи ли се, ще може да си тръгне от Менажерията още тази вечер.

— Това не е някакъв… не е някакъв номер, нали? — Гласът, й прозвуча твърде тихо и крехко.

Тъмна сянка прекоси лицето на Каз.

— Ако беше номер, щях да ти обещая безопасност. Да ти предложа щастие. Не знам дали тези неща съществуват в Кацата, но при мен няма да ги намериш.

По някаква причина тези думи я успокоиха. По-добре сурови истини, отколкото лицеприятни лъжи.

— Добре — каза тя. — Откъде ще започнем?

— Като за начало, нека те измъкнем оттук и ти намерим свестни дрехи. А, и още нещо, Иней — каза той, докато отваряше вратата на салона. — Повече никога не се промъквай зад гърба ми.

* * *

В действителност оттогава много пъти беше пробвала да се промъкне зад гъба му. Не успя нито веднъж. Сякаш, след като я е видял един път, Каз бе разгадал тайната как да я вижда винаги.

Беше повярвала на Каз Брекер онази вечер. Превърнала се бе в опасното момиче, което той беше съзрял в нея. Но беше допуснала една сериозна грешка — продължила бе да му вярва, на него и на легендата, която той беше създал около себе си. Тази легенда я беше докарала дотук, в този нажежен мрак, на границата между живота и смъртта като последното листо, вкопчило се в клонката си през есента. В крайна сметка Каз Брекер беше просто момче, а тя го беше последвала слепешката в този кошмар.

Не би могла да го вини дори. Допуснала бе да я въвлече в плановете си, защото не знаеше къде другаде иска да отиде.

„Сърцето е стрела.“

Четири милиона крюге, свобода, шанс да се прибере в родината. Казала бе, че иска тези неща. Но в сърцето си знаеше, че не би могла да се върне при родителите си. Как да им каже истината? Щяха ли да разберат, да приемат нещата, които е правила, за да оцелее, не само в Менажерията, а и всеки ден след това? Можеше ли да отпусне глава в скута на майка си с надежда за прошка? Как щеше да ги погледне в очите?

„Катери се, Иней.“

Само че къде можеше да отиде? Що за живот я чакаше след всичко преживяно? Гърбът я болеше. Ръцете й кървяха. Мускулите на краката й трепереха от изтощение, кожата й гореше, сякаш всеки миг ще се свлече на ивици. При всяко вдишване черният въздух изгаряше дробовете й. Не смееше да си поеме дълбоко дъх. Не можеше да се фокусира в онази кръпка небе. Потта избиваше по челото й и пареше очите й. Ако се предадеше сега, щеше да се предаде от името на всички — на Йеспер и Вилан, на Нина и нейния фйерданец, на Каз. Това не можеше да направи.

„Вече не зависи от теб, малко рисче — пропя в главата й гласът на Леля Хелеен. — От колко време висиш на косъм?“

Жегата в шахтата на пещта се увиваше около Иней като живо същество, като пустинен дракон в леговището си, който се крие и я дебне. Познаваше ограниченията на тялото си и знаеше, че е стигнала лимита. Беше заложила на губещия кон. Толкоз. Есенното листо още не беше паднало от клонката си, но вече така или иначе беше мъртво. И щеше да падне рано или късно.

„Откажи се, Иней.“

Баща й я беше научил да се катери, да вярва на опънатото въже, на трапеца и най-важното — да вярва на собствените си умения, да вярва, че ако скочи, ще стигне до другия край. Дали той щеше да я чака там? Сети се за ножовете си, скрити на борда на „Феролинд“. Може би ще ги вземе някое друго момиче, което си мечтае да е опасно. Прошепна имената им — Пьотр, Мария, Анастасия, Владимир, Лизбета. И Санкта Алина, превърнала се в мъченица, преди да е навършила осемнайсет.

„Пусни се, Иней.“

Дали да скочи още сега, или да изчака предизвестения край?

Усети влага по бузите си. Плачеше ли? Сега? След всичко, което беше направила и понесла?

А после го чу — тихо трополене, нежно и с неравномерен ритъм. Усети го по лицето си. Чу го как съска върху нажежените въглени долу. Дъжд. Хладен и всеопрощаващ. Килна глава назад. Чу камбани да отброяват три четвърти час, но какво от това. Чуваше само мелодията на дъжда, който отмиваше потта и саждите, въглищния дим на Кетердам, тежкия грим на Менажерията, попиваше във въжето около нея и втвърдяваше гумените подметки под изтерзаните й стъпала. Усещаше го като благословия, макар че Каз би го нарекъл просто дъжд.

Трябваше да побърза, преди камъните да са станали хлъзгави и дъждът да се е превърнал във враг. Впрегна мускулите си на работа, вдигна ръка в търсене на поредния захват, изтегли се нагоре една стъпка, после още една, отново и отново, като мълвеше под нос благодарствени молитви към светците. И откри ритъма, който й убягваше преди, откри го в тихата мелодия на имената им.

Благодареше, но и знаеше, че дъждът не е достатъчен. Тя искаше буря — гръмотевици, бръснещ вятър, потоп. Искаше всичко това да помете кетердамските къщи на насладите, да събори покривите и да откъсне вратите от пантите им. Искаше гигантски вълни, които да залеят роботърговските кораби, да пречупят мачтите им, да размажат корпусите им в подводен риф. „Искам да призова тази буря“ — помисли си тя. И може би четири милиона крюге щяха да се окажат достатъчни. Достатъчни да си купи свой кораб, нещо малко, свирепо и с много оръдия. Нещо като нея. Нещо, с което да преследва роботърговците и техните клиенти. Ще треперят пред нея, ще я знаят по име.

„Сърцето е стрела. Има нужда от цел.“

Вкопчи се в стената, вкопчи се в новата си, истинска цел, която търсеше безуспешно от толкова време, и именно тя я тласна нагоре.

Не беше рис, нито паяк, не беше дори Привидението. Тя беше Иней Гафа и бъдещето я чакаше горе, в края на шахтата.

26. Каз

Каз бързаше по коридора на последния етаж и хвърляше по един поглед през зарешетените прозорчета на стоманените врати. Бо Юл-Баюр едва ли беше тук, а неговото време изтичаше.

Имаше смътното усещане, че полудява. Бастунът не беше в ръката му. Стъпалата му бяха боси. Носеше чужди дрехи, а ръцете му бяха бледи и голи. Изобщо не се чувстваше в кожата си. Не, дори това не беше напълно вярно. Чувстваше се като онзи Каз от седмиците след смъртта на Йорди, като диво животно, което се бори за оцеляване.

Зърна шуански затворник в дъното на килията.

— Сеш-юе — прошепна Каз. По нищо не пролича затворникът да е разпознал паролата. — Юл-Баюр?

Нищо. Човекът се разкрещя насреща му на шуански и Каз забърза по коридора край другите килии, после излезе на площадката и хукна надолу по стълбите. Знаеше, че постъпва безразсъдно и егоистично, но нали затова му викаха Мръсни ръце. Никоя задача не е твърде рискована. Никоя постъпка не е твърде долна. Мръсни ръце не се боеше да се изцапа.

Не беше сигурен какво го тласка напред. Нямаше никаква гаранция, че Пека Ролинс е тук. Като нищо можеше да е мъртъв. Но Каз не вярваше в това.

„Щях да разбера. Не знам как, но щях да го усетя.“

— Смъртта ти е моя — прошепна той.

* * *

Онази нощ, когато преплува разстоянието от Жетварската баржа до кетердамското пристанище, Каз се прероди. Детето умря от огнешарката. Треската изгори всичко меко в него.

А щом загърби почтеността, оцеляването се оказа не чак толкова трудно. Първото правило беше да открие някой по-дребен и по-слаб от него и да му вземе всичко. Макар че това не беше лесна задача, твърде малък и слаб беше самият той. Потътри се от пристанището към квартала с къщата на Херцун, като се придържаше към малките улички. Видя една сладкарница, притаи се отвън, а после нападна едно пухкаво момченце, изостанало от съучениците си. Събори го на земята, изпразни джобовете му и му взе торбичката с лакомства.

— Дай ми панталоните си — каза той.

— Много ще са ти големи — проплака хлапето.

Каз го ухапа. Момчето побърза да събуе панталоните си. Каз ги смачка на топка и ги метна в канала, после си плю на петите. Не че имаше много сила в краката си, но все пак. Панталоните не му трябваха, просто искаше да си осигури малко преднина. Знаеше, че момчето ще се крие дълго в уличката, преди нуждата да се прибере у дома и да разкаже за случилото се да надвие срама, че ще мине полуголо по улиците.

Спря да тича чак когато стигна до най-тъмната уличка, която успя да открие в Кацата. Напълни устата си с бонбони, глътна ги наполовина сдъвкани, гърлото го заболя и той, естествено, повърна. С парите на момчето си купи гореща кифла от бяло брашно. Беше бос и мръсен. Пекарят му даде още една кифла и му заръча да не се връща повече.

Когато се почувства малко по-силен и краката му спряха да треперят, Каз тръгна към Източната дъга. Избра си най-долнопробната игрална зала, без табелка и с един самотен викач на входа.

— Търся работа — каза му той.

— Нямаме работа, пале.

— Добър съм с числата.

Мъжът се разсмя.

— А нощни гърнета можеш ли да чистиш?

— Да.

— Кофти. Вече си имаме момче за това.

Каз чака цялата нощ, докато не видя момче на неговата възраст да излиза от сградата. Вървя след него две пресечки, после го фрасна с камък по главата. Седна върху краката му, събу му обувките и наряза петите му с една счупена бутилка. Момчето щеше да се оправи, но скоро нямаше да се върне на работа. Допирът до голата кожа на глезените му го изпълни със силна погнуса. Белите подути тела още бяха пред очите му, още усещаше под пръстите си раздутата от вътрешно разложение плът на Йорди.

На следващата вечер се върна при игралната зала.

— Търся си работа — каза той. И я получи.

Оттогава насетне работеше и спестяваше. Вървеше по петите на професионалните крадци в Кацата, научи се как да преджобва и да срязва връзките на дамските чантички. Хвърлиха го в ареста, после още веднъж. Бързо си спечели репутацията на момче, което приема всякаква работа, а прякорът Мръсни ръце му се лепна своевременно. Липсваха му умения, но компенсираше с упоритост.

— Нямаш никакъв финес — каза му един картоиграч в „Сребърния жартиер“. — Нямаш техника.

— Напротив — отвърна Каз. — Практикувам изкуството как да дръпнеш нечия риза над главата на нещастния й притежател и да го млатиш, докато не пусне кръв.

Остана си Каз, но името Брекер открадна от една машина, която бе видял на доковете. Истинската си фамилия, Ритвелд, заряза, отсече я като прогнил крайник. Името беше селско, последната му връзка с Йорди, с баща им и с момчето, което Каз беше преди. Името, с което го знаеше Якоб Херцун. А Каз не искаше Херцун да знае какво му се готви.

Бързо откри, че измамата, на която бяха станали жертва с Йорди, не е нито оригинална, нито особено хитра. Кафенето и къщата на Зелверщраат са били просто сцена, декор, с чиято помощ Херцун да остриже селските наивници. Филип с механичните кученца е бил примамката, така нареченото „въже“, с което Херцун да придърпа Йорди в капана си, а Маргит, Саския и писарите в търговския офис са били просто актьори в сценката. По всичко личеше, че в схемата е участвал и някой от банковите служители — давал е информация на Херцун за клиентите на банката и го е уведомявал за новодошли от провинцията, които са си отворили сметка при тях. Херцун вероятно е въртял номера си на няколко мишени едновременно. Скромното състояние на Йорди не си струваше такъв мизансцен.

Ала най-жестоко се оказа друго откритие — излизаше, че Каз има изключителна дарба с картите. Умение, което можеше да направи и двама им с Йорди богати. Щом му покажеха някоя игра, Каз я овладяваше до съвършенство само за няколко часа и вече никой не можеше да го победи. Помнеше всяка изиграна ръка и всеки направен залог. Можеше да следи до пет тестета едновременно. А ако случайно не си спомнеше нещо, компенсираше с измама. Любовта му към фокусите не изчезна и той премина от монетите към фокуси с карти, оттам към „тука има, тука няма“, а накрая се научи да отмъква портфейли и часовници, без ограбените да разберат. Добрият фокусник не се различаваше съществено от добрия крадец. Не след дълго му забраниха да стъпва във всички игрални зали на Източната дъга.

Където и да отидеше, в бар, казино, бордей или престъпно свърталище, той разпитваше за Якоб Херцун, но и да бяха чували името му, хората отричаха.

А после, докато минаваше един ден по мост над Източната дъга, Каз видя мъж с червени бузи и бухлати бакенбарди да влиза в дюкян за алкохол. Не беше със строг търговски костюм, а с ярки раирани панталони и лилава жилетка. Кадифената му връхна дреха беше с цвета на зелено стъкло.

Каз забърза през навалицата, сърцето му препускаше. Не знаеше какво ще направи, но на входа на дюкяна го спря една гигантска мутра с кепе на главата.

— Затворено е.

— Виждам, че е отворено. — Сам не позна гласа си. Обикновено не звучеше толкова пискливо.

— Ще трябва да почакаш.

— Искам да говоря с Якоб Херцун.

— Кой?

Каз имаше чувството, че всеки миг ще излезе от кожата си, буквално. Посочи през витрината.

— С шибания Якоб Херцун. Искам да говоря с него.

Мутрата го погледна, сякаш Каз не е с всичкия си.

— Нещо ти хлопа дъската, хлапе. Този не е никакъв Херцун, а Пека Ролинс. Ако искаш да стигнеш донякъде в Кацата, добре ще е да запомниш това име.

Каз знаеше името Пека Ролинс. Всички го знаеха. Просто никога не го беше виждал преди.

В този миг Ролинс се обърна към витрината. Каз зачака онзи да го познае — да се подсмихне, да изсумти, да направи нещо. Но Ролинс само го забърса с поглед. Каз е бил за него поредният мишок. Поредната жертва. Защо да го помни?

Много от бандите бяха ухажвали Каз, харесваше им как се оправя с юмруците и картите, но той отказваше неизменно. Дошъл бе в Кацата да намери Херцун и да го накаже, а не да се включва в някакво импровизирано семейство. Но фактът, че мишената му е Пека Ролинс, промени всичко. Онази нощ той лежа буден на пода в старата изоставена къща, която бе превърнал в свое леговище. Лежеше и размишляваше какво точно иска и как да въздаде справедливост за случилото се с Йорди. Пека Ролинс му беше отнел всичко. И ако искаше да му причини същото, Каз трябваше да му стане равен, а после да спечели надпреварата. Но сам не можеше да го направи. Имаше нужда от банда, при това не каква да е банда, а такава, която се нуждае от него. На следващия ден влезе в Ребрата и предложи услугите си на Пер Хаскел. Като обикновен войник в бандата му. Но още тогава знаеше, че ще започне от най-ниското стъпало и постепенно ще превърне Утайките в своя армия.

* * *

Всички онези стъпки ли го бяха довели дотук? До тези тъмни коридори? Не за такова отмъщение беше мечтал.

Редиците килии сякаш нямаха край, невъзможно бе да ги обходи всичките, да открие навреме Ролинс. Но щеше да е невъзможно само докато станеше възможно, само докато различеше в мрака през зарешетеното прозорче на стоманената врата едрата фигура и червендалестото лице. Беше невъзможно само докато не застана пред килията на Пека Ролинс.

Той лежеше на хълбок и спеше. Някой го беше набил здравата. Каз не можеше да откъсне поглед от гърдите му, които се вдигаха и спускаха бавно.

Колко пъти го беше виждал след онзи ден в дюкяна за алкохол? Пека така и не го беше познал. И нищо чудно — Каз вече не беше дете и нямаше причина Ролинс да разпознае в негово лице момченцето, което беше измамил. Но това вбесяваше Каз при всяка нова среща. Не беше честно. Лицето на Пека — на Херцун — се беше запечатало в неговия мозък като издълбано с ръждиво острие.

Каз стоеше пред килията, леките шперцове гъделичкаха дланта му като насекомо. Нали точно това искаше? Да види Пека съсипан, победен, унизен, нещастен и безпомощен, след като най-добрите му хора са били нанизани на пики. Може би това беше достатъчно. Може би оставаше само да го уведоми кой е той и да му припомни какво се е случило. Можеше да спретне свой малък процес, да издаде присъда и да я изпълни.

Старият часовник започна да отброява три четвърти час. Време да тръгва. Надолу към сутерена. Нина щеше да го чака. Всички щяха да го чакат.

Ключалката се предаде бързо пред шперцовете му.

Пека отвори очи и се усмихна. Преструвал се е на заспал.

— Здрасти, Брекер — каза той. — Дошъл си да злорадстваш?

— Не точно — отвърна Каз.

Вратата се затвори след него.

Пета част

Ледът не прощава

27. Йеспер

Осем камбани

„Къде, по дяволите, е Каз?“

Йеспер подскачаше от крак на крак пред пещта, тревожният звън на камбаната трещеше в ушите му, хвърляше мислите му в хаос. Жълт протокол? Червен протокол? Не помнеше кой какъв е. Целият им план беше изграден около надеждата никога да не чуят тези истерични камбани, никой да не вдигне тревога.

Иней беше привързала своето въже на покрива и го беше спуснала в шахтата, за да се изкатерят останалите. Йеспер бе изпратил остатъка от въжето заедно с Вилан и Матиас, които първи поеха нагоре по шахтата, както и чифт големи ножици, които беше открил в пералното, и една импровизирана кука, стъкмена от металната рамка на умивалник. След това забърса пръските дъжд и влага от пода на стаята за отпадъци и се огледа за парчета въже или други следи от присъствието им. Сега му оставаше само да чака… и да се паникьосва, след като камбаната се раззвъня като луда.

Чуваше как разни хора си подвикват, чуваше и бърз тропот на ботуши над главата си. Всеки миг някой съобразителен тъмничар щеше да слезе в сутерена. Ако откриеха Йеспер при пещта, веднага щяха да се сетят какво е станало — че е имал съучастници, които са се покатерили на покрива. А той щеше да е обрекъл не само себе си, а и всички останали.

„Хайде, Каз. Чакам те, проклет да си.“

Всички го чакаха. Нина беше влетяла в стаята преди броени минути, зачервена и задъхана.

— Тръгвай! Какво чакаш? — извика тя.

— Вас чакам! — изсъска Йеспер, а когато я попита за Каз, раменете й се смъкнаха отчаяно.

— Надявах се, че е слязъл преди мен.

После и тя пое нагоре по шахтата, като сумтеше от усилието, а Йеспер остана сам. Не знаеше какво да прави. Дали тъмничарите са хванали Каз? Дали той не се боричкаше с тях някъде в затвора? На живот и смърт?

„Той е Каз Брекер.“ Дори да го затвореха, Каз можеше да избяга от всяка килия, да отключи и най-тежките окови. Йеспер можеше да му остави въжето — краят му едва ли щеше да се подпали сега, валеше дъжд, а и пещта постепенно изстиваше. Ако останеше да чака тук, от друга страна, щеше да издаде пътя им за бягство и да обрече всички им. Да, единственото разумно нещо беше да поеме на свой ред по шахтата.

Стисна въжето миг преди Каз да влети през вратата. Ризата му беше цялата в кръв, тъмната му коса — рошава.

— Бързо — кресна той без предисловие.

Хиляди въпроси се блъскаха в главата на Йеспер, но сега нямаше време да ги задава. Залюля се над въглените и започна да се катери. Още валеше, слабо. Йеспер усети как въжето се изпъна и се разтресе под него, когато Каз го сграбчи на свой ред. Погледна надолу и го видя как запъва крака в стените на шахтата, за да затвори вратите на пещта след себе си.

Йеспер продължи нагоре, изтегляше се на ръце възел след възел, мускулите му протестираха, кожата на дланите му се протри. От време на време опираше стъпала в стените на шахтата за опора, но камъните още бяха нагорещени. Как изобщо се беше изкатерила Иней без въже, с което да си помага?

Високо горе Стария часовник продължаваше да трещи като чекмедже, пълно с гневни вилици и лъжици. Къде бяха сбъркали? Защо Каз и Нина се бяха разделили? И как щяха да се измъкнат от тази каша?

Йеспер тръсна глава да разкара дъжда от очите си. Мускулите на гърба му започваха да се схващат сериозно, но краят вече се виждаше.

— Слава на светците! — изпъшка той, когато Матиас и Вилан го прихванаха под мишниците и го изтеглиха от шахтата.

Просна се на покрива, мокър до кости и разтреперан като полуудавено коте.

— Каз е в шахтата.

Матиас и Вилан хванаха здраво въжето да го изтеглят. Йеспер не беше сигурен какъв е делът на Вилан в това упражнение, но хлапето определено се стараеше. Измъкнаха Каз от шахтата. И той се просна задъхан по гръб.

— Къде е Иней? — попита на пресекулки. — Нина?

— Вече са на покрива на посолството — каза Матиас.

— Зарежете това въже и вземете останалото — нареди Каз. — Хайде.

Матиас и Вилан зарязаха почернялото въже на покрива и грабнаха две от чистите намотки. Йеспер придърпа третата и се надигна с мъка. Тръгна след Каз към ръба на покрива, където Иней беше обтегнала въже към по-ниския покрив на посолството. Някой беше стъкмил импровизирана люлка за онези от тях, които не притежаваха специфичния талант на Привидението да предизвиква гравитацията.

— Благодаря на светиите, на Дйел и на леля ти Ева — промърмори Йеспер с искрена признателност и се спусна по въжето, следван от другите.

Покривът на посолството беше извит, сигурно за да не задържа сняг, все едно ходиш по гърба на гигантски кит. Беше и доста по-порест от покрива на затвора. Имаше цял куп възможни входове — комини, шахти, малки стъклени куполи, през които да влиза светлина. Нина и Иней седяха до най-големия купол, истинско произведение на изкуството над ротондата при входа на посолството. Не предлагаше заслон от дъжда, но ако някой страж при външния пръстен погледнеше към покривите във вътрешността на комплекса, вместо да наблюдава пътя към Палата, нямаше да види натрапниците.

Стъпалата на Иней бяха в скута на Нина.

— Не мога да махна всичката гума от петите й — каза Нина, когато наближиха.

— Помогни й — рече му Каз.

— Кой, аз? — възкликна Йеспер. — Нали не искаш да…

— Направи го.

Йеспер изпълзя до жените да погледне пострадалите стъпала на Иней. С гърба си усещаше неотклонния поглед на Каз. Реакцията му при предишното й нараняване беше доста смущаваща, но пък мехурите по стъпалата не можеха да се сравняват с рана от хладно оръжие. От друга страна, сега нямаха под ръка Черни шипове, върху които Каз да си излее гнева. Йеспер се фокусира върху парченцата гума в опит да ги изтегли от плътта на Иней така, както беше изтеглил желязната руда от решетките в затвора.

Иней знаеше тайната му, но Нина го зяпаше ококорено.

— Ти си фабрикатор?

— Ще ми повярваш ли, ако отрека?

— Защо не си ми казал?

— Защото никога не си питала — пробва нескопосано той.

— Йеспер…

— Просто забрави, става ли?

Тя стисна устни, но със сигурност щеше да повдигне темата по-късно. Йеспер насочи отново вниманието си към стъпалата на Иней.

— Светци! — промърмори той.

Иней изкриви лице в гримаса.

— Толкова ли е зле?

— Не, просто стъпалата ти са много грозни.

— Може да са грозни, но без тях нямаше да си тук сега.

— Въпросът е ще можем ли да продължим нататък, или ще си останем на този покрив — каза Нина.

Старият часовник най-после прекрати истеричния си звън и тя затвори облекчено очи в последвалата тишина.

— Какво стана в затвора? — попита Вилан с онзи треперлив гласец, който излизаше от устата му в моменти на паника. — Какво вдигна тревогата?

— Налетях на двама тъмничари — каза Нина.

Йеспер вдигна глава да я погледне.

— И не си ги приспала?

— О, приспах ги аз, обаче пушката на единия гръмна. После дотича друг тъмничар и тогава камбаните забиха.

— По дяволите! Значи това е вдигнало тревогата?

— Може би — каза Нина. — А ти къде беше, Каз? Нямаше да налетя на онези тъмничари, ако не бях губила време да те търся. Трябваше да се срещнем на площадката, но ти не се появи.

Каз се взираше през стъкления купол.

— Реших да претърся килиите на петия етаж.

Всички го гледаха. Йеспер усети как търпението му рязко се изчерпва.

— Какво става, мамка му! — повиши глас той. — Тръгваш, преди с Матиас да сме се върнали, после изведнъж решаваш да разшириш търсенето и оставяш Нина да се чуди какво е станало и дали не си пострадал?

— Трябваше да се погрижа за нещо.

— Ти! Пробвай пък, мъжки.

— Имах предчувствие — отвърна Каз. — И реших да се вслушам в него.

Нина вдигна вежди в недоумение.

— Предчувствие?

— Добре де, сбърках — изръмжа Каз. — Сега доволни ли сте?

— Не — спокойно каза Иней. — Дължиш ни обяснение.

Каз се умълча за миг, после каза:

— Тръгнах да търся Пека Ролинс.

Двамата с Иней се спогледаха. Имаше нещо в този поглед, което Йеспер не разбираше, тайна, която не бяха споделили с него.

— Защо, в името на вси светци? — възкликна Нина.

— Защото исках да разбера кой от нашите му снася информация.

Йеспер изчака миг, после:

— И?

— Не го намерих.

— А кръвта по ризата ти? — попита Матиас.

— Налетях на един тъмничар.

Абсурд, помисли си Йеспер.

Каз прокара ръка по очите си.

— Издъних се. Взех лошо решение и знам, че съм виновен. Но това не променя ситуацията.

— Ситуацията? И каква е тя по-точно — обърна се Нина към Матиас. — Какво ще направят сега?

— Тревогата беше жълт протокол, проблем в отделен сектор.

Йеспер притисна пръсти към слепоочията си.

— Не помня какво означаваше това.

— Според мен са сметнали, че някой се опитва да избяга от затвора. Секторът вече е запечатан, никой не може да влиза и излиза. Ще има претърсване, вероятно ще се опитат да разберат кой не е в килията си.

— Ще намерят затворниците, които приспахме с хлорогаза в мъжкото и в женското отделение — каза Вилан. — Трябва да се махаме, а Бо Юл-Баюр да върви по дяволите.

Матиас размаха категорично ръце.

— Твърде късно е за това. Ако охраната сметне, че някой е избягал от затвора, пропускателните постове ще бъдат вдигнати под тревога. Режимът ще бъде затегнат и в двете посоки. Няма начин просто да излезем с танцова стъпка.

— Все още можем да опитаме — каза Йеспер. — Ще оправим стъпалата на Иней…

Тя сви пръсти, после се изправи и направи няколко пробни крачки.

— Добре са вече. Обаче мазолите ми ги няма.

— Ще ти дам адрес, на който да изпратиш жалбата си — каза Нина с намигване.

— Добре, Привидението пак е на линия — каза Йеспер и изтри с ръкав мокрото си лице. Дъждът беше намалял до росене. — Намираме си някое кьоше да фраснем по главата шестима гости, обличаме хубавите им дрешки и дим да ни няма.

— През портите на посолството и два пропускателни поста? — попита скептично Матиас.

— Не знаят със сигурност, че някой е избягал от затворническия сектор. Видели са Нина и Каз, значи знаят, че някакви хора са се измъкнали от килиите, да, но стражите при пропускателните пунктове ще се оглеждат за мизерници в затворническа униформа, а не за напарфюмирани дипломати в готини дрешки. Трябва да действаме, преди охраната да е разбрала, че във външния кръг се разхождат неканени гости.

— Забрави — каза Нина. — Дойдох тук за Бо Юл-Баюр и няма да си тръгна без него.

— В това няма смисъл — възрази Вилан. — Дори да се доберем някак до Белия остров и да намерим Юл-Баюр, няма начин да се измъкнем. Йеспер е прав — да тръгваме сега, докато още имаме някакъв шанс.

Нина скръсти ръце на гърдите си.

— Ако трябва, сама ще ида на Белия остров.

— Може и да нямаме такава възможност — каза Матиас. — Вижте.

Събраха се около основата на стъкления купол. Ротондата долу беше пълна с хора, които се здрависваха, пиеха и се смееха, шумно парти преди официалните празненства на Белия остров.

А после нова група стражи нахлуха през входа и взеха да строяват гостите в редици.

— Организират допълнителен пункт за проверка — каза Матиас. — Ще прегледат отново документите на всички гости, преди да ги пропуснат към стъкления мост.

— Заради жълтия протокол ли? — попита Йеспер.

— Вероятно. Предпазна мярка.

Последният им шанс току-що беше отишъл на вятъра.

— Е, това решава нещата — каза Йеспер. — Минимизираме щетите и действаме без бавене с надеждата да се измъкнем някак.

— Аз знам един начин — тихо каза Иней. Всички се обърнаха да я погледнат. Жълтеникавата светлина от купола се събираше на локвички в тъмните й очи. — Можем да минем през новия пропускателен пункт и да стигнем до Белия остров. — Тя посочи надолу към две нови групи, които тъкмо влизаха в ротондата откъм двора с караулката, влажни от дъжда. Момичетата от Къщата на синята перуника си личаха отдалече заради цвета на роклите и цветята в косите и по деколтето. А мъжете от Наковалнята бяха единствени по рода си — с ризи без ръкави въпреки лошото време и множество засукани татуировки. — Пристигат делегациите от Западната дъга. Можем да влезем.

— Иней… — започна Каз.

— Двете с Нина можем да влезем — продължи тя. С изправен гръб и спокоен тон. Като човек, изправен пред наказателен взвод, който отказва превръзка на очите. — Ще влезем с Менажерията.

28. Иней

Осем камбани и половина

Каз гледаше втренчено, очите му с цвят на горчиво кафе грееха на светлината от купола.

— Знаете какви са костюмите им — продължи тя. — Дълги наметала с качулки, фйерданите само тях ще видят. Земска сърна. Келска кобилка. — Преглътна с усилие, преди да изрече следващото: — Сулийски рис.

Не хора, не дори момичета, а прекрасни предмети с колекционерска стойност. „Винаги съм искал да тръшна земско момиче — шепнеха клиентите. — Келска девойчица с червена коса. Сулийка с кожа като прегорен карамел.“

— Рисковано е — рече Каз.

— Като всяка друга задача.

— Каз, а вие с Матиас как ще влезете? — попита Нина. — Може да ни потрябвате за някоя ключалка, а и ако нещата се объркат на острова, не искам да сме сами с Иней. А не виждам как ще минете за хора от Менажерията.

— Никакъв проблем — отвърна Каз. — Стига Хелвар най-после да изплюе камъчето.

— Смяташ, че не ни казва нещо? — попита Иней. — Така ли е, Матиас?

— Не че… — Матиас прокара ядно ръка през порасналата четина по главата си. — Откъде знаеш тези неща, демджин? — озъби се той на Каз.

— Обикновена логика. Целият Леден палат е шедьовър на резервните системи и двойната охрана. Онзи стъклен мост е впечатляваш, но трябва да има и друг път, по който подкрепления да се придвижат до острова при извънредна ситуация и да изведат оттам царското семейство.

— Да — вдигна ръце Матиас. — Има и друг път до Белия остров. Но никак не е лесен. — Погледна към Нина. — И със сигурност не е подходящ за човек в рокля.

— Чакайте малко — прекъсна ги Йеспер. — Какво значение има дали всички ще стигнете до Белия остров? Дори да приемем, че Нина очарова някой вишестоящ служител дотолкова, че да изтръгне от него местоположението на Юл-Баюр, и после незнайно как изведете шуанския учен и го доставите тук жив и здрав… Пак ще бъдем в капан. Дотогава тъмничарите ще са претърсили затвора и ще знаят, че шестима арестанти са успели да напуснат сектора, а шансът ни да минем през портите на посолството и през пропускателните пунктове ще се е изпарил окончателно.

Каз погледна покрай купола към открития двор на посолството и караулката при портата във външния пръстен.

— Вилан, много ли ще е трудно да прецакаш някоя от онези порти?

— Да я отворя?

— Не, да направиш така, че да не може да се вдигне.

— Питаш дали мога да я повредя? — Вилан сви рамене. — Едва ли ще е много трудно. Не видях механизма на влизане, но подозирам, че е повече или по-малко стандартен.

— Макари, зъбчати колела и много големи винтове?

— Да, както и доста голяма лебедка. Въжетата се намотават около макарата й, а стражите я въртят с помощта на дръжка или колело.

— Знам на какъв принцип работи лебедката. Питам дали можеш да я развалиш.

— Така мисля, но проблемът е в алармените системи, към които са свързани въжетата. Едва ли ще мога да повредя лебедката, без да задействам черния протокол.

— Чудесно — кимна Каз. — Значи точно това ще направим.

Йеспер вдигна ръка.

— Прощавай, но нали точно черния протокол се опитваме да избегнем на всяка цена?

— И аз си спомням нещо в този смисъл — обади се Нина.

— Номерът е да използваме черния протокол срещу фйерданите. Тази нощ по-голямата част от охраната е пренасочена към Белия остров и тук, в посолството. Обявят ли черен протокол, стъкленият мост ще бъде затворен и всички стражи на острова ще останат в капан там заедно с гостите.

— А резервния маршрут до острова, за който спомена Матиас? — попита Нина.

— Оттам е невъзможно да се придвижи многобройно подкрепление — каза той. — Не бързо поне.

Каз кривна глава и насочи замислен и леко разфокусиран поглед към Белия остров.

— Крои нещо — измърмори Иней.

— Определено. Виж му лицето — кимна Йеспер.

Тази физиономия щеше да й липсва.

— Три порти във външния пръстен — рече Каз. — Тази при затвора вече е здраво заключена заради жълтия протокол. Портата при посолството ще бъде задръстена с гости и фйерданите няма да вкарат войска оттам. Това означава, Йеспер, че с Вилан ще трябва да повредите портата при сектора на дрюскеле. Първо ще се опитате да я вдигнете, колкото да задействате черния протокол, а след това ще я повредите така, че стражите, които охраната успее да мобилизира междувременно, да останат от вътрешната страна, докато ние се измъкваме.

— Нямам нищо против да заключим фйерданите в собствената им крепост, честно — каза Йеспер. — Как ще се измъкнем ние обаче? Щом се задейства черният протокол, вие ще останете в капан на острова, а ние ще сме в капан при външния пръстен. Нямаме нито оръжия, нито материали за бомба.

Усмивката на Каз беше широка и остра като бръснач.

— Слава на боговете, че сме добри крадци. Ще понапазаруваме… и всичко ще пишем на сметката на Фйерда. Иней — добави той, — нека започнем с нещо лъскаво.

* * *

И там, до големия стъклен купол, Каз им изложи плана си в детайли. Старият им план беше смел и рискован, но поне предвиждаше да влязат и излязат от Ледения палат без много шум. Новият беше безразсъден и в голяма степен налудничав. Не просто щяха да обявят присъствието си на фйерданите, а щяха да го обявят с гръм и трясък. И този план, като предишния, предвиждаше да се разделят и да се водят по камбаните на Стария часовник, но дори най-малката грешка щеше да бъде фатална.

Иней се заслуша в сърцето си, очакваше да открие там възражения и страх. За своя изненада откри само готовност. Тази задача нямаше просто да изплати дълга й към Пер Хаскел. Нито беше рутинна операция по заръка на Каз и в полза на Утайките. Не, това беше нейна задача, която щеше да финансира мечтата й.

Докато Каз обясняваше, а Йеспер режеше въжето с ножицата от пералното на парчета с нужната дължина, Вилан помогна на Иней и Нина да се подготвят. Имаха нужда от татуировки, ако искаха да минат за момичета от Менажерията. С помощта на един от шперцовете на Каз и медния пирит, който Йеспер изтегли от покрива, Вилан нарисува характерното перо на Менажерията върху ръката на Нина, като следваше указанията на Иней и нанасяше поправки в движение. След това Нина вкопа мастилото в кожата си — Корпоралките нямаха нужда от игла за татуировки. После се постара да заглади белезите по ръката на Иней. Не се получи много добре, но нямаха време за повече, а и „шивашките“ умения на Нина бяха в най-добрия случай приемливи. Вилан нарисува пауново перо върху ръката на Иней.

Нина я погледна въпросително.

— Сигурна ли си?

Иней вдиша дълбоко.

— Това е бойна татуировка — каза накрая, колкото на Нина, толкова и на себе си. — И я приемам по своя воля.

— Освен това е временна — добави Нина. — Ще я махна веднага щом стигнем на пристанището.

Пристанището. Иней си помисли за „Феролинд“ с цветните й флагчета и се опита да задържи този образ в главата си, докато пауновото перо се слягаше в кожата на ръката й.

Готовите татуировки не биха издържали подробна инспекция, но едва ли някой щеше да се вглежда.

Стана време да тръгват. Иней предполагаше, че Менажерията ще пристигне последна — Леля Хелеен обичаше да се появява с гръм и трясък, — но все пак трябваше да заемат навреме позиция.

Време беше да тръгват, но се колебаеха. Мисълта, че може да не се видят повече, че някои от тях — или всички — може и да не оцелеят след тази нощ, тежеше неизречена във въздуха. Един картоиграч, един осъден затворник, един непокорен син, една изгубена Гриша, сулийско момиче, превърнало се в убиец, момче от Кацата, превърнало се в нещо още по-лошо.

Иней плъзна поглед по тоя чудат отряд, всичките боси и треперещи в омазани със сажди затворнически униформи, чертите им изострени от златната светлина на купола и смекчени от рехавата мъгла във въздуха.

Какво ги свързваше? Алчност? Отчаяние? Или просто мисълта, че ако някой от тях изчезне тази нощ, никой няма да го потърси? Родителите на Иней може би още скърбяха за дъщерята, която бяха изгубили, но ако тя загинеше тази нощ, никой нямаше да пролее сълза за нея, за момичето, в което се беше превърнала. Това момиче нямаше семейство, нямаше родители, братя и сестри, а само хора, с които да се сражава рамо до рамо. А може би трябваше да е благодарна, че има поне това.

Йеспер пръв наруши мълчанието:

— Никакви оплаквачки — каза той с широка усмивка.

— Никакви погребения — отвърнаха останалите в хор. Дори Матиас — тихо, под нос.

— Ако някой от вас оцелее, помнете, че искам отворен ковчег — каза Йеспер, метна през рамо две тънки намотки въже и даде знак на Вилан да го последва. — Светът заслужава да се наслади още веднъж на това лице.

Иней забеляза напрегнатия поглед, който си размениха Нина и Матиас. Нещо се беше променило между тези двамата след сблъсъка с шуаните, но само те си знаеха какво.

Матиас се изкашля и неумело се поклони на Нина.

— Може ли да ти кажа нещо? — попита я той.

Нина му върна поклона доста по-изящно и тръгна след него. Толкова по-добре, помисли си Иней. Искаше да остане насаме с Каз.

— Имаме нещо за теб — каза тя и измъкна кожените му ръкавици от ръкава на затворническата си туника.

Той ги зяпна ококорено.

— Как…

— Намерихме ги в коша с дрехи за изгаряне. Преди да поема по шахтата.

— И да изкатериш шест етажа в мрака.

Тя кимна. Не очакваше благодарности, нито за изкачването в шахтата, нито за ръкавиците, нито за каквото и да било повече. Нямаше време за това.

Той си сложи бавно ръкавиците и бледите му уязвими ръце изчезнаха пред погледа на Иней. Бяха ръце на престъпник — дълги тънки пръсти, създадени да разбиват чужди ключалки и да крият монети, ръце, в които изчезваха всякакви неща. Тя рече тихо:

— Като се върнем в Кетердам, ще си взема дела и ще напусна Утайките.

Той отклони поглед.

— Така и трябва. Винаги си била твърде добра за Кацата.

Време беше да тръгват.

— Светците да те водят, Каз.

Той я стисна за ръката.

— Иней… — Плъзна палец по вътрешната стана на китката й, сякаш търсеше пулса, после го задържа за миг върху пауновото перо. — Ако не успеем тази нощ, искам да знаеш, че…

Тя зачака. Усети как надеждата отърсва криле в гърдите й, готова да се издигне в полет, чуе ли правилните думи от неговата уста. Потисна я, прогони я. Тези думи никога нямаше да дойдат. „Сърцето е стрела.“

Посегна и докосна бузата му. Очакваше Каз да се дръпне и дори да перне ядно ръката й. Близо две години двамата се сражаваха рамо до рамо, плетяха интриги до късно нощем, замисляха невъзможни грабежи и тайни операции, хапваха на крак пържени картофки или яхния с наденица, но сега за пръв път Иней го докосваше по този начин, кожа в кожа, без бариерата на ръкавици, палто или ръкав. Задържа ръка върху бузата му. Кожата беше хладна и влажна от дъжда. Той не помръдна, ако не броим лекия трепет като отглас от някаква вътрешна борба.

— Ако не оцелеем тази нощ, Каз, аз ще умра без страх. Можеш ли да кажеш същото за себе си?

Очите му бяха почти черни, зениците — разширени. Видно бе, че е впрегнал докрай нечовешката си воля, за да издържи докосването. И успя. Не се дръпна. Иней знаеше, че повече от това не може да й предложи. И че то не е достатъчно.

Дръпна бавно ръката си. Той си пое дълбоко дъх.

Беше казал, че не й ще молитвите, и тя щеше да се съобрази с желанието му. Все пак мислено му пожела успех. Сега тя имаше своята цел, сърцето й си бе намерило посока. Посока, която щеше да я отдалечи от него. Щеше да я боли, но тази болка Иней можеше да понесе.

* * *

Застана до Нина край купола. Чакаха Менажерията да се появи. Куполът беше широк и нисък, целият стъкло и сребрист филигран. Подът на просторната ротонда долу беше облицован с мозайка, която се разкриваше на парченца пред погледа й с движението на гостите — два вълка, които се гонят, обречени да обикалят в кръг, докато Ледения палат стои.

Гостите влизаха през високата арка на входа и оттам охраната ги насочваше на малки групи към стаи покрай ротондата, където да ги претърсят за оръжие. Иней видя стражи да излизат от тези стаи, понесли в шепи брошки, гребени за коса и дори пояси и шарфове. Последните вероятно съдържаха тел или някакви други метални орнаменти.

— Знаеш, че не е нужно да го правиш, нали? — каза й Нина. — Не е нужно пак да обличаш онези коприни.

— Преживяла съм и по-лоши неща.

— Знам. Изкатери шест етажа в онази адска шахта заради нас.

— Друго имах предвид.

Нина замълча, после каза:

— И това го знам. — След кратко колебание добави: — Тази операция наистина ли е толкова важна за теб?

Иней с изненада долови нещо като вина в гласа й.

Стария часовник започна да отброява девет камбани. Иней се вгледа отново във вълците, които се гонеха в кръг на пода долу.

— Не съм сигурна защо се включих в тази авантюра — призна тя. — Но вече знам защо трябва да стигна до края й. Знам защо съдбата ме доведе тук, защо насочи пътя ми към тези пари.

Знаеше, че думите й звучат неясно, но още не беше готова да говори за мечтата, подпалила сърцето й — неин собствен екипаж, кораб под нейно командване, кръстоносен поход. Имаше чувството, че е редно да го запази в тайна, ново семенце, което ще порасне в нещо изключително, стига да му осигури нужното време. Нищо не разбираше от корабоплаване. И все пак й се искаше да разкаже всичко на Нина, която мечтаеше да се върне в Равка, но ако решеше друго, един сърцелом би бил отлично допълнение към нейния екипаж.

— Ето ги — каза Нина.

Момичетата от Менажерията влязоха през вратите на ротондата в клиновидна формация, роклите им грееха на светлината на свещите, качулките на пелерините хвърляха сянка върху лицата им. Всяка качулка беше скроена като муцуната на животно — земска сърна с меки уши и нежни бели петна, келска кобилка с червеникава конска опашка, шуанска змия с лъскави червени люспи, равкийска лисица, леопард от Южните колонии, гарван, белка и разбира се — сулийски рис. Високото русо момиче със сребристите кожи, което играеше ролята на фйерданска вълчица, отсъстваше, естествено.

Посрещнаха ги жени стражи в униформа.

— Не я виждам — каза Нина.

— Изчакай. Паунът ще влезе последна.

И тя наистина се появи — Хелеен ван Хоуден, блестяща в синьо-зелен сатен и висока яка от паунови пера около главата със златни къдрици.

— Изобщо не е кичозно — подхвърли Нина.

— Добрият вкус не е на почит в Кацата.

Иней изсвири с пръсти, високо и пронизително, след миг чу изсвирването на Йеспер някъде в далечината. „Е, това е то“ — каза си тя. Беше бутнала скалата и сега тя се търкаляше стремглаво по нанадолнището. Кой знае какви щети щеше да нанесе и какво можеше да се изгради от отломките й?

Нина се взря през стъклото, присвила очи.

— Не знам как не се спъва под тежестта на толкова диаманти. Не са истински, нали?

— О, истински са — каза Иней.

Диаманти, купени с потта, кръвта и скръбта на момичета като нея.

Стражите разделиха момичетата от Менажерията на три групи, а Хелеен ескортираха отделно. Така де, Паунът никога не би допуснала да й гледат под полите пред момичетата.

— Тези — каза Иней и посочи групата, която включваше сулийския рис и келската кобилка. Водеха ги към стаята отляво.

Нина остана при купола да ги следи, а Иней тръгна по покрива в същата посока като тях.

— Коя врата? — извика тя през рамо.

— Третата от дясно на ляво — каза Нина.

Иней отиде при най-близкия въздуховод и махна решетката. Щеше да е възтесен за Нина, но не толкова, че да им провали плановете. Напъха се във вентилационната шахта и пое пълзешком по тесния тунел покрай стаите. Чу пъшкане зад себе си, после Нина се приземи с трясък на дъното на шахтата като чувал с пране. Иней примижа. Дано шумът от навалицата долу се окаже достатъчно силен. Или това, или оставаше да се надяват, че в Ледения палат има нашествие на гигантски плъхове и никой не обръща внимание на странните шумове във вентилационната система.

Пълзяха напред и надничаха пътьом през отворите. Накрая стигнаха до отвор под тавана на нещо като малка заседателна зала, явно използвана от охраната за други цели. Една от русите стражи обискираше момичетата, опипваше подгъвите на костюмите им и дори ръчкаше с пръст прическите им, а друга стоеше на пост с ръка върху пушката. По всичко личеше, че не е свикнала с оръжието. Иней знаеше, че на фйерданските жени не е позволено да служат в армията като бойци. Може би тези стражи са прехвърлени временно от някаква друга служба.

Двете изчакаха обискът да приключи с проверка на пелерините и малките, обшити с мъниста чантички.

— Вен тидер — каза една от стражите, после двете излязоха от стаята, а момичетата от Менажерията се заеха да оправят дрехите и косите си.

— Пет минути — преведе шепнешком Нина.

— Действай — каза Иней.

— Мръдни се.

— Защо?

— Защото трябва да ги виждам, а в момента виждам само задника ти.

Иней мина напред, така че Нина да се премести пред вентилационния отвор. Миг по-късно четири тела се строполиха върху дебелия тъмносин килим.

С няколко бързи движения Иней откачи решетката и се спусна върху полираната маса. Нина се промуши след нея и тупна тежко на плота.

— Съжалявам — изохка тя и се надигна на четири крака.

Иней едва не се разсмя.

— Много си грациозна в битка, но не знаеш да падаш.

— Пропуснала съм тази лекция в училище.

Съблякоха две от момичетата, сулийското и келското, по бельо, после завързаха ръцете и краката и на четирите с корди от пердетата, а устата им запушиха с парчета плат, които отпраха от затворническите си дрехи.

— Времето ни изтича — каза Иней.

— Извинявай — прошепна Нина на келското момиче.

Обикновено би използвала пигменти да промени цвета на косата си, но сега нямаше време, затова изцеди директно яркочервения цвят от косата на младата жена в своята. Резултатът не беше съвсем идеален — бялата коса на бедното момиче червенееше на места като ръждива, а косата на Нина така и не докара специфичния яркочервен келски цвят. Очите й бяха зелени, а не сини, но тази процедура изискваше време и внимание, които не можеха да си позволят. Нина извади кутийка с бяла пудра от чантичката на момичето и с нейна помощ изсветли лицето си с няколко тона.

Докато Нина се занимаваше с това, Иней завлече другите момичета във високия шкаф от сребристо дърво в дъното на стаята и ги нагласи така, че да остане място и за келката. Прониза я чувство на вина, докато натикваше по-навътре парцала в устата на сулийското момиче. Леля Хелеен сигурно го беше купила, за да заеме нейното място. Беше със същата бронзова кожа и гъста тъмна коса като Иней. С това приликите обаче свършваха — тази девойка беше закръглена и мекичка, а не тънка и атлетична. Може би е отишла при Леля Хелеен по своя воля. Може би сама е избрала този живот.

— Светците да те пазят — прошепна Иней на спящото момиче.

На вратата се потропа и някой извика на фйердански.

— Стаята им трябва за следващите момичета — прошепна Нина.

Двете набутаха келката в шкафа, успяха да затворят и заключат вратите му, после се заеха с костюмите. Иней нямаше време да мисли за познатия допир на коприната и ужасния звук от звънчетата на глезените си. Толкова по-добре. Наметнаха се с пелерините и се погледнаха в огледалото.

Дрехите не им пасваха добре. Цикламените коприни на Иней й бяха възшироки, а колкото до Нина…

— И на какво трябва да приличам в това чудо, мамка му? — възкликна под нос тя, претегляйки с поглед костюма си.

Роклята излагаше на показ забележителното й деколте, а на бедрата се бе изпънала до скъсване. В горната си част наподобяваше синьо-зелени люспи, а надолу преливаше в широка пола от лека и прозирна материя.

— Русалка, може би? — предположи Иней. — Или вълна?

— Мислех, че съм кон.

— И какво, очаквала си костюм с копита?

Нина плъзна ръце по нелепия тоалет.

— Май ще събера всички погледи.

— Чудя се какво би казал Матиас за тази рокля.

— Не би я одобрил.

— Той не одобрява нищо, свързано с теб. Само дето, засмееш ли се, надига глава като лале в прясна вода.

Нина изпръхтя.

— Матиас Лалето.

— Голямо навъсено жълто лале.

— Ти готова ли си? — попита Нина, докато двете смъкваха качулките над лицата си.

— Да — отвърна Иней. Наистина се чувстваше готова. — Нещо трябва да им отвлече вниманието. Иначе със сигурност ще забележат, че са влезли четири момичета, а излизат две.

— Остави това на мен. Ти внимавай с полите си.

Отвориха вратата към коридора и стражите замахаха нетърпеливо. Нина щракна с пръсти под прикритието на пелерината си. Едната от стражите издаде блеещ звук миг преди от носа й да потече кръв, абсурдно много кръв, която оплиска предницата на униформата й. Другата се дръпна назад, после се хвана за корема. Ръката на Нина описваше въртеливи движения под пелерината, нагнетявайки позивите за повръщане в храносмилателната система на бедната жена.

— Полите — повтори спокойно Нина.

Иней едвам бе успяла да повдигне полите си, когато стражата се преви на две и повърна струйно вечерята си върху плочките. Гостите в коридора нададоха писъци и се юрнаха един през друг да спасят тоалетите си. Нина и Иней се смесиха с навалицата, като пискаха на свой ред с добре изиграна погнуса.

— И кървенето от носа щеше да свърши работа — прошепна Иней.

— Не исках да рискувам.

— Човек би казал, че обичаш да причиняваш страдания на фйерданите.

Придвижиха се с наведени глави към навалицата в ротондата, подминавайки земската сърна, която се опита да ги насочи към другия край на помещението. Важно беше да стоят настрана от представителките на Менажерията, от истинските, тоест. Пелерините им, уви, се открояваха дори в шаренията на тълпата.

— Тук — каза Иней и побутна Нина към една опашка далече от групичката на Менажерията.

Тази опашка сякаш се движеше малко по-бързо от останалите. Но когато дойде техният ред, Иней се побоя, че е направила грешен избор. Стражът изглеждаше суров дори по фйерданските стандарти и напълно лишен от чувство за хумор. Протегна мълчаливо ръка за документите на Нина и взе да ги разглежда подробно, като местеше студените си сини очи между тях и младата жена.

— В описанието пише, че имате лунички — каза той на керчски.

— Имам — спокойно каза Нина. — Но са под роклята. Искате ли да ги видите?

— Не — ледено отвърна фйерданецът. — По-висока сте, отколкото пише тук.

— Токчета — каза Нина. — Обичам да гледам мъжете в очите. Вие имате много хубави очи.

Той погледна отново документите, после плъзна поглед по тоалета й.

— Определено сте по-тежка, отколкото пише тук.

Тя вдигна изкусително рамене и деколтето й се смъкна още малко.

— Когато съм в настроение, огладнявам — каза тя и нацупи безсрамно устнички. — А аз винаги съм в настроение.

Иней и така трудно запазваше самообладание, обаче ако Нина започнеше да пърха с ресници, със сигурност щеше да избухне в смях. Но фйерданецът май се хвана. Може би Нина действаше оглупяващо на всички северняци, дори на най-непоколебимите.

— Минавайте — изръмжа той. А после добави: — Аз… аз може да се отбия на празненството по-късно.

Нина плъзна пръст по ръкава на униформата му.

— Ще запазя един танц специално за теб.

Той се ухили като последния глупак, после се изкашля и суровото изражение се върна на лицето му. „Светци — помисли си Иней, — сигурно е изтощително да си толкова строг постоянно.“ Стражът прегледа отгоре-отгоре документите на Иней. Очевидно мислите му бяха заети с друго, вероятно с представата как разопакова синьо-зеления шифон на съблазнителната келка. Махна й да мине напред, тя направи крачка и се спъна.

— Момент — спря я стражът.

Иней спря. Нина погледна през рамо.

— Какво им е на обувките ви?

— Малко са ми големи — каза Иней. — Разтегнаха се повече от очакваното.

— Покажете ми ръцете си — каза стражът.

— Защо?

— Направете го — изръмжа онзи.

Иней измъкна ръце изпод пелерината и ги протегна към него да му покаже татуираните паунови пера, неравни върху старите белези.

Приближи се друг страж, този с капитански нашивки.

— Какво има?

— Сулийка е и има татуировките на Менажерията, но нещо не е наред.

Иней сви рамене.

— Изгорих се лошо като дете.

Капитанът посочи към група изнервени гости, събрани близо до изхода и обградени от стражи.

— Всички подозрителни отиват там. Прати я при тях, после ще я върнем на пропускателния пункт и ще прегледаме отново документите й.

— Ще пропусна партито — каза Иней.

Стражът не обърна внимание на възраженията й, вместо това я сграбчи над лакътя и я повлече към групичката при входа. Хората на опашката я гледаха и си шепнеха, а нейното сърце се беше качило в гърлото.

Нина я гледаше уплашено, лицето й беше пребледняло под пудрата, но Иней вече не можеше да й помогне. Кимна й едва забележимо. „Върви — внуши й мълчаливо тя. — Сега всичко зависи от теб.“

29. Матиас

Девет камбани

— Ами ако откажа, Брекер?

Беше си чисто заяждане и Матиас го знаеше. Времето за възражения беше отминало безвъзвратно. Вече подтичваха по лекия наклон на покрива на посолството към сектора на дрюскеле. Вилан дишаше тежко от усилието, дългокракият Йеспер тичаше с лекота, а Брекер не изоставаше въпреки кривата походка и липсата на бастун. Да, Матиас знаеше, че е безсмислено да възразява на този етап, но въпреки това го направи. Мисълта, че този долнопробен крадец чете с лекота в сърцето му, го вбесяваше.

— Ами ако откажа да се разделя с тази последна частица от достойнството си?

— Ще го направиш, Хелвар. Нина вече е на път към Белия остров. Наистина ли искаш да я зарежем там?

— Много си въобразяваш.

— А на мен ми се струва, че съм уцелил съвсем точно.

— Онова там са съдилищата, нали? — попита Йеспер, докато тичаха по покрива, и посочи към красивите вътрешни дворове долу, всеки с пеещ фонтан в центъра и шумолящи ледени върби по края. — Ако ще те осъждат на смърт, поне ще си оплакнеш окото с хубава гледка.

— Навсякъде има вода — каза Вилан. — Да не би фонтаните да символизират Дйел?

— Символизират извора — отвърна Каз, — където всички грехове се отмиват.

— Или където те давят, за да си признаеш — измърмори Вилан.

Йеспер изсумтя.

— Вилан, мислите ти са станали много мрачни. Утайките май ти влияят зле.

Използваха двойно въже и куката, за да се прехвърлят на покрива на съседния сектор. Наложи се да импровизират люлка за Вилан, но Йеспер и Каз се придвижиха на ръце по въжето с лекота и неочаквана скорост. Матиас подходи доста по-предпазливо от тях. Въжето скърцаше жално под тежестта му.

Другите го изтеглиха върху покрива на дрюскеле. Матиас се изправи и внезапно му се зави свят. Повече от всяко друго място в Ледения палат, повече от всяко друго място на света, този сектор най-много се приближаваше до представата му за дом. Но сега този дом беше нагоре с краката, сякаш Матиас гледаше към собствения си живот от грешен ъгъл. Светлите капандури се издигаха пирамидално по тъмния покрив. Обзе го зловещото чувство, че ако погледне през някоя от тях, ще види самия себе си да тренира в някой от гимнастическите салони или да седи на дългата маса в столовата.

Вълците скимтяха и лаеха в кучкарника край караулката, сякаш викаха господарите си и се чудеха защо са ги оставили сами. Дали щяха да го познаят, ако се приближи към тях с протегната ръка? Едва ли — самият той не можеше да се познае. Преди всичко бе толкова ясно и подредено. Сега обаче, в компанията на тези малолетни престъпници, мислите му се бяха объркали — заради смелостта на Иней, дързостта на Йеспер, заради Нина, винаги Нина. Не би могъл да отрече облекчението си, когато я видя да се подава от шахтата на пещта, рошава, задъхана и уплашена, но жива. С Вилан я издърпаха на покрива и Матиас с усилие на волята отдръпна ръцете си от нея.

Не, няма да погледне през онези капандури. Повече слабост не можеше да си позволи, особено тази нощ. Време беше да продължи напред.

Стигнаха до края на покрива при ледения ров. От тази височина ледът в рова изглеждаше твърд и солиден, повърхността му отразяваше като огледало светлините на стражевите кули покрай Белия остров. Всъщност водата в рова беше неспокойна и в постоянно движение под тънка кора лед.

Каз прикрепи въже към ръба на покрива, по което да се спуснат на брега долу.

— Знаете какво да правите — каза той на Йеспер и Вилан. — Но не преди да сте чули единайсет камбани, нали?

— Че то аз кога съм подранявал? — попита Йеспер.

Стиснал здраво въжето и опрял крака в стената отдолу, Каз изчезна под ръба на покрива. Матиас изчака малко, после се спусна на свой ред. Погледна нагоре и видя Вилан и Йеспер да надничат към него. След малко вдигна поглед отново, но този път от момчетата нямаше и следа.

Брегът от двете страни на ледения ров представляваше тясна ивица от хлъзгав бял камък. Каз вече го чакаше там, притиснал гръб към стената и вперил намръщен поглед в рова.

— Как ще пресечем? Нищо не виждам.

— Защото не си достоен.

— Не съм и късоглед освен това. Там няма нищо.

Матиас се придвижи предпазливо покрай стената, като плъзгаше ръка по каменния зид на нивото на хълбоците си.

— На Хрингкяла дрюскеле приключват чиракуването си — каза той. — От кандидати се превръщаме в младши дрюскеле. Церемонията на свещения ясен.

— Когато дървото ви говори.

Матиас трудно устоя на желанието си да го блъсне във водата.

— Когато се надяваме да чуем гласа на Дйел. Но това е последната стъпка. Преди това трябва да прекосим незабелязано ледения ров. Ако сме достойни, Дйел ни показва верния път.

В действителност старшите дрюскеле просто разкриваха тайната пред онези кандидати, които им се струваха достойни да влязат в ордена. По този начин отстраняваха по-слабите или онези, които не са успели да се впишат в групата. Ако си създал приятелства, ако си доказал себе си, един от братята те дръпва настрани и ти обяснява, че в нощта на посвещението трябва да минеш по брега на ледения ров и да плъзнеш ръка по стената на сектора. Там ще напипаш релефната фигурка на вълк, която бележи мястото на втори стъклен мост, не величествен и извит като онзи при посолството, а плосък и тесен. Този мост прекосяваше рова малко под замръзналата му повърхност и оставаше невидим за незнаещите. Лично командир Брум беше казал на Матиас къде да намери тайния мост и как да мине по него незабелязан.

Наложи се да мине два пъти покрай стената, докато напипа релефните очертания на вълка. Задържа ръката си за миг върху релефа да почерпи сила от традициите, които го свързваха с ордена на дрюскеле, стари като самия Леден палат.

— Тук — каза той.

Каз се придвижи до него и примижа към рова. Наведе се напред и Матиас посегна да го дръпне.

Посочи към стражевите кули по протежение на стената около Белия остров.

— Ще те видят — каза той. — Използвай това.

Тръкна ръка в стената и дланта му се боядиса в бяло. В нощта на посвещението си Матиас беше натъркал дрехите и косата си с този бял, подобен на тебешир прах, а после, скрит от погледа на стражите в кулите, прекоси без проблеми тесния мост и стигна до острова, където го чакаха братята.

Сега с Каз направиха същото, но едва след като Каз грижливо прибра ръкавиците си. Явно Иней му ги беше върнала по някое време.

Матиас стъпи на невидимия мост, Каз го последва и вдиша рязко, когато ледената вода покри стъпалата му.

— Студено ли ти е, Брекер?

— Жалко, че няма време да поплуваме. Мърдай.

Матиас нямаше нищо против да дразни Каз, но докато преполовят пътя до острова, и неговите стъпала бяха изтръпнали от студа, а мисълта за стражевите кули над рова го изнервяше до крайност. По-рано същата вечер младите кандидати за ордена на дрюскеле бяха минали оттук. Матиас не беше чувал някой кандидат да е бил застрелян на моста, но за всичко си имаше първи път.

— И търпите всичко това само за да станете ловци на вещици? — измърмори зад него Каз. — Трябва да измислим някакво по-свястно посвещение за Утайките.

— Това е само част от Хрингкяла.

— Да, да, а после дървото ви показва тайното ръкостискане.

— Жал ми е за теб, Брекер. Няма нищо свято в живота ти.

Дълга пауза, после Каз отвърна:

— Грешиш.

Външната стена на Белия остров се извиси над тях, повърхността й имитираше люспи и не беше отвесна, а нагъната от вълни. В първия миг не различиха люспестата вълна, която скриваше от поглед портата. Преди броени часове дрюскеле са чакали тук новите си братя, но сега нишата беше празна, а желязната решетка — заключена. Каз си поигра с ключалката и скоро двамата се озоваха в тесен проход. По него щяха да стигнат до градините зад казармите на царската гвардия.

— Винаги ли си разбирал от ключалки?

— Не.

— Как се научи?

— Както се научава всичко. Като го разглобиш на съставните му части.

— Фокусите?

Каз изпръхтя.

— Значи вече не ме мислиш за демон, така ли?

— Демон си, но номерата ти са човешки.

— Някои хора, като видят фокус, възкликват „Невъзможно!“. Ръкопляскат ти, подхвърлят по някоя монета и след десет минути са забравили. Други питат как става. Прибират се, въртят се в леглото и се чудят какъв е номерът. Но после заспиват и на сутринта я се сетят за фокуса, я не. Има и други обаче, които стоят будни до зори, прехвърлят наум видяното, чудят се какво е убягнало от вниманието на публиката, търсят онази пукнатина в илюзията, която обяснява как фокусникът ги е преметнал. Тези хора не намират покой, докато не овладеят на свой ред частица от мистерията. Аз съм от този вид.

— Обичаш измамата.

— Обичам загадките. Измамата съм овладял за други цели.

— Градините — каза Матиас и посочи живите плетове отпред. — Ако тръгнем покрай тях, ще стигнем до балната зала.

Тъкмо излизаха от прохода в стената, когато двама стражи завиха зад ъгъла. И двамата бяха в черно-сребърните униформи на дрюскеле, и двамата носеха пушки.

— Перйенгер! — извика изумено единият. Затворници. — Стен!

Без да мисли, Матиас повиши глас:

— Десйенет, Дйел коменден!

Отбой по волята на Дйел. Думи на командващ офицер от ордена, които Матиас изрече със съответния авторитет.

Войниците се спогледаха сконфузено. Този кратък миг на колебание беше достатъчен. Матиас сграбчи пушката на първия войник и го удари с приклада по главата. Мъжът се срина като чувал с картофи.

Каз се метна към другия и го събори. Онзи не пускаше пушката, но Каз успя да преметне ръка през врата му, да стегне гърлото му в хватка и не охлаби натиска, докато войникът не подбели очи и не се отпусна в ръцете му.

Каз го избута от себе си и се изправи.

Матиас изведнъж си даде сметка за промененото съотношение на силите. Каз така и не бе взел пушката на своя дрюскеле. С други думи, Матиас държеше пушка в ръце, а Каз Брекер беше невъоръжен. Стояха над телата на двама изпаднали в безсъзнание дрюскеле, хората, които би трябвало да са негови братя. „Мога да го застрелям — помисли си Матиас. — С един изстрел да обрека Нина и другите.“ И отново го обзе онова странно чувство, че вижда живота си под грешен ъгъл. Облечен бе в затворническа униформа, натрапник в палата, който до неотдавна беше смятал за свой дом. „В какво съм се превърнал?“

Вгледа се в Каз Брекер, в младежа, който сам си беше кауза, единствената кауза. И все пак Каз притежаваше умението да оцелява във всяка ситуация и беше по свой си начин войник. Удържал бе на сделката си с Матиас. Неведнъж през последните дни Брекер можеше да стигне до извода, че Матиас вече не му е нужен — след като им беше помогнал да начертаят плановете, след като се бяха измъкнали от ареста или след като Матиас му беше разкрил тайната на невидимия мост. А в каквото и да се е превърнал, Матиас никога не би застрелял невъоръжен човек. Още не беше ударил това дъно.

Свали оръжието.

Бегла усмивка раздвижи лицето на Каз.

— Не бях сигурен как ще постъпиш, ако се стигне до това.

— Аз също — призна Матиас. Каз вдигна вежда и истината удари Матиас като юмрук в стомаха. — Било е тест, нали? Нарочно не си взел пушката.

— Трябваше да съм сигурен, че си на наша страна. На страната на всички нас.

— И си поел риска да те застрелям?

— Рискът не беше голям, защото ти, Матиас, направо вониш на почтеност.

— Хлопа ти дъската, честно.

— Знаеш ли каква е тайната на хазартните игри, Хелвар? — Каз стовари здравия си крак върху приклада на захвърлената пушка, тя отскочи, Каз я улови във въздуха и я насочи към гърдите на Матиас. Всичко това за части от секундата. Дори ако Матиас бе решил да стреля, Каз като нищо е можел да го изпревари. — Блъфирането и измамата. А сега да разчистим и да облечем тези униформи. Чака ни бал.

— Един ден ще ти свършат номерата, демджин.

— Надявай се да не е днес.

„Ще видим какво ще ни донесе тази нощ — помисли си Матиас, преди да се наведе към войника в краката си. — Може и да не владея езика на измамата като теб, но се уча бързо.“

30. Йеспер

Девет камбани и четвърт

Йеспер знаеше, че трябва да е ядосан на Каз — задето беше тръгнал да търси Пека Ролинс, съсипвайки първоначалния им план, и задето ги излагаше на още по-голяма опасност с тази нова измишльотина. Но докато с Вилан пълзяха по покрива на дрюскеле към караулката, беше толкова щастлив, че не му оставаха сили да се ядосва. Сърцето му биеше бързо, а адреналинът препускаше из тялото му в галоп. Напомни му за един купон на Западната дъга, на който беше отишъл преди време. Някой беше напълнил градски фонтан с шампанско и Йеспер не чака втора покана — изу ботушите си и се метна с отворена уста в пенливата течност. Сега не шампанско, а риск пълнеше носа и устата му, замайваше го с чувството, че е непобедим. Обичаше това чувство и се мразеше, че го обича. Би трябвало да мисли за задачата, за парите, как ще си изплати дълговете и баща му няма да страда заради неговите простотии. Но умът му бягаше от тези мисли като опарен, не само сега, а по принцип. Какъв по-добър начин да не мисли за това от реалната заплаха за живота му!

Даваше си сметка за шума, който вдигат тук, далече от навалицата и врявата в посолството. Тази нощ принадлежеше на дрюскеле. Хрингкяла беше техният празник, който да посрещнат целокупно зад стените на Белия остров. С други думи, секторът на дрюскеле, сградата, върху която пълзяха с Вилан, в момента беше най-безопасното място в целия комплекс. Ала тишината изглеждаше зловеща, притискаше го. Тук нямаше върби и фонтани като в посолството. Също като затвора, тази част от Ледения палат не беше предназначена за външни очи. Усети, че драпа нервно с език по балеена, натикан между зъбите му, и престана, преди да го е задействал. Подозираше, че за такава глупава грешка Вилан ще му опява с години.

Голяма капандура с формата на пирамида гледаше към просторно помещение, вероятно тренировъчна зала, с голямата вълча глава на дрюскеле в средата на пода и рафтове с оръжия покрай стените. Йеспер се придвижи към следващата стъклена пирамида. Тази гледаше към просторна столова с голяма камина и барелеф на вездесъщата вълча глава над нея. На стената отсреща беше спуснато гигантско знаме без различим рисунък, само съшити тънки ивици плат, основно в червено и синьо, но имаше и пурпурни. В първия момент Йеспер не разбра какво представлява знамето, после…

— Светци — прошепна той и преглътна да успокои стомаха си. — Цветовете на Гриша!

Вилан примижа.

— Знамето ли?

— Червено за Корпоралките. Синьо за Етералките. Пурпурно за Материалките. Съшито е от парчета плат, виждаш ли? Плат, взет от кафтаните, които Гриша носят в битка. Трофеи.

— Много са.

Стотици. Хиляди. „Аз щях да нося пурпурно — помисли си Йеспер, — ако се бях присъединил към Втора армия.“ Отчаяно му се прииска да се върне към възторга, клокочил в него допреди миг. Рискът да го заловят и екзекутират като крадец и наемник не го плашеше, даже напротив, изпълваше го със силно вълнение. Тогава защо изтръпваше така при мисълта, че ще го преследват като Гриша?

— Хайде, стига сме се мотали.

Също като при затвора и посолството, караулката в сектора на дрюскеле се издигаше над вътрешен двор, така че всеки натрапник да бъде видян навреме и елиминиран. Но сега портата беше спусната, а бойниците над двора бяха празни като останалата част от сектора. Тук сребърната вълча глава на дрюскеле беше ецвана върху големи черни плочи, осветени със зловещ син пламък. Май това беше единственото място в Ледения палат, където черното доминираше за сметка на бялото и сивото. Дори портата беше от някакъв черен метал, който изглеждаше особено тежък.

Страж с пушка през рамо се беше облегнал на арката при караулката.

— Само един? — зачуди се Вилан.

— Матиас каза, че когато портата е спусната, я охраняват четирима.

— Може би жълтият протокол работи в наша полза — каза Вилан. — Може да са ги пренасочили към затворническия сектор или…

— Или в караулката се топлят дузина едри фйердани.

Стражът долу отвори кутийка с юрда и пъхна в устата си топка сушени оранжеви цветчета. Изглеждаше отегчен и сърдит, едва ли му беше приятно, че стои на пост, докато другите се забавляват на празника.

„Не те виня — помисли си Йеспер. — Но съвсем скоро животът ти ще стане много по-вълнуващ.“

Ако не друго, поне стражът е облечен с обикновена униформа, а не с черните дрехи на дрюскеле, отбеляза си доволно Йеспер. Още не можеше да се отърси от спомена за онзи флаг. Майка му беше от Новий Зем, но баща му имаше келска кръв, което обясняваше сивите очи на Йеспер, както и суеверията на Странстващия остров, с които беше израснал. Когато талантът му започна да се проявява, баща му много се изплаши. Молеше Йеспер да крие силата си. „Боя се за теб — казваше той. — Светът се отнася жестоко с такива като теб.“ Но Йеспер винаги бе подозирал, че баща му се страхува не само за него, а и от него, мъничко поне.

„Ами ако бях отишъл в Равка, а не в Керч? — помисли си той сега. — Ако се бях включил във Втора армия?“ Фабрикаторите участваха ли изобщо в сраженията, или ги държаха затворени в работилниците? Сега Равка беше относително стабилна, съграждаше след разрушенията на гражданската война. Гриша не подлежаха на задължителна мобилизация. Би могъл да отиде там на гости, да се научи как по-добре да използва силата си и да забрави за казината на Кетердам. Ако успееха да закарат Бо Юл-Баюр жив и здрав при Съвета на търговците, всичко щеше да стане възможно. Срита се мислено. Къде му беше акълът?! Само доза непосредствена опасност щеше да му прочисти мислите.

Надигна се.

— Отивам.

— Какъв е планът? — попита Вилан.

— Ще видиш.

— Нека помогна.

— Ще ми помогнеш, като си затвориш плювалника и не ми се моташ в краката — каза Йеспер, докато прикрепяше въжето към ръба на покрива. Спусна го зад редица каменни плочи покрай алеята. — Изчакай да обезвредя стражите, после се спусни.

И той хукна приведен по покрива, като заобиколи отдалече ръба, който гледаше към вътрешния двор. Зае позиция при стената зад стража. Без да вдига излишен шум, прикрепи друго въже към покрива и се спусна предпазливо покрай стената. Стражът се падаше почти право под него.

Йеспер не беше Привидението, но ако успееше да се приземи безшумно и да се промъкне зад гърба на постовия, можеше и да не се вдигне врява.

Напрегна се, готов да скочи. В същия миг друг страж излезе от караулката. Пляскаше с ръце да ги стопли. След него — още един. Йеспер замръзна. Висеше над трима въоръжени стражи на половината височина от покрива до земята и без никакво прикритие. Ето затова Каз се занимаваше с планирането. По челото му изби пот. Не можеше да надвие трима стражи наведнъж. Ами ако в караулката има още? Моментално ще вдигнат тревога.

— Я чакайте — каза един от стражите. — Чухте ли нещо?

„Не поглеждай нагоре. Светци, дано не погледнат нагоре.“

Стражите обикаляха в бавен кръг с пушки в ръцете. Единият вдигна глава да огледа покрива. Започна да се обръща.

Странен и доста приятен звук разцепи въздуха.

Скерден Фйерда, кенде хйерцееееенг, лендтен исен ен де вааанден.

Думи на фйердански, които Йеспер не разбираше, се извисиха над двора в съвършен тенор, който сякаш полепна по черните каменни бойници.

„Вилан.“

Стражите се завъртяха като един и насочиха пушките си към алеята, която водеше към вътрешния двор. Търсеха източника на гласа.

— Оландер? — извика единият.

— Нилсон? — каза друг.

Държаха пушките си в готовност, но гласовете им издаваха по-скоро любопитство и развеселеност, отколкото агресивност.

„Какви ги върши хлапето, по дяволите?“

Нечий силует се появи на арката над алеята и взе да залита наляво-надясно.

— Скерден Фйерда, кенде хйерцееееенг… — пееше Вилан и изненадващо убедително го играеше пиян, но иначе много талантлив фйерданец.

Стражите избухнаха в смях и започнаха да припяват:

— … лендтен исен…

Йеспер скочи. Сграбчи най-близкия страж, скърши му врата и му взе пушката. Вторият тъкмо се обръщаше, когато Йеспер заби с все сила приклада в лицето му. Чу се адски неприятен звук. Третият успя да вдигне оръжието си, но Вилан сграбчи ръцете му изотзад в тромава хватка. Човекът изпусна пушката и тя издрънча на каменните плочи. Преди да е извикал, Йеспер се метна към него и заби своя приклад в стомаха му, после го довърши с два удара в челюстта.

Наведе се и хвърли една от пушките на Вилан. Двамата стояха над повалените стражи, дишаха тежко с пушките в ръце и чакаха още фйердански войници да изскочат под тревога от караулката. Никой не се появи. Може би четвъртият наистина е бил пратен другаде заради жълтия протокол.

— Ти така ли си затваряш плювалника и не ми се пречкаш в краката? — прошепна Йеспер, докато влачеха телата зад каменните плочи, където нямаше да се виждат.

— А ти така ли казваш „благодаря“? — сопна се Вилан.

— Каква беше онази песен, мамка му?

— Националният химн — самодоволно обясни Вилан. — Учил съм фйердански, помниш ли?

Йеспер поклати глава.

— Впечатлен съм. И от теб, и от учителите ти.

Съблякоха униформите на двама от стражите, а своите затворнически дрехи зарязаха на купчина. После вързаха здраво ръцете и краката на онези, които още имаха пулс, а устите им запушиха с парчета, отпрали от затворническите дрипи. Униформата на Вилан му беше много голяма, а китките и глезените на Йеспер стърчаха от ръкавите и крачолите, но поне ботушите му бяха що-годе по мярка.

Вилан махна към стражите.

— Разумно ли е да ги оставим така… сещаш се.

— Живи? Нямам навика да убивам спящи хора.

— Може да ги събудим.

— Колко сме безсърдечни, търговче! Ти някога убивал ли си човек?

— Не бях виждал труп, преди да дойда в Кацата — призна хлапето.

— Нищо срамно няма в това — каза Йеспер, с което сам се изненада. Но наистина мислеше така. Вилан трябваше да се научи на самосъхранение, по възможност без да се среща твърде често и отблизо със смъртта. — Я провери дали сме им запушили добре устите.

За всеки случай вързаха стражите към една от черните плочи. Колегите им сигурно щяха да ги открият така, вързани като агнета. Малко вероятно бе да се освободят без чужда помощ.

— Хайде — каза Йеспер и двамата прекосиха двора на път към караулката.

Имаше врати вляво и вдясно от арката. Влязоха през дясната и тръгнаха предпазливо нагоре по стълбите. Едва ли някой ги дебнеше в засада, обаче не беше изключено липсващият четвърти страж да отговаря за охраната на механизма, който вдигаше и спускаше портата. Но помещението над арката се оказа празно, осветено от фенер, оставен на ниска маса до отворена книга и купчинка начупени орехи. Рафтовете покрай стените тежаха от пушки — много скъпи пушки, — а кутиите по рафтовете вероятно бяха пълни с амуниции. Прах нямаше никъде. Какви чистници само!

По-голямата част от помещението беше заета от огромна макара с дръжки от двете страни и навита дебела верига. Близо до дръжките веригата се изпъваше към тесни отвори високо в стената.

Вилан кривна глава настрани.

— Ха`!

— Този звук не ми харесва. Има ли нещо?

— Очаквах въже или кабел някакъв, а не стоманени вериги. Ако искаме да застопорим портата така, че да не се отваря, ще трябва да срежем метала.

— И как ще задействаме черния протокол, щом не можем да срежем метала?

— Точно в това е проблемът.

Стария часовник започна да отброява десет камбани.

— Ще се опитам да отслабя брънките — каза Йеспер. — А ти потърси пила или нещо друго остро.

Вилан вдигна ножиците от пералното.

— Става — каза Йеспер. Трябваше да стане.

„Имаме време — каза си той, вперил поглед във веригата. — Още можем да се справим.“ Дано поне другите не са се сблъскали с неприятни изненади.

Може би Матиас грешеше за Белия остров. Може би ножиците ще се счупят в ръцете на Вилан. Може би Иней ще се провали. Или Нина. Или Каз.

„Или аз. Може би аз ще се проваля.“

Шестима души и хиляди начини, по които безумният им план да се издъни.

31. Нина

Девет камбани и половина

Нина рискува да хвърли още един поглед през рамо, докато стражите извеждаха Иней. „Тя е умна и опасна. Може да се грижи за себе си.“

Тази мисъл не й помогна особено, но не можеше да се мотае повече тук. Двете с Иней очевидно бяха заедно и Нина трябваше да се махне от погледа на стражите по най-бързия начин, преди да са я подложили на повторна проверка. Пък и нямаше как да помогне на Иней в момента, без да се издаде и да съсипе целия план. Смеси се с гостите, изхлузи от раменете си издайническата пелерина, изтъкана от конски косми, повлече я след себе си, а после незабелязано я пусна на пода, където навалицата да я стъпче. Костюмът й пак щеше да привлича вниманието, но поне се беше отървала от червената конска опашка на върха на качулката, която се виждаше отдалече като фар в морето.

Стъкленият мост се издигаше пред нея. Великолепна арка, грейнала под сините пламъци на окачени фенери. Наоколо хората се смееха и се държаха за ръце, с всяка крачка се издигаха все по-високо над ледения ров, чиято повърхност блестеше като огледало. Ефектът беше смайващ, зашеметяваш. Нина имаше чувството, че пантофките й — обсипани с мъниста и възтесни за краката й — стъпват в празния въздух. Съвсем й се зави свят, когато видя, че и другите хора около нея вървят сякаш в нищото.

Видно беше, че и този мост е бил създаден от фабрикатори в далечното минало. Поредната неприятна мисъл, фйерданите твърдяха, че бил божествено дело или, в най-лошия случай, че е построен от Сйенж Егмонд, един от светците, който уж имал фйерданска кръв. В Равка обаче хората бяха започнали да преосмислят чудесата на светците. Наистина ли са били чудеса, или просто дело на талантливи гришани? Този мост наистина ли е бил дар от Дйел? Древен строеж, издигнат с робски труд? Или са издигнали Ледения палат по време, когато Гриша не са били заклеймявани като чудовища по тези места?

От най-високата точка на стъклената арка Нина зърна за пръв път Белия остров и вътрешния пръстен. Вече знаеше, че островът е защитен от допълнителна стена, оттук обаче ставаше ясно, че стената има формата на левиатан, исполински леден дракон, който опасваше острова, преди да захапе опашката си. Тръпки да те побият. Вълци, дракони, какво ли беше следващото? В равкийските приказки чудовищата спяха и чакаха герой, който да ги събуди. „Е — помисли си тя, — ние определено не сме герои. Да се надяваме, че това чудовище ще си остане заспало.“

Спускането след връхната точка на моста беше още по-зашеметяващо и Нина искрено си отдъхна, когато стъпалата й отново намериха твърд бял мрамор. Черешови дървета с бяла кора и живи плетове в сребрист цвят обточваха мраморната алея, а охраната от тази страна на моста й се стори доста по-рехава. Стражите стояха мирно, нагиздени с красиви бели униформи с елементи от сребриста кожа и дантела. Не изглеждаха особено страшни в този си контешки вид, но Нина помнеше какво бе казал Матиас — че колкото по-навътре в комплекса отиваш, охраната става по-затегната, макар и по-дискретна. Хвърли поглед към другите гости, които вървяха с нея по хлъзгавите стълби в процепа между пастта и опашката на дракона. Колцина от тях наистина бяха гости — благородници и артисти? И колцина бяха фйердански войници и дрюскеле, предрешени като посетители?

Прекосиха открит каменен двор и влязоха през дверите на двореца. Озоваха се в просторно фоайе, чийто таван се издигаше в куполи на няколко етажа височина. Като целия Леден палат и царският дворец беше построен от същия чист, бял натурален камък, сякаш беше издълбан в гръдта на глетчер. Било от нерви, било от развинтено въображение, било защото наистина беше студено, но Нина цялата настръхна, чак зъбите й започнаха да тракат.

Влезе в огромна бална зала, идеален кръг, пълен с гости, които танцуваха и пиеха под погледите на издялана от лед вълча глутница. Масивните скулптури на тичащи и скачащи зверове сигурно бяха повече от трийсет, хълбоците им лъщяха неприятно под сребристата светлина, а зейналите им челюсти бавно се топяха и ронеха капки по навалицата отдолу. Музиката на невидим оркестър се губеше сред врявата на хиляди гласове.

Стария часовник отброи десет камбани. Твърде много се беше забавила на глупавия стъклен мост. Трябваше й по-добър изглед към залата. Отправи се към вито стълбище от бял камък и зърна две познати фигури в сенките на една ниша наблизо. Каз и Матиас. Значи бяха успели. И носеха униформи на дрюскеле. Нина потръпна зиморничаво. Да види Матиас в тези цветове беше… болезнено, смразяваше я до кости по един съвсем нов начин. Какво ли си е мислел, докато е обличал униформата? Погледите им се срещнаха за миг, но неговият си остана неразгадаем. И все пак фактът, че Каз е с него, беше обещаваш. Нина не беше сама в двореца и поне засега се вместваха в графика.

Кимна едва доловимо за поздрав, после продължи по стълбището към галерията на втория етаж, откъдето щеше да вижда по-добре празнуващото множество и теченията, които го владееха. Този урок беше научила в училище от Зоя Назяленски. Тълпите не се движеха на случаен принцип, а се подчиняваха на специфични закони, които неизменно завихряха навалицата около онези с най-голяма власт. Хората си мислеха, че се разхождат безцелно, но в действителност богатите и влиятелните ги привличаха като магнит. Както можеше да се очаква, най-големият вихър се беше оформил около фйерданската царица и нейните приближени. „Интересно“ — помисли си Нина, загледана в белите им одежди. В Равка бялото беше цветът на прислугата. Виж, на короната не можа да намери слабо място — гигантски диаманти като разклонени вейки, покрити със сутрешен скреж.

Царските особи бяха охранявани твърде строго, за да й свършат работа, но недалече от тях Нина видя друго течение, завихрило се около група военни. Кой би могъл да знае по-сигурно местонахождението на Бо Юл-Баюр от някой с висок чин във фйерданската армия?

— Хубава гледка, нали?

Нина едва не подскочи от гласа на мъжа, приближил я незабелязано. Ама и тя е един разузнавач, няма що! Да я издебнат така.

Мъжът се усмихна широко и сложи ръка на кръста й.

— Не знам дали знаеш, но тук има стаи за забавление. А ти определено ми приличаш на момиче, което обича забавленията. — И ръката му се плъзна малко по-надолу.

Нина забави рязко пулса му и онзи се пльосна в краката й, като си фрасна главата в парапета. Щеше да се събуди след десетина минути с ужасно главоболие и слабо мозъчно сътресение.

— Той добре ли е? — попита една минаваща девойка.

— Попрекали с пиенето — отвърна с усмивка Нина.

Спусна се бързо по стълбите и се сля с тълпата, придвижвайки се на бавен ход към групичка войници в парадна униформа, събрали се около едър мъж със забележителни мустаци. Ако се съдеше по броя на медалите по предницата на мундира му, този трябваше да е генерал или нещо такова. Дали да подходи към него директно? Трябваше й някой с достатъчно висок чин, за да има достъп до секретна информация, и достатъчно пиян, за да вземе необмислено решение, но не чак толкова, че да припадне, преди да си е изпял и майчиното мляко. Ако се съдеше по зачервените страни и некоординираното поклащане на генерала, той май беше преминал границата на полезността и само си търсеше саксия, в която да зарови лице и да захърка.

Нина усещаше как се изнизват минутите. Крайно време беше да направи своя залог. Взе си чаша шампанско и тръгна бавно по периферията на групичката. Един войник се отдели, тя направи крачка назад и се озова право на пътя му. Сблъскаха се. Войникът не беше от най-едрите, така че сблъсъкът не завърши катастрофално, но й даде правдив повод да извика уплашено, да политне напред и да разлее шампанското. Моментално няколко чифта силни ръце се протегнаха да я хванат.

— Ама че си непохватен! — каза генералът. — Едва не я събори на пода.

„Ха`, успях от първия път — поздрави се мислено Нина. — Голяма работа съм и точка.“

Набеденият войник се изчерви като домат.

— Моля да ме извините, госпожице.

— Извинете — отвърна тя на керчски, езика на Менажерията, уж силно притеснена. — Не говоря фйердански.

— Дълбоки извинения — пробва той на керчски. После направи храбър опит и на келски: — Много извинявам.

— О, не, вината бе изцяло моя — прекъсна го задъхана тя.

— Алгрен, спри да съсипваш езика на дамата и й донеси нова чаша шампанско.

Войникът се поклони и изчезна с бърз ход.

— Добре ли сте? Искате ли да седнете? — попита я генералът на отличен керчски.

— Само се стреснах малко — отвърна с усмивка Нина и се облегна на ръката му.

— Май ще е най-добре да поседнете, все пак.

Идеше й да вдигне високо вежди. „О, сигурна съм, че ме искаш седнала, а после и легнала. Но първо трябва да разбера какво знаеш.“

— И да пропусна празненството?

— Пребледняла сте. Малко почивка в стаите горе ще ви дойде добре.

„Светци, този не си губи времето.“ Отваряше уста да обясни, че няма нужда от почивка, но с радост би излязла на терасата за глътка чист въздух, когато един топъл глас я изпревари:

— Стига, генерал Еклунд, наистина ли мислите, че най-добрият начин да спечелите благоразположението на една жена е като й повтаряте колко зле изглежда?

Генералът се навъси, мустакът му настръхна, но после изведнъж изпъна снага и само дето не козирува.

— Вярно, вярно, прав сте — засмя се нервно той.

Нина се обърна и подът сякаш изчезна под краката й. „Не — помисли си тя, изпаднала в паника. — Не е възможно. Той се удави. Би трябвало да лежи на дъното на океана.“

Но ако Ярл Брум беше мъртъв, значи трупът му беше забележително приятен за окото.

32. Йеспер

Десет камбани и половина

Дрехите му бяха покрити със стружки стомана. Откраднатата униформа беше пропита с пот, ръцете му се бяха схванали, а болката, пронизваща лявото му слепоочие, май се бе настанила там за постоянно. Вече близо половин час се блещеше срещу една-единствена брънка от веригата, там, където тя излизаше от левия край на макарата и се изпъваше към отвор високо в зида, с надеждата да отслаби метала, докато Вилан стържеше на същото място с ножицата от пералното. Отначало внимаваха — бояха се да не скъсат веригата твърде рано, преди да е станало време да вдигнат портата, — но стоманата се оказа неочаквано здрава, а напредъкът им — отчайващо бавен. Когато камбаните отброиха три четвърти час, Йеспер се паникьоса сериозно.

— Хайде просто да вдигнем портата — изръмжа отчаяно той. — Ще задействаме черния протокол, после ще стреляме по макарата, докато не сдаде багажа.

Вилан отметна къдриците от челото си и го стрелна с поглед. По ръцете му имаше кръв от спукани мехури. От ножицата.

— Наистина ли толкова много обичаш оръжията?

Йеспер вдигна рамене.

— Не обичам да убивам хора, ако за това питаш.

— Тогава какво толкова им харесваш на оръжията?

— Знам ли. Звука. И как целият свят се стеснява до теб и мишената. В Новий Зем работих при един оръжейник, който знаеше, че съм фабрикатор. Двамата сътворихме луди неща, честно.

— Неща, с които да се убиват хора.

— Ти сглобяваш бомби, търговче. Спести ми укорите.

— Казвам се Вилан. Иначе си прав. Не е моя работа да те критикувам.

— Само това не почвай.

— Кое?

— Да се съгласяваш с мен — отвърна Йеспер. — Това е най-сигурният път към унищожението.

— На мен мисълта да убивам хора също не ми допада. Дори химията не харесвам впрочем.

— А какво харесваш?

— Музиката. Числата. Уравненията. Те не са като думите. Не… не се объркват.

— Ех, ако можеше да говориш с уравнения на момичетата, а?

Последва дълго мълчание, а после, вперил поглед в нащърбената стоманена брънка, Вилан каза:

— Само на момичета?

Йеспер прикри усмивката си.

— Не. Не само на момичета.

Жалко, че всички щяха да умрат тази нощ! В същия миг Стария часовник започна да отброява единайсет камбани. Двамата се спогледаха. Времето им изтичаше.

Йеспер скочи на крака и се опита да изтупа металните стружки от дрехите и косата си. Щеше ли веригата да издържи достатъчно дълго? Твърде дълго? Е, скоро щяха да разберат.

— Застани на позиция.

Вилан мина при дясната дръжка на макарата, а Йеспер хвана лявата.

— Готов ли си да чуеш звука на сигурната гибел? — попита той.

— Не си чувал баща ми, когато се ядоса.

— Чувството ти за хумор става все по-подходящо за Кацата. Ако оцелеем, ще те науча да ругаеш. Броя — каза Йеспер. — Да уведомим Ледения палат, че Утайките са им дошли на гости.

Преброи от три назад и двамата завъртяха макарата, като внимаваха да са в унисон, вперили погледи в отслабената брънка. Йеспер очакваше да чуе някакъв гръмовен звук, но ако не броим лекото скърцане и дрънчене, механизмът работеше изненадващо безшумно.

Портата в стената започна да се вдига бавно. Половин педя. Една педя.

„Може би нищо няма да стане — помисли си Йеспер. — Може би Матиас ни е излъгал и цялата история с черния протокол е измама, която да взема страха на хората.“

А после камбаните на Стария часовник забиха отново, силно и истерично, пронизително и тревожно, истински звънтящ прилив, настигащи се кънтежи, които се разливаха като вълни над Белия остров, ледения ров и крепостната стена. Камбаните на черния протокол. Вече нямаше връщане назад. Пуснаха едновременно дръжките на макарата, портата се спусна с трясък, но отслабената брънка така и не се скъса.

— Хайде де — прошепна Йеспер, вперил поглед в упорития метал.

Някой по-добър фабрикатор сигурно би се справил за нула време. Фабрикатор, надрусан с парем, сигурно би превърнал веригата в комплект касапски ножове и пак би му останало време да пие едно кафе. Но Йеспер не беше нито едното, нито другото, а идеите му бяха на изчерпване. Хвана се за веригата и увисна на нея с цялата си тежест, за да подложи брънката на допълнителен натиск. Вилан направи същото и за миг двамата увиснаха на веригата като откачени катерици, които още не са овладели катеренето. Всеки миг в двора щяха да нахлуят стражи, а Йеспер и Вилан щяха волю-неволю да пуснат веригата. Портата ще си работи нормално. Целият план ще отиде по дяволите.

— Дали пък да не й попееш? — каза отчаяно Йеспер.

И тогава, с последен писък на протест, веригата се скъса.

Двамата паднаха на пода, веригата се изхлузи през ръцете им, единият й край се изниза през отвора, а другият завъртя лудешки дръжките на макарата.

— Успяхме! — викна Йеспер през кънтежа на камбаните, едновременно развълнуван и ужасе`н. — Аз ще те прикривам. Ти се оправи с макарата!

Грабна пушката си, застана до един тесен процеп в стената към двора и се подготви за неравната битка, която предстоеше.

33. Иней

Десет камбани и половина

— Още колко време ще трябва да чакаме? — попита мъж в кадифе с цвят на червено вино. Стражите не му обърнаха внимание, но другите гости, ступани при входа заедно с Иней, взеха да мърморят възмутено. — Струваше ми куп пари да дойда тук — продължи мъжът — и не искам цяла нощ да вися на входа.

Най-близкият до тях страж издекламира отегчено и монотонно:

— Колегите при пропускателния пункт се занимават с другите гости. Веднага щом се освободят, ще ви върнат при първия пропускателен пункт от другата страна на стената и ще бъдете задържани там, докато самоличността ви бъде потвърдена.

— Задържани — повтори мъжът в кадифето. — Като някакви престъпници!

Вече близо час Иней слушаше вариации на същия разговор. Погледна към двора, който водеше към портата в крепостната стена. Ако искаше планът да сработи, трябваше да действа умно и да запази спокойствие. Само дето планът не беше точно такъв, а тя определено не се чувстваше спокойна. Самочувствието и оптимизмът й се бяха изпарили без следа. Чакаше и оглеждаше множеството. Минутите минаваха. Когато се чуха камбаните за три четвърти час, Иней разбра, че не може да чака повече. Трябваше да действа веднага.

— Писна ми — каза тя на висок глас. — Или ни заведете при пропускателния пункт, или ни пуснете да си ходим.

— Стражите при пропус…

Иней се изстъпи най-отпред и го прекъсна решително:

— На всички ни дойде до гуша от тази реч. Изведете ни през портата и да се свършва.

— Пазете тишина — заяви стражът. — Вие сте гости тук.

Иней забоде пръст в гърдите му.

— Ами отнасяйте се с нас като с гости — каза тя, имитирайки Нина. — Настоявам тутакси да ме заведеш при портата, рус пън такъв.

Стражът я сграбчи за ръката над лакътя.

— Искаш при портата? Да вървим тогава. Но тук повече няма да се върнеш.

— Аз само…

И тогава друг глас отекна в ротондата.

— Спри! Ти там, спри веднага, казах!

Иней надуши парфюма й — лилии, наситени и лепкави, гъст златен аромат. Прилоша й. Хелеен ван Хоуден, собственичка и управителка на Менажерията, Екзотичната къща, където можеш да получиш целия свят срещу съответната цена, си пробиваше път през навалицата към нея.

Неотдавна бе споменала, че обича да се появява с гръм и трясък.

Стражът стреснато млъкна, когато Хелеен се изстъпи пред него.

— Мадам, ще ви върнем момичето след края на празненството. Документите й…

— Тя не е от моите момичета — прекъсна го Хелеен, присвила злобно очи. Иней стоеше съвършено неподвижно, но дори тя не можеше да изчезне като с магия. — Това е Привидението, дясната ръка на Каз Брекер и една от най-известните престъпници в Кетердам.

Хората наоколо взеха да се обръщат към тях.

— Как смееш да идваш тук като част от моята къща? — изсъска Хелеен. — Къщата, която те хранеше и обличаше? И къде е Аджала?

Иней отвори уста, но паниката я стисна за гърлото и натика думите обратно. Езикът й беше изтръпнал и безполезен. Ето че отново стоеше очи в очи с жената, която я биеше и заплашваше, която я беше купила веднъж и я бе продавала многократно.

Хелеен я стисна за раменете и я разтърси.

— Къде е моето момиче?

Иней сведе поглед към пръстите, впили се в плътта й. За миг всички преживени страхотии се върнаха и я заляха вкупом и тя наистина се почувства като привидение, като дух, който копнее да се откъсне от тялото, което му е носило единствено болка. „Не.“ Тяло, което й даваше сила. Тяло, пренасяло я по покривите на Кетердам, служило й в битка и изкачило шест етажа в онази тъмна като в рог и полепнала със сажди шахта.

Стисна китката на Хелеен и я изви силно надясно. Хелеен изскимтя и коленете й поддадоха. Стражите се спуснаха към тях.

— Хвърлих момичето ти в ледения ров — озъби се Иней и сама не позна гласа си. Стисна гърлото на Хелеен с другата си ръка. — А теб те чака нещо още по-лошо.

После силни ръце я дръпнаха назад, изтръгнаха гадината от хватката й.

Иней дишаше тежко, сърцето й препускаше.

„Можех да я убия — мислеше си тя. — Усетих пулса й под пръстите си. Трябваше да я убия.“

Хелеен се изправи на крака, скимтеше и кашляше, а разни хора се надпреварваха да й помогнат.

— Щом тя е тук, значи и Брекер е тук! — изврещя Хелеен.

В същия този миг, сякаш чакали знак, прозвучаха камбаните на черния протокол, силни и настоятелни. В първия миг всички останаха по местата си. После цялата ротонда сякаш се взриви, стражите се разтичаха да заемат постовете си, командирите крещяха заповеди.

Един от стражите, явно някакъв началник, каза нещо на фйердански. Иней разпозна само една дума — „затвор“. Мъжът стисна копринената й пелерина в юмрук и изкрещя на керчски:

— Кой друг е в отряда ти? Каква е целта ви?

— Нищо няма да ви кажа — отвърна Иней.

— О, ако поискаме, не само ще говориш, а ще пееш — изплю онзи.

Смехът на Хелеен беше гърлен, беше адски доволна.

— Ще имам грижата да те обесят. Теб, както и Брекер.

— Мостът е затворен — обяви някой на висок глас. — Повече никой няма да влиза и излиза от острова тази нощ!

Гостите зароптаха гневно, настояваха за обяснение от всеки, който даваше знак, че може и да ги изслуша.

Стражите поведоха Иней през вътрешния двор покрай зяпналите гости, после, окончателно зарязали дипломацията, я повлякоха безцеремонно към портата в крепостната стена, докато камбаните продължаваха да бият истерично.

— Казах ти, че пак ще облечеш моите коприни, рисче — извика след нея Хелеен. Портата вече се спускаше, стражите чакаха да я запечатат според изискванията на черния протокол. — Ще те обесят с тях.

Портата се затвори с трясък, но Иней можеше да се закълне, че още чува смеха на Хелеен.

34. Нина

Десет камбани и половина

Нина се молеше паниката й да не проличи. Дали Брум я беше познал? Самият той не се беше променил и на йота — все същата дълга, посребряла по слепоочията руса коса, добре изразената челюст и грижливо подрязаната брада, униформата на дрюскеле… Черно и сребърно, със сребристата вълча глава, бродирана на десния ръкав. Не го беше виждала повече от година, но никога нямаше да забрави това лице, нито решителното синьо на очите му.

За последно се бе озовавала на едно място с Ярл Брум в трюма на онзи кораб заедно с Матиас и другите дрюскеле. „Матиас.“ Дали я беше видял да си говори с Брум, стария му ментор? Дали ги гледаше в момента? С мъка се сдържа да не хвърли поглед към тълпата, да не потърси него или Каз сред гостите.

От друга страна, в онзи трюм беше тъмно, а Нина бе мръсна и уплашена, една от множеството пленници. Сега беше чиста и напарфюмирана. Косата й беше с различен цвят, кожата — напудрена. А и този нелеп костюм… слава на светците за него. Така де, Брум беше преди всичко мъж. Дано Иней е била права и той виждаше само червенокосо келско момиче с дълбоко деколте.

Сгъна се в дълбок реверанс и го погледна изпод мигли.

— За мен е удоволствие.

Той плъзна бавно поглед по снагата й.

— Току-виж наистина се оказало удоволствие. Ти си от Екзотичната къща, нали? Кеп йе ном?

— Номм. Фиана — отвърна на келски тя. Изпитваше ли я Брум? — Но можете да ме наричате и другояче, както ви се харесва.

— Мислех, че келските момичета от Менажерията носят червени пелерини от конски косъм.

Нина нацупи устнички.

— Една колежка я настъпи и отпра подгъва. Подозирам, че го направи нарочно.

— Проклето момиче. Дали да не я намерим? Заслужава наказание.

Нина се изкиска.

— И как ще я накажете?

— Казват, че наказанието трябва да съответства на престъплението, но според мен трябва да се избира според престъпника. Ако ти беше моя пленничка, щях да изуча в детайли какво харесваш и какво не харесваш… и от какво се страхуваш, разбира се.

— О, аз съм безстрашна — каза тя и му намигна.

— Наистина? Колко интригуващо, фйерданите ценят високо смелостта. Какво мислиш, за страната ни?

— Вълшебно място — проточи Нина. „Ако харесваш лед докъдето поглед стига.“ Събра кураж. Ако я беше познал, по-добре да го разбере веднага. А ако не… така или иначе трябваше да научи къде държат Бо Юл-Баюр. А каква по-голяма победа от тази да подхлъзне не кого да е, а легендарния Ярл Брум? Пристъпи към него. — Да ви кажа ли къде наистина бих искала да отида?

Той отвърна по същия съзаклятнически начин:

— Ще се радвам да науча всичките ти тайни.

— В Равка.

Брум изкриви устни.

— В Равка ли? Земя на варвари и богохулници.

— Да, но да видя истински Гриша? От плът и кръв? Какво вълнение само.

— Не бих го нарекъл така, повярвай ми.

— Казвате го само защото носите емблемата с вълка. Тя означава, че сте… дрюскеле беше, нали? — попита тя, уж не е сигурна как да произнесе фйерданската дума.

— Аз съм техният командир.

Нина се ококори.

— Значи трябва да сте надвили много гришани в битка.

— Няма чест в сраженията с тях. Предпочитам да вляза в честен бой с хиляда почтени мечоносци, отколкото с едно от онези подли същества и техните противоестествени способности.

„А когато вие се появите с модерните си пушкала и танковете си, когато нападнете деца и безпомощни махали, ние какво, да не използваме оръжията си, така ли?“ Нина силно прехапа вътрешността на бузата си.

— В Керч също има Гриша, нали? — попита Брум.

— И аз така съм чувала, но не съм виждала нито един, било в Менажерията, било в Кацата. Поне не знам де. — Дали да не спомене за юрда парем? Или рискът би бил твърде голям? Откъде би могло да знае за новата дрога момичето, за което се представяше? Притисна се леко към него и сви устнички във веща и донякъде виновата усмивка. Надяваше се, че изглежда жадна за забавления, а не за информация. — Знам, че са ужасни, но… мисълта за тях ме вълнува, сгорещява кръвта ми. Чувала съм, че силите им нямат мяра и ограничения.

— Е… — започна Брум.

Личеше си, че води някакъв вътрешен спор. Моментът е подходящ да му изиграе стратегическо отстъпление, реши Нина и сви рамене.

— Но може би това не е по вашата част — каза тя, надникна над рамото му и улови погледа на млад благородник в бледосиви коприни.

— Искаш ли да ти покажа един Гриша? Тази нощ?

Нина вдигна рязко глава да го погледне. „Няма да е трудно, пич. Просто ми дай огледало.“ Дали Брум не държеше гришански затворници някъде на острова? Целта й беше да получи информация за Бо Юл-Баюр и юрда парем, но и това беше някакво начало. А и ако успееше да го сгащи насаме…

Перна го закачливо по гърдите.

— Занасяте ме.

— Господарката ти ще забележи ли, ако се измъкнем?

— Нали затова сме тук, да? Да се измъкнем?

Той й предложи ръката си.

— Да вървим тогава?

Тя се усмихна и го хвана под ръка. Той нежно потупа нейната.

— Добро момиче.

Доповръща й се. „Може пък да те направя импотентен“ — помисли си мрачно Нина, докато Брум я превеждаше през балната зала, а после и през една терасирана гора от ледени скулптури — вълк, стиснал орел в челюстите си, змия, увила се около мечка.

— Колко… натуралистично — промърмори тя.

Брум се засмя и я потупа отново по ръката.

— Ние сме народ от воини.

„Толкова ли ще е ужасно, ако го убия още сега? — запита се Нина. — Уж е получил сърдечен удар? И да го зарежа тук на студа?“ Но все щеше да издържи още малко похотливите погледи, които Ярл Брум мяташе към деколтето й, ако това е начинът юрда парем да изчезне от лицето на земята.

Освен това, ако наистина държаха Юл-Баюр на този забравен от светците остров, Брум щеше да знае къде е и с малко късмет да я отведе право при него. Стражите при входа на балната зала ги бяха пуснали да минат без никакъв коментар, ако не броим вдигнатите вежди и похотливите усмивки.

Право пред тях, в средата на кръгъл вътрешен двор, се издигаше гигантско дърво с провиснали като сияен балдахин клони. „Свещеният ясен“ — сети се Нина. Явно се намираха в самия център на острова. Дворът беше обточен с арковидна колонада. Ако чертежите на Матиас и Вилан бяха верни, значи сградата от другата страна на двора беше съкровищницата.

Вместо да я преведе през двора, Брум свърна наляво по алея, която минаваше покрай колонадата. В същия миг Нина видя група закачулени хора с черни палта да обикалят около дървото.

— Кои са онези там? — попита тя, макар да се досещаше и сама.

— Дрюскеле.

— Не трябва ли и ти да си с тях?

— Това е церемония по посвещаването на млади братя и военните чинове нямат нищо общо.

— И ти ли си минал през нея?

— Всички дрюскеле са били приемани в ордена чрез същата церемония още откакто Дйел е богопомазал първия от нас.

„Да бе, гигантски бликащ извор е избрал някакъв тип и го е пратил да преследва и убива хора. Тъй ще да е станало.“

— Именно това празнуваме по време на Хрингкяла — продължи Брум. — Всяка година, ако има достойни кандидати, дрюскеле се събират под свещения ясен, за да чуят отново Божия глас.

„Който ви казва, че сте фанатични идиоти, опиянени от собствената си власт. И да дойдете пак догодина.“

— Хората забравят, че това е свещена нощ — измърмори Брум. — Стичат се в палата да пият, да танцуват и да мърсуват.

Нина прехапа език. Заради интереса, който Брум проявяваше към деколтето й, точно неговите помисли едва ли бяха образец за подражание.

— Толкова ли са лоши тези неща? — подкачи го Нина.

Брум се усмихна и стисна пръстите й.

— Стига да са умерени — не.

— Умереното не е сред моите специалитети.

— Това и сам го виждам — каза той. — Харесвам жени, които умеят да се забавляват.

„Най ще ми е забавно да те удуша. Бавно“ — помисли си тя и плъзна пръсти по ръката му. Гледаше го и знаеше, че не го вини само за жестокостите срещу нейните хора. Не, винеше го и за стореното на Матиас. Взел е едно смело и нещастно момче и го е хранил с омраза. Запушил е устата на съвестта му с предразсъдъци и с обещание за божествено общение, което едва ли беше нещо повече от вятър в клоните на древно дърво.

Стигнаха до другия край на колонадата. Нина си даде сметка, че Брум я е превел около вътрешния двор, вместо да минат напряко. Може би не искаше една курва да омърси с присъствието си свещеното място?

„Какъв лицемер!“

— Къде отиваме? — попита тя.

— В съкровищницата.

— Какво, ще ме ухажваш със скъпоценни камъни?

— Не знаех, че момичетата като теб трябва да бъдат ухажвани.

Нина се засмя.

— Е, всички момичета обичат да им обръщат внимание.

— Значи точно това ще получиш. Както и вълнението, за което спомена.

Възможно ли бе да държат Бо Юл-Баюр в съкровищницата? Според Каз вероятно го държаха на най-строго охраняваното място в Ледения палат. Бяха решили, че това е дворецът, но защо да не е съкровищницата? Защо, наистина? Сградата беше кръгла и изградена от лъщящ бял камък като много други сгради тук, но нямаше прозорци, чудати декоративни елементи или драконови люспи. Приличаше на гробница. На пост при тежката й врата стояха двама дрюскеле, а не обикновени стражи.

Нина изведнъж и в пълна мяра си даде сметка какво прави. Беше сама, без подкрепление, в компанията на един от най-опасните мъже във Фйерда, мъж, който с радост би я изтезавал и убил, ако знаеше каква е. Планът беше да завърти главата на човек, който знае къде държат Бо Юл-Баюр, а не да интимничи с най-високопоставения дрюскеле на Белия остров. Плъзна търсещ поглед по дърветата и алеите наоколо, взря се в лабиринта от жив плет край източната стена на съкровищницата. Надяваше се да зърне нечий силует, да разбере, че не е съвсем самичка. Каз се беше заклел, че ще я измъкне от острова, но първият му план беше отишъл на вятъра. Каква беше гаранцията, че същото нямаше да сполети и този?

Войниците дори не мигнаха при появата им, само козируваха отривисто. Брум извади някаква верижка от пазвата си. На верижката висеше странен кръгъл диск. Той пъхна диска в един почти невидим отвор във вратата и го завъртя. Нина се взираше уплашено в ключалката. Това чудо като нищо би затруднило дори Каз Брекер.

Кръглото преддверие беше празно и студено, осветено от същата неприятна ярка светлина като килиите за Гриша в затвора. Без газови фенери, без свещи. Нищо, което вихротворец или огнетворец да може да използва.

Тя присви очи.

— Какво е това място?

— Старата съкровищница. Трезорът преместиха преди години. Тази сграда превърнаха в лаборатория.

„Лаборатория.“ Думата върза стомаха й на възел.

— Защо?

— Такова малко момиче, а с толкова голямо любопитство.

„Висока съм почти колкото теб, тъпанар смотан“ — помисли си тя.

— Съкровищницата се охранява лесно и е на отлично място тук, на Белия остров, така че беше логичният избор за лаборатория.

Думите звучаха достатъчно безобидно, но възелът в гърдите й се стегна още, превърна се в леден юмрук около сърцето й. Вървеше до Брум по коридора, покрай еднообразни бели врати, всяка с малко прозорче.

— Стигнахме — каза Брум и спря пред врата, която с нищо не се различаваше от останалите.

Нина надникна през прозорчето. Килията беше същата като онази на последния етаж в затворническия сектор, но наблюдателният панел беше на отсрещната й стена и оттук се виждаше като голямо огледало. Младеж с окъсан син кафтан, момче почти, крачеше неспокойно из стаята, мърмореше си под нос и се дръгнеше по ръцете. Очите му бяха празни, косата — провиснала. Приличаше досущ на Нестор, преди да умре. „Гриша не се разболяват“ — помисли си тя. Ала това беше друг вид болест.

— Не ми изглежда много опасен.

Брум застана зад нея. Дъхът му облъхна ухото й.

— О, опасен е, повярвай ми.

Кожата й настръхна, но тя стисна зъби и се облегна леко назад.

— Защо го държите тук?

— Заради бъдещето.

Нина се обърна и сложи ръце на гърдите му.

— Има ли и други?

Той изпухтя нетърпеливо и я поведе към следващата врата. Момиче лежеше на хълбок, рошава коса падаше върху лицето му. Облечено беше с мръсна долна риза, ръцете му бяха целите в синини. Брум потропа силно по прозорчето и Нина се стресна.

— Хей, живни малко — извика Брум, но момичето не реагира. Брум посегна към един меден бутон близо до прозорчето и се поколеба. — Ако наистина искаш представление, мога да натисна този бутон.

— Защо, какво прави той?

— Красиви неща. Вълшебни, ако щеш.

Май се досещаше. Бутонът щеше незнайно как да даде на момичето доза от юрда парем. За да се позабавлява Нина. Тя дръпна Брум нататък.

— Остави.

— Нали уж искаше да видиш как Гриша използват силите си.

— О, искам, но онова момиче не ми се стори много забавно. Има ли и други?

— Трийсетина.

Нина трепна. Втора армия беше почти унищожена по време на гражданската война в Равка. Мисълта, че тук държат трийсет гришани, беше непоносима.

— И всички ли са в това състояние?

Той вдигна рамене и я поведе нататък по коридора.

— Някои са по-добре. Други — по-зле. Ако ти намеря някой по-енергичен, каква ще е наградата ми?

— По-лесно ще е да ти покажа — измърка тя.

Видяла бе достатъчно изнемощели и уплашени Гриша. Трябваше й Юл-Баюр. Брум със сигурност знаеше къде го държат. Съкровищницата беше празна, ако не броим нещастниците в стаите. Не бяха видели и един страж, освен онези при входа. Ако вкараше Брум навътре, в някой празен коридор далече от входа… Би ли могла да изтезава опитен дрюскеле като него? Да му изтръгне информация? Вероятно, реши тя. Ще му запуши носа, ще приложи натиск върху ларинкса. Няколко минути борба за въздух току-виж го пречупили.

— Дали да не си намерим някой празен коридор? — предложи тя.

Брум живна и изду гърди.

— Насам, дирре — каза той, използвайки келската дума за „миличка“.

Поведе я по един коридор навътре в сградата и отвори някаква врата с кръглия си ключ.

— Това би трябвало да свърши работа — каза той с лек поклон. — Малко уют и уединение.

Нина му намигна и мина покрай него. Очаквала бе кабинет или стая за почивка, където стражите отдъхват между смените. Но в стаята нямаше нито бюро, нито койка. Беше съвсем празна… освен сифона в средата на пода.

Нина се завъртя на пета миг преди вратата на килията да се затръшне.

— Не! — извика тя и плъзна трескаво длани по гладката повърхност на вратата. Дръжка нямаше.

Лицето на Брум се появи в прозорчето. Изражението му беше самодоволно, очите — студени.

— Може и да преувеличих за уюта, но уединение — колкото искаш, Нина.

Тя се дръпна като опарена.

— Така се казваш, нали? — попита той. — Наистина ли мислеше, че няма да те позная? Помня упоритото ти изражение от роботърговския кораб, а и водим досиета на всички активни гришани в Равка. Поставил съм си задачата да наизустя всичко за тях… дори за онези, които би трябвало да са на морското дъно.

Нина вдигна ръце.

— Давай — каза той. — Взриви очните ми ябълки. Смажи сърцето ми. Вратата не може да се отключи отвътре, а докато успееш да забавиш или ускориш пулса ми, аз ще съм натиснал този бутон. — Нина не виждаше медния бутон, но си представи как пръстът му чака на косъм от него. — Досещаш ли се какво прави той? Знаеш какво причинява юрда парем. Би ли искала да го почувстваш от първа ръка? Под формата на прахче е ефективен, но още по-ефективен е като газ.

Нина замръзна.

— Умно момиче.

От усмивката му косъмчетата по ръцете й настръхнаха. „Няма да го моля“ — каза си тя. Но знаеше, че ще го направи. Опиташе ли веднъж от дрогата, щеше да го моли за още. Вдиша дълбоко от чистия въздух. Напразен напън, детински дори, но беше решена да го задържи в дробовете си възможно най-дълго.

И тогава Брум се поколеба.

— Не. Това отмъщение не е мое. Има друг, който ти дължи много повече.

Изчезна от прозорчето, а миг по-късно там се появи лицето на Матиас. Той я погледна студено в очите.

— Какво? — прошепна Нина, без да знае дали могат да я чуят през вратата.

— Наистина ли мислеше, че ще се обърна срещу родината си? — Гласът му тежеше от отвращение. — Че ще се откажа от каузата, на която съм посветил целия си живот? Предупредих Брум при първа възможност.

— Но ти каза…

— Родината стои над всичко, Зеник. Нещо, което ти не можеш да разбереш.

Нина притисна с ръка устата си.

— Може никога повече да не бъда дрюскеле — продължи той. — Може винаги да живея с обвинението за търговия с роби, но ще намеря друг начин да служа на Фйерда. Ще гледам как те дрогират с юрда парем. Ще видя как убиваш други гришани и се молиш за още една доза. Ще видя как ще предадеш хората, които обичаш, така, както ти поиска от мен да предам своите.

— Матиас…

Той удари с юмрук по стъклото.

— Не смей да произнасяш името ми. — После се усмихна, студено и непрощаващо като северното море. — Добре дошла в Ледения палат, Нина Зеник. Сега вече сме квит.

Някъде навън прозвучаха камбаните на черния протокол.

35. Матиас

Единадесет камбани

— Красива е — каза Брум. — Прекалено някак. Нужна е била голяма сила на волята да й устоиш.

„Само дето не й устоях — помисли си Матиас. — И не само заради красотата.“

— Тревогата… — каза той.

— Съучастниците й, без съмнение.

— Но…

— Матиас, моите хора ще се погрижат за това. Ледения палат е в сигурни ръце. — Хвърли поглед през прозорчето. — Бих могъл да натисна бутона още сега.

— Това няма ли да я превърне в заплаха?

— Комбинирахме юрда парем със седатив, който ги прави по-послушни. Още изпробваме различни съотношения, но рано или късно ще открием идеалното. Освен това, след втората доза ги контролираме напълно чрез пристрастяването.

— А не от първата?

— Зависи от индивида.

— Колко пъти сте правили това?

Брум се изсмя.

— Не съм ги броил. Повярвай ми, Нина ще иска следващата си доза толкова отчаяно, че никога не би вдигнала ръка срещу нас. Трансформацията е забележителна. Ще ти хареса.

Стомахът му се сви.

— Значи сте оставили учения жив?

— Той се старае всячески да повтори производствения процес, но явно е много сложно. Някои партиди работят, други са напълно безполезни. Докато ни е от полза, ще живее. — Брум сложи ръка на рамото му и суровият му поглед се смекчи. — Още не мога да повярвам, че наистина си тук, жив и здрав. Мислех, че си загинал в онази буря.

— Аз мислех същото за теб.

— Когато те видях в балната зала, едва те познах въпреки униформата. Променил си се много…

— Наложи се вещицата да ме прекрои.

Брум не успя да скрие погнусата си.

— Позволил си й да…

Незнайно защо острата реакция на трети човек засрами Матиас. Засрами го заради начина, по който самият той беше реагирал на Нина, докато тя работеше по външността му.

— Наложи се — повтори той. — Нина трябваше да вярва, че съм отдаден на каузата й.

— Е, това вече приключи, Матиас. Сега си на сигурно място, сред своите. — Брум свъси вежди. — Нещо те тревожи.

Матиас надникна през прозорчето на съседната килия, после на следващата и по-следващата, вървеше бавно по коридора, следван от Брум. Някои от пленниците бяха превъзбудени и крачеха неспокойно. Други притискаха лица към стъклото. Трети просто лежаха неподвижно на пода.

— Едва ли знаете за парем отдавна. Най-много от месец. Тази лаборатория откога функционира?

— Отпреди почти петнайсет години с благословията на царя и неговите съветници.

Матиас спря на място.

— Петнайсет години? Защо?

— Трябваше ни място, където да държим Гриша след процесите.

— След? Когато съдът ги обяви за виновни, Гриша биват осъдени на смърт.

Брум вдигна рамене.

— То пак си е смъртна присъда, само че отложена във времето. Отдавна знаем, че Гриша са полезен ресурс.

„Ресурс.“

— Но винаги сте ни казвали, че Гриша трябва да бъдат изкоренени. Че за тях няма място в естествения ред на нещата.

— Съвсем вярно, такива са… когато се опитват да минат за хора. Не са способни да разсъждават логично, не познават човешкия морал. Някой трябва да ги контролира, това е.

— Затова ли прибягнахте до парем? — попита невярващо Матиас.

— Изпробвахме свои методи с години, но с ограничен успех.

— Но нали сте виждали какво причинява юрда парем, на какво са способни Гриша под нейното въздействие…

— Оръжието не е зло само по себе си. Нито пушката, нито мечът. Юрда парем ги прави послушни. Прави ги такива, каквито винаги е трябвало да бъдат.

— Втора армия? — попита Матиас, без да крие презрението си.

— Армията се състои от войници. Тези същества са родени да бъдат оръжия. Родени са да служат на войниците на Дйел. — Брум го стисна за рамото. — Ти наистина ми липсваше, Матиас. Вярата ти винаги е била толкова чиста. Разбирам защо тази мярка те притеснява и дори се радвам, че е така, но ти трябва да разбереш, че това е шансът ни да нанесем смъртоносен удар. Знаеш ли защо е толкова трудно да убиеш Гриша? Защото те не са от този свят. Но един друг се убиват с лекота. Наричат го „сродното сродно привлича“. Само чакай да видиш какво сме постигнали, какви оръжия разработиха за нас техните фабрикатори.

Матиас погледна назад по коридора.

— Нина Зеник една година се е опитвала да уреди освобождаването ми от керчския затвор. Не знам дали това е поведение на чудовище.

— Змията лежи ли неподвижно, преди да удари? Дивото куче ближе ли ръката ти, преди да ти прегризе гърлото? Гриша може и да са способни на доброта, но това не променя естеството на природата им.

Матиас се замисли над казаното. Спомни си ужасеното й изражение, когато вратата на килията се затръшна. Копнял бе да я види затворена, наказана, както бяха наказали него. И въпреки това, след всичко преживяно, не се изненадваше, че тази сбъдната мечта му причинява болка.

— Онзи учен от Шу… що за човек е? — попита той Брум.

— Упорит като магаре. Още скърби за баща си.

Матиас не знаеше нищо за бащата на Юл-Баюр, но имаше един по-важен въпрос, който да зададе.

— Добре ли го охранявате?

— Съкровищницата е най-сигурното място на този остров.

— Държите го тук, заедно с Гриша?

Брум кимна.

— Преустроихме главния трезор в лаборатория, където да работи.

— И няма опасност да избяга?

— Ключът е у мен — каза Брум и потупа диска, който висеше на врата му, — освен това го охраняват денонощно. Само шепа подбрани хора знаят, че е тук. Стана късно, а и бих искал да проверя докъде са стигнали моите хора с черния протокол, но ако искаш, утре ще те заведа да го видиш. — Брум го прегърна през раменете. — И друго ще свършим утре. Ще те върнем в редиците на дрюскеле.

— Все още съм осъден за търговия с роби.

— Лесно ще накараме момичето да подпише декларация, с която оттегля обвиненията. Повярвай ми, опита ли веднъж от юрда парем, ще направи всичко, което поискаме от нея, че и отгоре. Да, ще има изслушване, но се кълна, че ти отново ще облечеш цветовете на дрюскеле, Матиас.

Цветовете на дрюскеле. Носил ги бе с такава гордост. А чувствата му към Нина му бяха причинили такъв срам. Срамът още го измъчваше, сигурно щеше да го измъчва винаги. Твърде много години беше живял с омраза, нямаше как чувството да изчезне за една нощ. Но сега срамът беше отслабнал до ехо, отстъпил място на чувство за съжаление — съжаление за изгубеното време, за болката, която бе причинил, и да, дори сега, за онова, което щеше да направи.

Обърна се към Брум — човека, превърнал се в негов настойник, в баща. Когато Матиас изгуби семейството си, именно Брум го беше харесал за ордена. Тогава Матиас беше съвсем млад, гневен и неопитен. Но беше отдал раненото си сърце на каузата. На една фалшива кауза. На една лъжа. Кога беше прозрял това? Когато помогна на Нина да погребе приятеля си? Когато се сражава рамо до рамо с нея? Или се е случило много по-рано — когато тя заспа в обятията му в онази първа нощ на леда? Когато го спаси след корабокрушението?

Нина беше виновна да го затворят в Адската порта, но го беше направила, за да защити своите хора. Наранила го бе, но после беше направила всичко по силите си да оправи нещата. Беше доказала хилядократно, че е почтена, силна и щедра, че е човек в пълния смисъл на думата, а защо не и повече от мнозина други, които Матиас познаваше. А щом тя беше такава, значи и другите гришани не са зли по природа. Те са като всички останали — способни на велики добрини и големи злини. Да отрече това, би означавало сам да се превърне в чудовище.

— Научил си ме на толкова много — каза той. — Научи ме да ценя честта и силата. Ти ми даде оръжията на отмъщението, когато най-много се нуждаех от тях.

— И с тези оръжия ние ще построим едно велико бъдеще, Матиас. Времето на Фйерда най-после дойде.

Матиас отвърна на прегръдката му.

— Не знам дали грешиш за Гриша — спокойно каза той. — Но знам, че грешиш за нея.

Стисна го силно, в хватка, която беше научил в ехтящите тренировъчни зали на дрюскеле, зали, в които повече нямаше да стъпи. Усили натиска и много скоро Брум се отпусна в ръцете му.

Отдръпна се от изпадналия в безсъзнание мъж и се вгледа в лицето му. Ярост кривеше чертите на Брум дори в дълбокия сън. Матиас се постара да запомни тези разкривени черти. Така беше редно. Вече официално беше предател и щеше да носи тази тежест до края на дните си.

Когато влязоха в балната зала, двамата с Каз си бяха избрали една тъмна ниша близо до стълбището. Малко след това Нина се появи в онази скандална рокля, имитираща блестящи люспи… а миг по-късно Матиас видя Брум. Жив и здрав. Едвам отърсил се от шока, Матиас с ужас разбра, че бившият му ментор е вдигнал мерника на Нина.

— Брум знае — каза той на Каз. — Трябва да й помогнем.

— Не изглупявай, Хелвар. Можем хем да я спасим — ти да я спасиш, тоест, — хем да разбереш къде е Юл-Баюр.

Матиас кимна и нагази в навалицата.

— Почтеност — чу Каз зад гърба му да си мърмори под нос. — Като евтин одеколон.

Причака Брум на стълбището.

— Сър…

— Не сега.

Матиас се видя принуден да му препречи пътя.

— Сър.

Чак тогава Брум спря. Беше видимо ядосан, че са го прекъснали, после гневът му отстъпи пред объркване, а накрая пред искрена радост.

— Матиас? — прошепна той.

— Моля ви, сър — подкара на скороговорка той. — Дайте ми минутка да обясня. Тук, в балната зала, има гришанка, която ще се опита да убие един от затворниците ви. Ако ме изслушате, ще ви обясня какъв е заговорът и как да го осуетим.

Брум даде знак на друг дрюскеле да държи Нина под око и поведе Матиас към една ниша под стълбището.

— Говори — нареди той и Матиас му каза истината.

Отчасти поне — как е оцелял след корабокрушението, как Нина е отправила срещу него фалшиво обвинение за търговия с роби, за престоя си в затвора и обещанието да го оневинят. Обвини за всичко Нина, за Каз и другите изобщо не спомена. Когато Брум го попита дали Нина е сама на острова, или има съучастници, Матиас отговори, че не знае.

— Вярва, че ще я преведа по тайния мост. Измъкнах се при първа възможност да ви предупредя.

Не му харесваше колко лесно изрича тези полуистини и откровени лъжи, но не можеше да остави Нина в лапите на Брум.

Сега го гледаше втренчено. Устата на Брум зееше полуотворена. Уважавал бе този човек заради много неща, но най-много заради неговата безкомпромисност, заради готовността да направи всичко, дори най-трудното, в името на каузата. Само че стореното на гришаните в съкровищницата не е било просто дълг, а явно му е носило и лично удоволствие. Брум с наслада би сторил същото на Нина и Йеспер. Може би трудните постъпки изобщо не са били трудни за Брум така, както бяха трудни за Матиас. Не са били свещен дълг, изпълняван неохотно в името на Фйерда. Били са източник на лична наслада.

Матиас измъкна връзката с ключа през главата на Брум, завлече тялото му в една празна килия и го настани седнал с гръб към стената. Неприятно му беше да го зареже тук с провиснала челюст и изпружени крака, напълно лишен от достойнство. Неприятна му беше и мисълта за срама, който Брум щеше да изпита, щом се събуди — че го е предал някой, комуто е вярвал безрезервно и когото е обичал. Добре познаваше тази болка.

Притисна за миг чело в челото на Брум. Знаеше, че менторът му не може да го чуе, но въпреки това изрече думите: — Животът, който живееш, омразата, която те изпълва — това е отрова. Повече не мога да пия от нея.

Заключи вратата на килията и забърза по коридора към Нина, към нещо повече.

36. Йеспер

Единадесет камбани

Йеспер чакаше до процепа в стената — отбор за стрелба отдалече, идеалното място за момче като него.

„Какви ги свършихме, мамка му?“

Но кръвта му кипеше, прикладът на пушката опираше в рамото му, светът отново имаше смисъл.

Къде бяха стражите обаче? Трябваше вече да са нахлули в двора, веднага щом с Вилан задействаха черния протокол.

— Готово! — извика Вилан зад него.

Не му се искаше да зареже тази отлична позиция, преди да са разбрали какво имат насреща си, но времето им изтичаше и трябваше да стигнат до покрива.

— Добре, да вървим.

Хукнаха надолу по стълбите. Тъкмо щяха да изскочат от караулката, когато в двора дотичаха шестима стражи. Йеспер спря на място и вдигна ръка.

— Обръщай — каза той на Вилан.

Но хлапето сочеше към отсрещния край на двора.

— Виж.

Стражите изобщо не поглеждаха към караулката. Вниманието им беше насочено към някакъв мъж в овехтели дрехи, буквално дрипи в бозавомаслинов цвят, който стоеше до една от каменните плочи. „Тези дрехи…“

От стената излезе жена, или по-скоро привидение от трептяща омара, после силуетът й бавно се в плътни до мъжа. И нейните дрехи бяха в същия странен цвят.

— Вълнотворци — прошепна Вилан.

— Шуани.

Стражите откриха огън, вълнотворците изчезнаха, после се появиха зад войниците и вдигнаха ръце.

Стражите се разпищяха в хор и изпуснаха пушките. Някаква червена омара се завихри около тях. Ставаше все по-плътна, а войниците пищяха ли, пищяха, плътта им се спаружваше върху скелетите.

— Червеното е кръвта им — каза Йеспер и преглътна с усилие. Стомашен сок пареше гърлото му. — Светци, вълнотворците изцеждат кръвта им през кожата.

Изстискваха ги като мокро пране.

Кръвта се събра в смътни човешки силуети и увисна във въздуха червена и мокра, после се разплиска по земята, а стражите се сринаха след нея. Кожата им висеше на грозни дипли по скелетите.

— Назад по стълбите — прошепна Йеспер. — Да се махаме оттук.

Но беше твърде късно. Вълнотворката изчезна, а след миг се появи на стълбите зад тях. Опря ръце на парапета и изрита Вилан в гърдите право към Йеспер. Двамата се стовариха върху черните плочки на вътрешния двор.

Нещо изтръгна пушката от ръцете на Йеспер и тя издрънча върху камъка. Той се опита да стане, но вълнотворката го фрасна по тила. Двамата с Вилан лежаха един до друг на земята, а вълнотворците ги гледаха отвисоко. Вдигнаха ръце и Йеспер видя фина червена мъглица да се завихря над него. Щяха да му изцедят кръвчицата. Вече усещаше как силата му намалява. Погледна наляво, но пушката беше твърде далече.

— Йеспер — простена Вилан. — Метал, Фабрикувай.

И започна да пищи.

Йеспер внезапно проумя какво има предвид хлапето. Тази битка не можеше да спечели с огнестрелно оръжие. Нямаше време да мисли, да се съмнява.

Кожата го болеше зверски, но той пренебрегна агонията и съсредоточи цялото си внимание върху парченцата метал, полепнали по дрехите му, стружките и люспиците от срязаната брънка на веригата. Не беше добър фабрикатор, но тези двамата изобщо не подозираха, че е фабрикатор. Протегна рязко ръце напред. Люспиците метал се отделиха от униформата му в лъскав облак, който увисна за миг във въздуха, после се изстреля към вълнотворците.

Жената писна, когато металът се заби в плътта й, и понечи да се превърне в мъгла. Мъжът направи същото, чертите му се втечниха, но после се втвърдиха отново, лицето му беше посивяло и набодено с метални стружки като игленик. Йеспер не се спря. Натика стружките безмилостно, чак до органите им, надълбоко. Усети опита на вълнотворците да манипулират парченцата метал. Ако ги беше поразил куршум или нож, сигурно щяха да успеят, но стружките и люспиците стомана бяха твърде много и твърде малки. Жената се хвана за корема и падна на колене. Мъжът изкрещя и изкашля черни съсиреци от метал и кръв.

— Помощ! — проплака жената.

Очертанията й се размиха, цялото й тяло вибрираше от усилието да се превърне в мъгла.

Йеспер отпусна ръце. Двамата с Вилан скочиха на крака и се отдалечиха на бегом от гърчещите се вълнотворци.

Умираха ли? Нима току-що беше убил двама от своите? Просто се беше опитал да оцелее, нищо повече. Сети се пак за онова знаме на стената, безбройните ивици в червено, синьо и пурпурно.

Вилан го дръпна за ръкава. Лицето му изглеждаше някак прозрачно, сякаш кръвоносните съдове са се озовали твърде близо до повърхността.

— Йеспер, да тръгваме.

Той кимна бавно.

— Веднага! — повиши глас хлапето.

Йеспер тръгна механично след него, успя дори да се изкатери по въжето до покрива. Чувстваше се замаян, на ръба на припадъка. Знаеше, че другите зависят от него. Трябваше да се стегне, да продължи. Но имаше чувството, че е оставил някаква част от себе си в двора долу, нещо важно, чиято значимост не е подозирал, нещо неуловимо като мъгла.

37. Нина

Единадесет камбани и четвърт

Когато Матиас отвори вратата на килията й, тя се поколеба само за миг. Нищо не можеше да направи. Щеше да помни лицето на Матиас в прозорчето до края на дните си, разкривеното му от ярост лице, както и колебанието, поникнало в собствената й гръд. Сега, като го гледаше на прага, колебанието надигна отново глава, но после Матиас протегна ръце и Нина разбра, че страхът е останал зад гърба им.

Хвърли се към него и той я притисна в обятията си.

После зарови лице в косата й. Нина усети устните му до ухото си миг преди да чуе думите:

— Повече никога не искам да те видя така.

— С тази рокля или в тази килия?

Напуши го смях.

— Определено килията. — После хвана лицето й в шепи. — Йер молле пе оонет. Енел мьорд йе ней афва троем верет.

Нина преглътна шумно. Помнеше тези думи и какво означават. „Създаден съм да те пазя. Единствено смъртта ще отмени тази моя клетва.“ Клетвата на дрюскеле пред Фйерда. А сега — обещанието, което Матиас даваше на нея.

Знаеше, че трябва да отвърне с нещо дълбокомислено и красиво, вместо това се задоволи с истината:

— Ако се измъкнем живи оттук, ще те целувам до припадък.

Широка усмивка разполови красивото му лице. Нина нямаше търпение да види отново истинското синьо на очите му.

— Юл-Баюр е в трезора — каза той. — Да вървим.

Тичаха по коридора, а камбаните на черния протокол звънтяха в ушите й. Щом Брум е знаел за нея, вероятно е казал и на някой колега от ордена. А сега, когато бе задействан черният протокол, дрюскеле със сигурност щяха да потърсят командира си.

— Моля те, кажи ми, че Каз не е изчезнал пак някъде — каза тя, без да забавя крачка.

— Оставих го в балната зала. Ще се чакаме при ясена.

— Минахме оттам. Около дървото беше пълно с дрюскеле.

— Може би черният протокол ще реши този проблем.

— Дори да ни се размине сблъсъкът с дрюскеле, Каз ще ни види сметката собственоръчно, ако разбере, че сме убили Юл-Баюр…

Матиас вдигна ръка и спря на няколко крачки преди следващия завой. Продължиха бавно. Нина надникна зад ъгъла и бързичко елиминира стража пред вратата на трезора. Матиас взе пушката му, после пъхна ключа на Брум в ключалката и кръглата врата на трезора започна да се отваря.

Нина вдигна ръце, готова за атака. Двамата чакаха напрегнато вратата да се отвори докрай.

Помещението от другата й страна беше бяло като килиите, но определено не беше голо и празно. Няколко дълги маси се огъваха под тежестта на епруветки и стъкленици над ниски сини пламъчета, оборудване за загряване и охлаждане и бурканчета, пълни с прах в различни нюанси на оранжевото. На едната стена имаше голяма черна дъска, изписана с уравнения. Другата беше заета от голям стъклен шкаф с метални вратички. Нещо като оранжерия всъщност, с множество самостоятелни отделения, в които цъфтяха растения юрда. Отделенията сигурно имат система за затопляне, реши Нина. До третата стена беше сбутан тесен креват с намачкани чаршафи, а по пода около него се валяха тетрадки и листове хартия. На кревата с кръстосани крака седеше момче. Шуанец. Гледаше ги ококорено, тъмната му коса висеше на челото, в скута му имаше разтворена тетрадка. Едва ли беше на повече от петнайсет.

— Нищо лошо няма да ти направим — каза Нина на шуански. — Къде е Бо Юл-Баюр?

Момчето отметна провисналата коса от златистите си очи.

— Мъртъв е.

Нина се намръщи. Възможно ли е информацията на Ван Ек да е била погрешна?

— Тогава за какво е всичко това? — попита тя и обхвана с жест лабораторията.

— Ще ме убиете ли?

Нина не беше съвсем сигурна как да отговори.

— Сеш-юе — пробва предпазливо накрая.

Дълбоко облекчение се разля по лицето на младежа.

— Вие сте от Керч.

Нина кимна.

— Дойдохме да спасим Бо Юл-Баюр.

Момчето вдигна колене под брадичката си и ги обгърна с ръце.

— Много е късно за това. Баща ми загина, когато фйерданите се сбиха с хората от Керч. Сещате се, когато вашите хора се опитаха да ни измъкнат от Амрат Йен. — Гласът му се пречупи. — Загина в престрелката.

„Баща ми.“ Нина преведе думите му на Матиас, докато сама се опитваше да осмисли казаното.

— Мъртъв? — възкликна Матиас и широките му рамене се приведоха.

Нина знаеше какво си мисли — минали бяха през толкова изпитания, положили бяха неимоверни усилия, а Юл-Баюр е бил мъртъв през цялото време.

Но фйерданите едва ли бяха оставили сина му жив само от добро сърце.

— Искат от теб да възстановиш формулата — каза тя.

— Помагах му в лабораторията, но не помня всичко. — Момчето прехапа устни. — А и нарочно протакам.

Дрогата, която фйерданите даваха на Гриша, явно е идвала от първоначалните запаси, които Бо Юл-Баюр е бил подготвил за Керч.

— А можеш ли да го направиш? — попита Нина. — Можеш ли да пресъздадеш точната формула?

Момчето се поколеба.

— Предполагам.

Нина и Матиас се спогледаха.

Нина преглътна. И преди беше убивала. Дори тази нощ, в интерес на истината, но това сега беше различно. Момчето не беше насочило пушка към нея, нито я заплашваше по друг начин. Да го убие — а това би било чиста проба предумишлено убийство, — би означавало да предаде Иней и Каз, Йеспер и Вилан. Хора, които рискуваха живота си за награда, която никога нямаше да видят. Но после се сети как Нестор пада безжизнен в снега и за гришаните в килиите, изгубени в преизподнята на зависимостта — и всичко това заради проклетата дрога.

Нина вдигна ръце.

— Съжалявам — каза тя. — Ако ти успееш, страданието на моите хора няма да има край.

Момчето я гледаше право в очите, вирнало упорито брадичка, сякаш е знаело, че този момент, рано или късно, ще дойде. Нина знаеше как трябва да постъпи, очевидно беше. Както е правилно да постъпи. Ще убие момчето бързо и безболезнено. Ще унищожи лабораторията до последната епруветка. Ще заличи тайната на юрда парем. Ако искаш да унищожиш плевел, не го режеш, а го изтръгваш с корените. Само дето ръцете й трепереха. Този начин на мислене… той принадлежеше на дрюскеле. Унищожи угрозата, заличи я от лицето на света, без значение дали човекът, когото трябва да убиеш, е виновен, или невинен.

— Нина — тихо каза Матиас, — та той е дете. И много прилича на нас.

„Прилича на нас.“ Момче само с няколко години по-малко от нея, попаднало против волята си в капана на чужда война. Момче, което се опитва да оцелее.

— Как се казваш? — попита тя.

— Кювей.

— Кювей Юл-Бо — започна тя. Какво се канеше да направи, да произнесе присъда? Да се извини? Да моли за прошка? Въпроси, които останаха без отговор. Накрая каза следното: — Колко бързо можеш да унищожиш тази лаборатория?

— Много бързо — отвърна той.

Разсече въздуха с жест и пламъкът под една от стъклениците се извиси в синя дъга.

Нина зяпна.

— Ти си Гриша. Огнетворец.

Кювей кимна.

— Юрда парем беше неволна грешка. Баща ми се опитваше да създаде формула, която да прикрие силата ми. Той беше фабрикатор. Гриша като мен.

Мислите й се блъскаха безредно в главата. Бо Юл-Баюр, гришанин, който се крие на видно място зад границите на Шу Хан. Сега нямаше време да осмисли всичко това.

— Трябва да унищожим лабораторията — каза тя.

— Има достатъчно запалими материали — отвърна Кювей. Вече събираше тетрадките си и пробите от юрда. — Мога да спретна експлозия.

— Трябва да я ограничиш до трезора. В сградата има Гриша.

И стражи. И ментора на Матиас. Нина с радост би видяла сметката на Брум, но макар да бе предал командира си, Матиас едва ли би искал човекът, превърнал се в негов втори баща, да се разлети на малки парченца. Съвестта й възропта енергично при мисълта, че ще зареже пленените гришани тук, но наистина нямаше начин да отведе всички до пристанището.

— Каквото си взел, взел, зарежи останалото — каза тя на Кювей. — Трябва да тръгваме.

Кювей подреди няколко пълни с течност стъкленици върху спиртните лампи.

— Готов съм.

Надникнаха в коридора и поеха с бърз ход към входа на съкровищницата. При всеки завой Нина очакваше да види дрюскеле или стражи, хукнали към трезора, но не срещнаха никого. Минаха необезпокоявано по коридорите и спряха при централния вход.

— Вляво има лабиринт от жив плет — каза Нина.

Матиас кимна.

— Ще го използваме за прикритие, после ще цепим направо към ясена.

Щом отвориха вратата, звънтежът на камбаните стана оглушителен. Стария часовник увенчаваше върха на най-високата дворцова кула, циферблатът му грееше като пълна луна. Ярки светлини откъм стражевите кули шареха по острова, войници си подвикваха енергично и стесняваха кръга около двореца.

Нина прилепи гръб към стената на съкровищницата и тръгна бавно след Матиас, като се придържаше по възможност към сенките.

— По-бързо — каза Кювей и хвърли притеснен поглед към лабораторията.

— Насам — каза Матиас. — Лабиринтът…

— Стой! — извика някой.

Закъснели бяха. Стражи тичаха към тях откъм лабиринта. Трябваше да си плюят на петите. Тримата хукнаха слепешката, минаха покрай входа на колонадата и се озоваха в кръглия двор. Навсякъде имаше дрюскеле — пред тях, зад тях. Всеки миг щяха да открият огън.

И точно тогава експлозията промени нещата. Нина я усети, преди да я чуе. Гореща вълна я изхвърли във въздуха, последва я оглушителен трясък. Нина падна тежко върху белите павета.

Дим и хаос навсякъде. Надигна се на колене, ушите й звънтяха. Едната половина от съкровищницата беше срината напълно, пушек се кълбеше към нощното небе.

Матиас и Кювей вече вървяха към нея. Нина се изправи на крака.

— Стен! — извика един от двамата стражи, които се бяха отделили от група войници, тичащи към съкровищницата. — Каква работа имате тук?

— Бяхме на празненството — възкликна Нина, без да крие изтощението и ужаса си. — А после… после… — И сълзите й потекоха с унизителна лекота.

Войникът вдигна пушката си.

— Да ви видя документите.

— Забрави за документите, Ларс.

Ловецът на вещици завъртя рязко глава, когато Матиас пристъпи напред.

— Познавам ли те?

— Познаваше ме преди време, макар тогава да изглеждах малко по-различно. Хйе марден, Ларс?

— Хелвар? — възкликна онзи. — Ама ти… чух, че си мъртъв.

— Така беше.

Ларс премести погледа си върху Нина.

— Чакай, това е сърцеломката, която Брум отведе в съкровищницата. — А после спря поглед върху Кювей и явно навърза нещата. — Предател! — изсъска той на Матиас.

Нина вдигна ръка да забави пулса на Ларс, но в същия миг долови движение в сенките вдясно от себе си. Понечи да извика, но нещо я удари силно. Тя сведе сащисано поглед и видя намотки здраво въже да стягат ръцете й към торса. Без да вдигне ръце, беше безсилна. Без да вдигне ръце, беше най-обикновена жена. Матиас изпъшка, а Кювей изпищя — още въжета се стрелкаха от мрака, улавяха ги в примките си и стягаха ръцете им към телата.

— Ето какво правим ние, предателю — ухили се самодоволно Ларс. — Ловим боклуци като вас. Знаем всичките ви номерца. — Изрита Матиас през глезените. Той падна болезнено на колене и си пое дъх през зъби. — Казаха ни, че си мъртъв. Оплакахме те, изгорихме ясенови клонки за упокой на душата ти. Но сега разбирам, че лъжата е трябвало да ни предпази от нещо по-лошо. Матиас Хелвар, предател, който помага на враговете ни и заговорничи с изчадия. — И се изплю в лицето на Матиас. — Как можа да предадеш родината си и своя бог?

— Дйел е бог на живота, не на смъртта.

— Има ли и други, дошли за Юл-Баюр, освен теб и това същество?

— Няма — излъга Нина.

— Не питам теб, вещице — каза Ларс. — Няма значение. Много скоро ще си изпеете и майчиното мляко, не се съмнявай. — Обърна се към Кювей. — Ами ти? Ти също ще си платиш.

Направи някакъв знак. От сенките на колонадата излязоха цяла редица мъже и момчета — дрюскеле до един, с вдигнати качулки над дълги руси коси, които падаха на кичури по предницата на униформите им и улавяха светлината. Целите в черно и сребърно, като създания, изпълзели от тъмните пукнатини на северния лед. Обградиха в рехав кръг Нина, Матиас и Кювей.

Нина си мислеше за белите затворнически килии и сифоните на пода. Дали всички запаси от парем са се изпарили заедно с лабораторията? Колко време би било необходимо на Кювей да направи нова партида и на какво щяха да подложат Нина преди това? Хвърли един последен отчаян поглед към мрака, молеше се да зърне някакъв знак, че Каз е наблизо. Дали не са пипнали и него? Възможно ли е да ги е зарязал по своя воля? Беше се готвила за воин, преминала бе обучение. Трябваше да се стегне, да събере сили за онова, което предстоеше.

Един от закачулените войници пристъпи напред и даде на Ларс нещо като камшик с дълга дръжка, прикрепен към въжетата, които стягаха гърдите им.

— Това познато ли ти е, Хелвар? — попита Ларс. — Би трябвало. Нали ти помогна в създаването му. Самонавиващи се въжета за контрол върху няколко пленници едновременно. Да не забравяме и за шиповете, разбира се.

Ларс перна с пръст едно от въжетата и Нина изохка — миниатюрни шипове се бяха забили в ръцете и торса й. Ларс се засмя доволно.

— Остави я на мира — изръмжа Матиас на фйердански.

Думите му тежаха от ярост. Паника прекоси очите на бившите му колеги. Нищо чудно, помисли си Нина — Матиас беше по-едър от всички, до неотдавна е бил сред лидерите им, сред най-добрите в редиците на тези невръстни убийци. После Ларс перна силно едно от другите въжета. Движението освободи шиповете, Матиас изпъшка през зъби и се преви, обикновен човек като другите им жертви.

Последва хихикане, тихо и жестоко.

Ларс дръпна рязко камшика, въжетата се скъсиха и принудиха Нина, Матиас и Кювей да подтичват след него като спънати коне.

— Още ли се молиш на нашия бог, Хелвар? — попита Ларс, докато минаваха край свещеното дърво. — Мислиш ли, че Дйел чува скимтенето на мъже, които са се поддали пред измамния чар на Гриша? Мислиш ли, че…

После внезапно се чу остър животински писък. Мина време, преди Нина и останалите да осъзнаят, че звукът е дошъл откъм Ларс. Той отвори уста и оттам по брадичката и лъскавите му копчета се ливна кръв. Нещастникът изпусна камшика и един от колегите му се хвърли да го улови, преди да е паднал на земята.

Серия остри припуквания долетя откъм свещения ясен. Нина си даде сметка, че познава този звук — чула го бе на северния път при засадата на затворническия фургон. Когато изкорениха онази ела. Сега ясенът взе да скърца и стене. Древните му корени се сгърчиха.

— Ней! — извика един от дрюскеле.

Всички зяпаха с потрес покосеното дърво.

— Ней! — кресна друг.

Ясенът започна да се накланя. Изглеждаше твърде голям, за да го събори малко киселина в корените, но въпреки това се наклони, а от зейналата черна дупка под него се надигна приглушен рев.

Тук дрюскеле идваха да чуят гласа на своя бог. И сега той им говореше.

— Ще ви заболи малко — каза войникът, който държеше бича. Гласът му беше хриплив, познат. Носеше ръкавици. — Но ако оцелеем, ще ми благодарите по-късно.

Качулката се смъкна от главата му и отдолу се появи физиономията на Каз Брекер. Сащисаните дрюскеле най-после се сетиха да вдигнат пушките си.

— Не активирайте балеена, преди да сте стигнали дъното — извика Каз. После грабна Кювей и се хвърли заедно с него в черната паст под корените на дървото.

Нина изпищя, когато въжето я повлече. Забиваше пети в плочите, но това не забави неизбежното. Озова се на ръба на дупката заедно с Матиас. Чу стрелба… а после пропадна в чернилката, в студа, в гърлото на Дйел, в нищото.

38. Каз

Единадесет камбани и три четвърти

Каз бе поколебал дали да не последва от разстояние Матиас и Брум в балната зала и да чуе какво си говорят, но предпочете да не губи Нина от поглед при толкова много дрюскеле наоколо. Заложил бе на чувствата, които Матиас изпитва към Нина, но не този залог го притесняваше. Далеч по-неясно бе дали честен човек като Матиас ще съумее да излъже убедително бившия си ментор. Явно фйерданецът имаше скрити таланти.

После Каз проследи отдалече Нина и Брум до съкровищницата, а след това се скри зад една ледена скулптура и се зае с неприятната задача да повърне Вилановите пакетчета с изкореняващи бомбички, които беше глътнал, преди да нападнат из засада затворническия фургон. Налагало се бе да ги повръща на всеки час, за да не отидат твърде навътре в храносмилателната му система — тях, както и кесийката с хлоропелети и допълнителния комплект шперцове, които беше глътнал като предохранителна мярка в случай на непредвидени обстоятелства. Неприятно упражнение. Научил беше номера от един фокусник на Източната дъга, който с години бълваше огън за радост на публиката, докато по невнимание не се отрови с керосин.

След като приключи с това, Каз огледа периметъра на съкровищницата, покрива и входа, но накрая му остана само да чака скрит и нащрек и да се тревожи за хилядите неща, които можеха да се объркат. Замисли се за Иней, как стоеше на покрива на посолството, грейнала от някаква нова страст, която Каз не разбираше, но разпознаваше отлично — цел. Цел, която я огряваше отвътре. „Като си взема дела, ще напусна Утайките.“ И преди беше казвала, че ще се махне от Кетердам, но Каз никога не беше вземал заплахите й на сериозно. Сега беше различно.

Чакаше скрит в сенките на западната колонада, когато камбаните на черния протокол взривиха острова с тревожния си зов. Насочени светлини откъм стражевите кули заляха терена. Скупчените около ясена дрюскеле зарязаха ритуала си и се разтичаха, откъм кулите се изля вълна от стражи. Каз чакаше и броеше минутите, но от Нина и Матиас нямаше и следа. „Нещо лошо е станало — помисли си той. — Сгрешил си за Матиас и сега ще си платиш с лихвите за всички шеги с говорещото дърво.“

Трябваше да влезе в съкровищницата, но ключалката беше странна и сигурно щеше да му отнеме време. Не можеше да я бърника с шперцовете без никакво прикритие при толкова много дрюскеле наоколо. А после видя Нина, Матиас и някакъв тип, вероятно Бо Юл-Баюр, да излизат на бегом от съкровищницата. Тъкмо щеше да им извика, когато сградата се взриви и всичко отиде по дяволите.

„Взривили са лабораторията — помисли си той, скрил глава с ръце под дъжда от отломки. — Определено не съм им възлагал да взривяват лабораторията.“

Останалото беше пълна импровизация. По план с Матиас трябваше да се срещнат при ясена щом прозвучат камбаните на черния протокол. Смятал бе, че ще има време да им обясни набързо какво следва, преди да пропаднат в чернилката. Сега време за обяснения не беше останало. Оставаше му само надеждата, че няма да се паникьосат и че късметът го чака някъде долу.

Пропадането сякаш нямаше край. Дано поне младежът, когото Каз стискаше в прегръдките си, бе неочаквано недораслият шуански учен Юл-Баюр, а не някакъв сащисан затворник, когото Нина и Матиас са решили да освободят. Натикал бе малкия диск в устата на момчето, докато пропадаха през ръба, и го бе задействал с пръсти. Сега тръсна рязко камшика да освободи кабелите и чу как другите трима извикаха, ужилени от скъсяващите се въжета. Поне нямаше да цопнат вързани във водата. Изчака още миг-два и прехапа своя балеен. Не смееше да отлага повече. А после се озова в ледените води, толкова студени, че сърцето му спря.

Каквото и да беше очаквал, течението на подземната река го свари неподготвен. Водите й бяха бързи и мощни като лавина. Трясъкът им беше оглушителен дори под повърхността, но заедно със страха дойде и някаква злорада гордост. Бил е прав.

„Гласът на Бог.“ В легендите винаги имаше зрънце истина. Каз беше градил с години легендата около собствената си личност и знаеше това от опит. Чудил се бе откъде идва водата, захранваща ледения ров и фонтаните в Ледения палат, защо речното ждрело е толкова дълбоко и широко. И щом Нина му описа ритуала, с който посвещаваха дрюскеле в ордена, разбра — фйерданската крепост не беше построена тук заради великото дърво, а заради извора под него. Дйел, изборът, който хранеше морето, дъждовете и корените на свещения ясен.

Водата има глас. Това го знаеше всеки канален плъх, всеки, който е нощувал под мост или е зъзнал под напора на зимна буря в преобърната лодка. Водата можеше да говори с гласа на любимата, с гласа на отдавна изгубен брат, дори с гласа на бог. Това беше ключът и щом го разбра, Каз видя по друг начин Ледения палат, проумя вътрешния му механизъм. Ако беше прав, Дйел щеше да ги изплюе право в клисурата. Стига да не се удавеха преди това.

А тази възможност си беше съвсем реална. Дисковете балеен осигуряваха въздух за десетина минути, най-много дванайсет, ако запазеха самообладание, което едва ли щеше да се случи. Сърцето му биеше лудо, дробовете му протестираха, стегнати като в обръч. Цялото тяло го болеше от вледеняващата вода, която го подмяташе безмилостно. Светът се беше свил до гръмовния й рев и непрогледния мрак.

Нямаше достатъчно данни да изчисли с точност скоростта на течението, но знаеше, че приблизителната му сметка е достатъчно добра. Числата бяха неговата стихия открай време — те бяха в основата на хазарта все пак, пресмятането за залозите, шансовете, маржа. Сега обаче трябваше да разчита на нещо повече от сухи числа. „На кой бог служиш?“ — беше го попитала Иней. „На онзи, който ми гарантира късмет.“ Само че късметлиите не се премятаха презглава под леден ров на вражеска територия.

Какво щеше да ги чака, когато течението ги изплюе в клисурата? Кой щеше да ги чака? Йеспер и Вилан бяха успели да задействат черния протокол. Но дали се бяха справили и с останалото? Дали Каз щеше да види Иней от другата страна?

„Гледай да оцелееш. Да оцелееш на всяка цена.“

Така живееше той, миг след миг, от един дъх до следващия, още от онази ужасна сутрин, когато се събуди и откри, че Йорди си е мъртъв, а самият той е съвсем жив.

Премяташе се през мрака. Студът беше убийствен. Сети се как Иней го погали по бузата. Спомни си паниката, в която го хвърли докосването, как бе загубил ума и дума. Хаос, в който имаше страх без дъно и погнуса… и нейде във врявата — желание, което отказваше да си отиде, надежда тя да го докосне отново.

Беше на четиринайсет, когато събра отряд да оберат банката, помогнала на Херцун да ги ограби, него и Йорди. Измъкнаха се с петдесет хиляди крюге, но Каз скочи от покрива и си счупи крака. Костта не зарасна добре, куцането и болката не си отиваха. Затова намери фабрикатор и му плати за изработката на бастун. Бастунът с вранската глава. И това се превърна в нещо като декларация. Всичко в него беше потрошено и зараснало накриво и всичко беше станало по-силно в резултат на това. Бастунът се превърна в част от легендата, която Каз изграждаше. Никой не знаеше кой е той, откъде е дошъл. Знаеха, че е Каз Брекер, сакатият измамник, копелето на Кацата.

Ръкавиците бяха единствената проява на слабостта му. След онази нощ, сред труповете, след като бе преплувал разстоянието до кетердамския пристан, уловил се за мъртвото тяло на брат си като за спасителен пояс, допирът кожа в кожа му беше непоносим. Непоносимо мъчителен, непоносимо отблъскващ. Единственото късче от миналото, което не бе успял да изкове в нещо опасно.

Издутият балеен започваше да се спихва по ръбовете. Пропускаше вода. Колко далеч ги беше отнесло течението? Още колко щеше да ги влачи? Все още стискаше с една ръка яката на Бо Юл-Баюр. Момчето беше по-дребно от Каз, може би въздухът щеше да му стигне за по-дълго.

Ярки спомени се заредиха в главата му. Държи чаша горещ шоколад в ръце, която пари дори през плетените ръкавички с един пръст, а Йорди го предупреждава да не бърза, нека шоколадът поизстине, преди да е отпил. Мастилото изсъхва върху нотариалния акт за Вранския клуб, който той току-що е подписал. Първата му среща с Иней в Менажерията, цикламените й коприни, тежкият грим на очите. Ножът с костена дръжка, който й беше дал. Стои пред вратата й в Ребрата и я слуша как плаче тихичко в нощта след първото си убийство. Плач, който той беше отминал без внимание. Ето я кацнала на перваза на таванския му прозорец, в онази първа година след като я откупи от Менажерията. Клечи на перваза и храни враните, които се събират на покрива.

— Не ти трябва да се сприятеляваш с враните — казва й той.

— Защо?

Той вдига поглед от документите върху бюрото си, за да отговори, но думите застиват на езика му.

Слънцето напича като никога и Иней е обърнала лице към него. Очите й са затворени, лъскавите черни ресници хвърлят сянка върху лицето й. Вятърът откъм пристанището развява нежно тъмната й коса и за миг Каз се превръща в малко момче, в дете, което твърдо вярва, че светът не е лишен от вълшебство.

— Защо? — повтаря тя, без да отваря очи.

Той казва първото, дошло му наум:

— Защото враните са невъзпитани.

— Същото важи и за теб, Каз. — Засмива се и ако той може да бутилира смеха й и да се опива с него всяка нощ, би го направил.

И това го ужасява.

Пое си за последно дъх, после малкият диск се разтвори окончателно и водата нахлу. Каз примижа срещу течението с надежда да зърне светлинка. Реката го запрати в стената на тунела. Натискът върху дробовете му растеше. „По-силен съм от теб — каза си той. — Волята ми е по-силна от твоята.“ Ала чу Йорди да казва през смях: „Не, братленце. Никой не е по-силен. Никой не може да си играе със смъртта безнаказано, дори ти. Човешката алчност може и да играе по свирката ти, но смъртта не се подчинява никому.“

Едва не се бе удавил онази нощ в пристанището, помнеше как рита отчаяно в мрака и се държи за трупа на Йорди. Сега нямаше кой да му помогне, кой да го задържи над повърхността. Искаше да мисли за брат си, за отмъщението, за Пека Ролинс, вързан за стол в къщата на Зелверщраат, докато Каз тика ордери в устата му и чака негодникът да си спомни името на Йорди. Но в мислите му имаше място само за Иней. Тя трябваше да оцелее. Би трябвало да се е измъкнала вече от Ледения палат. А ако не е, значи той трябваше да оцелее, за да я измъкне оттам.

Болката в дробовете му ставаше непоносима. Трябваше да й каже… Какво? Че е прекрасна, че е смела, че е повече, отколкото той заслужава. Защото е сакат в тяло и дух, защото е лош, но не е чак толкова счупен, че да не се събере в някакво подобие на достоен за нея мъж. Защото, без да иска, е започнал да разчита на нея, да я търси, да я иска край себе си. Трябваше да й благодари за новата си шапка.

Водата натискаше гърдите му, настояваше да отвори уста, да я вдиша. „Няма“ — закле се той. Но накрая все пак отвори уста и водата нахлу.

Шеста част

Свестни крадци

39. Иней

Сърцето й се блъскаше в галоп. Има един миг на въздушния трапец, когато си се пуснал от едната люлка и посягаш към следващата, но разбираш, че си допуснал грешка, че инерцията не е достатъчна и вече не летиш, а чисто и просто падаш към земята.

Стражите я извлякоха през портата на затворническия сектор. Сега в двора имаше много повече въоръжени мъже и повече пушки, насочени към нея, отколкото преди броени часове, когато бе слязла тук от затворническия фургон заедно с другарите си. Минаха през вълчата паст и нагоре по стълбите, после и по пътечката край гигантското стъклено изложение. Нина й беше превела надписа на големия плакат: „Фйерданска мощ“. Иней се бе подсмихнала презрително тогава, като местеше поглед от танковете и оръжията в ниското към момчетата на срещуположната пътечка. Що за мъже изпитват нужда да развяват силата си пред безпомощни пленници в окови?

Стражите се движеха твърде бързо. За втори път тази нощ Иней се спъна нарочно.

— Мърдай — сопна й се войникът до нея на керчски и я повлече напред.

— Много бързо вървите.

Той разтърси силно ръката й.

— Не се мотай.

— Не искаш ли да се запознаеш с нашите разпитвани? — попита я другият. — Пред тях ще си изпееш и майчиното мляко.

— Но няма да си толкоз хубава, като приключат с теб — каза първият.

Разсмяха се, а стомахът на Иней се преобърна. Нарочно говореха на керчски, за да ги разбира.

Смяташе, че би могла да ги надвие въпреки пушките им и без своите ножове. Ръцете й не бяха вързани, а и войниците вярваха, че си имат работа с изпаднала в немилост проститутка. Хелеен я бе нарекла престъпничка, но в техните очи Иней едва ли беше нещо повече от дребна крадла в цикламена коприна.

Тъкмо обмисляше как да подходи, когато чу и други стъпки, които се движеха в тяхната посока. Зърна силуетите на двама мъже в униформа. Настигаха ги. Би ли могла сама да се справи с четирима стражи? Нямаше представа, но знаеше, че минат ли по коридора, всяка надежда да избяга ще се изпари.

Погледна отново към плаката в стъклената зала. Сега или никога.

Препъна стража вляво от себе си. Той залитна напред, а Иней го удари от долу на горе с длан и счупи носа му.

Другият вдигна пушката си към нея.

— Ще си платиш за това.

— Няма да ме застреляш. Началниците ти ще искат да ме разпитат.

— Може да те прострелям в крака — усмихна се доволно той и наведе пушката.

А после взе, че се срина на земята. От гърба му стърчеше очукана ножица. Войникът зад него й махна жизнерадостно.

— Йеспер! — ахна тя с облекчение. — Най-после.

— И аз съм тук, между другото — обади се Вилан.

Стражът със счупения нос изпъшка в краката на Иней и се опита да вдигне пушката си. Тя го срита здраво в главата. Фйерданецът не мръдна повече.

— Успя ли да гепиш достатъчно голям диамант? — попита я Йеспер.

Иней кимна и изтърси от ръкава си лента за шия, обшита с диаманти.

— Побързай — каза тя. — Хелеен сигурно е забелязала липсата на това нещо.

Макар че не би могла да вдигне кой знае каква тревога, при положение че целият палат се тресеше в хаос заради черния протокол.

Йеспер дръпна лентата от ръката й и я зяпна с отворена уста.

— Каз рече, че ни трябва диамант. Не е казвал да крадеш от диамантите на Хелеен ван Хоуден!

— Хващай се на работа и не дрънкай.

Каз й беше възложил две задачи — да свие голям диамант за Йеспер и да прави-струва, но да се озове в този коридор след единайсет камбани. Имаше много други подходящи диаманти, които да открадне, и други начини да привлече вниманието на стражите. Но ръцете я сърбяха да измами именно Хелеен. Събрала бе толкова тайни, откраднала бе толкова документи, натрупала бе толкова грехове, големи и малки, но всичко това нямаше значение, докато не надвие Хелеен ван Хоуден.

А Хелеен я бе улеснила. Сборичкването в ротондата имаше една основна цел — Хелеен да не усети кражбата, защото я е страх, че откачената Иней ще я удуши. Така де, толкова се беше заплеснала да злорадства, че реакциите й се забавиха. Иней съжаляваше само за едно — че няма да е там, когато Леля Хелеен осъзнае липсата на безценното си бижу.

Йеспер запали фенер и се хвана на работа рамо до рамо с Вилан. Чак сега Иней видя, че и двамата са покрити със сажди от шахтата на пещта в затворническия сектор. Носеха две мърляви намотки въже. Иней побърза да залости вратите в двата края на коридора. Разполагаха с броени минути, преди следващият патрул да стигне дотук и да открие заключена врата, която не би трябвало да е заключена.

Вилан беше извадил дълъг метален винт и някаква дръжка, вероятно от голяма макара, и сега се опитваше да сглоби от тях подобие на дрелка. Функционираща дрелка, помисли си със съмнение Иней.

На една от вратите се потропа.

— Побързайте — каза тя.

— Като го казваш, няма да стане по-бързо, нали знаеш? — възропта Йеспер, втренчил поглед в диамантите. — Ако просто ги натроша, ще загубят молекулярната си структура. Трябва да се разрежат много внимателно и фасетките да оформят съвършено свредло. Никой не ме е учил как да…

— И кой е виновен за това? — вметна Вилан, без да отделя поглед от собствената си задача.

— И ти не помагаш.

Стражите удряха силно по вратата, навярно с юмруци. На пътечката от другата страна на стъклената зала се появиха мъже, сочеха и викаха. Но не можеха да стрелят по тях през два слоя бронирано стъкло.

Стъклото беше гришанска направа. Нина го беше познала веднага щом се озоваха на пътечката по-рано — Фйерданската мощ, защитена от гришанско умение! Единственото по-здраво нещо от фабрикаторско стъкло беше диамантът.

Вратите в двата края на коридора се тресяха от удари.

— Идват! — извика Иней.

Вилан прикрепи диамантения свредел към импровизираната дрелка. Йеспер опря върха му в стъклото и започна да върти дръжката. Чу се много неприятен звук. Ако не броим звука обаче, всичко се случваше много бавно.

— Получава ли се изобщо? — извика Иней.

— Стъклото е дебело!

Нещо тежко изтрещя във вратата отдясно.

— Донесли са ръчен таран! — изписка Вилан.

— Продължавайте — каза Иней и изу обувките си.

Йеспер завъртя по-бързо дръжката, свределът стържеше пронизително в стъклото. Той го премести малко по-нагоре, после пак и леко встрани, очертаваше началото на кръг. Стигна до средата като полумесец…

„По-бързо!“

Масивната дървесина на вратата в дъното на пътечката започна да се цепи.

— Хващай дръжката, Вилан! — извика Йеспер.

Вилан зае мястото му и завъртя с всички сили.

Йеспер грабна захвърлените пушки на стражите и ги насочи към вратата.

— Идват! — извика той.

Двете дъги се срещнаха върху стъклото. Пълна луна. Кръгът се отдели с пукот и падна навътре. Още се премяташе към пода далече долу, когато Иней отстъпи назад.

— Махнете се от пътя! — извика тя.

И се затича. Краката й бяха леки, коприните — като пера. Не й тежаха вече коприните, не ги мразеше. Беше подхлъзнала страшната Хелеен ван Хоуден. Беше й отнела нещо, глупав символ, но ценен за нея. Не беше достатъчно — никога нямаше да бъде достатъчно, — но беше някакво начало. Ще има още сводници, които да подхлъзне, и роботърговци, които да измами. Коприните й бяха пера, а тя беше свободна.

Иней се съсредоточи върху кръга в стъклото — луна, липса на луна, врата към бъдещето — и скочи. Отворът беше малък дори за нея, чу се неприятен звук, когато острият ръб разцепи коприната. Иней изви тяло и протегна ръка. Имаше само един шанс да се хване за големия железен фенер, който висеше от тавана на залата. Беше скок невъзможен, умопомрачителен, но Иней отново бе бащината си щерка, за която законите на гравитацията не важат. За миг увисна във въздуха, после ръцете й се сключиха около основата на фенера.

Чу как вратата в единия край на пътечката поддава с трясък, после и стрелба.

„Задръж ги, Йеспер. Спечели ми малко време.“

Залюля се напред-назад да набере инерция. Куршум изсвистя край нея. Случайност? Или някой е прегазил Йеспер и Вилан и сега стреля през отвора в стената?

Прецени, че е набрала достатъчно инерция, и се пусна. Удари се силно в стената, но нямаше друг избор. Важното бе, че пръстите й намериха ръба на каменния корниз, където бяха изложени древните брадви. Нататък беше лесно — от корниз по вертикална греда до следващия корниз, все по-ниско, докато босите й стъпала не намериха покрива на един голям танк. Иней се намърда в металния купол по средата на машината.

Въртеше една след друга ръчките на таблото, но все не откриваше правилната. Най-накрая една от големите пушки повдигна цевта си. Иней натисна спусъка и цялата се разтресе, когато куршумите заваляха като градушка по стъклените стени. Не се сещаше как иначе да предупреди Йеспер и Вилан.

Трябваше да се справи някак и с голямото оръдие. Вмъкна се в контролната кабинка на танка. Видя само една ръчка и я завъртя. Носът на дългото оръдие се повдигна под подходящ ъгъл. Наистина имаше малък лост на контролното табло точно както беше предсказал Йеспер. Иней го дръпна силно. Чу се само тихо изщракване, нищо повече. Иней чакаше, затаила дъх, но в първия ужасно дълъг миг нищо не се случи.

„Ами ако не е заредено? — помисли си тя. — Ако Йеспер е прав за оръдието, Фйерданите трябва да са луди, за да държат такава огнева мощ без специални предохранителни мерки.“

Търбухът на танка избумтя. Иней чу нещо да се търкаля към нея и с ужас реши, че е объркала работата. Снарядът щеше да се търкулне по дългото дуло и да падне право в скута й. Вместо това се чу съскащ звук и пронизително стържене на метал в метал. Голямото оръдие потрепери. Оглушителен бумтеж разцепи въздуха, придружен от валмо тъмносив дим.

Снарядът удари стъклото и го разби на хиляди лъскави парченца. „По-красиви са от диаманти“ — помисли си с почуда Иней. Надяваше се Йеспер и Вилан да са намерили място — и време — да се прикрият.

Изчака прахът да се слегне, ушите й звънтяха неприятно. Стъклената стена беше изчезнала. Нищо не помръдваше. После две прикрепени към парапета на пътечката въжета се спуснаха, последвани от Вилан и Йеспер — Йеспер като дългокрако насекомо, Вилан на пресекулки, като гъсеница, която се измъква от какавидата си.

— Айор! — извика Иней на фйердански.

Нина щеше да се усмихне доволно, ако можеше да я чуе.

Завъртя оръдието. Отвъд отсрещната стъклена стена фйерданите крещяха яростно от пътечката, но когато дулото се насочи към тях, си плюха на петите.

Иней чу стъпки и дрънчене — Йеспер и Вилан се бяха качили на танка. Йеспер подаде глава през люка на тавана.

— Даваш ли аз да карам?

— Ако настояваш.

Премести се настрани, за да седне той зад контролните уреди.

— Охо, здрасти, красавице! — каза Йеспер, ухилен до уши.

После дръпна друга ръчка и бронираната машина се събуди с ръмжене, силни вибрации и валма черен дим.

„Що за чудовище е това?“ — помисли си Иней.

— Какъв шум! — извика тя.

— Какъв двигател!!! — надвика я Йеспер.

И после изведнъж потеглиха… без помощта на коне.

Откъм купола долетя звук на стрелба. Явно Вилан беше открил контролите.

— Опа, да му се не види! — Йеспер се обърна към нея. — Покажи му как да се прицелва, моля те!

Иней се изтегли в купола, обясни набързо на Вилан кое за какво служи, после насочи второто по-малко оръдие към стражите, които нахлуваха в стъклената зала.

Йеспер беше изтеглил машината максимално назад. Спря и изстреля снаряд от голямото оръдие. Снарядът раздроби стъклото, профуча покрай пътечката и удари крепостната стена отзад. Бял прах и каменни отломки се разхвърчаха навсякъде. Йеспер стреля отново. Вторият снаряд попадна право в целта и в каменния градеж на пръстена се появиха пукнатини. В стената се беше образувала сравнително голяма вдлъбнатина, но не и отвор.

— Готови ли сте? — извика Йеспер.

— Да — отвърнаха в хор Иней и Вилан.

Сгушиха се под оръжейния купол. Вилан беше целият в драскотини от счупените стъкла. Но пък буквално грееше. Иней го хвана за ръцете и ги стисна силно. Дошли бяха в Ледения палат тайно като мишоци. Сега щяха да излязат от него като армия, пък било то и с йената на живота си.

Откъм търбуха на машината се чуха разни прищраквания, дрънчене и пукот. А после танкът нададе рев. Звук като от гръмотевица, уловена в метален барабан, която държи да се измъкне на свобода. Машината се люшна назад върху веригите си, после се втурна напред. Право напред, все по-бързо, набираха инерция. Танкът подскочи… явно бяха излезли от стъклената зала.

— Дръжте се здраво! — изкрещя Йеспер и заби танка в легендарния крепостен зид на Ледения палат.

Иней и Вилан политнаха към контролното табло.

Бяха преминали. Танкът продължи тежко по пътя, а стакатото на стрелбата бързо затихна след тях.

Иней чу странен звук. Погледна нагоре. Вилан се смееше с глас.

Подал се бе от купола и гледаше назад към Ледения палат. Иней се придърпа до него и видя дупката в крепостния зид — черно петно сред безбрежния бял камък и мъже, които се изливаха от петното и стреляха отчаяно по отдалечаващия се танк. Буквално им дишаха прахта.

Вилан се преви от смях и посочи надолу. Във веригата на танка се беше закачил голям плакат и се влачеше по пътя. Въпреки калните петна и изгореното от барут надписът още се четеше: СТРИМАКТ ФЙЕРДАНСКАТА МОЩ.

40. Нина

Изпълзяха от мрака под ярката светлина на луната мокри до кости, ожулени и задъхани. Нина имаше чувството, че са я били с тояги. Остатъците от балеена лепнеха неприятно в ъгълчетата на устата й. Роклята й беше изпокъсана до неузнаваемост и ако не беше така отчаяно и шеметно щастлива, че е жива и още диша, Нина вероятно би се притеснила, задето стои боса и почти гола в клисурата на северна река, на около два километра от пристанището. Някъде далече камбаните на Ледения палат биеха до скъсване.

Кювей повръщаше вода, а Матиас измъкваше Каз — в безсъзнание и на вид безжизнен — от плитчините.

— Светци, диша ли изобщо? — ахна Нина.

Матиас го обърна по гръб, доста грубо, и започна да натиска ритмично гърдите му с повече сила от необходимото.

— Защо ли. Не те. Оставя. Да умреш — мърмореше под нос той в такт със сърдечния масаж.

Нина изпълзя по камъните и коленичи до тях.

— Остави на мен, преди да си му спукал гръдната кост. Има ли пулс? — попита тя и притисна пръсти отстрани на шията. — Има, но е много слаб. Разтвори му ризата.

Матиас хвана предницата на куртката и с едно движение разкъса униформата на дрюскеле. Нина постави едната си ръка върху бледите гърди на Каз и се фокусира върху сърцето му. С другата отвори устата и стисна носа му, после се опита да вкара въздух в дробовете му. Опитните Корпоралки знаеха как да изкарат водата от дробовете по друг начин, по-ефективно, но сега нямаше време да се вайка за такива неща.

— Ще се оправи ли? — попита Кювей.

„Не знам.“

Вдиша отново в устата на Каз, като едновременно с това поддържаше ритъма на сърцето му. „Хайде, Каз, отрепко прогнила, преживявал си и по-големи изпитания.“

Усети промяната, когато сърцето му заби само, без нейна помощ. После Каз се закашля силно и на пресекулки, вода изригна от устата и носа му.

Избута я от себе си, бореше се да поеме въздух.

— Махни се, по дяволите! — излая дрезгаво той и изтри уста с ръкавицата си. Очите му не бяха на фокус. Сякаш виждаше през Нина. — Не ме докосвай.

— В шок си, демджин — каза Матиас. — Едва не се удави. Би трябвало да си се удавил.

Каз се закашля отново, цялото му тяло се разтресе.

— Удавил — повтори той.

Нина кимна бавно.

— Ледения палат, помниш ли? Невъзможният удар? Оцеляхме на косъм? В Кетердам те чакат три милиона крюге?

Каз примигна и я погледна в очите.

— Четири милиона.

— Помислих си, че това може да те върне при нас.

Той разтърка лице, като продължаваше да кашля.

— Успяхме — каза накрая с почуда. — Дйел наистина върши чудеса.

— Ти не заслужаваш чудеса — каза навъсено Матиас. — Оскверни свещения ясен.

Каз се изправи на крака, залитна, пое си предпазливо въздух.

— Дървото е просто символ, Хелвар. Ако богът ви е толкова деликатен, по-добре си намерете нов. Да се махаме оттук.

Нина вдигна ръце.

— Пак заповядай, неблагодарник такъв.

— Ще ти благодаря, като се качим на „Феролинд“. Мърдайте. — И пое с усилие по големите камъни на клисурата. — Пътьом ще ми обясните защо нашият знаменит шуански учен изглежда като съученик на Вилан.

Нина поклати глава, едновременно ядосана и впечатлена. Може би това беше задължителното качество, за да оцелееш в Кацата. Способността да не спираш и за миг.

— Той приятел ли ви е? — попита скептично Кювей на шуански.

— При случай.

Матиас й помогна да се изправи и всички тръгнаха след Каз. Придвижваха се бавно по каменистия и стръмен бряг на ждрелото. Целта бе да стигнат до далечния край на моста отгоре, една идея по-близо до Дйерхолм. Нина беше уморена до смърт, но време за почивка нямаше. Изпълнили бяха задачата. Надвили бяха конкуренцията. Взривили бяха сграда в сърцето на Ледения палат. Но без Иней и другите никога нямаше да стигнат до пристанището.

Продължи упорито напред. Другият вариант беше да седне на някой камък и да чака края. Някъде откъм Ледения палат долетя бумтеж.

— О, светци, дано това е Йеспер — примоли се тя, докато се прехвърляха през ръба на ждрелото.

Погледна назад към моста, украсен с панделки и ясенови клонки за Хрингкяла.

— Не знам какво идва, но е голямо — каза Матиас.

— Какво ще правим, Каз?

— Ще чакаме — каза той, повишил глас да надвика рева.

— Няма ли да се прикрием поне малко? — попита Нина, като подскачаше от крак на крак от нерви. — Или да ни окуражиш с добра дума? Нещо от сорта, че си скрил двайсет пушки в храсталак наблизо? Дай ни нещичко, Каз.

— Какво ще кажеш за няколко милиона крюге? — попита той.

Танк прехвърли билото на хълма, веригите му изхвърляха камъчета и прахоляк. Някой им махаше от оръжейната куличка… не, двама бяха. Иней и Вилан! Крещяха и жестикулираха енергично.

Нина писна победоносно, Матиас зяпаше невярващо танка. Колкото до Каз… Нина направо не можа да повярва на очите си.

— Светци, Каз, изглеждаш щастлив.

— Не ставай смешна — тросна се той.

Но грешка нямаше. Каз Брекер се хилеше като идиот.

— Май са наши хора? — попита Кювей.

Но възторгът на Нина бързо повехна. Явно фйерданите нямаше да се предадат без бой. Колона от танкове прехвърли билото и се сурна на скорост и сред пелена от прахоляк по огрения от луната път. Може би Йеспер не е успял да запечата портата в сектора на дрюскеле. Или фйерданите са имали готови танкове другаде. Предвид огневата мощ, скрита зад стените на Ледения палат, май трябваше да се смятат за късметлии. Само дето изобщо не се чувстваше така.

Чак когато танкът стъпи на моста, Нина разбра какво викат Вилан и Иней.

— Махнете се от пътя!

Групичката им отскочи назад, танкът ги подмина с рев, после се люшна рязко напред и накрая спря с гръмовно скърцане.

— Имаме си танк — ахна тихичко Нина. — Каз, ти, гений такъв, планът ти сработи. Докара ни танк.

— Те ни докараха танк.

— Ние имаме един — каза Матиас и посочи към ордата от метал и пушек, която скъсяваше разстоянието. — Те имат много повече.

— Да, но знаеш ли какво нямат? — попита Каз, докато Йеспер завърташе гигантското оръдие на машината. — Мост.

Металически гръм се откъсна от бронирания търбух на танка. После се чу трясък, от който да ти писнат ушите. Нещо разсече въздуха със свистящ звук и се блъсна в моста. Първите две подпори избухнаха в пламъци, искри и трески заваляха в клисурата долу. Голямото оръдие стреля отново. Подпорите изпъшкаха жално, поддадоха и се сринаха окончателно.

Ако искаха да пресекат ждрелото, фйерданите трябваше да полетят.

— Вече си имаме и танк, и ров — обяви Нина.

— Качвайте се! — изкряка Вилан.

Те се хванаха кой където свари за хълбока на машината миг преди тя да поеме отново по пътя, набирайки скорост към пристанището.

Минаваха с рев покрай уличните лампи, хора излизаха от домовете си да видят какво става. Как ли изглеждаше отрядът им в очите на фйерданите, замисли се Нина. Какво виждаха, подали глави от врати и прозорци? Група дюдюкащи хлапетии, яхнали танк в цветовете на фйерданското знаме, които вилнеят из града като фестивална платформа, отклонила се от шествието — момиче в цикламени коприни и момче с червеникавозлатисти къдрици, които надничат иззад пушкалата; четирима други, мокри като кокошки, увиснали за хълбока на танка с риск за живота си — шуанско момче в затворническа униформа, двама окъсани дрюскеле и Нина, полуголо момиче с веещи се останки от синьо-зелен шифон, което крещи с пълно гърло.

Навлизаха в града, когато Матиас извика:

— Вилан, кажи на Йеспер да кара на запад.

Вилан се мушна през люка и след миг танкът зави в указаната посока.

— Там са складовете — обясни Матиас. — Нощем няма жива душа.

Танкът дрънчеше оглушително по паветата, свръщаше наляво и надясно през бордюрите да избегне окъснели минувачи, после набра скорост през пристанищния квартал покрай таверни, дюкяни и канцеларии на корабни компании.

Кювей килна глава назад с грейнало лице.

— Надушвам морето — каза радостно той.

Нина също го надушваше. Фарът светеше в далечината. Още две пресечки и щяха да излязат на кейовете. Оттам — свобода и трийсет милиона крюге. Съберяха ли дяловете си, двамата с Матиас можеха да отидат където им сърце поиска, да живеят както сами изберат.

— Малко остана! — извика Вилан.

Завиха и стомахът на Нина натежа като камък.

— Спри! — извика тя. — Спри!

Спряха и без тя да им казва, разбира се. Танкът наби спирачки и Нина едва не падна, повлечена от инерцията. Кеят беше право пред тях, а отвъд него — пристанището. Флаговете на стотици кораби се вееха на вятъра. Беше късно през нощта. Кеят би трябвало да е празен. Вместо това беше пълен с войници, най-малко двеста души в редици от сиви униформи… и с пушки, до една насочени право към тях.

Камбаните на Стария часовник още се чуваха. Нина погледна през рамо. Ледения палат се издигаше над пристанището, кацнал на канарата си като намусена чайка с разрошени пера. Осветените отдолу стени грееха бели на фона на тъмното небе.

— Какво става? — обърна се Вилан към Матиас. — Ти не каза нищо за…

— Явно са променили процедурите.

— Но всичко друго беше същото, както ти каза.

— Никога не бях виждал черен протокол в действие, ясно? — изръмжа Матиас. — Може би той по принцип предвижда войска на пристанището. Не знам.

— Млъкнете — каза Иней. — Просто млъкнете.

Глас се извиси над тълпата и стресна Нина. Заговори първо на фйердански, после каза същото на равкийски, керчски и шуански:

— Освободете затворника Кювей Юл-Бо. Оставете оръжията и се отдалечете от танка.

— Не смеят да открият огън — каза Матиас. — Страх ги е Кювей да не пострада в престрелката.

— Не се налага да откриват огън — каза Нина. — Вижте.

През редиците от войници водеха кльощав затворник.

Косата му беше сплъстена и падаше на очите. Облечен беше в окъсан червен кафтан и стискаше ръкава на войника до себе си. Устните му се движеха трескаво, сякаш бързаха да изрекат някаква дълбокомислена мъдрост. Но Нина знаеше, че нещастникът се моли да му дадат парем.

— Сърцелом — мрачно каза Матиас.

— Не е ли много далече да ни навреди? — попита обнадеждено Вилан.

Нина поклати глава.

— Разстоянието няма значение.

Тук ли го държаха, в долен Дйерхолм, заедно с войсковото поделение, отговарящо за пристанищния квартал? Защо не? Той беше по-добро оръжие от всяка пушка или танк.

— Виждам „Феролинд“ — каза тихо Иней и посочи.

Малко встрани от техния кей Нина различи керчското знаме и под него пъстрия флаг на търговска компания „Хаанраат“. Бяха стигнали толкова близо до свободата, буквално на крачка.

Йеспер би могъл да застреля сърцелома. Биха могли да поемат с мръсна газ през войската, но никога нямаше да стигнат до кораба, фйерданите със сигурност щяха да открият стрелба. По-добре да убият Кювей, отколкото младият учен да попадне в чужди ръце.

— Каз? — извика Йеспер от вътрешността на танка. — Моментът е изключително подходящ да кажеш, че си предвидил този развой на ситуацията.

Каз местеше поглед по морето от войници.

— Не съм го предвидил. — Поклати глава. — Веднъж ти ми каза, Хелвар, че, рано или късно, ще ми свършат номерата. По всичко личи, че си бил прав. — Уж говореше на Матиас, но гледаше към Иней.

— Достатъчно дълго живях в плен — каза тя. — Няма да се дам жива.

— Аз също — добави Вилан.

Йеспер изпръхтя откъм търбуха на машината.

— Наистина трябва да намерим по-подходящи приятели на хлапето.

— Предпочитам да си ида в бой, отколкото набучен на фйерданско копие — рече Каз.

— Значи се разбрахме — кимна Матиас. — Слагаме край тук и сега.

— Не — прошепна Нина.

Всички се обърнаха да я погледнат.

Гласът се извиси отново над фйерданските редици:

— Ще броя до десет. Повтарям: освободете затворника Кювей Юл-Бо и се предайте. Едно…

Нина се обърна към Кювей и заговори бързо на родния му език.

— Не разбираш — отвърна той. — Само една доза…

— Разбирам — прекъсна го тя.

Разбираше отлично, за разлика от другите. Поне докато не видяха Кювей да вади малка кожена кесийка от джоба си, лекьосана и в ръждив оранжев цвят.

— Не! — извика Матиас. Посегна да вземе дрогата, но Нина го изпревари.

Фйерданецът продължаваше да брои:

— Четири…

— Нина, не върши глупости — каза Иней. — Видя какво…

— Някои хора не се пристрастяват след първата доза.

— Не си струва риска.

— Пет…

— На Каз може да са му свършили номерата — каза Нина и отвори кесийката. — Но моите не са.

— Нина, моля те — примоли се Матиас.

Същата силна тревога бе видяла на лицето му през онзи далечен ден в Елинг, когато си беше помислил, че го е предала. В известен смисъл правеше същото и сега. Изоставяше го.

— Шест…

Първата доза въздействала най-силно, нали така? Пораждала сила, която следващите дози не можели да повторят. Сила, за която Нина ще копнее до края на живота си. Или пък ще се окаже по-силна от дрогата.

— Седем…

Нина вдигна ръка да докосне Матиас по бузата.

— Ако стане много лошо, намери начин да сложиш край, Хелвар. Разчитам, че ще постъпиш правилно. — Усмихна се и добави: — Отново.

— Осем…

Нина наклони глава назад и изсипа дрогата в устата си. Преглътна решително. На вкус беше сладко и леко прегоряло като обикновените цветчета юрда, но имаше и още нещо, някакъв труден за определяне нюанс.

Мислите й пресекнаха от само себе си.

Кръвта й завря, сърцето й препусна. Светът се разцепи на миниатюрни силни светлинки. Вече виждаше очите на Матиас с истинския им цвят, чистото синьо под петънцата кафяво и сиво, които тя беше добавила, лунният светлик се отразяваше във всяко косъмче по главата му. Виждаше капчиците пот по челото на Каз, почти невидимите очертания на татуировката върху ръката му.

Премести поглед към строените фйердански войници. Чуваше сърцата им. Виждаше танца на невроните, усещаше електрическите импулси, които пораждат. Така красиво и така подредено. Телата им бяха картографирана съвкупност от клетки, хиляди математически уравнения, които тя решаваше в рамките на секунда… не, на милисекунда, и знаеше всички правилни отговори.

— Нина? — прошепна Матиас.

— Мръдни — каза тя и видя гласа си във въздуха.

Усети сърцелома в тълпата, усети как преглъща жадно дозата си. Той щеше да е първият.

41. Матиас

— Девет… десет…

Матиас видя как зениците на Нина се разширяват. Тя разтвори устни, бутна го леко и слезе от танка. Въздухът край нея сякаш вибрираше и припукваше, кожата й грееше с вътрешна светлина. Сякаш се бе докоснала до нещо вълшебно, сякаш черпеше директно от избора на Дйел и божествената сила се лееше през нея.

Атакува най-напред сърцелома. Тръсна леко ръка и очите избухнаха в главата му. Нещастникът се срина, без да издаде звук.

— Освобождавам те — каза тя.

Нина тръгна към войниците. Матиас скочи след нея да я защити, макар че не можеше да стори много срещу вдигнатите пушки. Тя вдигна ръце.

— Спрете.

Войниците замръзнаха.

— Оставеше оръжията си на земята.

Подчиниха се като един.

— Заспете — нареди тя.

Описа дъга с ръце и войниците изпопадаха без възражения, редица след редица и колона след колона, като ръкойки пшеница, пожънати от невидим сърп.

Въздухът не помръдваше, тишината беше зловеща. Вилан и Иней се измъкнаха бавно от купола на танка, Йеспер излезе след тях, останалите скочиха на земята. Стояха в групичка и мълчаха, останали без думи, гледаха невярващо полето от повалени хора. Случило се бе толкова бързо.

Единственият начин да стигнат до пристанището беше да минат през спящите войници. Без да си кажат и дума, те поеха напред, като прескачаха неподвижните тела. Само далечните камбани на Стария часовник нарушаваха пълната тишина. Матиас хвана нежно Нина за ръката, тя въздъхна тихичко и го остави да я поведе.

Отвъд кея пристанището пустееше. Останалите се отправиха на бърз ход към „Феролинд“, Матиас и Нина вървяха на няколко крачки след тях. Матиас различи Роти — покачен на мачтата и зяпнал уплашено. Спехт чакаше да отвърже кораба с разкривено от потрес лице.

— Матиас!

Той се обърна. Група дрюскеле стояха на кея, униформите им подгизнали, черните качулки — вдигнати. На лицата си носеха маски от оплетени стоманени брънки. Ситната метална мрежа криеше чертите им, но Матиас позна гласа на Ярл Брум.

— Предател — каза Брум иззад маската си. — Предаде родината и своя бог. Няма да си тръгнеш жив от това пристанище. Нито ти, нито дружките ти.

Хората му явно го бяха измъкнали от съкровищницата след взрива. Бяха ли последвали Матиас и Нина по реката под ясена? Дали в горния град нямаше коне или още танкове?

Нина вдигна ръце.

— Заради Матиас ще ти дам един шанс да ни оставиш на мира.

— Нас не можеш да поставиш под контрол, вещице — отвърна Брум. — Качулките ни, маските, всеки шев по дрехите ни е подсилен с гришанска стомана. Специална материя, създадена по наша поръчка от гришански фабрикатори за тази нарочна цел. Не можеш да ни подчиниш на волята си. Не можеш да ни навредиш. Това е краят на играта.

Нина вдигна ръка. Нищо не се случи и Матиас разбра, че Брум е казал истината.

— Тичайте! — извика Матиас на другите. — Моля ви! Трябва да…

Брум вдигна пушката си и стреля. Куршумът уцели Матиас в гърдите. Болката беше внезапна и остра… а после изчезна. Куршумът излезе на бавен ход от гърдите му и падна със звън на земята. Матиас разтвори трескаво ризата си. Рана нямаше.

Нина бе тръгнала към групата дрюскеле.

— Не! — извика той.

Онези откриха огън. Нина трепна, когато куршумите пронизаха тялото й, по гърдите и бедрата й се появиха кървави цветя. Но тя така и не падна. Куршумите разкъсваха тялото й, но тя възстановяваше поразените участъци мълниеносно и патроните дрънчаха по земята.

Войниците с Брум я зяпаха сащисани. Нина се разсмя.

— Имате опит само с пленени Гриша. Не сме толкова послушни, когато помежду ни не стоят решетките на килия.

— Има и други начини — каза Брум и издърпа от колана си дълъг бич като онзи, с който ги беше уловил Ларс. — Силата ти не може да ни докосне, вещице, а каузата ни е свята.

— Вас не мога да докосна, вярно е — каза Нина и вдигна ръце. — Но мога да докосна тях.

Фйерданските войници зад групичката дрюскеле, които Нина беше приспала преди броени минути, сега се надигнаха от земята с празни лица. Един издърпа камшика от ръката на Брум, други смъкнаха маските и качулките на другарчетата му, лишавайки ги от защита.

Нина раздвижи пръсти, дрюскеле захвърлиха пушките си, запищяха от болка и заровиха лица в шепи.

— За родината ми — каза тя. — За хората ми. За всяко дете, което си вързал на кладата. Пожъни каквото си посял, Ярл Брум.

Матиас гледаше как бившите му другари се гърчат, как от очите и ушите им блика кръв, всичко това под безразличните погледи на останалите фйердани. Пищяха в хор. Клаас, с когото бяха препили в Афвал. Гиерт, който беше научил своя вълк да яде от ръката му. Знаеше, че са чудовища, да, но бяха и момчета освен това, момчета като него — научени да мразят и да се страхуват.

— Нина — каза той, все така притиснал ръка към гърдите си там, където би трябвало да има огнестрелна рана. — Нина, моля те.

— Знаеш, че те не биха проявили милост към теб, Матиас.

— Знам. Знам. Остави ги да живеят със срама си, моля те.

Тя се поколеба.

— Нина, аз се научих да бъда по-добър, ти ме научи. Те също могат да бъдат научени.

Нина го погледна в очите. Нейните бяха свирепи, ирисите й наситенозелени като гора, зениците — черни като кладенци. Силата се излъчваше от нея на вълни, въздухът трептеше като от омара, сякаш тайнствен огън я изгаряше отвътре.

— Те се боят от теб така, както аз се страхувах от теб преди време — продължи Матиас. — Както ти се страхуваше от мен. Всички ние сме нечие чудовище.

Тя го гледа дълго. Накрая все пак отпусна ръце и дрюскеле се строполиха със скимтене на земята. Другите войници потънаха отново в сън като марионетки с прерязани конци. А после ръката й се стрелна отново напред и Брум изпищя. Покри с ръце главата си, между пръстите му бликна кръв.

— Ще го оставиш да живее? — попита я Матиас.

— Да — отвърна Нина и тръгна към шхуната. — Но ще е напълно плешив.

След броени минути Спехт взе да реве команди, „Феролинд“ се откъсна от пристана и вдигна платна да улови вятъра към открито море. Никой не се появи на доковете да ги спре. Другите кораби не откриха стрелба с оръдията си. Мълчеше и артилерийската застава над пристанището, никой там не знаеше какво се случва долу. Камбаните на Стария часовник все така биеха, а шхуната много скоро изчезна в безбрежното море, оставила единствено страдание след себе си.

42. Иней

Благословени бяха със силен вятър. Поредният повей развя косата на Иней и тя се замисли за бурята, която идваше.

Каз се бе обърнал към Кювей веднага щом се качиха на шхуната.

— С колко време разполага тя?

Кювей знаеше малко керчски, но тук-там се налагаше Нина да превежда. Правеше го разсеяно, очите й не се спираха на едно място.

— Силното въздействие ще продължи час, може би два. Зависи за колко време тялото й ще преработи толкова голяма доза.

— Не можеш ли да извадиш дрогата от тялото си, както извади куршумите? — отчаяно я попита Матиас.

— Не става така — обясни Кювей. — Дори да надвие някак копнежа и да започне процеса по очистването, ще изгуби способността си да извлича парем, преди да се е изчистила напълно. Само друг Корпоралник на парем може да я очисти.

— И какво ще стане с нея сега? — попита Вилан.

— Видя го с очите си, Вилан — отвърна горчиво Матиас. — Всички знаем какво ще стане.

Каз скръсти ръце.

— Какви са първите симптоми?

— Болки и втрисане като обикновена настинка — обясни Кювей. — После стават свръхчувствителни към всичко, следва силен тремор и после копнежът.

— Имаш ли още от дрогата? — попита Матиас.

— Да.

— Достатъчно, докато стигнем Кетердам?

— Повече няма да взема — възмути се Нина.

— Имам достатъчно, за да се чувстваш добре — каза Кювей. — Но вземеш ли втора доза, вече няма да има надежда. — Погледна към Матиас. — Това е единственият й шанс. Не е изключено тялото й да се очисти достатъчно и без външна помощ, преди да е настъпило пристрастяването.

— А ако настъпи?

Кювей разпери ръце извинително.

— Без нова доза ще си изгуби ума, а тялото й ще започне да линее и постепенно ще изчерпи запасите си. Знаете ли какво означава „парем“? Така баща ми нарече дрогата. Означава „без милост“.

След като Нина преведе последното, настъпи дълго мълчание.

— Повече не ща да слушам — каза тя. — Приказките няма да променят бъдещето.

И с тези думи тръгна към носа на кораба. Матиас не откъсваше поглед от нея.

— Водата чува и разбра — промърмори под нос той.

Иней намери Роти и го накара да изрови вълнените палта, които с Нина носеха, преди да ги зарежат в полза на сериозната зимна екипировка в края на плаването към Фйерда. После тръгна към Нина при носа. Приятелката й се взираше в морето.

— Час, най-много два — каза тя, без да се обръща.

Иней се закова на място.

— Чула си ме да приближавам? — Никой не можеш да чуе Привидението, особено при този шум от вълните и силния вятър.

— Спокойно. Не те издадоха краката. Просто чувам пулса ти и дишането.

— И по тях си разбрала, че съм аз?

— Всяко сърце звучи различно, по свой си начин. Не си бях давала сметка досега.

Иней застана до нея и й подаде палтото. Нина го наметна, макар по нищо да не личеше, че усеща студа. Звездите грееха ярко над тях в пролуките на сребристи, развлачени като вълна облаци. Иней нямаше търпение зората да дойде, дългата нощ най-после да свърши, както и пътуването. Не очакваше, че Кетердам ще й липсва, но ето че си мечтаеше за омлет и кафе с много захар. Искаше да чуе трополенето на дъжда по покривите, докато седи завита с одеяло в миниатюрната си стаичка в Ребрата. Бъдещето обещаваше приключения, да, но те щяха да почакат малко. Първо ще си вземе една гореща вана… или две-три, или повече.

Нина зарови лице в кожената яка на палтото и каза:

— Да можеше да видиш каквото виждам аз. Чувам всички на кораба, чувам как кръвта тече във вените им. Чувам как се променя дишането на Каз, щом погледне към теб.

— Ъъъ… сериозно?

— Винаги затаява дъх, сякаш те вижда за пръв път.

— А Матиас? — попита Иней, за да смени темата.

Нина вдигна вежда, явно прозряла плана й. Въпреки това отговори:

— Матиас се бои за мен, но сърцето му винаги бие равномерно, без значение какво чувства. Типичен фйерданец, обича всичко да му е по конец.

— Мислех, че ще убиеш онези мъже. На пристанището. А ти ги пощади.

— Не знам дали постъпих правилно. Превърнах се в поредната страшна приказка за Гриша, която да разказват на децата си.

— Дръжте се прилично, иначе Нина Зеник ще ви стисне за гушата.

Нина се замисли.

— Откровено казано, харесва ми как звучи.

Иней се облегна на парапета и погледна Нина в очите.

— Направо грееш, честно.

— Няма да трае дълго.

— Никога не трае дълго. — После усмивката й угасна. — Страх ли те е?

— Много.

— Ще бъдем до теб, нали знаеш.

Нина пое дъх на пресекулки и кимна.

Иней имаше безброй познати в Кетердам, но малко приятели. Облегна глава на рамото на Нина и каза:

— Ако бях сулийска гадателка, щях да погледна в бъдещето и да ти кажа, че всичко ще се оправи.

— Да, или че ще умра в агония. — Нина притисна буза към главата й. — Ти обаче все пак ми кажи нещо хубаво.

— Всичко ще бъде наред. Ще се оправиш. И после ще бъдеш много, много богата. Всяка вечер ще пееш моряшки и кръчмарски песни в някое кабаре на Източната дъга и хората ще те викат на бис след всяка песен.

Нина се засмя тихичко.

— Хайде да купим Менажерията.

Иней се ухили. Мислеше си за бъдещето и за своя малък кораб.

— Да я купим и да я сравним със земята.

Известно време гледаха мълчаливо вълните, после Нина попита:

— Готова ли си?

Иней се зарадва, че не се е наложило сама да й напомни. Нави ръкава си, оголвайки татуираното пауново перо и грапавата кожа отдолу.

Отне няма и секунда — Нина махна едва доловимо с пръсти, силният сърбеж се появи и изчезна, а след това кожата на Иней лъсна гладка и съвършена като на новородено.

Иней я докосна предпазливо. Едно махване и готово. Жалко, че не всички рани изчезват толкова лесно!

Нина я целуна по бузата.

— Ще ида да намеря Матиас, преди нещата да са се влошили.

И тя се отдалечи, а Иней разбра, че приятелката й е имала и друга причина да си тръгне. Каз стоеше в сенките близо до мачтата. Облякъл беше дебело палто и се облягаше на вранския си бастун, изобщо приличаше отново на себе си. Ножовете на Иней я чакаха в трюма заедно с другите й вещи. Усещала бе липсата им много силно.

Каз каза няколко думи на Нина и те явно я свариха неподготвена, ако се съдеше по острата й реакция. Размениха си още няколко реплики, които Иней не чу, но ясно долови напрежението помежду им. Накрая Нина изпухтя с раздразнение и пое на бърз ход към долната палуба.

— Какво толкова каза на Нина? — попита го Иней, когато той застана до нея при парапета.

— Трябва да ми свърши една работа.

— Точно сега, когато й предстои ужасно изпитание?

— Работата си е работа и не чака никого.

Каз, прагматичният. Не може някакво си съпричастие да му нарушава плановете. А може би тази „работа“ щеше да отвлече мислите на Нина, което беше добре.

Стояха един до друг и зяпаха вълните, а мълчанието помежду им се проточваше.

— Живи сме — каза той накрая.

— Явно си се помолил на правилния бог.

— Или съм тръгнал на път с правилните хора.

Иней сви рамене.

— Кой избира пътищата ни? — Той не каза нищо и тя се усмихна напук на себе си. — Няма ли да ме затапиш? Да се присмееш на сулийските ми мъдрости?

Каз плъзна ръка по парапета. Беше с ръкавиците си, естествено.

— Не.

— Какъв е планът ти за Съвета на търговците? Как ще уредим размяната?

— Като стигнем на няколко мили от Кетердам, с Роти ще избързаме към пристанището с гребната лодка. Ще пратя куриер да съобщи новината на Ван Ек, а размяната ще направим на Велгелук.

Иней потръпна. Островът се славеше като свърталище на роботърговци и контрабандисти.

— Изборът твой ли е, или на Съвета?

— Ван Ек го предложи.

Иней се намръщи.

— Че какво знае един търговец за Велгелук?

— Търговията си е търговия. Може би Ван Ек не е чак толкова почтен бизнесмен, колкото изглежда.

Помълчаха за кратко, накрая Иней каза:

— Ще се науча да управлявам кораб.

Каз смръщи чело, после я стрелна с изненадан поглед.

— Сериозно? Защо?

— Ще използвам дела си да наема екипаж и да купя кораб. — Щом изрече думите на глас, сърцето й се разтуптя тревожно. Мечтата й все още изглеждаше твърде крехка. Искаше й се да не дава пет пари за мнението на Каз, но истината беше друга. — Ще ловя роботърговци.

— Цел — каза замислено той. — Наясно си, че няма как да ги спреш всичките, нали?

— Ако не опитам, няма да спра нито един.

— Е, в такъв случай жална им майка на роботърговците — рече Каз. — Горките, идея си нямат какво им се пише.

Страните й поруменяха доволно. Но пък Каз открай време я смяташе за опасна.

Иней опря лакти на парапета и отпусна брадичка върху едната си длан.

— Но първо ще си ида у дома.

— В Равка?

Тя кимна.

— Да намериш семейството си.

— Да. — Преди два дни не би задала следващия въпрос от уважение към неизреченото им споразумение да не разпитват за миналото си. Сега обаче го направи: — Ами ти, Каз? Нямаш ли си друг някой, освен брат си? Майка ти и баща ти къде са?

— Момчетата от Кацата нямат родители. Изпълзели сме от каналите в пристанището.

Иней поклати глава. Гледаше как морето надига гръд с въздишка, всяка вълна — дихание. Хоризонтът бе едва видим, почти въображаема граница между черното небе и още по-черното море. Замисли се за родителите си. Не ги беше виждала почти три години. Дали са се променили за това време? Колко са се променили? Щяха ли да я приемат за своя дъщеря отново? Може би не веднага. Толкова й се искаше пак да седи с татко си на стъпалата на Фургона и да яде плодове, откъснати от някое дърво наблизо. Да види как майка й почиства талка от ръцете си, преди да се заеме с вечерята. Искаше високите южни треви и безкрайното небе над Сикурзойските планини. Там я чакаше нещо, от което тя имаше нужда. От какво се нуждаеше Каз?

— Много скоро ще бъдеш богат човек, Каз. Какво ще правиш тогава, когато няма нужда да проливаш кръв и да въздаваш отмъщение?

— Винаги ще има нужда.

— Сериозно? Още пари, още насилие, още неплатени дългове? Нима никога не си мечтал за нещо друго?

Той не отговори. Какво се беше случило, че да изреже издъно надеждата от сърцето му? Едва ли някога щеше да научи отговора на този въпрос.

Понечи да си тръгне. Каз стисна ръката й и я върна върху парапета. Без да поглежда към нея.

— Остани — каза той, гласът му изстърга като камък в камък. — Остани в Кетердам. Остани с мен.

Иней сведе поглед към ръцете им — неговата с вечната ръкавица, стиснала силно китката й. Сърцето й копнееше да откликне на молбата му, да каже „да“, но след всичко преживяно не можеше да се задоволи само с това.

— Защо?

Той си пое накъсано дъх.

— Искам да останеш. Искам да… Искам теб.

— Искаш ме, значи — бавно каза тя, претегляйки всяка дума. После стисна нежно ръката му. — И как ще ме имаш, Каз?

Сега той я погледна, срещна очите й с ожесточение в своите, със стиснати на черта устни.

— Как ще ме имаш, Каз? — повтори тя. — Облечен от глава до пети, с ръкавици на ръцете и извърната глава, да не би устните ни случайно да се докоснат?

Той пусна ръката и, раменете му се изгърбиха, а погледът му, гневен и засрамен, избяга към морето.

Иней най-после съумя да изрече думите, сигурно защото той й беше обърнал гръб:

— Ще те приема без броня, Каз Брекер. Иначе… няма да стане.

„Говори — мислеше си отчаяно тя. — Кажи нещо, дай ми една причина да остана.“ Макар да бе жесток и самовлюбен, Каз я беше спасил и този факт нямаше да се промени никога.

Искаше й се да вярва, че и той може да бъде спасен.

Мачтите и платната скърцаха. Луната надникна между облаците, после се скри отново.

Иней си тръгна. Остави Каз в компанията на бурния вятър и окъсняващата зора.

43. Нина

Болките започнаха малко след зазоряване. Час по-късно стана много зле, сякаш костите й се опитваха да излязат от ставите. Нина лежеше на същата маса, където беше лекувала Иней от раната с нож. Сетивата й още бяха обострени, дотолкова, че надушваше кръвта на сулийката под белината, с която Роти я беше изчистил от дървото. Миришеше на Иней.

Матиас седеше до нея. Опитал се бе да я хване за ръката, но болката беше толкова силна, а и допирът на кожата му до нейната я изгаряше. Всичко изглеждаше изкривено. Всичко се усещаше изкривено, грешно. Единствената й ясна мисъл беше за сладкия препечен вкус на парем. Гърлото й смъдеше. А кожата й… Усещаше кожата си като враг.

Когато започна треморът, Нина помоли Матиас да излезе.

— Не искам да ме виждаш така — изрече с усилие и понечи да се обърне на хълбок.

Той внимателно махна влажен кичур коса от челото й.

— Много ли е зле?

— Много. — А знаеше, че ще става и по-зле.

— Да вземеш от юрдата? — Кювей беше казал, че малки дози обикновена юрда вероятно биха й помогнали да изкара деня.

Тя поклати глава.

— Искам да… искам… Светци, защо е толкова горещо тук? — А после се опита да седне въпреки болката. — Няма да ми даваш нова доза. Каквото и да ти казвам, Матиас, както и да те умолявам. Не искам да стана като Нестор, като онези Гриша в килиите.

— Нина, Кювей каза, че абстиненцията може да те убие. Няма да те оставя да умреш.

„Кювей.“ В съкровищницата Матиас бе казал, че момчето е „един от нас“. Харесваше й тази дума. „Нас.“ Дума без разделения и граници. Дума, пълна с надежда.

Отпусна се отново по гръб и цялото й тяло се разбунтува. Усещаше дрехите си като натрошено стъкло.

— Готова бях да избия онези дрюскеле. До последния човек.

— Всички носим греховете си, Нина. Искам да живееш, за да се покая за своите.

— Можеш да го направиш без мен.

Той зарови лице в шепи.

— Не искам.

— Матиас — прошепна тя и прокара пръсти през късата му коса. Заболя я. Целият свят й причиняваше болка. Да го докосне, й причиняваше болка, но въпреки това го направи. Можеше да й е за последно. — Не съжалявам.

Матиас взе ръката й и нежно я целуна по кокалчетата. Нина примижа, но когато той понечи да дръпне ръката си, я стисна по-силно.

— Остани — каза през стон. Сълзи се стичаха по страните й. — Остани до края.

— И след това — каза той. — И винаги.

— Искам пак да се чувствам в безопасност. Искам да си ида у дома в Равка.

— Значи ще те заведа там. Ще палим стафиди или каквото там вие, езичниците, правите за забавление.

— Фанатик — промълви тя.

— Вещица.

— Варварин.

— Нина — прошепна той, — малката ми червена птичка… Не си отивай.

44. Йеспер

Шхуната летеше на юг, а целият екипаж беше на нокти. Говореха тихо и стъпваха на пръсти. Йеспер се тревожеше за Нина като всички останали — е, Матиас сигурно се тревожеше повече, — но тази почтителна тишина не му понасяше. Трябваше да стреля по нещо.

„Феролинд“ беше като призрачен кораб. Матиас беше долу при Нина, а Вилан му помагаше по негова молба. Хлапето може и да не обичаше химията, но знаеше за тинктурите и мехлемите повече от всеки друг на борда, ако не броим Кювей, а Матиас не разбираше и половината приказки на младия шуанец. Йеспер не беше виждал Вилан, откакто напуснаха пристанището на Дйерхолм, и сега с неохота трябваше да признае, че търговчето му липсва. Нямаше с кого да се заяжда. Кювей изглеждаше свестен, но керчският му куцаше, а и май не беше от приказливите по принцип. Понякога цъфваше на палубата нощем, заставаше до Йеспер и мълчаливо зяпаше вълните. Изобщо — лазеше му по нервите. Единствено Иней беше в настроение за разговори, и то защото бе развила внезапен интерес към моряшкия занаят. Постоянно се въртеше около Спехт и Роти, караше ги да й показват моряшки възли и как да насочва платната.

От самото начало Йеспер беше наясно, че има голяма вероятност приключението им да свърши зле, а именно в килиите на Ледения палат или нанизани на копия, да не дават светците. Но в представите му, ако все пак измъкнеха някак Юл-Баюр и поемеха с „Феролинд“ назад към Кетердам, плаването би трябвало да е безкрайно празненство. Щяха да изпият до капка алкохола, който Спехт бе успял да вкара скришом на кораба, да изядат всичките бонбони на Нина, да си преразказват до припадък всяка издънка и всяка малка победа, довели до триумфалния завършек. Но не би могъл да предвиди случилото се на пристанището и още по-малко саможертвата на Нина.

Тревожеше се за нея, но тази тревога го изпълваше и с чувство за вина. Когато се качиха на шхуната и Кювей им обясни за парем, едно тънко гласче в главата му настояваше, че и той трябва да вземе от дрогата. Макар и фабрикатор без нужното обучение, навярно би могъл да извлече отровата от организма на Нина и да я спаси. Но онова гласче беше глас на герой, а Йеспер отдавна си беше дал сметка, че не е замесен от геройско тесто. Така де, един герой би предложил да вземе дрогата още на пристанището, когато фйерданите ги притиснаха в ъгъла.

А после Керч най-после се появи на хоризонта и гледката донесе на Йеспер противоречиви чувства, най-вече облекчение и безпокойство. Животът на всички им щеше да се промени драстично, по начин, който не му се струваше реален.

Пуснаха котва и когато се свечери, Йеспер помоли Каз да тръгне с него и Роти — по план двамата щяха да поемат с гребната лодка към Пето пристанище. Нямаше нужда и Йеспер да тръгва с тях, но бездействието го съсипваше.

Кетердам тънеше в обичайния си хаос — кораби разтоварваха по кейовете, туристи и войници в отпуск слизаха на брега, смееха се и си подвикваха на път към Кацата.

— Все едно не сме си тръгвали — каза той.

Каз вдигна вежда. Носеше обичайния си елегантен костюм в сиво и черно, плюс вратовръзка с безупречен възел.

— А ти какво очакваше?

— Де да знам.

Самият той се чувстваше различно въпреки познатата тежест на револверите с перлени дръжки на кръста и пушката на гърба. Постоянно се сещаше за вълнотворката в двора на дрюскеле, как пиши с почернено лице. Сведе поглед към ръцете си. Искаше ли да бъде фабрикатор? Да живее като такъв? Не можеше да промени същността си, но искаше ли да развие присъщата си сила, или да я крие като досега?

Каз ги остави с Роти на кея, а той отиде да намери пратеник, който да отнесе бележка на Ван Ек. Йеспер поиска да отиде с него, но Каз му рече да кротува. Това го подразни и той реши да се поразтъпче малко. Знаеше, че Роти го следи с поглед. Имаше чувството, че Каз му е заръчал да го държи под око. Какво си мислеше Каз — че ще хукне към първата игрална зала?

Вдигна поглед към облачното небе. Защо да не си го признае? Изкушаваше се. Направо го сърбяха ръцете да хване картите. Може би наистина трябва да се махне от Кетердам. Щом си получи парите и изплати дълговете си, можеше да отиде където си иска по широкия свят. Дори в Равка. С малко късмет Нина щеше да се оправи, а тогава Йеспер ще седне да си поговори с нея сериозно и да вземе някакво решение. Не окончателно решение или нещо такова, но поне би могъл да отскочи до Равка, нали така?

След половин час Каз се върна. Получил бе потвърждение, че призори на следващия ден представители на Съвета на търговците ще се срещнат с тях на Велгелук.

— Виж само — каза той и показа бележката на Йеспер.

Под подробностите за предстоящата среща пишеше:

„Поздравления. Родината ви благодари.“

Думите предизвикаха странно чувство в гърдите на Йеспер, но той все пак се разсмя и каза:

— Да, стига родината да плати в брой. Съветът знае ли, че ученият е мъртъв?

— Обясних всичко в писмото си до Ван Ек. Че Бо Юл-Баюр е мъртъв, но синът му е жив и е работил за фйерданите по юрда парем.

— Той пазари ли се?

— В бележката нямаше нищо такова, ако не броим, цитирам, дълбоката му загриженост. Но за заплащането не споменава нищо. Ние свършихме своята работа. Утре ще видим дали Ван Ек ще се пазари за йената.

Докато гребяха назад към „Феролинд“, Йеспер попита:

— Вилан ще дойде ли с нас на срещата с Ван Ек?

— Не — отвърна Каз, потропвайки с пръсти по вранската глава на бастуна си. — Матиас ще дойде с нас, а някой трябва да остане при Нина. Пък и ако се наложи да използваме Вилан като коз срещу баща му, по-добре да не показваме най-силната си карта в началото.

Имаше смисъл в това. А и каквито там проблеми имаше Вилан с баща си, едва ли ще иска двамата да си вадят кирливите ризи пред Утайките и Матиас.

Изкара неспокойна нощ. Мята се в хамака си, накрая стана недоспал призори. Вятър нямаше, а морето беше равно и изцъклено като изкуствено езеро.

— Небето се е запънало като магаре на мост — промърмори Иней, примижала по посока на Велгелук.

Права беше. На хоризонта нямаше облаци, но въздухът тежеше от влага, сякаш предстоеше буря, която упорито отлага началото си.

Йеспер плъзна поглед по празната палуба. Надявал се бе Вилан да ги изпрати, но явно не можеше да остави Нина и за минутка.

— Как е тя? — обърна се той към Матиас.

— Слаба е — отговори фйерданецът. — Не може да спи. Но я убедихме да хапне малко бульон и още не е повърнала.

Йеспер знаеше, че това е егоистично и глупаво, но някаква дребнава част от него се питаше дали Вилан нарочно стои настрана от него през последните дни. Може би сега, когато задачата им беше приключила и предстоеше да си получат дела от наградата, хлапето бе загубило интерес към новите си долнопробни приятелчета.

— Другата лодка къде е? — попита той, докато с Каз, Матиас, Иней, Роти и Кювей се отдалечаваха от „Феролинд“.

— На поправка — отговори Каз.

Велгелук беше толкова равен, че се сливаше с хоризонта. Широк около километър, островът беше голо парче пясък и камъни, а единствената му забележителност бяха полуразрушените основи на стара кула, използвана от Съвета на приливите. Контрабандистите го бяха нарекли Велгелук, „добър късмет“, заради стенописите, които още си личаха по руините на кулата — златни кръгове, символизиращи монети, знакът на Гезен, бога на трудолюбието и търговията. Йеспер и Каз и преди бяха идвали на острова да се срещат с контрабандисти. Той беше далече от пристанищата на Кетердам и извън обиколките на крайбрежните патрули, без сгради или потайни заливчета, които да скрият евентуална засада. Идеалното място за среща на хора, които подозират всички и всичко.

От другата страна на острова беше хвърлила котва бригантина с увиснали, безполезни в безветрието платна. Йеспер я бе видял да се придвижва бавно от Кетердам в ранните часове на деня, мъничка черна точка, която порасна до грозно петно на хоризонта. Сега чуваше как моряците си подвикват, докато прибират греблата. После спуснаха през борда на бригантината лодка, пълна с хора.

Когато собствената им лодка стигна до брега, Йеспер и другите скочиха на пясъка да я издърпат от водата. Йеспер провери набързо револверите си и видя как Иней докосва с пръсти всеки от скритите си ножове, като мълви нещо без глас. Матиас нагласи пушката на гърба си и размърда широките си плещи. Кювей наблюдаваше всичко това мълчаливо.

— Добре — рече Каз. — Време е да забогатеем.

— Никакви оплаквачки — каза Роти, който щеше да ги чака при лодката.

— Никакви погребения — отвърнаха те.

Тръгнаха към центъра на острова, Кювей след Каз, с Йеспер и Иней от двете си страни. Наближиха и Йеспер видя човек в черни търговски дрехи, придружен от висок шуанец с вързана на тила черна коса и следван от цял отряд градски стражи в лилави униформи, всичките въоръжени с палки и модерни пушки. Двама мъже влачеха с усилие тежък сандък.

— Значи така изглеждат трийсет милиона крюге — рече Каз.

Йеспер подсвирна тихичко.

— Дано лодката не потъне.

— Сам ли си, Ван Ек? — извика Каз на мъжа в черно. — Останалите членове на Съвета не проявиха ли интерес?

Значи това бил Ван Ек. Беше по-слаб от Вилан и косата му започваше да оредява, но извън това семейната прилика беше налице.

— Съветът сметна, че аз съм най-подходящ за тази задача, а и с вас се познаваме отпреди.

— Хубава игла — отбеляза Каз и кимна към рубина, забоден във вратовръзката на търговеца. — Макар че другата беше по-хубава.

Ван Ек стисна едва забележимо устни.

— Другата беше семейна ценност. Е? — обърна се той към шуанеца до себе си.

— Това е Кювей Юл-Бо — каза той. — Не съм го виждал от година. Пораснал е, но иначе е образ и подобие на баща си. — После се обърна с няколко думи на шуански към Кювей и се поклони.

Кювей стрелна Каз с поглед, после се поклони на свой ред. По челото му беше избила пот.

Ван Ек се усмихна.

— Трябва да призная, че съм изненадан, господин Брекер. Приятно изненадан, разбира се.

— Не си вярвал, че ще успеем.

— Да речем, че си давах ясна сметка за препятствията.

— Затова ли се презастрахова?

— Ааа, говорили сте с Пека Ролинс.

— Той е доста приказлив, когато го стимулираш по определен начин — кимна Каз, а Йеспер си спомни кръвта по ризата му в затвора. — Каза, че си се свързал с него и си му възложил от името на Съвета да измъкне Юл-Баюр. Същото, което възложи и на нас.

Йеспер се зачуди с тревога какво друго е казал Ролинс на Каз.

Ван Ек сви рамене.

— Известна предвидливост никога не е излишна.

— А и какво ти пука, че някакви си канални плъхове ще се избият взаимно, за да докопат наградата?

— Знаехме, че шансът за успех на всеки от отрядите е малък. Надявам се, че като комарджия ще разберете.

Йеспер никога не беше смятал Каз за комарджия. Комарджиите разчитаха и на късмета, не само на уменията си.

— Трийсет милиона крюге ще успокоят наранените ми чувства — рече Каз.

Ван Ек даде знак на стражите зад себе си. Те вдигнаха тежкия сандък и го оставиха в краката на Каз. Той клекна и вдигна капака. Дори от разстояние Йеспер ясно видя пачките светлолилави керчски банкноти с трите летящи риби. Пълен сандък с пачки, стегнати с хартиени ленти и запечатани с восък.

Иней вдиша шумно.

— Дори парите ви са със странен цвят — каза Матиас.

На Йеспер му се прииска да прокара ръце по прекрасните пачки. Не, искаше да разкъса лентите, да изсипе банкнотите в голяма вана и да се къпе в тях.

— Май току-що ми потекоха лигите.

Каз измъкна една пачка и прокара палец по нея, после напъха ръка в сандъка към долните редове, в случай че Ван Ек е спретнал някоя евтина измама.

— Всичко е тук — каза той накрая.

Погледна през рамо и даде знак на Кювей да мине напред. Момчето прекоси краткото разстояние, а Ван Ек му махна да застане до него и го потупа приятелски по гърба.

Каз се изправи.

— Добре, Ван Ек. Ще ми се да кажа, че за мен е било удоволствие, но не съм чак толкова добър лъжец. Сега си тръгваме.

Ван Ек се изстъпи пред Кювей и каза:

— Боя се, че не мога да допусна това, господин Брекер.

Каз се облегна на бастуна си и го погледна с присвити очи.

— Някакъв проблем ли има?

— Виждам няколко големи проблема право пред себе си. Няма начин който и да било от вас да си тръгне от този остров.

После извади свирка от джоба си и я наду. Чу се силен, пронизителен звук. В същия миг слугите му наизвадиха оръжия, а от нищото се появи вятър — виещ, ненормален вятър, който се завихри около малкия остров и вдигна високи вълни.

Моряците на бригантината вдигнаха ръце и подкараха вълните.

— Вълнотворци — изръмжа Матиас и посегна за пушката си.

— Вихротворци! — извика Йеспер. — На парем са!

Вихротворците кръжаха в небето, вятърът брулеше безмилостно.

— Запазили сте част от дрогата, която Юл-Баюр е изпратил на Съвета като мостра — рече Каз, присвил тъмните си очи.

Вихротворците вдигнаха ръце и воят на вятъра прерасна в оглушителен писък.

Йеспер посегна към револверите си. Искал бе да стреля по нещо, нали така? „Това място май наистина носи късмет — помисли си той развълнувано. — По всичко личи, че желанието ми ще се изпълни.“

45. Каз

— Сделката си е сделка, Ван Ек — повиши глас Каз да надвика бурята. — Ако Съветът на търговците се отметне от обещанието си, повече никой в Кацата няма да прави бизнес с вас. Думата ви няма да струва нищо.

— Това наистина би било проблем, господин Брекер, стига Съветът да знаеше за сделката.

И Каз внезапно разбра:

— Значи те никога не са били част от сделката.

Защо изобщо бе приел, че Ван Ек действа с благословията на Съвета на търговците? Защото е богат и уважаван търговец? Защото беше облякъл собствената си прислуга и охрана в лилавите униформи на градската стража? Срещнали се бяха в сложен под карантина частен дом, а не в правителствена сграда, и той се беше хванал на маскарада като последния глупак. Историята с Херцун и неговото кафене се беше повторила в нов вариант, само че сега Каз не беше малко дете и нямаше оправдание за наивността си.

— Искал си Юл-Баюр. Искал си формулата на парем.

Ван Ек кимна спокойно.

— Неутралитетът е лукс, на който Керч разчита от твърде много време. Членовете на Съвета смятат, че богатството им осигурява достатъчна защита, че могат да си броят на спокойствие парите, докато светът се бори за надмощие.

— Но ти си по-умен от тях?

— Ами да. Юрда парем не е тайна, която да се опази, да се унищожи или да се крие в някоя колиба на земската граница.

— Значи всичките ти приказки за търговски маршрути и срив на пазарите…

— О, ще се случи точно както го предсказах, господин Брекер. Разчитам на това. Веднага щом Съветът получи писмото на Юл-Баюр, аз започнах да изкупувам парцели с юрда в Новий Зем. Излезе ли наяве новината за парем, всяка страна и всяко правителство по света ще дава мило и драго да се сдобие със свой запас за своите Гриша.

— Ще настане хаос — каза Матиас.

— Да — кимна Ван Ек. — Ще настане хаос и аз ще съм неговият господар. Неговият изключително богат господар.

— Това ще обрече Гриша по целия свят на робия и смърт — каза Иней.

Ван Ек вдигна вежда.

— Ти на колко години си, момиче? Шестнайсет? Седемнайсет? Народите преживяват възходи и падения. Пазарите просперират и пропадат. Когато властта преминава в нови ръце, някой винаги страда.

— Когато печалбите преминават в нови ръце — изръмжа Йеспер.

Ван Ек май искрено се забавляваше.

— А нима не е едно и също?

— Когато Съветът разбере… — започна Иней.

— Съветът никога няма да разбере — каза Ван Ек. — Защо иначе ще избирам негодяи от Кацата да ми свършат работата? Е, вие сте изобретателни и много по-умни от моите наемници, признавам. Но има нещо по-важно. Няма да липсвате на никого.

Ван Ек вдигна ръка. Вълнотворците завъртяха своите. Каз чу вик, обърна се и видя вълна да се издига над Роти. Гигантската вълна се стовари върху лодката и я разби на парчета, а Роти едва успя да избяга навреме.

— Никой от вас няма да напусне този остров, господин Брекер. Ще изчезнете и никой няма да страда заради липсата ви. — Вдигна отново ръка и вълнотворците се отзоваха веднага. Исполинска вълна се устреми към „Феролинд“.

— Не! — изкрещя Йеспер.

— Ван Ек! — извика Каз. — Синът ти е на онзи кораб.

Ван Ек се обърна рязко към него. Наду свирката и вълнотворците застинаха в очакване на указания. След миг търговецът смъкна неохотно ръката си. Гришаните освободиха вълната и тя се разсипа в морето недалече от шхуната.

— Синът ми?

— Вилан ван Ек.

— Господин Брекер, вие без съмнение знаете, че изгоних сина си преди месеци.

— Знам, че му пишеш всяка седмица, откакто сам е напуснал дома си, и го молиш да се върне. Човек, който не дава пет пари за единствения си син и наследник, не прави така.

Ван Ек избухна в смях — топъл, почти весел смях, но с ясно доловима нотка на горчивина.

— Нека ви разкажа за своя син. — Изплю последната дума, сякаш беше отровна. — Той трябваше да наследи едно от най-големите богатства в Керч, империя с търговски маршрути, стигащи до всички краища на света, империя, градена от баща ми и от неговия баща преди него. Но моят син, момчето, което трябваше да управлява тази велика империя, не може да се справи с елементарни неща. Добър е с уравненията. Рисува хубаво и е отличен флейтист. Но моят син не може да чете, господин Брекер. Не може да пише. Наех най-добрите учители от всички краища на света. Опитвах с експерти, тинктури, бой, хипноза. Но той отказа да се научи. Накрая просто приех, че Гезен е решил да ме накаже с малоумно дете. Вилан никога няма да стане мъж. Той е срам за моето семейство.

— Писмата… — започна Йеспер и Каз видя гнева, разкривил лицето му. — Не си го молел да се върне. Били са подигравка.

Беше прав. „Ако четеш това, значи знаеш колко много искам да се върнеш у дома.“ Всяко писмо е било шамар в лицето на Вилан, жестока шега.

— Той ти е син — каза Йеспер.

— Не, той е грешка. Грешка, която скоро ще бъде поправена. Прекрасната ми млада съпруга носи дете и без значение дали е момче, момиче или рогато създание, това дете ще бъде моят наследник, а не някакъв безгръбначен идиот, който не може да прочете книга с детски приказки, какво остава за счетоводен тефтер, не глупак, който ще превърне името на Ван Ек в посмешище.

— Ти си глупакът — изръмжа Йеспер. — Вилан е по-умен от всички нас, взети заедно, и заслужава по-добър баща от тебе.

— Заслужавал е — поправи го Ван Ек и наду свирката два пъти.

Вълнотворците не се поколебаха. Преди някой да е възразил, две гигантски водни стени се издигнаха от морето и се устремиха към „Феролинд“. Смазаха шхуната помежду си. Чу се силен трясък, разхвърчаха се отломки.

Йеспер нададе яростен вой и вдигна револверите.

— Йеспер! — извика Каз. — Спри!

— Той ги уби — изсъска Йеспер с разкривено лице. — Уби Вилан и Нина!

Матиас сложи ръка на рамото му и каза спокойно:

— Йеспер. Кротувай.

Йеспер погледна към развълнуваното море, към парчетиите от скършени мачти и разкъсани платна, които подскачаха по вълните на мястото на шхуната.

— Не… не разбирам.

— Признавам, че и аз съм малко объркан, господин Брекер — каза Ван Ек. — Без сълзи? Без многословно негодувание за избития екипаж? Явно Кацата ви ражда изключително студенокръвни.

— Студенокръвни и предпазливи — отвърна Каз.

— Но не достатъчно предпазливи, види се. Е, поне няма да живеете дълго, за да оплаквате грешките си.

— Кажи ми нещо, Ван Ек. Ще се покаеш ли? Гезен никак не обича нарушените договори.

Ноздрите на търговеца се разшириха.

— А какво си дал ти на света, господин Брекер? Създал ли си богатство? Просперитет? Не. Ти вземаш от почтените мъже и жени и служиш единствено на себе си. Гезен е благосклонен към онези, които го заслужават, които градят градове, а не към плъховете, които подяждат основите на съграденото. Той винаги е благославял мен и делата ми. Ти ще умреш, а аз ще натрупам още по-голямо богатство. Такава е волята на Гезен.

— Има само един проблем, Ван Ек. За да забогатееш още повече, ще имаш нужда от Кювей Юл-Бо.

— И как ще ми го вземеш? Обградени сте и ви държим на прицел.

— Не е нужно да ти го вземам. Никога не си го имал. Това не е Кювей Юл-Бо.

— Блъфираш, при това глупаво.

— Никога не съм си падал по блъфирането, нали така, Иней?

— По принцип — да.

Ван Ек сви устни.

— И защо?

— Защото предпочита да мами — каза момчето, което не беше Кювей Юл-Бо, на съвършен керчски без сянка от акцент.

Ван Ек се стресна от звука на гласа му, а Йеспер подскочи.

Шуанското момче протегна ръка.

— Плащай, Каз.

Каз въздъхна.

— Много мразя да губя бас. Работата е там, Ван Ек, че Вилан се обзаложи с мен. Твърдеше, че ще причиниш смъртта му, без да ти мигне окото. Наречи ме сантиментален, ако щеш, но не вярвах, че един баща може да е толкова безсърдечен.

Ван Ек зяпна Кювей Юл-Бо… или по-скоро момчето, което му бяха представили под това име. Каз го гледаше как се бори с реалността и се опитва да намери приемливо обяснение защо е чул гласа на Вилан от устата на Кювей. Йеспер изглеждаше също толкова шашнат. Щеше да си получи обяснението, след като Каз си получеше парите.

— Не е възможно — каза накрая Ван Ек.

И не би трябвало да е възможно. Нина беше приемлива шивачка, но само толкова. Само че под въздействието на юрда парем… е, както самият Ван Ек бе казал веднъж, и невъзможното става възможно. Сега пред него стоеше едно почти съвършено копие на Кювей Юл-Бо, но с гласа на Вилан, с неговите маниери, както и — макар Каз да виждаше страха и обидата в златистите очи — с изненадващия кураж на хлапето.

След битката в пристанището на Дйерхолм Вилан беше дошъл при Каз да го предупреди, че не може да го използва като средство за давление срещу баща му. Изчерви се като домат и със заекване обясни за своето „заболяване“. Каз само вдигна рамене. Някои хора бяха поети. Други бяха фермери. Трети — богати търговци. Вилан рисуваше отлични карти. Сглобил беше дрелка, пробила гришанско стъкло, от чаркове на порта и парченца от бижу. Какво като не може да чете?

Очаквал бе Вилан да се възпротиви на идеята за двойника. Една толкова крайна трансформация не би била по силите и на най-опитния Гриша, който не е под влиянието на парем.

— Може да се окаже перманентно — предупреди го Каз.

Вилан дори не трепна.

— Трябва да знам. Трябва да разбера веднъж и завинаги какво мисли баща ми за мен наистина.

И ето че беше разбрал.

Ван Ек го зяпаше невярващо, търсеше някаква прилика с лицето на сина си.

— Не е възможно!

Вилан отиде при Каз и застана до него.

— Ами помоли се на Гезен за просветление, тате.

Вилан беше малко по-висок от Кювей, а лицето му — една идея по-кръгло, но Каз ги беше видял един до друг и приликата наистина беше поразителна. Работата, която Нина беше свършила на кораба, преди да отмине силното въздействие на дрогата, беше безупречна.

Ярост се разля по чертите на Ван Ек.

— Безполезно изчадие! — изсъска той на сина си. — Знаех, че си глупак, но сега и предател?

— Един глупак щеше да остане на кораба и да загине смазан от вълните. Колкото до онова с предателя, само през последните няколко минути ме нарече с много по-грозни имена.

— Я да си представим сега — обърна се Каз към Ван Ек, — че истинският Кювей Юл-Бо е бил на кораба, който ти превърна в клечки за зъби.

Гласът на Ван Ек остана спокоен, но по врата му плъзна гневна червенина.

— Къде е Кювей Юл-Бо?

— Остави ни да си тръгнем по живо, по здраво с платата и аз с радост ще ти кажа.

— Няма как да се измъкнеш този път, Брекер. Малобройният ти отряд не може да се мери с моите Гриша.

Каз вдигна рамене.

— Убий ни и никога няма да намериш Кювей.

Ван Ек се замисли над думите му, после отстъпи крачка назад и извика:

— Стражи при мен! Убийте всички освен Брекер!

И тогава Каз допусна грешка. Всички знаеха, че може да се стигне дотук. Отрядът му знаеше какво да прави. От Каз се искаше само едно — да гледа Ван Ек в очите. Вместо това, щом чу заплахата и когато трябваше да мисли само и единствено за предстоящата битка, той погледна към Иней.

И Ван Ек го видя. След което наду свирката.

— Зарежете другите! Вземете парите и момичето.

„Действай по план“, крещяха инстинктите на Каз. Парите бяха у Ван Ек. Той беше ключът към успеха. Иней можеше и сама да се погрижи за себе си. Тя е пионка, а не голямата награда. Но той вече се обръщаше да хукне към нея, когато Гриша удариха.

Вълнотворците първи стигнаха до нея — изчезнаха в рехава мъглица, после се материализираха на крачка от Иней. Но само пълен глупак би дръзнал да влезе в близък бой с това момиче. Вълнотворците бяха бързи, изчезваха и се появяваха, посягаха да я хванат. Но тя беше Привидението и ножовете й си намериха мълниеносно мишени — сърце, гърло, далак. Кръв плисна по пясъка и вълнотворците се сринаха в две съвсем солидни купчини.

Каз зърна някакво движение… един от вихротворците летеше право към Иней.

— Йеспер! — извика той.

Йеспер стреля и вихротворецът се запремята към земята.

Вторият вихротворец беше по-умен. Подходи ниско, току над руините. Йеспер и Матиас откриха огън, но слънцето им светеше в очите, а дори Йеспер не можеше да уцели слепешката. Вихротворецът връхлетя връз Иней, сграбчи я и се издигна с нея в небето.

„Не мърдай“ — внушаваше й мълчаливо Каз с изваден пистолет. Но тя не го чу, разбира се. Извъртя се с цяло тяло и замахна. Чу се далечният вик на вихротвореца. Миг по-късно летящият мъж пусна Иней и тя пропадна към пясъка. Каз хукна натам без план в главата си, без ясна мисъл.

Ново движение встрани. Трети вихротворец се снижи на скорост, грабна Иней на няма и метър от пясъка и я удари силно по главата. Тялото й се отпусна безжизнено в ръцете му.

— Застреляй го! — изрева Матиас.

— Не! — викна Каз. — Застреляш ли го, и тя ще падне!

Гришанът се издигна и бързо излезе от обхвата на оръжията им, понесъл Иней на ръце.

Нищо не можеха да направят. Стояха на брега като последните глупаци и гледаха как Иней се смалява в небето — далечна луна, гаснеща звезда, невидима точица.

Стражите на Ван Ек и гришаните притичаха да отведат господаря си на бригантината. Отмъкнаха и сандъка с парите. Отмъщението за Йорди, всичко, за което Каз се бе трудил с години, сега се изплъзваше между пръстите му. А той не даваше пукната пара.

— Имаш една седмица да ми доведеш истинския Кювей — извика Ван Ек. — Или писъците на момичето ще се чуят чак до Фйерда. А ако това не ти подейства, знай, че ще пусна слух, ще кажа на всички, че пазиш при себе си най-ценния заложник на света. Всяка банда, всяко правителство, контрабандист и шпионин ще ти вдигнат мерника, на теб и на твоите Утайки. Няма да има къде да се скриеш.

— Каз, мога да стрелям — каза Йеспер, прибра револверите и свали пушката от гърба си. — Ван Ек още е в обсега ми.

И тогава всичко щеше да отиде по дяволите — Иней, парите, всичко.

— Не — каза той. — Нека си върви.

Морето беше гладко като тепсия, вятър нямаше, но останалите вихротворци на Ван Ек напълниха платната на бригантината с попътен бриз.

Каз гледаше как корабът лети към Кетердам, към сигурността, към крепост, построена от безукорната търговска репутация на Ван Ек. Почувства се досущ като в онази далечна вечер, когато се взираше в тъмните прозорци на къщата на Зелверщраат. Безпомощен. Отново бе отправил молитвите си към неподходящия бог.

Йеспер свали бавно пушката си.

— Ван Ек ще прати войници и гришани да търсят Кювей — каза Матиас.

— Няма да го намери. Нито него, нито Нина.

Нито в Ребрата, нито в друга някоя част на Кацата. Нито в Кетердам. Предната нощ Каз беше наредил на Спехт да откара Кювей и Нина с втората гребна лодка на „Феролинд“, онази, която уж била на поправка. Сега двамата бяха на сигурно място в изоставени килии под старата затворническа кула на Адската порта. Когато слезе на пристанището да прати съобщение на Ван Ек, Каз беше поразпитал дискретно. След последното катастрофално представление на Адското шоу килиите били наводнени, за да ги прочистят от трупове и животни, и оттогава стоели празни. Матиас първоначално се възпротиви на идеята Нина да тръгне без него, особено предвид състоянието й, но Каз го убеди, че ако двамата с Кювей останат на „Феролинд“, това ще постави всички им в неизгодна позиция.

А сега се дивеше на собствената си глупост. По-тъп от гълъбче, току-що слязло от кораба и тръгнало да спечели богатство на Източната дъга. Най-слабото му място е било току до него през цялото време. Иней. А сега беше изчезнала.

Йеспер зяпаше Вилан, местеше сащисано поглед от черната коса към златните очи.

— Защо? — попита накрая той. — Защо си се съгласил на такова нещо?

Вилан вдигна рамене.

— Имахме нужда от средство за давление.

— Все едно слушам Каз.

— А какво, да ви оставя да паднете в капана, понеже ме смятате за застраховка, каквато не съм?

— Нина ли ти направи това?

— Да, още в нощта, когато отплавахме от Дйерхолм.

— Затова ми изчезна от погледа по време на плаването — каза Йеспер. — Не си помагал на Матиас за Нина. Криел си се.

— Не съм се крил.

— Ах, ти… Кювей уж излизаше вечер да постои до мен на палубата… ти ли си бил?

— Всеки път.

— Нина може и да не успее да те оправи. Действието на парем отмина и без нова доза едва ли ще може да ти върне старата мутра. Може да си останеш така.

— И какво толкова?

— Де да знам бе! — викна ядосано Йеспер. — Може пък да съм харесвал глупавото ти лице. — Обърна се към Матиас. — Ти си знаел. Вилан е знаел. Иней е знаела. Всички сте знаели, освен мен.

— Попитай ме защо, Йеспер — рече Каз. Започваше да губи търпение.

Йеспер се размърда неспокойно.

— Защо?

— Защото ти си ни продал на Пека Ролинс. — И го посочи обвинително с пръст. — Заради теб ни сгащиха в засада на пристанището. Заради теб едва не загинахме.

— Нищо не съм казвал на Пека Ролинс. Никога…

— Казал си на един от неговите Лъвски грошове, че напускаш Керч, но скоро ще спечелиш големите пари. Или и това ще отречеш?

Йеспер преглътна.

— Наложи се. Здравата ме бяха притиснали. Фермата на баща ми…

— Заръчах ти да не казваш на никого, че напускаме Кетердам. Предупредих те да си затваряш устата.

— Нямах избор! Ти ме заключи във Вранския клуб, преди да тръгнем. Ако ме беше оставил да…

Каз го прекъсна:

— Ако те бях оставил да направиш какво? Да изиграеш няколко раздавания на Трънка за трима? Да затънеш още по-надълбоко пред всеки управител на казино в Кацата, проявил глупостта да ти отпусне кредит? Казал си на човек на Пека, че ще удариш кьоравото.

— Не знаех, че ще иде да каже на Пека. Нито че Пека е знаел за парем. Просто исках да си спечеля малко време.

— Светци, Йеспер, явно не си научил нищо от Утайките, нали? Още си същото тъпо селянче, дето е слязло от кораба.

Йеспер се хвърли към него и Каз потръпна от кръвожаден възторг. Най-после битка, която можеше да спечели. Но Матиас застана между тях и ги задържа на ръка разстояние.

— Престанете. Спрете веднага.

Каз не искаше да спре. Искаше да ги пребие всичките, а после да продължи с побоищата от единия край на Кацата до другия.

— Матиас е прав — каза Вилан. — Трябва да мислим за следващата стъпка.

— Няма следваща стъпка — озъби се Каз.

Ван Ек щеше да се погрижи за това. Не можеха да се върнат в Ребрата, нито да потърсят помощ от Пер Хаскел и другите Утайки. Ван Ек щеше да ги чака, да дебне. Щеше да превърне Кацата, дома на Каз, малкото му кралство във вражеска територия.

— Йеспер е допуснал грешка — продължи Вилан. — Адски глупава грешка, но не е искал да предаде никого.

Каз отстъпи няколко крачки назад в опит да прочисти главата си. Знаеше, че Йеспер не си е давал сметка до какво ще доведе постъпката му, но знаеше и друго — повече никога нямаше да му вярва. Сигурно затова го беше държал на тъмно за преобразяването на Вилан. Защото е искал да го накаже.

След няколко часа Спехт щеше да дойде за тях с гребната лодка — такава беше уговорката, ако не се свържат с него преди това. Сега обаче бяха заседнали тук, под схлупеното сиво небе на този мизерен гол остров. Всички без Иней. Каз искаше да удари някого. Искаше някой да удари него.

Огледа отряда си. Роти се мотаеше край отломките от лодката. Йеспер седеше на пясъка с лакти върху коленете и лице в шепи, Вилан стоеше до него с чуждо лице. Матиас се взираше във водата по посоката на Адската порта като някой пазител от камък. Каз беше техният водач, но Иней беше магнитът, който го събираше в едно, когато други сили ги дърпаха в разни посоки.

Нина беше скрила татуировката му с враната и чашата, преди да влязат в Ледения палат, но Каз не й беше дал да докосне Р-то на бицепса му. Сега пипна леко с пръсти мястото — през кожата на ръкавиците и материята на палтото и ризата. Несъзнателно, без да го иска, бе позволил на Каз Ритвелд да се върне към живот. Не знаеше кога е започнало, дали с раната на Иней, или с ужасното пътуване в затворническия фургон, но неусетно бе допуснал това да се случи и беше платил висока цена.

Това още не означаваше, че ще се остави на някакъв крадлив търговец.

Каз погледна на юг към пристанищата на Кетердам. Една смътна идея пускаше тънки коренчета и гъделичкаше основата на черепа му, едва доловим сърбеж, намек за план. План в зачатък. Но вече виждаше бъдещите му очертания. Очертания невъзможни, нелепи… и подплатени със сериозна сума пари.

— Намислил е нещо, виж му лицето — измърмори Йеспер.

— Определено — кимна Вилан.

Матиас скръсти ръце.

— Ровиш в торбата с номерата, а, демджин?

Каз размърда пръсти в ръкавиците. Как оцелява човек в Кацата? Когато ти отнемат всичко, намираш начин да направиш нещо от нищо.

— Ще сътворя нов номер — каза той. — Номер, който Ван Ек никога няма да забрави. — Обърна се към другите. Ако можеше да тръгне след Иней сам, вече да го е направил, но това не беше дори по неговите сили. — Ще ми трябва отряд.

Вилан скочи на крака.

— За Привидението.

Йеспер го последва, макар че още не смееше да погледне Каз в очите.

— За Иней — тихо каза той.

Матиас само кимна отсечено.

Иней бе поискала от Каз да се промени, да стане по-добър човек, по-благороден крадец. Но онова момче нямаше място тук. Онова момче свърши гладно в една уличка без изход. Онова момче умря. Онова момче не би могло да я върне.

„Ще си взема парите — закле се Каз. — И ще си върна момичето.“

Иней не би могла да бъде негова, не истински, но той щеше по един или друг начин да й даде свободата, която отдавна й бе обещал.

Време беше Мръсни ръце да се хване с мръсната работа.

46. Пека

Пека Ролинс прехвърли топчето юрда в другата си буза, излегна се назад в креслото си и плъзна бавен поглед по опърпания отряд, който Доти беше довел в кабинета му. Ролинс живееше в гигантски апартамент над Изумрудения дворец, целият в позлата и зелено кадифе. Обичаше блясъка — в дрехите си, в приятелите си, в жените.

Хлапетата насреща му бяха пълната противоположност на добрия вкус. Облечени бяха с костюми от Комедия Брута, но никой не влизаше в кабинета му със скрито лице, затова маските им бяха свалени. Някои от тях Пека познаваше. По едно време се бе надявал да наеме сърцеломката Нина Зеник, но сега момичето изглеждаше много болно — костите му стърчаха, имаше огромни тъмни сенки под очите, а ръцете му трепереха. Неволно се е спасил от лоша инвестиция, реши той. Зеник се облягаше на ръката на едър фйерданец с бръсната глава и сурови сини очи. Беше истински исполин, вероятно бивш член на някое от военните им формирования. Би могъл да свърши работа като охрана. Откъде ги намираше Каз Брекер тези хора?

Момчето до тях беше от шуански произход, но и твърде младо, за да е прословутият учен, когото всички се бяха опитали да измъкнат от Фйерда. Пък и Брекер никога не би довел толкова ценен индивид в Изумрудения дворец. Колкото до Йеспер Фейхи, него Ролинс познаваше, разбира се. Стрелецът беше натрупал удивителни по размера си дългове в почти всички игрални зали на Източната дъга. Голямо плямпало, освен това — именно благодарение на него Ролинс беше научил, че Брекер изпраща отряд във Фйерда. Бързо проучване и щедри подкупи му бяха осигурили останалата част от информацията — кога и откъде заминават. Информация, която обаче се оказа дефектна. Брекер през цялото време беше на една крачка пред Ролинс и неговите Лъвски грошове. Малкият канален плъх в крайна сметка успя да стигне до Ледения палат.

И толкова по-добре. Ако не беше Каз Брекер, Ролинс още щеше да гние в трижди проклетия фйердански затвор между две изтезания… или да зяпа с мъртви очи, нанизан на копие нейде по външния пръстен.

Когато Брекер отключи с шперцовете си вратата на килията му, Ролинс не знаеше да се смее ли, или да плаче. Не знаеше дали хлапето идва да го освободи, или да го убие. Чувал бе много за Каз Брекер, откакто той се издигна сред Утайките — жалката сбирщина, която Пер Хаскел наричаше банда, — беше го виждал няколко пъти из Кацата. Момчето се беше появило от нищото и постоянно създаваше проблеми. Но все пак беше обикновен лейтенант, а не генерал, дребен териер, който джафка в краката на Ролинс.

— Здрасти, Брекер — посрещнал го бе той в килията. — Идваш да злорадстваш?

— Не точно. Знаеш ли кой съм?

Ролинс вдигна рамене.

— Знам я. Палето, дето ми краде клиенти.

И тогава нещо премина по лицето на Брекер, нещо, от което стомахът на Ролинс се качи в гърлото. Омраза. Омраза чиста, черна и отколешна. „Какво толкова съм направил на този дребосък?“ Но после изражението се стопи без следа и Ролинс реши, че си е въобразил.

— Какво искаш, Брекер?

Момчето просто си стоеше и го гледаше с очи едновременно празни и луди.

— Да ти направя услуга.

Чак сега Ролинс си даде сметка, че момчето е босо, носи затворническа униформа, а легендарните му кожени ръкавици — такъв тъп навик — ги няма.

— Като те гледам, май и на себе си не можеш да направиш услуга, хлапе.

— Ще оставя вратата отключена. Не си толкова глупав, че да тръгнеш след Бо Юл-Баюр без подкрепление. Изчакай подходящ момент и си плюй на петите.

— И защо ми помагаш, мамка му?

— Защото не ти е писано да умреш тук.

Незнайно защо това прозвуча като проклятие.

— Задължен съм ти, Брекер — каза след него Ролинс, докато момчето излизаше от килията. Направо не можеше да повярва на късмета си.

Брекер го погледна през рамо, тъмните му очи, бездънни като пещери.

— Не се притеснявай, Ролинс. Ще си платиш.

И сега момчето явно бе дошло да си прибере дължимото. Стоеше насред лъскавия му кабинет като мастилено петно, със сурово изражение и ръце върху вранската глава на бастуна. Ролинс не беше особено изненадан от визитата. Говореше се, че размяната между Брекер и Ван Ек не е минала добре и че Ван Ек държи под око Ребрата и другите свърталища на Брекер. Не и Изумрудения дворец обаче. Нямаше причина да наблюдава Изумрудения дворец. Може би дори не знаеше, че Ролинс се е върнал жив от Фйерда.

След като Брекер му обясни в основни линии ситуацията, Ролинс вдигна рамене и каза:

— Преметнали са те. Ако искаш съвет от мен, дай Кювей на Ван Ек, примири се със загубата и толкоз.

— Не съм дошъл за съвет.

— Плащаме си данъците и на търговците това им харесва. Затова си затварят очите, когато направим удар в банка или оберем някоя къща. Стига да си стоим в Кацата и да не се бъркаме в техните дела. Тръгнеш ли на война с Ван Ек обаче, всичко това ще се промени.

— Ван Ек действа срещу правилата на собствената си гилдия. Ако Съветът на търговците разбере…

— И кой ще им го каже? Канален плъх от най-долното свърталище в Кацата? Не се заблуждавай, Брекер. Ограничи колкото можеш щетите и чакай следващата битка.

— Моите битки са ежедневни. Твърдиш, че на мое място просто би махнал с ръка, така ли?

— Виж, щом искаш сам да се простреляш в крака… в здравия крак… твоя работа. Ще ми е интересно да видя какво ще стане. Но в съюз с теб няма да вляза. Срещу едър търговец? Никога. Нито аз, нито някой от колегите. Това не ти е дребна война между банди, Брекер. Ще се изправиш срещу градската стража, срещу армията и флотата на Керч. Ще изгорят Ребрата до основи с все стареца, а после ще си върнат и Пето пристанище.

— Не очаквам да се биеш рамо до рамо с мен, Ролинс.

— Какво искаш тогава? Само го назови и е твое. В рамките на разумното.

— Искам да пратя съобщения до равкийската столица. Бързо.

Ролинс сви рамене.

— Лесна работа.

— И ми трябват пари.

— Не думай. Колко?

— Двеста хиляди крюге.

Ролинс едва не се задави от смях.

— А нещо друго, Брекер? Смарагдът на Ланцов? Дракон, който сере дъги?

— Сумата не е непосилна за теб, Ролинс. А аз ти спасих живота.

— Ами да беше се пазарил, докато бяхме в килията. Аз не съм ти банка, Брекер. А дори и да бях, предвид настоящата ти ситуация пак не бих ти отпуснал кредит, щото е малко вероятно да го върнеш.

— Не искам кредит.

— А, значи искаш да ти подаря двеста хиляди крюге? И какво ще получа аз в замяна на щедростта си?

Брекер стисна устни.

— Ще получиш моя дял във Вранския клуб и Пето пристанище.

Ролинс изправи гръб.

— Готов си да продадеш дела си?

— Да. А за още сто хиляди ще добавя и един оригинален ДеКапел.

Ролинс се отпусна назад и събра пръстите на ръцете си.

— Няма да ти стигнат. Не стигат за война срещу Съвета на търговците.

— С този отряд ще ми стигнат.

— Този отряд? Не е за вярване, че точно вие успяхте да проникнете в Ледения палат.

— Но и факт.

— Ван Ек ще ви закопае.

— И други са се опитвали. Но аз все успявам да се върна от мъртвите.

— Уважавам амбицията ти, хлапе. И я разбирам. Искаш да си вземеш парите, искаш да си върнеш Привидението, искаш и парче от кожата на Ван Ек…

— Не — прекъсна го Брекер. Гъгнивият му глас звучеше особено неприятно. — Когато тръгна след Ван Ек, няма да му отнема само онова, което е мое по право. Ще му отнема всичко, ще го изцедя до последната капка. Ще залича името му от счетоводните тефтери. Докато не остане нищо.

Пека Ролинс отдавна беше загубил бройката на заплахите, които е чул, на хората, които е убил, и на онези, които е видял да умират, но нещо в очите на Брекер го смрази до мозъка на костите. Имаше нещо в това момче, някаква нагнетена ярост, която молеше да я пуснат на воля, и Ролинс предпочиташе да е някъде много надалеч, когато тази ярост скъса каишката си.

— Отвори сейфа, Доти.

Преброи поисканите пари, после накара Брекер да подпише документ, с който му прехвърля дела си във Вранския клуб и Пето пристанище. Пристанището беше истинска златна мина. Протегна му ръка да подпечатат сделката и Брекер една не смаза неговата.

— Значи изобщо не ме помниш? — попита момчето.

— А трябва ли?

— Може да почака. — Онова черно нещо в очите му се размърда отново.

— Имаме сделка — побърза да каже Ролинс. Нямаше търпение да се отърве от тези странни хлапета.

— Имаме сделка.

Тръгнаха си, а Ролинс застана пред големия вътрешен прозорец, който гледаше към игралната зала на Изумрудения дворец.

— Неочаквано доходоносен край на днешния ден, Доти.

Доти изръмжа в знак на съгласие, впил поглед в масите долу — зарове, карти, рулетки. Богатства загубени и спечелени и всеки път част от парите поемаха към дълбоките джобове на Ролинс.

— Той защо постоянно носи ръкавици? — попиша биячът.

— Прави се на интересен, предполагам. Кой знае? И какво значение има всъщност?

Гледаше как Брекер и приятелчетата му вървят през претъпканата игрална зала. Отвориха двойната врата към улицата и за един кратък миг светлината на уличните лампи очерта силуетите им в мрака с все маските и пелерините — сакато момче, следвано от хлапетии в театрални костюми. Брекер беше отличен крадец и не си поплюваше, беше и изобретателен също така, ако питаха Ролинс. Но за разлика от онези тъпаци в Ледения палат, Ван Ек знаеше, че Брекер му е вдигнал мерника. Хлапето се хвърляше с главата напред в истинска война. И нямаше никакъв шанс да спечели.

Ролинс посегна към часовника си. Май наближаваше време крупиетата да се сменят, а той обичаше лично да наглежда тази процедура.

— Копеленце гадно! — възкликна той.

— Какво има, шефе?

Ролинс държеше ланеца си. На мястото на инкрустирания с диаманти часовник висеше репичка.

— Онова дребно лайно… — А после му хрумна друго. Посегна за портфейла си. Нямаше го. Както и иглата за вратовръзката, келската монета, която носеше за късмет на врата си, и златните катарами на обувките. За миг се изкуши да провери и пломбите на зъбите си.

— Преджобил ви е? — попита невярващо Доти.

Никой не хързулваше Пека Ролинс. Никой не дръзваше. Но Брекер определено го беше хързулнал и Ролинс се запита дали това не е само началото.

— Доти — каза той, — май ще е добре да кажем по една молитва за Ван Ек.

— Мислите, че Брекер може да го надвие?

— Малко вероятно е, но ако не си отваря очите на четири, нашият търговец може сам да си надене въжето на шията и да връчи свободния му край в ръцете на Брекер. — Ролинс въздъхна. — Да се надяваме, че Ван Ек ще убие момчето.

— Защо?

— Защото иначе ще трябва да го направя аз.

Ролинс стегна възела на осиротялата си вратовръзка и тръгна към залата на казиното. Проблемът с Каз Брекер щеше да почака. Сега на дневен ред беше поредната печалба.

Бардуго Ли

Шест врани

Благодарности

Страдам от дегенеративно заболяване, наречено остеонекроза. Буквално се превежда „смърт на костите“, което звучи някак готическо и романтично, но в действителност означава, че всяка крачка ми причинява болка и понякога се налага да използвам бастун. Не е съвпадение, че създадох герой, който живее с подобно страдание, и често имах усещането, че двамата с Каз куцукаме рамо до рамо по пътя. Нямаше да стигнем до заветния надпис КРАЙ без помощта на много хора.

Изпращам цялата си любов на своя отряд от аутсайдери и приключенци — Мичи, Рейчъл, Сара, Робин, Джош и най-вече на Морган, който даде името на тази книга и ми помогна да я завърша. Благодаря от сърце и на Джими, който ме завлече в Санта Барбара и видя сметката на писателския ми блокаж.

Благословен да е Ноа Уилър, задето ми помогна да реша онази конкретна загадка и задето запази спокойствие, когато аз губех търпение и вадех за пореден път бялата дъска. Дълбоко признателна съм на Джийн Файуел, Лора Годуин, Йон Ягед, Моли Бруйет, Елизабет Фитиан, Рич Диас, Ейприл Уорд, Кейтлин Суини и всички други в „Хенри Холт“ и „Макмилън Чилдрънс“, които помогнаха светът на Гриша да се роди и които ми позволиха да го изследвам заедно с читателите. На Джоана Волпе от Ню Лийф искам да кажа: „упорита и вярна“ непременно трябва да присъстват като качества на характера в автобиографията ти. Мога да се изправя пред почти всяко предизвикателство, ако знам, че ти ми пазиш гърба. Благодаря също на Пуя Шабазиан, Кейтлин Ортиз, Даниел Бартел, Джейда Темпърли и Джес Далоу. Искрена признателност и на Гриша-отбора в Обединеното кралство — Фиона Кенеди, Джени Гленкрос и прекрасния екип на „Орион“, най-вече на Нина Дъглас, която е изключителен издател, отлична компания на път и родена Рейвънклоу. Благодарности на читателите, библиотекарите, книжарите и блогърите, които разпространяват приказки по целия свят.

Всеки добър удар има нужда от талантливи експерти, а на мен ми помагаха най-добрите. Стивън Клайн ми обясни как начинаещите усвояват фокуси и ме насочи към работата на Ерик Мийъд и Аполо Робинс, крадеца джентълмен. Анджела Депейс всячески се опита да ми разясни как да приспя цяла килия, пълна със затворници, но в крайна сметка реших проблема посвоему. (Не опитвайте моя начин у дома.) Ричард Уилър ми обясни за охраната на правителствените сгради и други комплекси с ограничен достъп. От Емили Стайн научих за раните от хладно оръжие, пак от нея ми е прекрасната фраза „оста на сърцето“. Кралят на изкуствено създадените езици Дейвид Питърсън се опита да ме тласне в правилната посока, макар аз упорито да наричах улиците „щраат“. А на скъпата си приятелка Хедуиг Аертс благодаря, задето ми помогна да не съсипя напълно холандския език.

Мари Лу, Ейми Кауфман, Робин Лафевър, Джесика Броуди и Гретчен Макнийл — вие постоянно ме разсмивате и търпите мрънкането ми. Благодаря също на Робин Уосърман, Холи Блак, Сара Рийс Бренан, Кели Линк и Касандра Клар за съветите относно сюжета, за маргаритите и задето ме запалиха по „Тийн Улф“. Вече никога няма да съм същата. Анна Кари е виновна за кървящия нос на фйерданския страж. Изпращайте оплакванията си на нея.

Кристин, Сам, Емили и Райън, вие сте моето семейство и аз съм истинска късметлийка, че ви имам. Моя най-скъпа Лулу, на теб благодаря задето изтърпя настроенията ми и заобича малката ми банда негодници.

Много книги помогнаха за оформянето на Кетердам, Кацата и моя отряд от врани, но сред тях най-важни са книгата на Сара Уайз „Най-тъмните улици — живот и смърт във викторианските коптори“, „Търговецът на кафе“ от Дейвид Лис, „Амстердам — история на най-либералния град на света“ от Ръсел Шорто, „Криминален жаргон — речникът на подземния свят“ от Винсент Дж. Монтелеоне, „Голямата измама или как да влезеш под кожата на плячката“ от Давид Морер и „Да откраднеш Рембранд, неразказаните истории на най-големите кражби в изкуството“ от Антъни М. Аморе и Том Машбърг.

Още нещо — тази книга искаше да бъде редактирана под звуците на „Блак кийс“, „Да Класи“ и „Пиксис“, но се роди в старо и проветриво училище, докато In a Time Lapse звучеше отново и отново, а един прилеп пляскаше под стрехите. Благодаря от сърце на композитора Лудовико Ейнауди. И на прилепа.

За автора

Лий Бардуго е № 1 в листата на „Ню Йорк Таймс“ за най-продавани автори на фентъзи романи. Тя е създателката на вселената Гриша. С над един милион продадени екземпляри, нейната вселена обхваща трилогията „Сянка и кост“ (издадена на български), дилогиите „Шест врани“ и King of Scars, сборника с шест разказа The Language of Thoms: Midnight Tales and Dangerous Magic. Нейни разкази могат да се намерят в множество антологии, включително „Най-доброто от Tor.com“ и „Най-добрата американска научна фантастика и фентъзи за 2017“. Други нейни произведения са Wonder Woman: Warbringer и предстоящият за печат роман Ninth House.

Лий е родена в Лос Анджелис, завършва Йейлския университет. Работила е в рекламата, а също като журналист и дори като гримьор. Понастоящем живее в Холивуд, където понякога може да бъде чута да пее в нейната музикална група.

leighbardugo.com

grishaverse.com

Content

Лий Бардуго
Шест врани
Шест врани #1

Гриша

Първа част
В сенките

1. Джуст

2. Иней

3. Каз

4. Иней

5. Каз

6. Нина

Втора част
Слуга и средство

7. Матиас

8. Йеспер

9. Каз

10. Иней

11. Йеспер

12. Иней

13. Каз

14. Нина

15. Матиас

Трета част
Да ти разбият сърцето

16. Иней

17. Иней

18. Каз

19. Матиас

20. Нина

Четвърта част
Умението да падаш

21. Иней

22. Каз

23. Йеспер

24. Нина

25. Иней

26. Каз

Пета част
Ледът не прощава

27. Йеспер

28. Иней

29. Матиас

30. Йеспер

31. Нина

32. Йеспер

33. Иней

34. Нина

35. Матиас

36. Йеспер

37. Нина

38. Каз

Шеста част
Свестни крадци

39. Иней

40. Нина

41. Матиас

42. Иней

43. Нина

44. Йеспер

45. Каз

46. Пека

Бардуго Ли Шест врани

Благодарности

За автора