Ірина Смолич

Пісок у склянці

Ми до нестями боялися темряви,

а потрібно було боятися лише себе...

Глава 1

Вже дві години над передмістям, втім, як і над самим містом, висіла величезна чорна хмара, що, здавалося, міцно прилипла до неба. Вона категорично відмовлялася зрушити з місця або хоч частково вивергнути з себе накопичену вологу на осінню, покриту жовтим листям землю. Дерева під відчутними поривами вітру розмахували напівголими гілками, немов намагалися відігнати докучливих птахів. Двоповерхові будинки з обох боків вулиці були схожі на переляканих мишей, які зібралися докупи в очікуванні чогось поганого. Але нічого такого не відбувалося; вуличні ліхтарі горіли звичайним холодним світлом, десь гавкав собака, час від часу по дорозі проїздив автомобіль.

Віктор Нетке щільно запнув штори та відійшов від вікна. Йому залишалося написати декілька фінальних фраз, проте зосередитися на роботі не виходило. Він покрутився біля полиць з книжками, помилувався світлиною дочки, яку було зроблено минулого року на морі, після чого повернувся до величезного дубового столу, що займав усю центральну частину кімнати. Той був завалений купами паперу, численними теками, списаними блокнотами, незрозумілими схемами, малюнками, старими журналами, вицвілими вирізками з газет і ще бозна-чим. Поруч стояло з півдесятка склянок з-під молока різної форми та розмірів і стільки ж філіжанок з-під кави — вони начебто змагалися між собою, хто з них найбрудніший. Загалом, рядова атмосфера звичайного письменника.

Щоправда, сам кабінет виглядав доглянутим і навіть затишним. Східну стіну було відведено в ньому під стелажі з книжками, серед яких зустрічалися й дуже рідкісні екземпляри. Наприклад, «Гамлет» Шекспіра видання 1683 року, придбаний Віктором на аукціоні «Christie's» минулого літа. Поряд з художньою літературою стояли підручники з історії, психології, філософії, а трохи далі — брошури з езотерики та барвисті альбоми сучасних авторів. Крім того, в кімнаті було два шкіряні крісла, низький скляний столик і дуже дорогий торшер від «Tiffany».

Віктор сів за письмовий стіл, присунув до себе ноутбук та почав швидко набирати текст. Його пальці вправно забігали по клавішах, виводячи на екрані останній абзац:

«...Що є головною рушійною силою всіх наших вчинків? Хіба не бажання вгамувати ненаситне его, підкинувши йому гачок зі солодкою наживкою? Будь гарним хлопчиком і отримаєш смачну цукерку! Питання лише в тому, від якої за рахунком цукерки зіпсуються зуби. Проте взяти під контроль власне «Я» так само непросто, як кинути палити. Рука постійно тягнутиметься до пачки з цигарками, а розум — програватиме битву непереборній пристрасті...»

Віктор відкинувся на стільці та ще раз пробіг очима по екрану. Остання фраза сподобалася йому особливо. Все, що він хотів сказати, він сказав. Залишалося роздрукувати роман і відвезти видавцеві.

Несподівано двері кабінету рипнули — до кімнати тихо увійшла Ельза. За п'ятнадцять років їхнього спільного життя вона анітрохи не змінилася, і Віктору іноді здавалося, що тільки вчора він побачив її таку ж витончену та легку, з купою рудого волосся. Того дня вона прогулювалася університетським подвір'ям з двома подругами та не звернула на нього жодної уваги, а він, несподівано злякавшись, так і не наважився до неї підійти. Познайомилися вони набагато пізніше, на вечірці в когось з їхніх спільних друзів. Але ту першу зустріч він запам'ятав на все життя. Та і як можна було забути яскравий, неперевершений образ, що вразив його до глибини душі?

— Ти не зайнятий? — Ельза тихо наблизилася до Віктора і поклала руки йому на плечі. — Я тільки хотіла дізнатися, як просуваються справи.

— Можеш мене привітати, я щойно закінчив останню главу.

— Ти не жартуєш? Як чудово! — вона попестила його густу темну шевелюру, якої вже торкнулась легка сивина, та поцілувала у тім'ячко.

Він любив, коли вона так робить. Це нагадувало йому про дитинство, в якому було достатньо всього: і безтурботних сонячних днів, і стриманої усмішки батька, і теплих маминих рук, що також торкалися його волосся.

— От бачиш, я мала рацію! І ти абсолютно даремно хвилювався, що не впораєшся!

— Вибач, але як я міг не хвилюватися, коли все це нагадувало авантюру? — відповів Віктор, не відриваючи погляду від екрана. — Якщо ти не забула, мені закортіло взятися за епоху, в якій я нічого не тямлю.

— Я думаю, ти перебільшуєш!

— Анітрохи! Ти навіть не уявляєш, чого мені коштувало дописати роман, — голосно зітхнув Віктор. — До речі, я збираюся відвезти його Маркові вже сьогодні. Ти не проти? Завтра о другій відбудеться засідання колегії у видавництві, на якому затверджуватимуть авторів на наступний місяць, і я б хотів, щоб Марк вніс мене до цього списку.

— Хіба твої романи досі затверджує комісія? — з подивом витріщилась на нього Ельза. — Мені здавалося, що ця процедура для тебе давно позаду.

— Чого це раптом, дозволь запитати? — вибухнув у відповідь Віктор. — Ти хоч знаєш, скільки моїх поважних колег щоразу вишиковуються у чергу на публікацію? Я вже не кажу про цілу армію новачків, які прагнуть популярності та слави, причому, миттєво. Чи ти вважаєш, у видавництві тільки сидять і чекають, коли я напишу щось пристойне?

— Нічого я не вважаю, — Ельза міцніше обійняла чоловіка, намагаючись заспокоїти та водночас підтримати. — Я тільки знаю, що ти неймовірно талановитий, тому заслуговуєш особливого ставлення.

— Щиро дякую, але ти до мене необ'єктивна.

— Я маю на це повне право, адже я твоя дружина, — усміхнулася Ельза. — Між іншим, про об'єктивність. Якби ти дав мені прочитати свій новий роман, я б чесно сказала, сподобався він мені чи ні.

— Навіть не проси, — замахав руками Віктор, немов відганяв від себе настирливу муху. — Ось опублікують, тоді й читай. І не будемо більше до цього повертатися.

Він завжди дотримувався правила: першим новий роман має прочитати видавець, причому обов'язково — в його присутності. Інакше... Що інакше, Віктор не знав і знати не хотів. Якщо є правило, не треба його порушувати! Ельза була в курсі цієї примхи чоловіка, однак кожного разу намагалася переконати його показати їй своє нове творіння і кожного разу — марно. Він завжди залишався непохитним.

Ельза удала, що насупила брови, при цьому вона стала схожа на кумедного ельфа.

— Ти знаєш, що ти справжній зануда?

— А вчора ти казала, що зі мною дуже весело.

— Я тобі лестила.

— Так ти ще та хитрюга! За це ти зараз отримаєш від мене!

Віктор розвернувся до дружини обличчям, схопив її в оберемок і посадив до себе на коліна. Вона була такою легкою, що здавалася невагомою. Ельза скрикнула та спробувала вирватися.

— Відпусти!

— Ну що, попалася?

На її щоках з'явився легкий рум'янець, гра їй вочевидь приносила задоволення, втім, як і самому Віктору.

— Це дуже підступно. В тобі на тридцять кілограмів більше.

— Тому можеш навіть не намагатися втекти від мене.

Він провів рукою по її обличчю, милуючись величезними сірими очима, потім притягнув до себе і ніжно поцілував у губи.

— А я і не збираюся, — тихо прошепотіла Ельза та обійняла його за шию.

Віктор сильніше притиснув до себе дружину у намаганні знову знайти її губи, коли несподівано в отворі дверей з'явилася білява голова семирічної Каміли.

— Тату, ти не бачив Фелікса? — з порогу поцікавилася дівчинка, але побачивши батьків разом, зморщила маленький носик. — Фу-у! Знову цілуєтеся.

Вона належала до того типу дітей, які викликають справжнє захоплення й почуття глибокого розчулення. Зовні Каміла дуже нагадувала Ельзу, з тією лише різницею, що замість рудих кучерів у неї було абсолютно рівне біляве волосся, зібране у два хвостики кумедними шпильками у вигляді мавпячих мордочок.

— Чому ти ще не в ліжку? — суворо запитала Ельза, ніби й не чула питання доньки.

— Я хотіла побажати Феліксу добраніч!

— Сонечко, його тут немає, — втрутився у розмову Віктор. — Напевно він на кухні. Думаю, тобі варто пошукати його саме там.

Каміла кулею вилетіла з кімнати, а Ельза незадоволено похитала головою:

— Гаразд, піду укладу її спати, доки весь будинок не перевернутий догори дном.

Вона неохоче підвелася на ноги та цмокнула Віктора в щоку, чим викликала у нього бажання всадити її назад на коліна. Однак він стримався — йому ще треба було закінчити справи.

— Між іншим, я готова тебе почекати, щоб ми відсвяткували закінчення твоєї книжки! — запропонувала Ельза вже на порозі. — У нас, здається, ще є пляшечка «Dom Perignon». Ти швидко повернешся?

— Сподіваюсь, що так. Але я навіть не смів на це розраховувати, — в очах Віктора спалахнули іскорки. — Ти справді мене дочекаєшся?

— Даю чесне слово! — усміхнулася Ельза і зникла за дверима.

Віктору не залишалося нічого іншого, як повернутися до своєї книги. Він відкрив верхню шухляду столу, дістав звідти пачку паперу та, заклавши її у принтер, натиснув кнопку друку. Принтер рівномірно задзижчав і почав по одному ковтати чисті аркуші.

Цю мить Віктор любив найбільше у світі. Завершальний акорд симфонії, яка народилася з нічого і зіграна вправною рукою. Квінтесенція кожного творчого процесу. Саме в такі моменти народжується істина, котру вже не можна вирубати ніякою сокирою. Якщо осяяння, ідеї, думки — лише іскри вогнища, що злітають у нічне небо і такі ж невловимі у своїй хисткості, то слово — це наочний доказ, що тобі є про що розповісти навколишньому світу. Напевно будь-яка людина, пов'язана з письменством, погодиться з твердженням, що не існує нічого більш бажаного, ніж перший екземпляр власного твору, нехай навіть надрукований на звичайній друкарській машинці. І хоча існують ще звуки фанфар, тисячні наклади, схвальне поплескування по плечу друзів та колег, спокусливі погляди світських левиць, смак дорогого шампанського, поповнений банківський рахунок — таке собі брязкальце в руках немовляти, яскраве, веселе та навіть корисне. Але для справжнього творця — не більше.

Принтер закінчив «випльовувати» папір і тихо завмер в очікуванні нового завдання. Віктор зібрав сторінки, щоб покласти їх у теку зі зміїної шкіри, яку купив у «селі ремісників» під назвою Сумбедіун, коли подорожував Сенегалом. Потім він про всяк випадок скопіював текст на флеш-карту і сховав її в кишеню джинсів.

Перед тим, як їхати до Марка, Віктор збирався ще заглянути до Каміли. Це щоденне, вірніше, щовечірнє дійство вони любили обидва. Трішки поговорити, трішки почитати, незмінний поцілунок на ніч і побажання хороших снів.

Віктор піднявся на другий поверх, де була розташована дитяча, і тихенько постукав у двері.

— Увійдіть! — почув він дзвінкий голосочок.

Каміла сиділа в ліжку та читала казку. Вона була одягнена в яскраво-жовту піжаму, тому нагадувала маленьке курча. По один бік від неї лежала її улюблена лялька, по інший — кіт Фелікс. Сама ж кімната була схожа на величезний чарівний будиночок, де знайшлося б місце будь-якому казковому героєві. Розписані хитромудрими візерунками стіни, білі, з нотками старовини меблі, товстий пухнастий килим — ось лише деякі деталі, що створювали в кімнаті особливу атмосферу. А скільки тут було іграшок! Тільки різноманітних ляльок налічувалося не менше двадцяти.

— Привіт! Що читаєш? — Віктор прикрив за собою двері, і, підійшовши до ліжка, сів на краєчок.

— Казку про Білосніжку, — Каміла відклала книгу та попестила Фелікса, який затарахкотів мов маленький трактор.

— Ну і як, подобається?

— Подобається, і Лолі теж, — дівчинка жестом вказала на ляльку, після чого повернулася до кота. — А ось Феліксу, здається, не дуже.

— Чому ти так вирішила? — Віктор теж глянув на рудого нахабу, який почував себе на ліжку дочки цілком комфортно. — Він що, сам тобі про це сказав?

— Тату, Фелікс нічого не міг мені сказати, — пирснула Каміла. — Він же кіт. А коти розмовляти не вміють.

— Як само ти тоді дізналася, що йому не подобається казка?

— А він увесь час гризе обкладинку і заважає мені читати.

Немов зрозумівши, що йдеться саме про нього, кіт перестав муркотіти та подивився спочатку на Камілу, а потім на Віктора. Він з'явився в їхньому будинку два роки тому. Того дня хтось залишив біля дверей кошик з маленьким кошеням, яке було таким гарненьким, що навіть абсолютно черства людина не змогла б викинути його на вулицю. Віктор не був черствим, швидше навпаки. Він не лише взяв кошеня до будинку, але й спочатку всіляко балував його, навіть не підозрюючи, яке безпардонне ненажерливе чудовисько з нього виросте. Кіт мав абсолютно нестерпний характер і робив тільки те, що хотів. Не можна сказати, що з часом Віктор почав відчувати до нього якусь особливу огиду, але і дружніми їхні стосунки навряд чи можна було назвати. Найпростішим способом співіснування для обох виявився нейтралітет, що часом переходив у повне ігнорування. Втім це не завадило Феліксу зробити кабінет Віктора невіддільною частиною своїх володінь і гуляти там, коли заманеться.

Віктор насварився на Фелікса пальцем:

— У, поганий кіт!

Але це не викликало ніякої реакції.

— Ні, він хороший, — вступилася за кота Каміла. Вона була єдиною, хто вибачав йому всі пустощі. — Тільки зовсім мене не слухається... Тату, а ти почитаєш мені книжку?

— Не можу, сонечко, у мене ще є справи. Отже, іншим разом, добре?

— Добре, — неохоче погодилася вона.

— А тепер лягай спати. Вже надто пізно.

— Ну ще дві хвилинки, будь ласка, — почала благати Каміла, зворушливо притискаючи кулачки до грудей.

Це діяло на Віктора безвідмовно. І хоча він добре знав усі її прийомчики, щоразу попадався на цю вудочку.

— Тільки недовго, домовились? Не забувай, тобі завтра до школи.

Віктор поцілував її в лоб і попрямував до дверей.

— Добраніч, дорогенька!

— Добраніч, татусю! — відповіла Каміла, знов занурюючись у книжку.

Віктор вийшов з кімнати та обережно прикрив за собою двері. Йому дуже хотілося провести вечір з донькою, а не їхати в місто. На жаль, вибору в нього не було — він і без того запізнився з романом майже на місяць. Несподівана затримка сталася, коли залишалося написати останню главу. Так іноді буває: будь-які слова раптом починають здаватися порожніми й можна цілу вічність битися головою об стіну, благати вибагливу музу повернутися, проте все марно. І тут раптом «Бац!» — фрази самі лягають на папір. Роман закінчено — наче за помахом чарівної палички. Якраз вчасно, щоб книга побачила світ у призначений термін.

Віктор забрав зі свого кабінету роздрукований рукопис, після чого заглянув на кухню, де Ельза поралася з посудом.

— Ти вже йдеш? — вона відставила тарілку в бік і витерла рушником руки.

— Так, поїду, поки не зовсім пізно.

— Може не варто? — в її голосі почулася добре знайома нотка.

Так майстерно, за допомогою інтонації, перетворювати питання на ствердження вміла лише вона. При цьому опонент губився настільки, що починав виправдовуватися за те, чого ще не скоїв. У такій ситуації Віктор почувався дитиною, яку хочуть нашльопати й поставити в кут.

— Ти ж знаєш, мені треба їхати.

Він попрямував до передпокою, Ельза рушила за ним.

— Так, я знаю. І благаю, будь обережний. Сьогодні вночі обіцяли рясний дощ, — попередила вона, спостерігаючи, як Віктор надягає пальто.

— Не хвилюйся, все буде добре, — він взяв теку з рукописом і сунув її під пахву. — Я скоро повернуся.

Як тільки Віктор опинився на вулиці, йому в обличчя дмухнуло вологе осіннє повітря, нагадавши про наближення перших приморозків. Щоправда, вранці ще іноді виглядало сонце і здавалося — теплих днів ще багато попереду. Але ввечері температура падала, та ставало зрозуміло, що зима з її чудернацькими малюнками на вікнах, вологим вітром й довжелезними холодними ночами вже не за горами. Віктора завжди дивувало, чому літо проходить з неймовірною швидкістю, а безрадісна пора року тягнеться майже до нескінченності. І взагалі, що за особливість така нашого розуму сприймати щасливі моменти життя лише як яскравий спалах або коротку мить? І чи не тому ці моменти надовго залишаються у пам'яті, а вся решта часу мов пісок невідворотно провалюється у вічність?

Віктор повів плечима від холоду та, відчинивши дверцята сріблястого «Рендж Ровера», швиденько заліз всередину. Дорога до Марка від котеджного містечка під назвою «Парк-Едем», де мешкало сімейство Нетке, займала не більше пів години відносно спокійної їзди. Якщо казати про сам «Парк-Едем», це було звичайнісіньке передмістя, куди вони переїхали кілька років тому і для чого знайшовся дуже вагомий привід. В якийсь момент Віктор відчув, що починає задихатися в місті: від постійних заторів на дорозі, всюдисущої реклами, нескінченних бетонних лабіринтів, в які людство заганяє себе добровільно, щиро вірячи, що саме там розташовано горезвісне місце під сонцем. До того ж Ельза давно мріяла жити у своєму власному будинку та й коштів на це тепер було достатньо.

По лобовому склу застукали величезні краплі дощу. Віктор запустив двигун, увімкнув фари та виїхав на дорогу. Перед тим, як вийти з дому, він подзвонив Марку Гудвину, своєму видавцеві та за сумісництвом кращому другу, і сказав, що збирається привезти готовий рукопис. У відповідь той зрадів, наче мала дитина.

Вони познайомилися випадково, коли Віктор як адвокат захищав у суді видавництво, де працював Марк. Знайти спільну мову для них не склало особливих труднощів, чому великою мірою сприяла їх спільна пристрасть до рідкісних книг. Йому було дуже комфортно у товаристві цього привітного товстуна невизначеного віку з неслухняною чуприною на голові. Кількості енергії, яка струмувала від нього, могла позаздрити середньої руки електростанція, а його веселий гучний сміх підносив настрій навіть безнадійному песимістові. Крім того, Віктор повністю довіряв Марку, оскільки більш порядної та принципової людини він в житті не зустрічав.

Якось Віктор обмовився, що любить писати. Марк одразу зажадав побачити написане, і два невеличкі оповідання привели його у повний захват. Він так і сказав: «У тебе є талант! Сідай і пиши!» А за пів року з друку вийшов його перший роман, який не став бестселером, але розпродався досить успішно. Після цього Віктор, попри протести Ельзи, кинув адвокатську справу та став письменником, про що ніколи не шкодував.

Дощ несподівано посилився, і двірники забігали по склу мов скажені, змахуючи з прозорої поверхні важкі величезні краплі. Віктор покрутив ручку приймача та зумів швидко налаштуватися на хвилю з приємною музикою. Уздовж дороги нескінченною чорною смугою потягнувся ліс, який час від часу змінювала автозаправка чи невеличка кав'ярня. Віктор навіть подумав, чи не заскочити в одну з них, але швидко відігнав цю думку та облаяв себе за легковажність. Взагалі він частенько так робив: зупинявся біля першої-ліпшої придорожньої кав'ярні, де нікого не знав і ніхто не знав його, щоб посидіти у тиші або під тиху музику й випити чарку-другу дешевого коньяку. У цьому він вбачав певний сенс: самотність як форму сповіді, очищення аури від нальоту рутини. Такі хвилини він називав «я, коньяк та вічність» і дуже їх любив.

Погода погіршувалася на очах. Дощ продовжував набирати оберти, поки не перетворився на справжню зливу. Дорога стала схожа на русло невеликої річки, чий швидкий потік відносив невідомо куди придорожнє сміття та різноманітний бруд. Це був перший, по-справжньому потужний дощ за багато тижнів після теплого літа. Щоправда, до цього густі свинцеві хмари кілька разів заволікали небо, але потім спливали кудись вдалечінь, так і не зронивши на землю жодної краплі. Зараз природа брала своє.

Віктор пошкодував, що не послухав Ельзу та не залишився вдома. За великим рахунком можна було відіслати рукопис електронною поштою, хоча це і суперечило б його принципам.

— Ну і ллє! — зітхнув він вголос, намагаючись розгледіти на шосе хоч щось.

Йому довелося значно знизити швидкість, оскільки видимість впала практично до нуля. Машину постійно заносило на дорозі, в той час, як вода збігала по лобовому склу суцільним потоком, перетворюючи роботу двірників на безглузде заняття. До того ж, від перешкод неприємно заскрипіло радіо. Віктор покрутив ручку налаштування, але витягнути з динаміків чистий звук більше не вдавалося. Врешті-решт він вимкнув приймач і знову чортихнувся:

— Якого біса? Я так і до ранку не доїду до місця.

Раптом біля самого узбіччя він помітив високу фігуру в довгому плащі з каптуром, який повністю приховував обличчя. Людина, а це, вочевидь, був чоловік, однією рукою спиралася на тростину, а другою — намагалася зупинити автівку.

Віктор м'яко натиснув на гальма, і машина, що тепер була більше схожа на моторний човен, уповільнила хід та зупинилася. За секунду-другу відкрилися задні дверцята, і в отворі з'явилася голова у каптурі. Приємний низький голос вимовив:

— Добрий вечір! Чи не візьмете попутника?

— Сідайте, — відповів Віктор, кинувши короткий погляд на незнайомця. — Тільки швидше.

Чоловік сів у машину закрив дверцята і тільки після цього відкинув з голови каптур, з якого все ще стікали цівки води.

— Ну й погодка! Спасибі, що зупинилися! — подякував він. — А я вже боявся, що доведеться йти пішки.

Віктор розвернувся на сидінні та побачив перед собою літнього, якщо не сказати, старого чоловіка аристократичної зовнішності з сивим волоссям, зачесаним назад. Його обличчя було поцятковане зморшками, темні очі з-під густих брів виблискували загадковим світлом. Під плащем вгадувався білий комірець з чорним метеликом — судячи з усього, незнайомець був одягнений у фрак. Його великі й такі ж зморшкуваті, як обличчя, руки лежали на головці витонченої тростини. На мізинці виблискував перстень з чорним каменем. Складалося враження, що старий хвилину тому покинув розкішний бал і, відпустивши карету, вирішив прогулятися на свіжому повітрі. Єдине, що не вписувалося в його незвичайну зовнішність, це зелений, військового зразка плащ, який служив відмінним захистом від будь-якого, навіть найсильнішого дощу.

— Дозвольте відрекомендуватися. Едуард Бове, антиквар, — промовив чоловік таким тоном, від якого Віктору захотілося віддати йому низький поклін.

— Радий знайомству! Віктор Нетке, письменник.

— Я теж дуже і дуже радий!

Чорні очі старого дивилися прямо на Віктора. Було в них щось незвичайне, привабливе. І в той самий час холодне та неймовірно моторошне. Від цього погляду по тілу Віктора побігли мурахи. Йому спало на думку, що людина на задньому сидінні уважно спостерігає за ним. Проте, як тільки пан Бове продемонстрував білосніжну усмішку, це відчуття миттєво зникло.

— Чесно кажучи, не очікував, що хтось зупиниться. Ще раз, дякую, — додав він цілком щиро.

— Не треба подяки, мені це було не важко, — махнув рукою Віктор. — А ви обрали не найкращий час для прогулянок.

— Ви маєте рацію, на дощ я ніяк не розраховував, — погодився пан Бове і втупився у вікно.

Така відповідь здалася трохи дивною, оскільки гумовий плащ на незнайомцеві означав протилежне — старий прекрасно знав, що буде злива. Інакше, навіщо його одягати? Але Віктор промовчав — інтуїція підказувала, що немає сенсу про це розпитувати. Тому він лише поцікавився:

— Ви мешкаєте десь неподалік?

— Так, зовсім поряд. Через декілька кілометрів буде знак «Чорнолісся». Саме туди я і прямую. Ви знаєте, де це?

— Чесно кажучи, ні.

— Нічого страшного, я сповіщу, коли ми будемо на місці.

На якийсь час в машині запанувала тиша, яку порушував барабанний дріб дощу та тихе буркотіння двигуна. Злива поступово почала стихати, що дозволило Віктору додати швидкості.

Якби його зараз спитали, чому він вирішив зупинитися, швидше за все, йому було б нічого відповісти. Він ніколи нікого не підвозив по дорозі. І не тому, що боявся грабіжників — Віктор взагалі нічого не боявся. Просто не хотів і все! Більше ніяких пояснень. Сьогодні ж спрацював якийсь дивовижний чинник, схожий на той, коли всі три стрілки годинника — секундна, хвилинна та годинна — зливаються разом. Три складові, здатні повністю змінити майбутнє: дощ, проста цікавість і дещо ще. Третьою, й, напевно, найголовнішою обставиною було передчуття чогось важливого і, в той самий час, абсолютно примарного, далекого. Відчуття повної перемоги та повної поразки водночас. Неначе річ, яка була давно загублена, раптом знайшлася сама собою, хоча потреба в ній давно відпала. Урочисте відкопування нікчемного артефакту. Висохла кістка, загорнута в плащаницю.

Зашурхотіли колеса в потоці води, назустріч повільно проїхало декілька машин з увімкненими фарами. Першим тишу порушив антиквар:

— Так ви, пане Нетке, письменник?

— Звіть мене просто Віктор. Так, пишу романи.

— Ого! Не сподівався, що коли-небудь зустріну справжнього письменника! І як успіхи на літературному терені? — в голосі старого почулася ледве помітна іронія, яка Віктора анітрохи не образила.

По-перше, він знав, що багато людей вважають літературне ремесло зайняттям несерйозним. І часто навіть не підозрюють, що цим теж можна заробляти на життя. А по-друге, він і сам колись так думав, тому його відповідь пролунала цілком доброзичливо:

— Загалом не скаржуся! Вийшло вже чотири моїх романи.

— Дійсно? Не читав жодного!

— Ну це легко виправити. Вони продаються у будь-якій книжковій крамниці. Можливо, вам навіть сподобається. До речі, сьогодні я закінчив свій п'ятий роман.

Пан Бове підхопив із заднього сидіння теку зі зміїної шкіри та з цікавістю покрутив її в руках.

— Це він? Ваш новий роман?

Віктор на мить відірвався від дороги, щоб кинути короткий погляд повз плече.

— Так, везу його своєму видавцеві.

— Можна подивитися?

— Вибачте, пане Бове, але у мене є залізний принцип нікому не показувати рукопис, поки її не прочитав мій видавець, — відповів Віктор. — Сподіваюся, ви не образилися.

— Ну що ви! Я все розумію. Будь-яка людина має право зберігати свою таємницю. І те, що важливо, повинно залишатися прихованим від сторонніх очей! — зовсім не виглядаючи збентеженим, вимовив пан Бове і поклав теку назад на сидіння.

Віктор не зрозумів ані слова з того, що сказав старий, але уточнювати не наважився. У свою чергу пан Бове продовжив бесіду, наче нічого не сталося.

— Отже, ваш роман поки що ніхто не читав? І навіть ваша дружина?

Від здивування брови Віктора зметнулися вгору, немов два перелякані птахи.

— Ні, але звідки ви дізналися, що я одружений? — він подивився на пана Бове у дзеркало заднього виду.

Той показав на безіменний палець, даючи зрозуміти, що бачив обручку.

— Ну звісно! — усміхнувся Віктор.

«А цей дідуган не такий простий, — подумав він. — Треба бути з ним обережним!»

— Так про що, Вікторе, ви взагалі пишете? — в черговий раз поцікавився пан Бове. — Яка основна тема ваших романів?

Віктор на мить замислився.

— Тема цілком звичайна — я пишу про життя, про любов, а ще про людські гріхи та слабкості.

— О! Про людські слабкості я б багато міг розповісти, — зрадів несподіваній темі пан Бове. — Повірте, я зустрічав такі людські вади, що жодному письменникові не снилися.

— Та невже? Ну тоді вам самому пора сідати за перо, — настала черга Віктора з іронією реагувати на слова старого.

Він неодноразово ставив собі питання, чому всі старі люди вважають себе величезними знавцями душ. Хіба життєвий досвід дає таке знання? Дуже сумнівно.

«Можливо, коли я досягну його віку, я і сам так вважатиму!» — промайнуло в голові Віктора.

— Ні-ні, це ваше ремесло, — пан Бове енергійно замотав головою. — А мене цілком влаштовує моє.

— Антикварна справа, здається?

— Саме так. Пораюся зі всіляким старим мотлохом, намагаючись якомога дорожче втелющити його таким телепням як ви, — відповів пан Бове.

Віктор зі здивуванням скосив очі на свого попутника, але розреготався, коли побачив вираз його обличчя. Безумовно, це був жарт, який приніс старому ще одне очко на його користь.

— Тепер обходитиму десятою дорогою всі антикварні магазини, — вимовив Віктор, продовжуючи усміхатися. — Я давно підозрював про щось таке...

— Обережно! — несподівано замахав рукою пан Бове, вказуючи кудись уперед.

В ту саму мить яскраве світло фар буквально вихопило з темряви фігурку маленької дівчинки шести-семи років, яка стояла посеред дороги та яка, попри холодну погоду, була одягнена в коротку сукню й літні сандалії. По обличчю дівчинки збігала вода, а її розпатлане волосся злиплося від дощу.

Віктор з силою крутнув кермо праворуч, водночас б'ючи по гальмах, через що авто струснуло і понесло юзом. З-під коліс вирвався фонтан брудної води, який обдав дівчинку з голови до ніг, після чого почувся глухий удар. Дитину відкинуло вбік, а машина скрипнула гальмами, проїхала ще трохи та нарешті зупинилася біля краю дороги. Наступної миті весь простір навкруги, як густий кисіль, заповнила гнітюча тиша. Реальність поступилася місцем відчуттю абсолютної порожнечі.

«Цього просто не може бути»! — подумав Віктор, не в змозі навіть поворухнутися.

З заціпеніння його вивів далекий гуркіт грому.

— Що їй тут знадобилося? — вже вголос вимовив Віктор і, відкривши дверцята, підставив обличчя під холодні голки дощу.

Він одразу побачив дівчинку у світлі фар. Вона лежала на асфальті в декількох метрах від «Рендж Ровера», її руки були широко розкинуті навсібіч. Зблизька вона викликала ще більше співчуття: її бліде обличчя нагадувало воскову маску, крізь прозору шкіру чітко вимальовувалися сині вени. Але одна обставина особливо вразила його — ця її неймовірна схожість з Камілою; приблизно той самий вік, така ж крихка статура і довге біляве волосся.

Зробивши над собою зусилля, Віктор став на коліна та послухав їй серце. Спочатку він нічого не вловив і відчув лише легкий запах м'ятних цукерок, який ішов від неї. Проте вже за мить йому вдалося розібрати слабке серцебиття.

— Дякувати богові, жива!

Віктор підхопив дівчинку на руки та кинувся до машини.

— Відкрийте скоріше, пане Бове, — голосно вигукнув він. — Пане Бове, ви мене чуєте? У нас обмаль часу.

Коли відповіді не надійшло, Віктор самотужки розчахнув задні дверцята, і тут виявилось, що всередині автівки нікого немає.

— Чорт забирай! Куди він подівся?

Та раптом усе навкруги набуло вигляду якогось дешевого фарсу або дурнуватого розіграшу. Наче невідомий жартівник вирішив посміятися над довірливим глядачем, який після закінчення дійства почне аплодувати й кричати «Біс!», навіть не підозрюючи, наскільки вміло шахрай обвів його навколо пальця. І лише легке мов пушинка та холодне як лід тільце в руках Віктора натякало на те, що це ніякий не розіграш, і кожна хвилина може коштувати дуже дорого.

Віктор обережно поклав дівчинку на заднє сидіння, прикрив її пледом, що знайшов у багажнику, сів за кермо та запустив двигун. Його пронизував дрож, однак він намагався не звертати на це увагу і думав лише про те, як скоріше дістатися до найближчої лікарні. На щастя, вона була розташована зовсім поруч — безпосередньо на в'їзді до міста.

Віктор швидко розвернув машину і вже за двадцять секунд «Рендж Ровер» зник у нічних сутінках. Дощ майже вщух. Насичений вологою вітерець зашарудів жовтим листям, водночас здіймаючи бризки на поверхні невеликих калюж. Десь неподалік скрикнув птах, і тут над лісом спалахнула блискавка, яка вихопила з темряви розмоклу ґрунтову дорогу, а разом і з нею старий прогнилий щит з написом «Чорнолісся» серед густих заростей біля узбіччя.

Глава 2

Муніципальна лікарня була розташована в такому місці, що не помітити її з головного шосе здавалося неможливим — вона височіла на пагорбі величезним монстром і сяяла вогнями мов новорічна ялинка. Взагалі місто налічувало не так багато будівель, від одного вигляду яких хотілося втекти якнайдалі. І вже напевно ніхто б не ризикнув назвати подібну конструкцію дивом архітектурного стилю, попри витрачені зусилля й кошти на її спорудження. Єдине, що рятувало ситуацію, це прилеглий до лікарні розкішний парк, який восени виглядав особливо привабливо. У ньому відчувалася рідкісна гармонія та неосяжний спокій, властивий подібним місцям. Вимощені плиткою доріжки та ковані лавки надавали парку додаткових чар, а яскраве шаленство осінніх фарб вражало уяву. Але Віктору зараз було не до місцевого колориту, та й на вулиці вже істотно смеркло. Він кинув машину просто біля головного входу, підхопив дівчинку на руки та побіг усередину.

Величезні скляні двері плавно роз'їхалися, впускаючи його до майже порожнього, рівномірно освітленого холу. Віктор не міг не відзначити, що зсередини лікарня була не такою потворною, як зовні. Навіть навпаки. Білий кахель на підлозі й такі ж білі стіни виблискували чистотою, в той час як живі квіти у великих горщиках додавали атмосфері домашнього затишку. Все виглядало доволі мило, і навіть древній кавовий автомат у кутку не псував загальної картини.

Праворуч від головного входу була розташована реєстратура, де за столом сиділа кругловида літня чергова в уніформі світло-сірого кольору. Біля неї стояла молоденька медсестра, з якою вони щось жваво обговорювали.

— Будь ласка, допоможіть! — голосно крикнув Віктор через усе приміщення.

Жінки обернулися, і вже наступної миті він побачив, як чергова зняла телефонну слухавку, а медсестра підхопила порожню каталку біля стіни та вирушила йому назустріч.

— Давайте вашу дитину сюди, — медсестра взялася перекладати дівчинку на каталку. — Що з нею сталося?

Віктор вагався лише мить:

— Не маю жодної уяви. Я знайшов її на дорозі, коли їхав трасою. Ймовірно, її збила машина.

Безумовно, це була брехня, але зараз йому не хотілося нічого пояснювати. Врешті-решт це можна було зробити й пізніше.

— Розумію, — медсестра підняла на Віктора свої величезні, як у ляльки, очі та прийнялася з цікавістю вивчати його обличчя.

Зблизька вона виглядала зовсім юною: веснянки, які вкривали її обличчя, робили її схожою на школярку. Однак щось невловиме в її погляді підказувало, що наївністю тут і не пахне.

Нарешті вона перемкнула увагу на дівчинку: взяла її за зап'ясток і почала рахувати пульс. Цієї миті у дверях реанімаційного відділення з'явилася бригада медиків на чолі з лікарем середнього віку в окулярах без оправи, якого супроводжували двоє помічників. Вони штовхали перед собою візок з медичним устаткуванням, і Віктору навіть довелося відступити на декілька кроків назад, щоб дати їм дорогу.

— Ну що тут у нас? — передусім запитав лікар, звертаючись до медсестри.

— За словами цього чоловіка, — вона вказала на Віктора, — дівчинку збила автівка. Щоправда, він у цьому не впевнений. Він знайшов її на дорозі, а самої аварії не бачив.

— Зрозуміло. Що з її показниками?

— Невеличка гіпотермія, пульс — слабкий.

— Гаразд, — лікар посвітив в очі дівчинці медичним ліхтариком, перевіряючи реакцію зіниць, а потім приклав стетоскоп до її грудей, — готуйте до інтубації та дізнайтеся, чи вільний томограф. Треба переконатися, що в неї немає внутрішніх ушкоджень.

Несподівано він звернувся до Віктора:

— Отже, це ви її збили?

— Це я її знайшов, — повторив вже озвучену медсестрою версію Віктор.

— Звісно, — лікар пожував нижню губу. — А коли це сталося?

— Десь хвилин двадцять назад.

— Вона тоді вже була непритомною?

— Так, я знайшов її саме в такому стані.

— І хто вона, ви не знаєте?

— Ні, на жаль, — Віктор спробував приховати напруження в голосі. — Але я б хотів переконатися, що з нею все гаразд. Я ніби як відповідаю за неї. Вона ж одужає?

— Важко поки сказати, — здвигнув плечима лікар. — На перший погляд ніяких серйозних травм я не бачу, але потрібні додаткові аналізи. У будь-якому разі, ми зробимо все можливе.

Віктор з розумінням хитнув головою. Він тільки зараз помітив, що дівчинка виглядала вже не такою блідою, як раніше; на її щоках з'явився рум'янець, а колір шкіри набув природного відтінку. Мабуть, вона встигла трохи відігрітися в машині, поки вони їхали.

Коли лікар закінчив огляд, то дав своїм помічникам декілька розпоряджень, і вони повезли дівчинку в приймальне відділення. Медсестра пішла з ними, Віктор залишився в холі на самоті.

— Вибачте, — несподівано почув він голос, що змусив його обернутися. Позаду нього стояла та сама літня чергова з реєстратури. — Ви не відповісте мені на декілька питань?

— А що ви хочете знати?

— Мені потрібні ім'я та вік вашої дочки, щоб занести їх до журналу.

— Ви маєте на увазі дівчинку, яку я привіз?

— Саме так.

— Але вона не моя дочка! І я не знаю ні імені її, ні віку, — відповів Віктор.

Цього разу він говорив чисту правду — йому дійсно нічого не було відомо про цю дитину.

— Не ваша дочка?! — розгублено витріщилася на нього жінка. — Ну гаразд... Якщо хочете, можете сісти там, — вона ткнула пальцем у бік канап, що довгою низкою вишикувалися вздовж стіни.

Віктор люб'язно скористався її порадою і тільки на канапі зрозумів, як сильно втомився. Крім того, прийшло знайоме відчуття порожнечі, нагадавши про той жахливий день, коли несподівано захворіла Каміла. Ельзи тоді не було в місті — вона працювала над великим проєктом за дванадцять годин їзди від дому. Ввечері у Каміли підскочила температура до сорока градусів і довелося терміново везти її в лікарню. Усю ніч Віктор просидів біля ліжка дочки, дозволяючи собі лише ненадовго відійти, щоб підставити обличчя під крижану воду або випити чергову чашку кавової гидоти з автомата. При цьому в голові крутилася одна думка: «Ти нічого не можеш зробити для своєї дівчинки, ти не можеш її врятувати!» І тільки вранці, коли температура нарешті спала, Віктор зрозумів, що вночі був на межі безумства.

Він дістав з кишені пальта мобільний та набрав Марка. Той швидко зняв слухавку, немов чекав на дзвінок.

— Гудвин на лінії.

— Це я, — Віктор доклав чимало зусиль, щоб здаватися спокійним. — Я, напевно, не зможу сьогодні приїхати до тебе.

— Шкода, а я вже відкупорив пляшечку відмінного коньяку. Що, Ельза збунтувалася?

— Не в цьому річ. Просто по дорозі дещо сталося.

— Ти мене лякаєш. З тобою все гаразд?

Віктор ледве стримав себе, щоб не викласти приятелеві все від початку до кінця.

— Не хвилюйся, зі мною все гаразд. Розповім все завтра вранці у видавництві. Домовились?

— Ну добре, — неохоче погодився той. — Тільки обіцяй, що приїдеш якомога раніше. Засідання почнеться о другій, а мені ще треба буде переглянути твій текст.

— Обіцяю. До завтра, — Віктор дав відбій.

Він з полегшенням видихнув і поклав телефон до кишені, а потім знову дістав його, щоб зателефонувати Ельзі. Знаючи характер своєї дружини, Віктор чудово розумів, що словами «Люба, я розповім тобі все завтра!» йому не відбутися. Вона змусить його якнайдокладніше описати подію на дорозі, крок за кроком — на інше вона не погодиться. Але для цього у Віктора не залишилося ані сил, ані бажання — коротка розмова з Марком виснажила його остаточно. Тому він сховав телефон подалі, відкинувся на канапу та з насолодою заплющив очі.

«Це всього на хвилинку, а потім я зателефоную Ельзі», — встигло промайнути у нього в голові.

Прокинувся він від того, що хтось легенько смикав його за плече. Віктор розплющив очі та побачив порожній хол лікарні в ранковому світлі, а перед собою усміхнену молоду особу з ретельно укладеним каштановим волоссям саме в такій світло-сірій уніформі, як на вчорашній черговій з реєстратури. Мабуть, це була її змінниця.

— Ви когось чекаєте? — запитала жінка низьким приємним голосом.

Віктор підскочив з канапи.

— Взагалі-то, ні. Я просто задрімав.

Усмішка чергової стала ще ширшою.

— Нічого страшного. Таке тут трапляється часто.

Вона пішла до свого столу, а Віктор витягнув з кишені пальта мобільний та раптом згадав, що так і не зв'язався з Ельзою. Проте глянувши на годинник, який показував о пів на шосту, вирішив почекати з дзвінком — йому не хотілося будити дружину. Він знову сховав телефон у кишеню та попрямував до реєстратури, де темноволоса чергова щось писала у своєму журналі.

— Вибачте, ви б не могли мені допомогти? — від хвилювання його голос зрадницьки затремтів.

Чергова підняла голову й усміхнулася.

— Звісно, я вас слухаю.

Віктор прокашлявся, намагаючись опанувати себе, і зробив другу спробу:

— Власне кажучи, мене цікавить стан маленької дівчинки, яку я привіз до лікарні вчора ввечері.

— Як прізвище?

— Нетке.

— Одну хвилиночку, я подивлюся.

Чергова перегорнула кілька сторінок у журналі та почала водити нафарбованим нігтиком по переліку пацієнтів, що надійшли до лікарні за останню добу.

— Ні-ні, ви мене не зрозуміли, — перервав її Віктор. — Нетке — це моє прізвище. Як прізвища дівчинки, я не знаю.

На зміну усмішці на обличчі чергової прийшло здивування. Вона нічого не відповіла і знову повернулася до журналу реєстрації. На його вивчення пішло декілька хвилин. Зрештою жінка відклала журнал убік та присунула до себе клавіатуру комп'ютера, монітор якого був розташований тут же на столі.

— Вибачте, пане Нетке, але я нічого не знаходжу. Вчора до лікарні маленьких дітей не привозили, — вона відірвала очі від монітора та подивилася на Віктора. — А скільки дівчинці років?

— Років шість-сім, точніше сказати не можу. Я знайшов її на дорозі непритомною.

Чергова натиснула ще декілька клавіш, після чого з розчаруванням відкинулася на стілець. Все було написано на її обличчі:

— Ви впевнені, що це було вчора?

— Цілком! — Віктор відчув, як починає нервувати. — Я сам приніс сюди дівчинку й поклав на каталку, а потім її кудись відвезли ваші лікарі.

— Добре. Почекайте, будь ласка, ще хвилинку, я зараз спробую зв'язатися з лікарем, що вчора чергував.

Жінка присунула до себе службовий телефон і набрала короткий номер. На якийсь час в холі запанувала тиша, і тільки на стіні рівномірно цокав годинник.

Промайнуло не менше, ніж пів хвилини, коли на тому кінці зняли слухавку.

— Лікар ще на місці й зараз підійде, — сповістила чергова, закінчивши розмовляти телефоном.

Зараз її усмішка виглядала трохи вимушеною.

— Ви дуже люб'язні, я почекаю, — подякував їй Віктор і, відійшовши від реєстратури, став прогулюватися холом.

Його єдиним бажанням було якнайшвидше покінчити з усім цим та зайнятися нагальними справами. Якщо не встигнути сьогодні у видавництво на засідання колегії, появи книги доведеться чекати ще пів року. А це жодним чином не входило до його планів. Втім, як і вчорашня аварія. Вона сплутала йому всі карти, а можливо, загрожувала більш серйозними наслідками. Дитина могла не вижити, і тоді на нього чекала в'язниця чи, як мінімум, тривалий судовий розгляд. Те, що він поки не зізнався у скоєному, не мало ніякого значення. На авто могли залишитися сліди від удару, та й загадкового пана Бове теж не можна було списувати з рахунків.

Віктор нервово подивився на годинник. Минуло не так багато часу з тієї самої миті, як чергова розбуркала його. Вона все ще сиділа за столом, постійно кидаючи насторожені погляди, які надзвичайно його дратували. Як легко через чиюсь безглузду помилку опинитися в ідіотському становищі! Залишалося сподіватися, що все з'ясується дуже скоро.

Почувши позаду кроки, Віктор озирнувся. До нього прямував той самий лікар в окулярах без оправи з реанімаційної бригади, який вчора оглядав дівчинку. Він чудово запам'ятав його обличчя та колючі як крижинки очі, хоча сьогодні вони й виглядали втомленими — під ними пролягли глибокі тіні. Однак Віктор був радий цій зустрічі. Лікар міг не лише підтвердити його слова, але і повідомити, як зараз почуває себе дитина.

— Доброго ранку! Це ви хотіли мене бачити? Я вас слухаю, — сказав лікар, коли наблизився впритул. Здавалося, він не впізнав Віктора.

— Я вибачаюся, але вчора ввечері я привіз сюди маленьку дівчинку. Її збила машина. Можливо, ви пам'ятаєте нашу розмову. Так от, я б хотів дізнатися, як вона себе почуває і чи все з нею гаразд.

Лікар поправив окуляри на носі та взявся вивчати обличчя співрозмовника.

— Авжеж, — нарешті вимовив він, — я вас згадав. Перепрошую, як ваше прізвище?

— Нетке.

— Так, пане Нетке, ми дійсно вчора з вами розмовляли.

— Правильно!

Віктор зітхнув з полегшенням — на щастя лікар впізнав його, проте той несподівано видав:

— Але, якщо я не помиляюся, ви привезли до нас не дівчинку, а чоловіка похилого віку. Ви ще сказали, що знайшли його на дорозі та подумали про наїзд, — лікар зробив коротку паузу, немов чекав підтвердження своїх слів. — Так от, ми нічого не змогли зробити й вночі він помер. Мені дуже шкода.

Віктор приголомшено витріщився на лікаря — він гадки не мав, як реагувати. З ним багато чого траплялося в житті, якщо враховувати його адвокатську практику, але з таким відвертим знущанням і нахабною брехнею він зіткнувся вперше. Це вже не лізло ні в які ворота. Мабуть, вчорашній фарс не закінчився, і диявол знову зібрався пограти з ним у свою гру.

— Ви що, з глузду з'їхали? — розлючено вимовив Віктор.

— Я перепрошую, але не могли б ви поводитися більш чемно? — на обличчі лікаря промайнула розгубленість. Він явно не чекав подібної реакції. — Ви все ж таки перебуваєте у лікарні.

— До біса чемність! Що ви мені голову дурите...

— Пан Нетке, прошу вас, заспокойтеся. Не потрібно так гарячкувати.

— Повторюю, я привіз до вас маленьку дівчинку і хочу знати, в якому вона стані.

— А я вам повторюю, не було ніякої дівчинки.

— Я що, схожий на повного ідіота? — Віктор почав вкриватися червоними плямами. — Чи ви вважаєте, що я не можу відрізнити маленьку дівчинку від клятого дідугана?

Він погрозливо стиснув кулаки та зробив крок назустріч лікарю, з якого вмить злетіла уся зверхність. Той потроху став відступати назад, водночас роблячи знаки черговій, щоб вона викликала охорону.

— Послухайте, шановний, — вимовив лікар якомога м'якше. — Я й не думав вас обманювати. Навіщо мені це? Напевно, ви самі щось переплутали.

Він зробив ще декілька кроків у напрямку до рятівних дверей, але Віктор наполегливо йшов за ним.

— Нічого я переплутав! Я особисто передав дитину вам у руки.

— Але чому тоді я нічого про це не знаю?

Всередині Віктора ніби щось вибухнуло.

— Як же ти, падлюка, не знаєш, коли ти при мені слухав її серце стетоскопом та світив в очі своїм мерзенним ліхтариком? — він схопив і без того переляканого чоловіка за барки та як слід труснув.

Лікар смикнувся щосили у намаганні звільнитися, однак з того нічого не вийшло. Лише затріщав по швах комір сорочки, а з носа зіскочили окуляри та відлетіли кудись убік. На щастя, прибігли двоє охоронців, які вмить заломили Вікторові руки за спину і поклали його обличчям на кахель.

— Пустіть мене, я не божевільний, — спробував вирватися Віктор, але це виявилося неможливо — охоронці тримали його залізною хваткою.

Лікар дістав з кишені носовичок, стер ним піт з чола і тільки після цього підібрав дивом вцілілі окуляри.

— Відпустіть його, — наказав він охоронцям, які беззаперечно йому підкорилися.

Віктор підвівся з підлоги та обтрусив одяг, хоча в цьому не було ніякої потреби. Його роздирали суперечливі почуття. З одного боку, йому було соромно, що він повівся як хлопчисько, а з іншого — у ньому все ще кипіла неймовірна лють.

— Пане Нетке, — почув він слова лікаря, який тепер старанно протирав свої окуляри носовичком. — Зробіть ласку, їдьте додому і добряче виспіться. А наступного разу, перш ніж накидатися на людей, подумайте, чи є у вас для цього хоч якісь підстави.

— Ну добре! Скажімо, ви маєте рацію і мені все наснилося, — вирішив піти іншим шляхом Віктор, починаючи розуміти, що докопатися до істини буде дуже непросто. Лікар був непохитний у своєму переконанні, що не існувало ніякої дівчинки, і цьому не знаходилося жодного логічного пояснення. — Тоді я хочу знати, як звали того чоловіка, якого я привіз сюди. Ви можете назвати його ім'я?

— Звісно, — спокійно відповів лікар, наче заздалегідь був готовий до такого питання. — Його звали Едуард Бове.

— Як?!! Як ви сказали?

Віктор очікував всього чого завгодно, але тільки не цього. Він відчув, як в голові його щось вибухнуло, а серце вистрибнуло з грудей, намагаючись знайти більш спокійне місце. За останні декілька хвилин це був уже другий підступний удар.

— Едуард Бове, — повторив лікар трохи роздратовано. Судячи з усього, ситуація починала діяти йому на нерви. — А тепер, якщо я відповів на всі ваші питання, прошу вас залишити лікарню.

— Не хвилюйтеся, я зараз піду, — зробив останню спробу Віктор. — Але б не міг я поглянути на тіло пана Бове?

На обличчі лікаря з'явилася неприємна посмішка.

— А ким ви йому доводитесь, родичем?

— Ну скажімо так, добрим знайомим.

— У такому випадку вам потрібно звернутися до його родичів. А я, на жаль, нічим вам допомогти не можу, — холодно відповів лікар.

— І як мені зв'язатися з ними?

— Гадки не маю!

Віктор зрозумів, що продовжувати розмову далі геть безглуздо, тому розвернувся і швидко попрямував до дверей. Йому хотілося опинитися десь в іншому місці, щоб клятий вірус божевілля не зміг заволодіти ним, як заволодів деякими мешканцями цього закладу.

Надворі панувала чудова сонячна погода, а його автівка все ще стояла біля входу — саме там, де Віктор залишив її вчора. На ній лежав тонкий шар висохлого бруду, але ніяких подряпин чи інших ушкоджень помітно не було, що трохи заспокоювало. Віктор відкрив дверцята, заліз всередину і, відкинувши голову на сидінні, спробував навести лад думкам.

Те, що сталося з ним за останні дев'ять-десять годин, не мало ніякого сенсу. Проміжок часу, наповнений абсурдними, безглуздими подіями, які можна було без жалю стерти з пам'яті та більше ніколи не згадувати. Проте внутрішній голос підказував — не все так просто. Невже, Віктор привіз до лікарні старого, а не дитину? Чому він сам цього не пам'ятав і куди подівся після аварії пан Бове? І нарешті, чи існувала насправді дівчинка, чий тендітний образ не виходив у Віктора з голови? Чи може вона була лише примарою, яка примушує серед ночі прокидатися в холодному поту?

Віктор вставив ключ у замок запалювання, та раптом всередині нього все похолоділо від поганого передчуття. Намагаючись не панікувати, він провів долонею по гладкій поверхні заднього сидіння, однак теки з рукописом там не було. Тоді він почав нишпорити під самим сидінням у сподіванні, що вона звалилася на підлогу, коли він різко загальмував, але і тут на нього чекала поразка. Рукопис безслідно зник, і це мимоволі повертало до думки про пана Бове. Старий антиквар одразу здався Віктору доволі дивною особою, якщо не сказати більше. І в словах його, і в манерах була присутня якась жалюгідна театральність, немов він зійшов зі сторінок роману написаного в ті часи, коли подібна поведінка вважалася нормою. А ця його дивна фраза про таємницю, яка повинна залишатися прихованою від сторонніх очей! Що він взагалі мав на увазі?

Раптом Віктор зрозумів, що робитиме далі. Розповідаючи про себе, пан Бове згадав про населений пункт під назвою Чорнолісся, де він начебто мешкав. І хоча Віктор не уявляв, де розташоване це місце, за винятком того, в якому напрямку їхати, рішення ним було прийнято без тривалих роздумів. Він запустив двигун і розвернув машину, від чого пролунав пронизливий вереск шин, а зграя горобців неподалік кинулися врізнобіч. Наступної миті автівка зірвалася з місця та зникла вдалині, і тільки неприємний сморід від паленої гуми ще деякий час відчувався у повітрі.

Глава 3

Траса у ці ранкові години виглядала безлюдною. За ніч асфальт повністю просохнув, і важко було уявити, що зовсім недавно по ній мчав бурхливий водний потік, викликаний найсильнішою за останні місяці зливою. Єдине, що нагадувало про вчорашню негоду, це величезні калюжі з обох боків від шосе, які виблискували бездоганною гладдю своїх поверхонь, та декілька пошматованих хмарин біля самого небосхилу. Щоб не пропустити потрібний поворот, Віктору довелося останні кілометри майже плентатися. Він видивлявся знак з написом «Чорнолісся», бо без нього відшукати сам населений пункт виявилося б неможливим. На щастя, дороговказ знайшовся легко, хоча і був частково прихований високими кущами. Фарба на ньому давно зблякла та вицвіла, а в окремих місцях і зовсім злиняла, оголивши невеличкі ділянки напівгнилої фанери. Але навіть у такому стані старий дерев'яний щит чудово виконував свої функції. Віктор звернув з траси, проїхав по вузькому путівцю вглиб лісу, де здолав декілька великих калюж з водою, вискочив до залізних воріт і нарешті зупинився перед двоповерховим кам'яним будинком.

Попри чудовий безхмарний день, сонячне світло не доходило сюди, бо губилося в кронах густих дерев. Навкруги панував повний спокій, і тільки працелюбний дятел вистукував свій таємничий код, та десь в заростях цвірінькала пташина. Віктор вимкнув двигун і виліз з авто, та вже наступної миті його легені наповнилися вранішньою прохолодою і п'янким ароматом прілого листя, яке товстим шаром вкривало землю. Поблизу не було ніяких інших споруд, окрім будинку за залізною брамою, і це здавалося трохи дивним; Віктор розраховував побачити принаймні невеличке селище. Йому і на думку не могло спасти, що під Чорноліссям пан Бове мав на увазі лише власний будинок, схований від сторонніх очей у лісовій глушині. Виходило, якщо старий проживав в ньому на самоті, то шансів знайти рукопис практично не залишалося. До того ж не додавало оптимізму і тутешнє оточення. Територія навколо будівлі виглядала занедбаною та неохайною, починаючи з доріжки й закінчуючи двоповерховим будинком, який являв собою чималенький особняк в класичному стилі з білої цегли. Майже всі його вікна були щільно забиті дошками, а колір фасаду нагадував брудний сніг під весняним сонцем. Ймовірно, колись будинок вражав розкішшю, проте тепер від його минулої величі не залишилося і сліду.

Віктор пройшов по вкритій листям доріжці, піднявся кількома рипучими сходинками та зупинився біля головного входу, від якого неприємно тхнуло цвіллю. Зблизька будинок здавався старішим та ще більш обшарпаним. Масивний ґанок почорнів і покосився від часу, а міцні на вигляд двері вкривали глибокі подряпини. Хто міг залишити їх, Віктору навіть думати не хотілося. Його зацікавила стара бронзова ручка, яку прикрашав незвичайний витіюватий малюнок. Вона нагадувала чи то голову звіра з відкритою пащею, чи то забрало середньовічного лицаря. Було в ній щось лячне, дивакувате. Нічого подібного Віктор ніколи не зустрічав — ні в антикварних крамницях, де йому доводилося купувати старовинні книги, ні на різних аукціонах. Він провів пальцями по її шорсткій поверхні, й тільки після цього обережно постукав у двері, чим мимоволі викликав розкотисте відлуння.

Минула хвилина, потім друга. Могильна тиша, яка спостерігалася всередині, потроху починала діяти на нерви. Мабуть, Віктор марно приїхав сюди, але йому хотілося бути абсолютно впевненим, що зроблено все можливе заради пошуків рукопису. Саме тому він не пішов назад до машини, як підказував здоровий глузд, а завернув за ріг та попрямував уздовж фасаду по вузькій стежці до задньої частини будівлі; він все ще сподівався знайти сліди недавньої присутності пана Бове. Однак картина, що відкрилася йому цього разу, тільки підтверджувала його найгірші побоювання — у будинку давно ніхто не мешкав. Частина вікон тут теж була позабивана дошками, а разом з ними і двері, які вели до помешкання. Скрізь були розкидані шматки іржавого дроту, брудне ганчір'я та бита цеглина. Картину доповнювала запліснявіла металева діжка з дощовою водою біля обшарпаної стіни. Потрібно було бути або божевільним, або безнадійним романтиком, щоб оселитися тут, хоча ні до першої категорії, ні тим більше до другої пан Бове, вочевидь, не належав.

Швидше із цікавості, ніж розраховуючи на успіх, Віктор наблизився до одного з вікон і заглянув усередину. Перед його очима постала велика кімната, центральну частину якої займав накритий скатертиною обідній стіл та розставлені навколо нього стільці з високими різьбленими спинками. Навпроти вікна на стіні висіло безліч старих фотографій із зображенням людей у дивному одязі, а в дальньому кутку містився чималенький камін з червоної цеглини й дерев'яне крісло-гойдалка. Кімната нагадувала вітальню, де холодними зимовими вечорами господарі насолоджувалися запашним глінтвейном біля розпаленого каміна. Віктор навіть представив веселе потріскування полін у ньому. Проте було помітно, що і всередині будинку панує атмосфера занедбаності: вицвілі шпалери на стінах місцями відклеїлися та почорніли від плісняви, усі меблі вкривав товстий шар пилу, а зі стелі звисало павутиння.

Та раптом десь поруч закувала зозуля, після чого настала глуха тиша, настільки моторошна, що здавалося її можна різати ножем. Більше не вистукував дятел, та й інші птахи разом примовкли, як вщух вітер, який до цього блукав кронами дерев. Навіть сонячне світло дещо зблякло, вимивши з речей всі яскраві фарби. Увесь простір навкруги ніби завмер в очікуванні чогось зловісного, потойбічного, невідомої сили, настільки жахливої, що Віктор відчув себе у пастці. Він круто розвернувся і на свинцевих ногах пішов назад. При цьому серце його калаталося в шаленому ритмі, а по спині цівками стікав холодний піт. Він майже не пам'ятав, як добрався до своєї автівки, сів за кермо та поїхав геть. І тільки коли машина зупинилася біля дорожнього знаку на виїзді, Віктор розслабився й зітхнув з полегшенням.

Він так і не зрозумів причину своєї раптової втечі, натомість дійшов висновку, що йому потрібна нова стратегія. Пошуки пана Бове не дали результатів, отже, це питання слід було остаточно закрити. Віктор, звісно, міг звернутися до декого в прокуратурі, де в нього залишалися зв'язки. Але тоді б довелося розповідати про вчорашню подію на дорозі, а робити цього не хотілося. До того ж зараз слід було подумати про інше. Наприклад, про те, як раціонально використати час. Адже йому ще треба було дістатися додому, прийняти душ, роздрукувати новий екземпляр роману з п'ятисот сторінок і нарешті порозумітися з Ельзою.

Коли він під'їхав до будинку, сонце вже піднялося доволі високо, при цьому небо остаточно звільнилося від хмаринок. Віктор припаркував авто на доріжці під вікном, відкрив вхідні двері та піднявся на другий поверх. У спальні панувала напівтемрява — штори були щільно запнуті, — а Ельза ще спала, натягнувши ковдру до самого підборіддя. Віктора ця обставина цілком влаштовувала. Одним рухом він стягнув з себе светр і джинси, скинув черевики та теж забрався під ковдру. І хоча він щосили намагався не розбудити Ельзу, вона прокинулася, як тільки відчула його дотик.

— Котра година? — почувся з-під ковдри її сонний голос.

— Вже ранок. Пора прокидатися.

— Ой, як не хочеться, — Ельза ліниво потягнулася, від чого її руда грива заколихалася на подушці вогняною хвилею. — Ти давно повернувся?

— Щойно, — відповів Віктор і відразу додав: — Довелося залишитися у Марка на всю ніч. Треба було внести до тексту деякі зміни.

Він не планував брехати — це вийшло само собою. Віктор раптом уявив, як розповідає дружині про нічну подію на дорозі, та в голові миттю сплив спогад дворічної давнини. Тоді йшлося про одну його інтрижку, можна сказати, помилку, яку він усіма силами намагався приховати. Якимось чином Ельза дізналася про неї, і це мало не закінчилося трагедією. Спочатку вона повелася абсолютно спокійно, але пізніше наковталася пігулок, і її дивом вдалося врятувати. І хоча нинішня ситуація нічим не нагадувала ту, Віктор пообіцяв собі, що більше подібного не допустить.

Він ще ближче присунувся до Ельзи, яка охоче обійняла його за шию.

— Чому не зателефонував? Я хвилювалася.

— Пробач. Спочатку не думав, що настільки затримаюся, а пізніше — не хотів тебе будити.

— А я, між іншим, чекала, як і обіцяла! Щоправда, потім все одно заснула.

— От і добре! Хоч один з нас весь день не клюватиме носом, — відповів Віктор. — Йди до мене. Я страшенно скучив.

Зараз йому не хотілося думати про проблеми, і єдине, чого він бажав, насолоджуватися обіймами коханої дружини. Навіть думки про майбутні клопоти у видавництві відійшли на другий план. Його переповнювали емоції, і він багато б віддав, аби втримати це казкове відчуття. Ельза була для нього тим невичерпним джерелом енергії, від якого Віктор жадібно живився. Коли її не було поблизу, він впадав у депресію та не знаходив собі місця, а ще ставав вередливим, наче дитина. Вона надихала його і водночас притягувала з такою силою, що іноді йому ставало боязко. Боязко, що колись він розплющить очі та не знайде її поруч, і тоді його життя розвалиться, ніби картковий будиночок.

Віктор не помітив, як задрімав. Уві сні він бачив покинутий будинок з відчиненими навстіж вікнами, старенькими фіранками на них та дверима, що рипіли від кожного пориву вітру. Будинок настирливо кликав до себе, вмовляв підійти ближче. Але щось утримувало Віктора на місці — його тіло скували невидимі пута. При цьому він не відчував ні бажань, ні болю, ні страху. І тільки одна річ не давала йому спокою: той самий запах м'ятних цукерок від маленької дівчинки, який він починав ненавидіти. Та раптом все скінчилося. Віктор прокинувся й розплющив очі.

Він, як і раніше, перебував у своєму ліжку. У вікно яскраво світило сонце, по стінах стрибали смішні сонячні зайчики. Місце, де спала Ельза, зараз було порожнє, якщо не брати до уваги зім'яту ковдру, яка нагадувала сніговий замет. З кухні доносилися приглушені голоси, а повітря було насичене ароматом щойно завареної кави. Віктор труснув головою, щоб відігнати неприємне видіння, і глянув на годинник — велика та маленька стрілки на циферблаті зійшлися між восьмою і дев'ятою годинами. Одним рухом він зіскочив з ліжка, накинув на плечі халат і зійшов сходами до кухні, де за столом закінчували свій сніданок Ельза та Каміла. Ельза у світлому діловому костюмі, який їй дуже личив, пила свою звичайну вранішню каву. Каміла уплітала вівсяні пластівці з молоком, в той час як кіт Фелікс на підвіконні вилизував і без того абсолютно чисту лапу.

— Всім доброго ранку! — Віктор підійшов до дочки, яка була одягнена в нову білу сукню з яскраво-червоними маками, і поцілував її у маківку. — Ти сьогодні така красунечка!

— Матуся сказала, що я схожа на принцесу, — радісно защебетала Каміла.

— Вона має рацію! Ти і є моя маленька принцеса! — усміхнувся він, після чого звернувся до дружини. — Пробач, я не помітив, коли ти встала.

— Нічого, я рада, що ти трохи поспав. Кави?

— Ні, дякую.

Віктор взяв високу склянку та налив собі з глечика теплого молока.

Їм рідко вдавалося поснідати разом, оскільки прокидався він ближче до опівдні, віддаючи перевагу роботі по ночах. Щоправда, іноді Віктор писав і вдень, окрім того часу, коли проводив зустрічі з читачами або їздив по справах у видавництво. Але це було швидше винятком.

— Ну як настрій? Хвилюєшся? — поцікавилася Ельза. Вона допила каву та встала з-за столу.

— Якщо чесно, то трохи, — Віктор присунув до себе малиновий джем, який робив власноруч з ягід, що росли в палісаднику за будинком, і почав намазувати ним тост. — Сподіваюся, що Марку вистачить часу підготуватися до сьогоднішнього засідання. Інакше, з публікацією можуть виникнути проблеми.

— Ти мене дивуєш! Ви що, не встигли підготуватися?

— Звісно, встигли! Можеш не сумніватися, — почав виправдовуватися Віктор, усвідомивши, що тільки-но проговорився мов останній дурень. — Я мав на увазі інше. Моральну готовність, так би мовити. Стратегію поведінки, якої ми учора не торкалися.

— А, зрозуміло, — кивнула у відповідь Ельза. — Ну з цим вже точно проблем не буде! Наскільки я пам'ятаю, стратегію Марк завжди вибирав безпомилково, — вона поставила чашку в мийку та подивилася на Камілу, яка відправляла до рота останню ложку пластівців. — Ти поїла?

— Угу.

— Тоді, скажи татові «до побачення» і чекай на вулиці. Я вийду за хвилину.

Каміла відклала ложку та злізла зі стільця.

— До побачення, тату!

— До побачення, сонечко! Будь розумницею й добре поводься в школі!

— Гаразд!

Вона вибігла з кухні, а Ельза підійшла до Віктора і поцілувала його у щоку.

— Бажаю, щоб все пройшло вдало! Побачимося ввечері. Бувай.

— Бувай.

Ельза вирушила слідом за Камілою, за декілька секунд грюкнули вхідні двері. Віктор залишився на самоті, якщо не враховувати Фелікса, який все ще сидів на підвіконні та удавав, що спить.

— Ну що, дурнику? Час і нам зайнятися справами.

Кіт неохоче розплющив одне око та голосно нявкнув. Віктор насипав йому в миску котячого корму, взяв зі столу напівпорожню склянку з молоком і вийшов з кухні, дозволивши Феліксу насолоджуватися сніданком.

Перш ніж братися за важливі справи, Віктор вирішив наповнити гарячою водою ванну. Він розмірковував приблизно так: поки буде друкуватися новий екземпляр, йому все одно доведеться чимось зайняти себе. Адже на це може піти багато часу. Крім того, звичка приймати вранішню ванну стала для нього своєрідною традицією. Вона з'явилася в той самий момент, коли він покинув адвокатську практику; тепер Віктор міг сам розпоряджатися своїм часом, і це повністю відповідало його бажанням. На додачу, гаряча вода діяла на нього, як на інших холодна. Вона приводила його до тями та допомагала остаточно прокинутися, а також відмінно доповнювала дві чашки міцної кави, які він випивав після пробудження.

Віктор відкрутив обидва крани й переконався, що температура води цілком прийнятна. Після цього він попрямував до кабінету, де поставив на стіл склянку з молоком і ввімкнув ноутбук. Завдяки старанням Ельзи зараз в кабінеті панував повний порядок: брудні чашки та склянки безслідно зникли, вирізки з журналів були складені акуратною стопою, а підв'язані вишуканими шнурами гардини на вікнах вільно пропускали до кімнати сонячне світло. Віктор відкрив у текстовому редакторові потрібний файл та натиснув кнопку «Друк». Проте замість того, щоб почати роботу, принтер голосно цвірінькнув і видав на екран попередження «Низький рівень чорнила».

— Цього ще не вистачало!

Віктор спробував знов у сподіванні, що стався звичайний збій, але принтер навідріз відмовлявся друкувати, з наполегливістю маніяка вимагаючи новий картридж. Тоді Віктор вирішив змінити тактику та відіслати рукопис Марку електронною поштою, що виглядало цілком логічно і до того ж вбивало відразу двох зайців. По-перше, у Марка з'являлася можливість почати знайомитися з рукописом ще до приїзду Віктора, а по-друге, він тепер і сам міг роздрукувати текст.

Коли лист з текстом був успішно відправлений, Віктор взяв до рук мобільний та набрав номер приятеля.

— Гудвин слухає, — почувся на тому кінці знайомий хриплуватий голос.

— Привіт, це я! Ти вже на місці? — запитав Віктор.

— Я-то на місці, а от тебе де біси носять? Якщо пам'ятаєш, я і досі ні рядка не бачив з твоєї писанини.

— Я якраз з цього приводу і дзвоню!

— Дай вгадаю! Зараз ти скажеш, що не писав ніякого роману! Чи ні, краще так. Єдину копію зжер сусідський собака, — почав клеїти дурня Марк, явно перебуваючи у піднесеному настрої.

— Я радий, що тобі весело, а от мені не до сміху, — буркнув ображено Віктор.

— Чого це?

— Того це. Не можу нічого роздрукувати. В принтері чорнило скінчилося.

— А де той екземпляр, який ти мав привезти вчора? Чи ти їхав до мене з порожніми руками?

— Ну як тобі сказати...

— Як є, так і кажи.

— На це зараз немає часу. Перевір краще пошту — я щойно відіслав тобі рукопис на електронну адресу.

— Добре, зараз гляну.

— І май на увазі, — Віктор трохи знизив голос, немов побоюючись, що його слова можуть почути сторонні, — якщо Ельза раптом запитає — ніч я провів у тебе. Ми редагували текст та вносили поправки. О'кей?

У відповідь Марк гигикнув:

— Як скажеш, друже! Я завжди на твоєму боці. Тільки мені ось що цікаво, воно хоч того варто було?

— Та пішов ти!

— Гаразд, гаразд, я пожартував.

— Слухай, мені вже треба бігти, — Віктор раптово вловив підозрілий шум з ванної кімнати, тому вирішив закінчити розмову. — До зустрічі у видавництві.

Він поклав слухавку і помчав до ванної кімнати, але те, що він побачив, а саме, воду, що лилася через край, трохи збентежило його.

— От бісова душа! Як таке могло статися?

Віктор швидко перекрив крани та витягнув пробку, при цьому ледве не відморозивши руку в крижаній воді. До речі, її температура викликала не менше питань, ніж ванна, яка наповнилася за дві хвилини. Можливо, вода припинила нагріватися, оскільки зламався бойлер, що був встановлений у підвалі. Однак Віктор вирішив не витрачати на нього час, а почав збирати ганчіркою воду, коли несподівано з кабінету донісся дзвін розтрощеного скла.

— Це коли-небудь закінчиться чи ні? — він кинув ганчірку на підлогу і попрямував назад до кабінету.

Як тільки його нога переступила поріг, він одразу побачив розлите всюди молоко та купу осколків на підлозі — все, що залишилося від склянки. На столі також красувалася величезна калюжа, з якої хлебтав Фелікс, а поруч стояв увесь заляпаний молоком ноутбук.

— От падлюка! Ти що накоїв? — Віктор зробив крок у напрямку до кота, але той кинувся вбік і вилетів з кабінету.

Віктор не став наздоганяти рудого нахабу, хоча той і заслуговував на прочуханку, а замість цього схопив зі столу паперові серветки та почав з обережністю витирати ними клавіатуру. Деякий час все йшло добре, коли несподівано екран ноутбука згас.

— Ні, ні! Тільки не це! — від хвилювання у Віктора на чолі з'явилися крапельки поту.

Він спробував перезапустити систему і навіть трохи потряс ноутбук, але це не дало жодного результату — комп'ютер ні на що не реагував. Тоді Віктор закрив кришку, від'єднав дроти та помчав до сервісного центру з ремонту комп'ютерної техніки.

Глава 4

Вже не вперше діловий центр міста справляв на Віктора неприємне враження: його дратував натовп людей та нескінченні пробки на дорогах. Тут тхнуло паливом, а ще пересмаженим беконом — місцеві ресторанчики з ранку до ночі обслуговували працівників офісів і відвідувачів торговельних центрів. З іншого боку, це місце буквально потопало у розкоші; на очі весь час потрапляли престижні бутики, антикварні магазини та адвокатські контори, частина яких за своєї помпезністю не поступалася королівським апартаментам. Щоправда, Віктор від них теж не був у захваті. Зазвичай, він тримався якомога далі від усього цього, хіба що ситуація вимагала відвідування подібних місць.

Віктор звернув на платну стоянку і вийшов з машини. У порівнянні з вчорашнім днем на вулиці стояла чудова сонячна погода, в атмосфері виразно відчувалася осіння прохолода. Легкий вітерець то там, то тут тягнув як на мотузочці поодиноке жовте листя, розкидане асфальтом, а свіже повітря ніжно торкалося обличчя та рук. Віктор був одягнений у темне пальто поверх сірого костюма з трохи неохайно зав'язаною краваткою, в руках він тримав багатостраждальний ноутбук. Той дістався йому у спадок від Ельзи, і Віктор довго ходив навколо нього колами, не наважуючись відмовитися від друкарської машинки. Але, як часто трапляється в житті, несподівано допоміг випадок. Якось під час роботи в машинці заїло каретку, і аркуш з наполовину готовим текстом щільно застряг всередині. Віктор спробував витягнути його звідти та водночас усунути несправність, проте з цього нічого не вийшло. Вірніше, сторінку він дістав, причому навіть не пошкодивши, а ось з машинкою виникли проблеми. У підсумку, довелося віднести її на горище та дістати з шухляди ноутбук, який виявився дуже до речі. Марк Гудвин з цього приводу висловився приблизно так: «Нарешті ти позбавився старого мотлоху і більше не нагадуєш неандертальця, що притискає до грудей улюблену кістку!»

Сервісний центр з ремонту комп'ютерної техніки був розташований на двадцять четвертому поверсі, і щоб дістатися до нього, Віктору знадобилося майже п'ятнадцять хвилин. Сам офіс виглядав просторим, але в приміщенні стояли лише декілька письмових столів, за кожним з яких сидів менеджер з купою паперу. Вочевидь це місце призначалося для приймання замовлень, а діагностика та ремонт техніки проводилися десь інде.

Не встиг Віктор увійти, як перед ним виріс юнак невисокого зросту з модною борідкою. На лацкані його фірмової куртки красувалася табличка з написом «Сервіс-менеджер».

— Доброго ранку! Сідайте, будь ласка! — привітно усміхнувся він, вказуючи рукою на стілець. — Я вас слухаю.

Віктор сів на запропоноване місце і поклав на стіл ноутбук.

— Мені потрібно терміново полагодити комп'ютер.

— А що з ним сталося?

— На нього випадково вилили молоко і він перестав працювати.

— Молоко? — здивовано посміхнувся хлопець. — Зазвичай клавіатуру комп'ютера заливають чаєм або кавою. У крайньому разі, пивом. А от щоб молоком, з таким я ще не стикався.

— Ви мені допоможете чи ні? — перервав його Віктор, бажаючи повернути розмову в потрібне річище. — Мені необхідно якнайшвидше отримати доступ до своїх файлів.

— Запевняю вас, ми зробимо все від нас залежне. Але я повинен попередити: якщо жорсткий диск пошкоджено, добути з нього дані буде непросто, — юнак дістав з теки порожній бланк. — Ось, заповніть цю форму.

Віктор швидко вніс потрібну інформацію та повернув аркуш менеджерові, який зробив в ньому декілька позначок.

— Добре, — зрештою підбив підсумок юнак, — ми зателефонуємо вам, як тільки щось з'ясується. Або ви самі можете зв'язатися з нами десь за три дні.

Він поклав на стіл простеньку візитку й постукав по ній пальцем, вказуючи на телефони.

— Ні-ні, ви мене не зрозуміли! — похитав головою Віктор, навіть не глянувши на візитку. — Інформація з комп'ютера потрібна мені сьогодні. Я б навіть сказав, просто зараз!

— Я добре вас розумію, але що я можу зробити? — винувато здвигнув плечима хлопець. — У нас багато замовлень, тому вам доведеться почекати.

— А якщо я дам грошенят? За терміновість, так би мовити, — Віктор витяг з кишені гаманець і помахав ним перед менеджером. — Двісті доларів.

Юнак нервово посовався на стільці. Було помітно, як всередині нього вирують суперечливі емоції. З одного боку, він безумовно побоювався неприємностей, але з іншого — йому дуже хотілося отримати дармові гроші. Віктор добре знав подібну категорію людей — черговий раз рятувала адвокатська практика. Ретельно виголені щоки, модна зачіска, дорогий манікюр. На такі задоволення зазвичай йде чимало коштів, і однієї зарплатні менеджера для цього явно недостатньо.

Щоб розвіяти останні сумніви, Віктор відкрив гаманець та дістав дві новенькі купюри.

— Ну що, домовились?

У повітрі повисла тиша.

— Гаразд, приходьте за годину — нарешті погодився юнак і, висмикнувши купюри з рук Віктора, сховав їх у кишеню. — Я подивлюся, що можна зробити.

Він схопив ноутбук, пройшов до дверей з написом «Службове приміщення» і зник за ними. Все сталося настільки швидко, що Віктор не встиг нічого сказати. Коли він опинився на вулиці, в кишені його пальта задзвонив мобільний. Це був Марк Гудвин.

— Сподіваюся, що ти вже в дорозі й всі мої хвилювання даремні.

— Ти майже вгадав, я якраз прямую до автівки, — відповів Віктор.

— Тобто, ти будеш у видавництві хвилин за тридцять?

— За десять. Я зовсім поруч.

— А де ти зараз?

Віктор на мить замовк, вирішуючи, чи варто розповідати приятелеві про вранішній інцидент.

— Я в сервісному центрі з ремонту комп'ютерів, — все ж таки зізнався він. — Здається, мій ноутбук наказав довго жити.

— Ти, напевно, жартуєш? — в голосі Марка промайнуло занепокоєння. — Скажи, що це неправда.

— Але це правда. Годину тому Фелікс перекинув на нього склянку з молоком.

— От клята тварюка!

— І не кажи.

— А роздрукованого екземпляра в тебе немає?

— Звісно, немає. Я ж казав, чорнило в принтері закінчилося. А чому ти раптом згадав про роздрукований екземпляр?

— Тому що зараз він був би дуже доречним.

Всередині Віктора все похололо.

— Ти хочеш сказати, що не отримав електронного листа, якого я відправив тобі зранку?

— Саме так.

— Дуже дивно.

— Я знаю, але факт залишається фактом. Нам нема з чим йти на засідання.

— Стій, — Віктор раптом дещо згадав, — я ж учора, перед тим, як їхати до тебе, скинув свій текст на флешку. Точно! Просто я забув про неї.

— Так чого ти чекаєш? Негайно вези її сюди, — в голосі Марка почулася надія. — Вона в тебе з собою?

Віктор машинально поплескав себе по кишенях, намагаючись пригадати, куди її сунув.

— Чорт забирай! Вона залишилася у джинсах вдома.

— Це погано, але в тебе ще є трохи часу.

— Вважай, що я вже в дорозі.

— Добре, я буду у своєму кабінеті. Поквапся!

Марк дав відбій ще до того, як Віктор встиг йому відповісти, і це було цілком зрозуміло. Його явно засмучувала теперішня ситуація, хоча, як правило, подібного з ним не траплялося. У світі практично не існувало речей, які могли б довести Марка Гудвина до відчаю або зіпсувати йому настрій. Він намагався ставитися до життя по-філософському та завжди розглядав неприємності як невіддільну частину цього самого життя. Можливо, саме тому неприємності обходили Марка стороною, до того ж, йому неймовірно щастило. Попри кумедну зовнішність, йому вдалося одружитися з чарівною жінкою, з якою вони виховували двох чудових дівчаток. Він рідко хворів, ні з ким не лаявся, ніколи не потрапляв у аварії та навіть птахи жодного разу не паскудили на його автівку. Оточення любило його за легкість у спілкуванні, а підлеглі поважали за професійне чуття. Віктор же заздрив його дивовижному вмінню не йти на поводі в обставин; Марку вдавалося не лише обходити перешкоди, що виникали на його шляху, але й успішно використовувати їх у власних інтересах.

Сонце Сонце засліплювало очі, життя в місті входило у своє звичне річище. Віктор відкрив дверцята автомобіля, зібравшись сісти всередину, коли несподівано його погляд впав на протилежний бік вулиці, де височів фешенебельний торговельний центр і де біля входу товклося безліч народу. Це були люди різного віку й достатку, одягнені в ділові костюми та звичайний кежуал, але інтерес серед них викликав лише один персонаж, що безперечно відрізнявся від усіх інших. І хоча він стояв на значній відстані, Віктор без проблем впізнав пана Бове по чорному фракові, тростині та сивому, зачесаному назад волоссю; живого і здорового, попри твердження лікаря, що той помер у лікарні від серцевого нападу.

Майже хвилину Віктор не міг прийти до тями, геть забувши про дану Маркові обіцянку. Він намагався зрозуміти, яким чином пану Бове вдалося обвести його навколо пальця і змусити шукати себе в лісі, тоді як сам він вільно швендяв містом. Невже, антиквар навмисно направив його хибним шляхом з тим, щоб мати час збути вкрадений ним рукопис якомусь ділязі? Чи він був звичайним божевільним, яких Віктор чимало зустрічав у суді? Нерідко такі особи живуть за своїми власними законами й не бачать нічого поганого в привласненні чужого майна. Водночас вони стають дуже агресивними та непередбачуваними, якщо їх заганяють у глухий кут. І це теж слід було брати до уваги, як беруть до уваги стихійне лихо, що здатне завдати чималого збитку.

Віктор зачинив дверцята та кинувся через дорогу, безпосередньо крізь щільний потік автівок. Ніби відчувши в повітрі приховані вібрації, ожив і пан Бове, який у свою чергу попрямував до входу в торговельний центр і який досяг його за лічені секунди. Увесь цей час Віктор не випускав антиквара з поля зору, а коли опинився всередині будівлі, відразу почав оглядатися навколо. Він не бував тут раніше, тому мимоволі задивився на величезні люстри під стелею, дзеркальну підлогу з кольоровою мозаїкою та фонтан у вигляді казкового замку в центрі зали. Біля фонтана зграйками бігала малеча, а безтурботні матусі за столиками насолоджувалися вранішньою кавою. Трохи далі, поряд з прозорим ліфтом, містився ескалатор, що вів на наступні поверхи.

Раптом Віктор помітив на ескалаторі пана Бове. Він неспішно підіймався вгору та виглядав абсолютно спокійним. Мабуть, антиквар не підозрював про переслідування, що давало шанс непомітно наблизитися до нього. Віктор пройшов повз фонтан, обігнув ліфт і, намагаючись не привертати до себе зайвої уваги, теж стрибнув на ескалатор. У цю мить пан Бове досяг другого поверху та зник з очей. І хоча подітися йому було нікуди, Віктор вирішив не ризикувати. Він буквально злетів по східцях вгору. Проте картина, що йому відкрилася, одразу вгамувала увесь його запал: пан Бове не лише дивовижним чином збільшив відстань між ними, але й продовжував віддалятися зі швидкістю реактивного літака. І це при тому, що під час ходіння він спирався на важку масивну тростину.

Віктора знову охопили погані передчуття. В голові роїлося купа питань. Як, дідька лисого, старому це вдалося? Невже і тут не обійшлося без потойбічних сил, які буквально йшли по п'ятах? Чи те, що сталося, мало цілком правдоподібне пояснення, і йому дійсно слід було звернутися до психіатра?

Тим часом пан Бове зупинився біля однієї з вітрин, трохи повитріщався на неї, відчинив двері крамниці та зник всередині. Віктор же, тільки втупившись у вітрину носом, зрозумів, що перед ним магазин дитячих іграшок — один з тих, де дітлашня пропадає цілодобово, — і не повірив своїм очам. Він міг з легкістю прийняти антиквара за маніяка-вбивцю чи, наприклад, за жахливого демона з самих глибин пекла. Але уявити його щасливім дідусем, який усаджує на коліна рожевощокого онука, йому ніяк не вдавалося.

— Цікаво, що ти тут забув? — вголос вимовив Віктор, не відриваючи погляду від іграшок за склом.

Це нагадало йому випадок з власного дитинства. Того ранку його, п'ятирічного хлопчика, вперше привели до крамниці іграшок і дозволили вибрати подарунок на день народження. Однак його охопило таке хвилювання, що він ледве міг дихати. Врешті-решт маленький Віктор розплакався, не в змозі зосередитися на чомусь одному, тому батьки самі купили йому дуже дорогу залізницю, до якої він не приторкнувся і яка досі зберігалася десь на горищі в обшарпаній, поїденій жуками коробці.

Віктор насилу відірвав погляд від вітрини, вхопився за масивну ручку та потягнув двері на себе. Над його головою задзеленчав крихітний дзвоник.

Крамниця виявилася завеликою і, щоб обійти її всю, знадобилося б немало часу. Всі полиці та стелажі тут були заставлені різноманітними іграшками, а стіни прикрашали візерунки з кольорових гірлянд. У центрі зали на спеціальній підставці стояв макет піратського корабля, біля якого безперестанку зупинялися маленькі покупці, щоб повитріщатися на нього. Десь зверху лилася тиха музика.

Віктор непомітно прослизнув углиб приміщення та обвів поглядом стелажі, шукаючи пана Бове. Йому хотілося захопити антиквара зненацька, щоб як слід налякати його, і, тим самим, підтвердити серйозність своїх намірів. Адже старий міг і не мати при собі рукопис. А витягнути з нього зізнання не означало, що він охоче поверне теку. І хоча тепер, завдяки флешці, у зниклому екземплярі не було крайньої потреби, Віктор не збирався відступати. Для нього це перетворилося у щось на кшталт вендети. До того ж, йому дуже кортіло отримати пояснення відносно подій на дорозі, в яких пан Бове брав безпосередню участь.

Обминувши черговий стелаж з іграшками, Віктор опинився у секції ляльок, та раптом земля втікла у нього з-під ніг: біля полиці, спиною до нього, стояла Каміла. На ній була та сама сукня, що і вранці. Вона притискала до себе неймовірних розмірів ляльку, схожу на велетенське немовля. Якби Віктору довелося на вулиці зіткнутися з Папою Римським чи, скажімо, в метро побачити живого Елвіса Преслі, це справило б на нього менше враження, ніж зустріч з власною дочкою. Яким чином Каміла опинилася в крамниці та, найголовніше, чому? Сьогодні в її шкільному театрі мала відбутися генеральна репетиція вистави, де вона грала одну з головних ролей. До речі, підготовка до неї тривала багато місяців, а прем'єра очікувалася вже завтра. Тому повірити, що вона погодилася проміняти найважливішу подію у своєму житті на чергову ляльку, Віктор не міг.

— Каміла, що ти тут робиш? Чому ти не в школі? — він підійшов ближче та торкнувся її плеча.

Дитина повернулася до нього обличчям, і знову Віктор ледве не зомлів: перед ним стояла не Каміла, а та сама дівчинка, яку він збив учора на дорозі. Вона перелякано дивилася на нього своїми величезними, схожими на коштовні камені очима, котрі бувають лише у малечі, і ніколи — у дорослих, та немовби казала: «Не сваріть мене, будь ласка! Я просто хотіла погратися з цією милою лялечкою!»

Віктор відступив трохи назад, щоб не налякати її. Всередині нього вирував справжній ураган.

— Привіт, не бійся мене. Як тебе звуть? — м'яко вимовив він. — Ти тут сама?

Відповідь несподівано прийшла з іншого боку.

— Що вам треба від моєї дочки? — почув він позаду, а коли обернувся, то побачив перед собою пухленьку жіночку з розшарілим обличчям. В руках вона стискала лаковану дамську сумку та дитяче пальто. Судячи з усього, це була мати дівчинки.

Вона виглядала доволі молодою, хоча її зовнішність і не відрізнялася особливою привабливістю. Довгий гачкуватий ніс і ретельно нарум'янені щоки — ось все, що Віктор встиг помітити, якщо не враховувати яскраво-фіолетового плаща, від якого рябіло в очах.

— Негайно відійдіть від неї. Інакше я викличу охорону! — вона закрила дівчинку своїм могутнім торсом, схожим на круїзний лайнер.

— Запевняю вас, в цьому немає потреби! Я прийняв вашу дочку за свою, — почав виправдовуватися Віктор, ніби його спіймали за чимось непристойним.

— Що ви мені голову задурюєте! — ще голосніше зарепетувала жінка. — Я добре бачила, як ви до неї чіплялися.

На це Віктор не знайшов, що відповісти, і тільки з досади закусив губу. З одного боку, йому дуже хотілося побалакати з дівчинкою та переконатися, що це насправді вона. Але з іншого — він вважав безглуздим сперечатися з її божевільною матусею й, тим більше, доводити абсурдність звинувачень на свою адресу. До того ж, одне лише нагадування про вчорашні події могло видати його як винуватця аварії. Тому найрозумнішим у цій ситуації було залишити все як є та якомога швидше піти звідси, змирившись, що зустріч з паном Бове тепер навряд чи відбудеться. І взагалі, йому слід було викинути все з голови. Стерти як крейду з дошки спогади про вчорашню ніч і зосередитися на поточних проблемах. А саме — на майбутньому засіданні колегії, а також на флешці, яка поки лежала у кишені джинсів і яку ще належало доправити Марку.

Віктор розвернувся та попрямував геть з магазину. Настрій у нього був препаскудний. Він швидко спустився ліфтом на перший поверх, перетнув хол і вже майже досяг виходу на вулицю, коли його зупинив поліціант.

— Ваші документи, будь ласка, — звернувся він до Віктора, при цьому його обличчя виглядало незворушним.

— А в чому справа?

— Звичайна перевірка, — судячи з усього, правоохоронець не збирався нічого пояснювати.

Віктор незадоволено насупився, але все ж таки поліз до кишені за своїми водійськими правами.

— На жаль, в мене з собою немає ніяких документів, — він раптом згадав, що залишив права саме там, де й флеш-карту — у кишені джинсів.

— Тоді вам доведеться проїхати до дільниці, — поліціант зробив крок назустріч та поклав руку на ремінь, дзвякнувши кайданками.

— Це навіщо?

— Задля невеличкої перевірки.

— Але я нічого не зробив. До того ж, я дуже поспішаю.

— Мені шкода, але такі правила. Прошу вас, пройдіть.

Поліціант взяв Віктора за лікоть і легенько підштовхнув до виходу.

— Які ще правила? — Віктор спробував визволити свою руку. — Я адвокат і знаю закони. Ви не маєте на це ніякого права.

Навколо них почали збиратися люди, з нетерпінням очікуючи на розв'язку. Та раптом в натовпі промайнув знайомий фіолетовий плащ, який красномовно вказував на те, що поліціант діяв не з власної ініціативи. Ймовірно, перелякана дамочка з магазину таки викликала охорону, через що у Віктора могли виникнути серйозні неприємності. Рано чи пізно вони все з'ясують і вибачаться перед ним, але час буде згаяно: він запізниться на засідання колегії, його книгу не видадуть, а відносини з Марком остаточно зіпсуються, чого допустити було ніяк не можна.

Він напружився всім тілом, і поліціант, відчувши це, ще міцніше стиснув його лікоть. До виходу з магазина залишалися лічені метри. Віктор шарпнувся чимдуж, через що ледь не вивихнув собі плече. Проте це допомогло йому звільнити руку. Він навіть зумів відштовхнути від себе поліціанта, коли несподівано хтось навалився на нього ззаду та збив з ніг. Наступної миті за спиною Віктора клацнули кайданки.

— Так-то краще, — вимовив другий правоохоронець, що прибув на підмогу. Він поставив його на ноги та вивів на вулицю.

Цього разу Віктор не став чинити опір і вирішив мовчки сісти до патрульної машини. Зараз йому треба було знайти вихід з ситуації, яка за своєю абсурдністю анітрохи не поступалася попереднім подіям. Звичайно, все могло налагодитися і само собою, але на це він майже не розраховував. А що, як попросити Ельзу з'їздити додому і привести флеш-карту? Напевно, вона погодиться допомогти, дізнавшись про його проблеми. Щоправда, доведеться розповісти їй, де він насправді провів минулу ніч, і тим самим завдати їй удару. Ні, нехай все залишається як є. Принаймні, так йому буде спокійніше.

Патрульна машина нарешті рушила з місця, приєдналася до загального потоку та зникла за рогом. Натовп, що зібрався біля входу в торговельний центр, почав помалу розсмоктуватися, і вже за хвилину ніщо не нагадувало про неприємний інцидент. Як і раніше, яскраво сяяло сонце, легкий вітерець зривав з дерев останнє листя, і тільки в повітрі відчувалася електрика, та десь далеко гуркотав грім, який свідчив про наближення до міста нової грози.

Глава 5

У кімнаті панувала напівтемрява, світло надходило лише від торшера, що маячив у віддаленому кутку. Саме там прилаштувалися й два глибоких крісла, в одному з яких сидів Віктор з напівпорожнім келихом у руці. Поруч на столі стояла відкоркована пляшка французького коньяку і лежала флешка — вона дійсно знайшлася в кишені джинсів. Віктор все ще був одягнений у костюм, вірніше, штани від костюма, пом'яту сорочку із закоченими рукавами та перекошену краватку. Піджак валявся на сусідньому кріслі поверх зламаного ноутбука, який виявилося неможливо полагодити. Віктор забрав комп'ютер з сервісного центру, коли покинув поліційний відділок, де провів близько п'яти годин. На той момент місто потонуло в густих сутінках, а засідання колегії у видавництві давно скінчилося. Про це сповістив Марк в короткій телефонній розмові. Тому Віктор одразу поїхав додому, причому всю дорогу переконував себе, що нічого страшного не сталося і все ще можна виправити. Однак ледь нога переступила поріг кабінету, як нерви його не витримали.

Це було схоже на божевілля. Він трощив усе, що потрапляло під руку, кидав на підлогу речі, голосно репетував. Нарешті ентузіазм його вщух: він дістав з полиці пляшку коньяку, налив у склянку величезну порцію, залпом випив її та знесилений плюхнувся у крісло.

Годинник показував майже сім, коли вхідні двері гримнули, і з передпокою донісся знайомий веселий сміх, а вже за мить на порозі з'явилася рум'яна Каміла.

— Татку, ми прийшли! Ой, а чому у твоїй кімнаті такий безлад?

Вона з подивом озирнулася по сторонах, після чого підскочила до батька і залізла до нього на коліна. На ній красувалася та сама біла сукня, що й на дівчинці з магазину від чого Віктору стало моторошно.

— Розумієш, сонечко, я цілий день займався важливими справами, — він відсунув від себе келих і влаштував дочку зручніше, намагаючись не звертати увагу на сукню, — тому не встиг тут як слід прибратися. Але ти допоможеш мені з цим, чи не правда? Без тебе я не впораюся.

— Добре, — погодилася Каміла. — Тільки спершу привітаюся з Феліксом, бо він образиться й не захоче потім гратися зі мною.

— Ну тоді біжи скоріше знайди його. Я щось давненько його не бачив.

Каміла зіскочила з колін та стала бігати кабінетом. Вона уважно заглядала в кожну щілину де, на її думку, міг ховатися рудий пустун. Це виглядало настільки кумедно, що Віктор мимоволі усміхнувся.

— Може, на кухні пошукаєш? — запропонував він. — Це його улюблене місце, ти не забула?

— Ой, точно!

Каміла щодуху помчала до дверей, де наштовхнулася на Ельзу.

— Нестерпна дитина! — похитала головою Ельза вслід дочці. — Знову Фелікса шукає?

— Як завжди, — відповів Віктор, спостерігаючи за тим, як дружина неквапливо підходить до крісла і влаштовується поруч на широкому бильці.

— Ну як справи? — вона поцілувала його в щоку і тільки після цього обвела кабінет здивованим поглядом.

А подивитися було на що. Окрім уламків скла на підлозі та молока, яке встигло перетворитися на засохлі білі плями, всюди були розкидані книги, журнали, зім'яті вирізки з газет, обірвані дроти. Біля вікна на підлозі лежав розтрощений принтер, вірніше те, що від нього залишилося.

— Ого! Ну і безлад! Тут пронісся торнадо?

— А, це, — махнув рукою Віктор. — Не звертай уваги, я зараз все приберу.

Ельза з цікавістю подивилася на чоловіка.

— Отже, їм не сподобався твій роман, і тому ти розніс свій кабінет.

— Ну не зовсім так. Хоча, частково ти маєш рацію, кабінет розніс дійсно я.

— Що ж тоді сталося?

— Так, взагалі нічого особливого. Якщо не брати до уваги, що мій роман, скоріш за все, не з'явиться на полицях магазинів найближчим часом.

— Чому?

— Тому що є одна обставина, про яку мені неприємно казати, і справа тут не у видавництві, — Віктор взяв у руку склянку з коньяком та зробив декілька ковтків.

— Може, досить говорити загадками? Поясни без викрутасів, що сталося.

— Все просто. Вчора ввечері я не їздив до Марка, і сьогодні мій рукопис не розглядали на засіданні колегії.

У кімнаті запанувала тиша, було тільки чутно, як на кухні Каміла кличе Фелікса. Ельза піднялася з бильця та відступила на крок назад. При цьому обличчя її стало блідим, а під очима пролягли глибокі тіні.

— І де ж ти був цієї ночі?

— В лікарні.

— В лікарні? Це щось новеньке!

— Я знаю, як це виглядає, але я можу все пояснити, — Віктор теж піднявся з крісла і спробував взяти Ельзу за руку.

— Не торкайся мене, — в її голосі почулися крижані нотки.

— Ельза, послухай! Ти все не так зрозуміла. Річ у тому, що...

— Можеш не перейматися — я все добре зрозуміла. Настільки добре, що ти мені огидний.

Вона розвернулася та вийшла з кімнати, чого Віктор ніяк не очікував. Однак він не став кидатися навздогін, тому що добре знав характер своєї дружини. Ельзі знадобиться деякий час, щоб прийти до тями, перш ніж вона зможе спокійно вислухати його пояснення. Зараз же розмовляти з нею не мало сенсу, як, втім, і залишатися у будинку — окрім мовчазного презирства за вечерею його нічого не чекало. Тому він одним ковтком допив коньяк, схопив зі столу флешку, вийшов до передпокою та, зірвавши з вішалки плащ, — перше, що потрапило до рук, — залишив будинок.

На вулиці істотно похолоднішало, накрапав дрібний дощ. Уздовж тротуарів вишикувалися височезні ліхтарі, схожі на згорблених велетнів з дитячої казки, чиє мертвотно бліде світло падало на газони та проїжджу частину дороги, в той час, як решта простору навкруги потопала в непроглядному сутінку. Вітер практично не відчувався, але повітря було настільки студене, що обпікало легені, вириваючись із рота густими клубами пари. Це примушувало поодиноких перехожих щільніше закутуватися в одяг та прискорювати ходу.

Віктор натягнув на себе плащ і поспіхом сів у машину. Там він заплющив очі та з насолодою віддався теплу, яке розливалося по венах у вигляді коньячної ін'єкції. У голову відразу полізли думки. А якщо прямо зараз зателефонувати Марку та спробувати з'ясувати з ним стосунки? Може, він погодиться вислухати історію про те, як Віктора протримали п'ять годин у поліційному відділку, через що він не встиг привезти рукопис у видавництво? Чи Марку було на це наплювати, і тепер на нього взагалі не варто розраховувати?

Діставши з кишені мобільний, Віктор знайшов у контактах номер приятеля і натиснув кнопку з'єднання. За декілька секунд у слухавці почулися короткі гудки. Тоді він знову запустив руку до кишені та витягнув злощасну флешку, без якої навряд чи б вийшло довести, що рукопис взагалі існує. Адже, як справедливо зазначив пан Бове, роман не бачила навіть його дружина. Віктор поклав флешку на приладову панель в невеличке заглиблення для різних дрібниць і знову взявся за телефон, але і цього разу — марно. Тому він кинув телефон на сусіднє сидіння, завів двигун та повільно покотив порожньою вулицею. Йому не залишалося нічого іншого, як відправитися до Марка просто додому.

Перші десять хвилин їхати було приємно, оскільки дощ практично не відчувався й більше нагадував легку мряку. Проте дуже скоро почалася справжня гроза, і довелося запустити двірники на повну. Тем не менш погіршення погоди навряд чи могло завадити планам Віктора. На цю хвилину він вже мчав по шосе з великою швидкістю, благаючи небеса, щоб Марк опинився на місці.

За хвилину на сусідньому сидінні задзвонив мобільний.

— Алло! — відповів Віктор, не глянувши на екран.

Він гадки не мав, хто це міг бути. Хоча, навряд чи йому телефонувала Ельза — пройшло занадто мало часу з моменту їх розмови. Та й від Марка він звісток не чекав.

Спочатку нічого розібрати не вдалося, окрім легкого потріскування, схожого на атмосферні перешкоди. Віктор зібрався перервати зв'язок, коли несподівано в телефоні загриміла симфонічна музика, яка за силою нагадувала артилерійську канонаду. Це був «Танець лицарів» з балету Прокоф'єва «Ромео і Джульєтта».

— От бісова душа! — Віктор різко відсмикнув руку та поклав слухавку. — Вони там подуріли? Чи вважають, що це дуже смішно?

Взагалі жарти подібного ґатунку йому завжди були не до смаку, і він сумнівався, що його розіграв хтось зі знайомих. А може, то просто помилилися номером, чи мобільний через грозу зловив радіостанцію з класичною музикою? Хоча з чисто технічних причин це було і неможливо. Отже, тут щось інше. Але що? Телефонний хуліган, п'яні підлітки?

Віктор відкрив перелік вхідних дзвінків, щоб визначити жартівника, та раптом мобільний задзвонив знову. Голосно і наполегливо, наче той, хто перебував на другому кінці дроту, точно знав, що відповідь буде. При цьому Віктор відчув той самий мерзенний липкий страх, який охопив його вранці у лісі, коли він оглядав старий будинок. Йому навіть захотілося викинути телефон у вікно. Однак він переборов себе та підніс його до вуха, але замість музики у слухавці зашелестів ледве чутний шепіт, і тут в голові Віктора щось перемкнулося. Події останніх днів постали перед ним в іншому світлі: дівчинка на дорозі й в крамниці іграшок, загадковий антиквар, зниклий рукопис, незрозумілий випадок у лікарні, несподіваний потоп у ванній кімнаті та несправність комп'ютера, а тепер і дивні телефонні дзвінки — які ще потрібні були докази, що розум його похитнувся? І все ж таки Віктору не вірилося у власне божевілля.

А що, коли всі ці події є ланками одного ланцюга і проти нього діють могутні таємні сили? В такому випадку, хотілося б знати їхню мету. Може, вони полюють за його новим романом, який він щойно закінчив? Принаймні це пояснило б загадкове зникнення теки з рукописом. Але для чого він їм знадобився? В ньому немає нічого особливого. Звичайна історія про любов і зраду — у світі таких оповідань тисячі. Хіба що дії відбуваються в іншу епоху. Якби то були наукові дослідження чи сенсаційне журналістське розслідування, тоді інша справа. А так...

«Будь-яка людина має право зберігати свою таємницю. І те, що важливо, повинно залишатися прихованим від сторонніх очей!»

Здається, саме так вчора сказав пан Бове. Якби ще зрозуміти, що це означає.

Злива нарешті почала вщухати — гроза вирушала кудись на південь. Віктор знову жбурнув телефон на сусіднє сидіння з твердим наміром більше не відповідати ні на які дзвінки та з силою натиснув на педаль акселератора. Двигун відреагував гучним гарчанням, а стрілка спідометра поповзла вгору. І тут сталося те, від чого Віктор ледь не зомлів. Попереду він побачив ту саму маленьку дівчинку, яку збив учора ввечері на шосе. І хоча тепер вона стояла до нього спиною, немов очікувала когось з протилежного боку дороги, він без жодних вагань впізнав її.

Подальші події розвивалися із шаленою швидкістю та цілком повторювали події дня попереднього. З однією лише різницею: все закінчилося значно гірше. Під впливом потужної інерції «Рендж Ровер» вискочив на зустрічну смугу, злетів з траси, на мить зависнув у повітрі, а тоді з силою вдарився об землю, зробив декілька обертів і завмер у кюветі.

Глава 6

Статистика стверджує: чотири людини зі ста, що потрапляють в аварію, гинуть, а дорожньо-транспортні пригоди є третім за рахунком смертності у світі. Попереду тільки серцево-судинні захворювання та рак. Інакше кажучи, людство розплачується життями за можливість пересуватися зі швидкістю, про яку наші предки навіть не мріяли, і хоча всім про це відомо, ніхто не бажає пальцем поворухнути, щоб змінити ситуацію. Тому перше, про що Віктор подумав, коли прийшов до тями, що сьогодні йому дуже пощастило. В той час, як його машина перетворилася на купу понівеченого металу, сам він відбувся декількома подряпинами та вивихнутим плечем, і на цьому подарунки долі не закінчилися.

З перекинутої та палаючої автівки йому допоміг вибратися водій вантажівки, яка проїжджала повз нього, що теж можна було вважати неймовірним везінням. Щоправда, зрозумів це Віктор пізніше, на лікарняному ліжку. Але тієї миті, сидячи на землі та намагаючись залишатися при свідомості, він думав лише про те, як цій маленькій тендітній дівчинці вдалося так швидко оговтатися після вчорашньої аварії. Та, що найголовніше, чому вона знову вийшла на дорогу? Невже, крихітка тут насправді на когось чекала? Чи вона втекла з дому і не знала, куди їй піти? А може, не було ніякої дівчинки, і це знову пожартував його хворий мозок? От якби вдалося поговорити з нею, розпитати про все, тоді інша справа. Проте шукати її під зливою, ще й з травмованим плечем, здавалося не кращою ідеєю. Тим паче, що медики, які прибули на місце події, відразу забрали його до карети швидкої та повезли до лікарні.

В палаті панувала мертва тиша, і тільки дощ за вікном натхненно тарабанив об металевий піддашок, немов розучував мелодію для осіннього балу. Час поступово наближався до опівночі — Віктор це відчув, навіть не дивлячись на годинник. З коридору донеслися голоси, після чого двері в палату беззвучно відчинилися й на порозі виникла медсестра з процедурним лотком у руці. Слідом за нею йшла Ельза, чиє густе сплутане волосся облямовувало бліде, без жодної кровинки обличчя.

— Привіт, — тихо вимовила Ельза, і Віктор зрозумів, що понад усе на світі зараз йому хочеться пірнути обличчям в її розкішну руду шевелюру. Однак він продовжував сердитися через їх нещодавню сварку, тому голос його залишався холодним.

— Навіщо ти тут? — запитав він, не звертаючи увагу на медсестру, яка не вперше навідувалася до нього в палату.

— Мені зателефонували з лікарні.

— Тобі не обов'язково було приїжджати.

— Взагалі-то я хвилювалася, — Ельза поклала на стілець велику спортивну сумку, розстебнула блискавку і почала діставати з неї одяг. — До того ж хтось мав привезти твої речі.

— Як зворушливо! А я думав, тобі байдуже, що зі мною відбувається.

— Не мели дурниць. Як мені може бути байдуже?

— Ти вельми промовисто дала мені це зрозуміти.

— Невже?

Ельза замовкла, очікуючи, коли медсестра від'єднає порожню крапельницю та піде з палати, і тільки після цього додала:

— Може, не варто робити мене в усьому винною? Хіба це я вчора вислизнула з дому, щоб трохи розважитися з подружкою?

— Якою ще подружкою? Ти не уявляєш, про що говориш! — підскочив наче ужалений Віктор.

— Ти сам сказав, що провів ніч в якійсь лікарні.

— Але для цього у мене були вагомі підстави. Прямуючи до Марка, я збив на дорозі дівчинку, яку повіз до лікарні, де і просидів до самого ранку.

Віктор відвернувся, а Ельза, захоплена зненацька його несподіваним зізнанням, на деякий час втратила дар мови.

— Ти збив дівчинку? — насилу вимовила вона. — Але чому ти мені нічого не сказав? Сподіваюся, з нею все гаразд?

— Якщо чесно, не маю жодного уявлення.

— Як так? Ти провів усю ніч в лікарні та навіть не поцікавився її станом?

— В тому й справа, — Віктор ледве стримав емоції. — Вранці сталося дещо таке, від чого я досі не можу оговтатися. Не знаю, чи варто втягувати тебе в цю історію.

— Я і без того вже втягнута, хіба ти не помітив?

— Але ти гадки не маєш, з чим мені довелося зіткнутися. Це схоже на справжнє божевілля!

— Тоді ти тим паче не повинен нічого приховувати.

— Ну гаразд, — без особливого ентузіазму погодився Віктор, — я розповім про все, що сталося, хоча це навряд чи тобі сподобається.

— Чому?

— Тому, що вчорашні події не мають нічого спільного зі здоровим глуздом, і ти сама зараз у цьому переконаєшся.

Він почав розповідати, і було помітно, наскільки важко йому дається кожне слово. Коли він закінчив, палату заповнила тиша.

— Ну що ти про це думаєш? — першим заговорив Віктор. — З’їхав я з глузду чи ні?

— Дійсно, дивна історія, — Ельза неспішно піднялася зі свого місця та наблизилася до вікна, за яким все ще лив дощ. — Нагадує сюжет одного з твоїх романів. Навіть у голові не вкладається, що таке може статися насправді.

Віктор з сумом посміхнувся. Зрозуміло, вона йому не повірила! А чого він чекав? Будь-хто на її місці б вчинив так само, і в цьому не було нічого дивного. Більшість людей швидше повірить бульварним газеткам, ніж близькій людині, яка стала свідком чогось дивного. Хоча... Віктор і сам починав потроху сумніватися в тому, що відбулося за останню добу, настільки ці події здавалися неправдоподібними.

— Ти вважаєш, що я все вигадав?

— Звісно, ні. Просто у тебе був сильний стрес, тому твоя уява могла домальовувати деякі деталі.

— Мені це не спадало на думку.

— Принаймні таке пояснення не суперечило б здоровому глузду.

Віктор на хвилину заглибився у роздуми.

— А якщо припустити дещо інше? Наприклад, що хтось навмисно втручається в моє життя.

— Для чого?

— Точно не знаю, — здвигнув він плечима. — Можливо, через мою нову книгу. Здається, тут проглядається деякий зв'язок.

— Не розумію, який тут може бути зв'язок?

— А от дивись: спочатку з машини зникає тека з рукописом, на наступний день губиться електронний лист, а в принтері закінчується чорнило, після цього Фелікс перекидає на ноутбук склянку з молоком і знищує таким чином усі файли на диску. Потім я, замість того, щоб їхати до видавництва, бігаю по торговельному центру за примарою, звідки мене тягнуть до поліційного відділку й тримаю до самого вечора. Ну і на останок, мій «Рендж Ровер» злітає з дороги та розбивається, а флешка з єдиною копією роману згорає у вогні. — Дійсно, звучить кепсько. Щоправда, більше нагадує диявольську невдачу, ніж чийсь злий намір.

— Може, так і є, — Віктор відкинув ковдру, продемонструвавши довгу бавовняну сорочку, в яку його одягнули, — але погодься, занадто багато збігів. Наче хтось навмисно намагається звести мене з розуму.

Він прийняв вертикальне положення та опустив босі ноги на підлогу.

— Що ти робиш? — здивовано витріщилась на нього Ельза. — Хіба тобі можна вставати?

— Годі тобі, я себе добре почуваю. Ти ж відвезеш мене додому?

— Але ти ще занадто слабкий! До того ж, тебе ніхто не відпустить посеред ночі.

— А я і не збираюся нікого питати, — Віктор покопирсався у сумці, дістав джинси та почав їх натягувати однією рукою.

— Слухай, не дурій, — Ельза підійшла до чоловіка з твердим наміром завадити йому. — Чом би тобі не повернутися до ліжка? А завтра якомога раніше ми поїдемо.

У відповідь Віктор невдоволено скривився.

— Ти не розумієш, мене нудить від цього місця.

— Я знаю, — Ельзі вдалося відібрати у нього джинси, після чого вона поклала його назад до ліжка, а сама сіла поруч, — але потрібно набратися терпіння. Якщо хочеш, я побуду з тобою до ранку.

— А як же Каміла?

— Не хвилюйся, я відвела її до сусідки.

— Ну коли так, тоді прошу, — Віктор поплескав по ковдрі поряд з собою. — Тут місця на двох вистачить.

— Навіть не мрій, — пирхнула у відповідь Ельза, в той самий час добре розуміючи, що ця пропозиція не більше, ніж хлоп'яцтво. — І взагалі, про що ти думаєш? Краще спробуй заснути. Найближчим часом тобі можуть знадобитися сили.

— Навіщо це?

— Хіба ти не хочеш знайти свій рукопис?

— Звісно, хочу! Але де його шукати? Чи ти пропонуєш мені знову гасати містом у пошуках божевільного антиквара?

— Зовсім ні! Я лише пропоную не впадати у відчай завчасно. Повір, дуже часто знайти вихід зі складної ситуації набагато легше, ніж здається на перший погляд.

Віктор не став сперечатися, а відкинувся на подушку та закрив очі. Безумовно, слова Ельзи мали сенс, але цієї миті йому не хотілося думати про справи. Лише хвилину тому він позбувся важкої ноші, що звалилася на його плечі, тому єдине, чого він бажав, насолодитися сповна своєю маленькою перемогою. І нехай Ельза не до кінця повірила в його розповідь, зате між ними більше не було таємниць. Усе повернулося до тієї самої точки, коли твій внутрішній стан відповідає звичному ритму, а найпрекраснішою жінкою на землі ти, як і раніше, вважаєш власну дружину і цим пишаєшся.

— Взагалі-то, я радий, що ти зараз тут! — Віктор ніжно торкнувся руки Ельзи. — Хоча твій приїзд став для мене сюрпризом, дивлячись на нашу недавню сварку. Сподіваюся, я поводився не надто грубо?

— Якщо і так, то я сама у цьому винна, — усміхнулася Ельза. — Потрібно було тебе слухати, коли ти намагався мені все пояснити.

— Тобто, ти більше не гніваєшся? — Віктор сміливіше провів кінчиками пальців по руці дружини, яка у свою чергу не висловила ніякого невдоволення з цього приводу.

— Ну хіба тільки за те, що приховував від мене правду.

— В такому випадку, я готовий спокутувати свою провину, — Віктор ніжно обійняв її за плечі та притягнув до себе. — Якщо ти не проти.

— І тебе не хвилює, що до палати може увійти медсестра?

— Анітрохи.

Наступної миті його губи торкнулися губ Ельзи, і більше їм не знадобилися ніякі слова. При цьому навколишній простір розчинився у нічній тиші, а час зупинився наче зламаний годинник.

Лише зранку дощ повністю вщух, поступившись місцем густому туману. Віктор ледве розплющив очі та оглянув кімнату. Зараз він був у ліжку в себе вдома, а все його тіло страшенно нило, як нагадування про вчорашню аварію. Особливо боліла голова. Віктору здавалося, що в його череп залили розпечений свинець, і для більшого ефекту ввігнали десяток добрячих цвяхів. Однак це не завадило йому згадати про їх з Ельзою нічні витівки у лікарні та про те, як рано вранці вони повернулися додому. Причому Ельза відразу пішла до сусідки за Камілою, а він заліз під ковдру й міцно заснув. Цього разу без сновидінь.

Годинник на тумбочці показував за чверть до дванадцятої, а це означало, що у будинку, крім Фелікса, нікого немає. Дана обставина Віктора влаштовувала, оскільки йому було про що поміркувати. Наприклад, в якому напрямку рухатися далі, й тут вимальовувалося декілька варіантів. Перший, найпростіший, кинути письменство та знову зайнятися адвокатською практикою. На щастя, у нього залишалися зв'язки серед друзів і старих клієнтів. Але це не влаштовувало Віктора — не для того він свого часу відмовився від престижної професії. Другий варіант полягав у тому, щоб відстрочити вихід своєї книги, скажімо, на рік, а за цей час написати щось новеньке. Так можна було не випасти з загальної обойми, хоча і довелося б змінити видавництво. Існував третій варіант, і до нього Віктор схилявся найбільше. Опублікувати закінчений роман, як планувалося з самого початку. Щоправда, спершу не завадило б його знайти, наприклад, на флешці, яка могла вціліти після аварії. Або подзвонити Марку та поцікавитися, чи не отримав він електронний лист з копією роману.

Віктор неохоче підвівся з ліжка, накинув на плечі халат і зійшов до кухні. Ельза залишила йому на столі підсмажений хліб, бекон та тепле молоко у глечику, від чого настрій його значно покращив. Вона також написала йому коротеньку записку і, перш ніж почати снідати, Віктор її прочитав:

«Любий, я не стала тебе будити — ти спав так солодко! Якщо ти забув, сьогодні у Каміли прем’єра вистави у школі, яка має відбутися рівно о сьомій вечора. Тому єдине прохання — не запізнюйся. Ти ж знаєш, як для неї це важливо. І пошукай, будь ласка, Фелікса. Я не бачила його від учора. Цілую. Ельза».

Доповнювало записку кумедне личко з кісками, яке, судячи з усього, намалювала Каміла. Вона малювала скрізь: на стінах комори, на холодильнику та навіть на спинці свого ліжка. Ельза постійно сварила її за це, а Віктор, навпаки, заохочував, тому що не бачив в уподобанні дочки нічого поганого. Якщо дівчинці хочеться малювати, нехай малює собі на здоров'я. Було б гірше, якби вона нічим взагалі не захоплювалася чи знаходила собі заняття не за віком.

Віктор перевів погляд на повну котячу миску та дійшов висновку, що Ельза таки має рацію щодо Фелікса. Інакше миска стояла б порожньою. Між іншим, кіт зникав не вперше. Він і раніше йшов з будинку, після чого завжди повертався, змарнілий та трохи пошарпаний, і накидався на їжу з такою жадібністю, немов не їв цілий місяць. Де він вештався стільки часу, ніхто точно не знав, але Камілу його походеньки завжди засмучували. У ці дні вона ставала плаксивою та неслухняною, і впоратися з нею не виходило навіть в Ельзи. Звісно, Віктора не влаштовував такий стан речей, і він був готовий на будь-що, аби запобігти її черговому нервовому зриву. Тому він швидко покінчив зі сніданком, переодягнувся у светр і джинси та попрямував на пошуки Фелікса.

Насамперед Віктор вирішив заглянути до кімнати Каміли — кіт полюбляв там ховатися час від часу. У дитячій панував звичайний вранішній хаос: довкола були розкидані іграшки, одяг, книжки, декілька шкільних зошитів спочивали прямо на підлозі. Лише на столі, де стопою лежали малюнки, спостерігався відносний порядок. Віктор почав роздивлятися їх і раптом на одному з малюнків він помітив яскраво-помаранчевого кота при елегантній краватці, який спирався на чорну тростину. Поруч з ним був зображений інший, смугастий кіт значно більших розмірів. Під малюнком стояв підпис: «Мій улюблений кіт Фелікс і його приятель».

— Дивись-но, а метелик у Фелікса зовсім, як у пана Бове! І тростина теж, — усміхнувся Віктор тій дивній аналогії, яка виникла у нього в голові. — Тільки, що це за приятель такий? Сподіваюся, Каміла не збирається приволокти до будинку ще одного кота?

Він поклав малюнок на місце і, переконавшись, що в кімнаті більше немає нічого цікавого, зійшов сходами на перший поверх. Наступним в його переліку значилося заднє подвір'я, куди Фелікс виходив погуляти.

На вулиці панувало повне безвітря, тому туман за своєю густотою нагадував щось середнє між клейковиною та ватною ковдрою. Подвір'я було усипане опалим листям, втім, як і літня тераса, що вела з кухні до невеличкого палісадника. Віктор чомусь ніяк не міг згадати, коли прибирав тут востаннє — в ці вихідні чи в минулі. Його увагу привернуло шарудіння в кущах самшиту, які утворювали живопліт по всьому внутрішньому периметру подвір'я. Зараз вони були повністю затягнути туманом — крізь запону проступали їхні нечіткі контури. І хоча ця відстань становила не більше десяти-п'ятнадцяти метрів, Віктор не міг примусити себе і кроку зробити, оскільки не бажав зіткнутися з однією неприємною особою.

На вигляд пані Гауш, так звали їхню сусідку, можна було дати і сорок років, і сімдесят. Її згорблена гачкувата спина, розпатлане волосся, а також довгі сукні й вовняна хустина, якою вона підв'язувала поперек, робили її схожою на стару відьму. Водночас її рум'яне гладке обличчя викликало заціпеніння у тих, хто бачив жінку вперше. Більшість часу вона безцільно вешталася садом та бурмотіла собі під ніс всілякі нісенітниці, що наводило на думку про душевний розлад. Щоправда, це ніяк не заважало їй поводитися доброзичливо щодо інших сусідів, нехай навіть не до всіх однаковою мірою. Поза сумнівом, її улюбленицею була Каміла, та і з Ельзою вони добре ладнали. А от Віктора вона недолюблювала. Хоча в цьому не було його провини, бо пані Гауш взагалі ледь витримувала товариство чоловіків, незалежно від їхнього віку та розумових здібностей. Подейкували, що багато років тому чоловік при розлученні відібрав у неї сина та не дозволяв з ним бачитися. У підсумку — спроба суїциду, а потім і психіатрична лікарня на тривалий час, після виходу з якої вона так і не оговталася.

У кущах знов зашаруділо — там, без сумніву, хтось ховався. У Віктора навіть з'явилася надія: а раптом це Фелікс і його не потрібно більше шукати!

— Киць-киць! — обережно покликав Віктор і вирушив у тому напрямку.

Наблизившись впритул, він спробував хоч щось розгледіти в густих заростях, але це виявилося звичайним марнуванням часу. Недарма самшит завжди цінувався за свою розкішну крону та багато століть повсюдно використовувався як огорожа. Та й підозрілі звуки одночасно припинилися, що занурило двір в сплячий стан. І тут з кущів вистрибнув здоровезний кіт. Він почав голосно шипіти, вигинати спину та демонструвати свої гострі зуби.

— Агов, тихіше, друже, заспокойся! Я не збираюся завдавати тобі шкоди, — Віктор трохи відступив назад, побоюючись того, що звір може на нього кинутися.

Своїми розмірами та забарвленням кіт був схожий на персонажа з малюнка доньки. Тобто, він не вперше навідувався до палісадника, і Каміла його геть не вигадала.

Тим часом кіт з шипінням продовжував наближатися, при цьому в його жовтих примружених очах не відчувалося ані краплі страху. Напевно, збоку це виглядало комічно — все ж таки доводилося мати справу зі звичайним домашнім улюбленцем, а не з якимось диким хижаком з джунглів. Проте Віктору було не до веселощів. Його настільки вразила незвичайність ситуації, що він не міг вирішити, як йому діяти: чи зразу накивати п'ятами, чи спробувати заспокоїти розлючену тварину. Якби під рукою знайшовся кийок або інший предмет, він почувався набагато впевненіше. Несподівано кіт завмер на місці, трохи постояв у роздумах, після чого перескочив через паркан і зник на території пані Гауш. Віктор обережно підійшов до огорожі та заглянув у сусідський двір.

Як він і припускав, тут панувало повне запустіння. Земля була вкрита товстим шаром опалого листя, включаючи доріжку до будинку, хоча сам будинок виглядав цілком пристойно. У садку нараховувалось з десяток фруктових дерев в оточенні пожухлої трави, біля огорожі росли недоглянуті кущі смородини. З якоїсь причини туман не дістався сюди, тому велика частина території чудово проглядалася. Але це ніяк не допомагало у пошуках кота — той наче крізь землю провалився. Втім замість нього знайшлася господиня будинку в старому смугастому халаті й фетровому капелюху, яким на вигляд було не менше ста років і які робили їх володарку схожою на городнє опудало.

— Доброго ранку, пані Гауш! — першим заговорив Віктор, втім, не надто розраховуючи на те, що він взагалі дочекається відповіді. — Можна у вас дещо запитати?

— Дайте вгадаю. Ваш дурнуватий кіт знову втік, — видала жінка, ніби прочитала його думки.

— Саме так. Але як ви дізналися?

— Ваша дружина вже запитувала про нього.

— Зрозуміло. Так ви його бачили?

— Ні, не бачила, — вона голосно зітхнула. — Я зараз рідко виходжу з дому. Зовсім радикуліт змучив.

— Сумно це чути, — відповів Віктор швидше з ввічливості, ніж зі співчуття, після чого додав: — Тоді, може, ви бачили іншого кота? Дуже великого. Він щойно заскочив до вашого двору.

Очі пані Гауш ледь не повилазили з орбіт:

— Ви що, взяли ще одного кота?!

— Ні-ні, звісно, ні! Я просто шукав Фелікса, а тут цей абсолютно незнайомий кіт. Гадки не маю, звідки він взявся. Я думав, може, це ваш.

У повітрі повисла тиша, і Віктор вирішив, що пані Гауш, ймовірно, не до кінця зрозуміла зміст його слів. Та раптом вона круто розвернулася й помчала до свого дому, якщо слово «помчала» взагалі можна застосовувати до людини її віку. Від здивування Віктор на мить втратив дар мови.

— Так бачили чи ні? — крикнув він їй наздогін, але сусідка вже встигла заскочити у будинок і грюкнути дверима. — І вам всього найкращого, — остання фраза пролунала трохи безглуздо.

Настрій його вкрай зіпсувався, а думки почали з такою швидкістю змінювати одна одну, що голова розболілася ще сильніше. Передусім йому хотілося зрозуміти, чому сусідка стала поводитися таким дивним чином та втекла, немов її щось налякало? Крім того, куди подівся той мерзенний кіт, після сутички з яким у Віктора досі тремтіли руки? Невже пані Гауш дійсно його не помітила? І нарешті, чи не настав час зайнятися флешкою замість цієї ідіотської метушні? Адже Фелікс губився не вперше, а ось доля самого Віктора зараз висіла буквально на волосинці.

Він повернувся в дім і, замкнувши двері веранди, вимив на кухні посуд. Після цього Віктор пройшов до свого кабінету, де почав порпатися в шухляді столу, куди скидав всяку дрібноту. Йому потрапляли до рук зламані олівці, ковпачки від кулькових ручок, погнуті канцелярські скріпки, іржаві леза і навіть старі візитки, більшість з яких давно втратили свою актуальність. Крім однієї. На щастя, знайти її було не важко. Як тільки візитка опинилася в руках Віктора, він зняв телефонну слухавку і набрав номер.

— Алло! Добридень! Я б хотів викликати таксі.

Глава 7

На той час, як таксі опинилось біля будинку, Віктор встиг одягнутися та випити дві чашки міцної кави, а також відшукати свій старенький мобільний телефон. Він давно ним не користувався, але періодично підзаряджав у ньому батарею. І хоча цей застарілий апарат, колись дуже популярний, не йшов ні в яке порівняння зі згорілим смартфоном, він міг тимчасово його замінити. Принаймні так Віктор залишався на зв'язку.

Водієм таксі виявився літній чоловік простакуватої зовнішності з акуратно підстриженими сивими бакенбардами та густою сіточкою зморшок біля очей. На ньому була темна шкіряна куртка з емблемою футбольного клубу у вигляді зеленого трикутника і червона бейсболка. Віктор не часто користувався послугами таксі, оскільки волів сам сидіти за кермом. Йому взагалі не подобалося, коли його життя залежало від інших людей. Зокрема, від пілотів, що управляють літаками, чи навіть лікарів, що намагаються його лікувати. Але зараз він був у скрутному становищі. Його «Рендж Ровер» згорів, а Ельза забрала другу машину, тому викликати таксі в цій ситуації виявилося єдиною можливістю пересуватися містом.

Подорож проходила в тиші, не враховуючи легкої музики з приймача, і Віктор був надзвичайно вдячний водієві, який за весь час не вимовив жодного слова. Можливо, щось таке промайнуло в очах Віктора, що утримувало водія від розпитувань. Адже не даремно таксистам приписують особливу інтуїцію: саме вона дозволяє їм безпомилково визначати, з ким і як себе поводити. Щоправда, розгадка могла полягати й в іншому. Коли Віктор сідав до автівки, то не вказав кінцевий пункт, а натомість пообіцяв вказати місце, де потрібно зупинитися, і водієві це могло не сподобатися. У підсумку, ніяких відвертих розмов, а лише тиха музика та похмурі пейзажі за вікном, від чого Віктора почало хилити на сон.

— Зупиніть, зупиніть, — замахав він рукою, коли впізнав місцевість, де сталася аварія. Причому ніяких особливих прикмет у вигляді дорожнього знаку чи перехрестя поблизу не спостерігалося, окрім кинутого край дороги шматка поліційної стрічки.

— Просто тут? — водій з подивом пригальмував біля узбіччя.

— Так, так, саме тут!

— Ну гаразд, — здвигнув він плечима, і вже за мить машина стояла мов укопана.

— Ви можете трохи почекати? Мені потрібно тут дещо зробити.

— Тільки не довго, моя зміна закінчується.

Віктор відчинив дверцята та вибрався назовні. Перше, що впало йому в око, трохи інша погода, ніж зранку: небо, як і раніше, виглядало сіро-сумним, але тепер дмухав поривчастий вітер та накрапав дощ. Віктор обрав момент, коли рух на трасі трохи вщухне, перебіг через дорогу й опинився біля неглибокого яру. Йому вистачило одного погляду, щоб зрозуміти, що він стоїть в тому самому місці, куди «спікірував» його багатостраждальний «Рендж Ровер». Про це свідчили численні вибоїни, а також обгоріла трава і бите скло по всьому периметру. Однак сам автомобіль був відсутній: за словами Ельзи, його ще вночі забрав евакуатор. Хоча від нього навряд чи була б якась користь — якщо флешка вціліла, то не в згорілій машині точно.

Віктор ретельно вивчив залишені автівкою борозни, обстежив сміття на узбіччі, а тоді забрався у колючий чагарник, але все одно нічого не знайшов і тільки роздряпав долоню об гострі шипи й розірвав куртку. Несподівано з боку дерев почувся дитячий сміх. Він пролунав біля крайки лісу у заростях калини, які були густо вкриті стиглими ягодами — улюбленими ласощами птахів в холодну пору — та які росли на відстані приблизно тридцяти метрів від дороги. Віктору дуже не хотілося йти туди. Так, він розумів — іншої нагоди дізнатися правду може й не випасти, нагоди — отримати відповіді на питання, що вже декілька днів не давали йому спокою. А якщо відповіді йому не сподобаються? Якщо всі події це не випадковість, а закономірний підсумок його власних вчинків? Досить згадати збиту ним на дорозі дівчинку.

Віктор підняв комір і неохоче рушив у бік лісу. Поривчастий вітер упереміж з дощем боляче лупцював по обличчю, ноги весь час в'язнули у мокрому ґрунті. Зблизька зарості виглядали ще більш розкішними, і в них спокійно могла сховатися доросла людина, не те, що малеча. Ніби на підтвердження цього в кущах почулося тихе шарудіння.

— Гей, хто тут? — покликав Віктор, не знаючи, чого чекати.

У голові промайнула думка, що то, скоріше за все, вітер гуляє в листі. Проте Віктор все ж таки відсунув у бік гілки та заглянув у невеличкий отвір. Важко сказати, кого саме він очікував побачити, тільки уява чомусь намалювала ту саму маленьку дівчинку, образ якої буквально вкарбувався йому у свідомість.

«Це справжнє божевілля! — чоловік голосно зітхнув, коли збагнув, що в заростях ніхто не ховається. — Я з'їхав з глузду, тому мені ввижається казна-що».

Від усього цього його почало нудити. Та раптом він знову почув сміх, тепер з глибини лісу, і ось тут йому стало по-справжньому моторошно.

Мабуть, ніколи в житті Віктор не відчував нічого подібного. Навіть вчорашня прогулянка біля покинутого будинку зараз здавалася безневинним розіграшем. Його охопив не просто страх, це був надприродний, тваринний жах, якому не знаходилося ніякого розумного пояснення. Наче він провалився під лід і не міг спливти на поверхню, щоб зробити рятівний ковток повітря. Цієї миті Віктор помітив серед дерев маленьку фігурку в білому платтячку, що відразу зникла кудись з поля зору.

— Зачекай-но, не біжи, — крикнув він їй навздогін, трохи розгубившись, але геть забувши про свій страх.

Відповіддю йому став хруст гілок під маленькими ніжками — вочевидь, дівчинка не збиралася зупинятися, — і Віктор з досади закусив губу. Останній раз він грався в кота і мишу, коли навчався у школі. Та вже тоді його обігравав кожен охочий: як у ролі «кішки», так і у ролі «миші». Він взагалі уникав подібних розваг та віддавав перевагу чомусь менш динамічному, наприклад, шахам. Але зараз у нього не було вибору — він мав наздогнати її за будь-яку ціну.

Найважчим виявилося стежити за пересуванням дівчинки. Верткий силует то поставав попереду, то знову танув. Ось вона поруч та наступної миті її вже немає, і лише дитячий сміх, схожий на веселий дзвоник, нагадував, що вона десь поблизу. Від скаженої гонитви у Віктора попливли круги перед очима. Він ніяк не міг позбутися думки, що маленьке бісеня заманює його в ліс. Особливо останні декілька хвилин, коли зарості стали значно густішими, а кущі перетворилися на непрохідні хащі.

Кожен наступний крок давався йому з великими труднощами: ноги постійно чіплялися за корені, що стирчали з землі, обличчя та руки нещадно дряпали шпичаки терну, а важке дихання відмовлялося відновлюватися. Віктор не міг сказати, скільки минуло часу. Саме це поняття тут втратило будь-який сенс. Він втомився і єдине, чого йому хотілося, трохи відпочити, притулившись плечем до дерева. Все одно йому не наздогнати її, його дії безглузді. Але яким же було його здивування, коли виявилося, що дівчинка стоїть від нього в декількох кроках, наче нічого не сталося. І одягнена вона не просто у білу сукню, а у білу сукню з маками — точнісінько таку, як у його маленької доньки.

У Віктора перехопило подих.

— Цього не може бути, — прошепотів він, не в змозі відвести погляду від квітів на сукні.

Дівчинка простягла уперед кулачок, в якому щось стискала, і чітко вимовила:

— Фелікс!

— Що ти сказала? — витріщився на неї Віктор. — Звідки ти знаєш про Фелікса?

— Фелі-і-і-і-кс! — ще голосніше зарепетувала вона та помахала кулачком у повітрі.

Дзвінке відлуння прокотилося кронами дерев.

— Що там у тебе? — Віктор зробив обережний крок назустріч дитині, одночасно намагаючись розгледіти річ, яка була у неї в руці. — Ти хочеш мені щось показати?

Замість відповіді дівчинка повернулася до нього спиною та стала чи то плакати, чи то сміятися; її плечі легенько здригалися, хоча від неї не чулося жодного звуку. Збоку це виглядало лячно, особливо, якщо взяти до уваги незрозуміло стрімкі сутінки в лісі та повне безгоміння. Віктору зробилося не по собі. Звідки дівчина дізналася про Фелікса? Може вона була знайома з Камілою чи навіть вчилася з нею в одному класі? Тоді б це багато що пояснювало, наприклад, їх однакові сукні.

Несподівано дівчинка підняла кулачок над головою і щосили жбурнула у зарості якусь річ. Віктор встиг лише помітити блискучий предмет, з'єднаний ланцюжком з чимось довгастим. Напевно, таким чином вона намагалася відвернути його увагу, тому що вже наступної миті її силует зник за найближчими деревами. При цьому Віктор навіть не поворухнувся: в нього не залишилося сил на ще одне переслідування. До того ж, викинута дрібничка дуже нагадувала флешку, яку він намагався відшукати на місці аварії й отримати яку знову означало б зірвати джек-пот, ніяк не менше.

Проклинаючи геть усе, Віктор, опустився перед кущами на коліна та взявся сантиметр за сантиметром обнишпорювати вологу землю. Він робив це практично у повній темряві. Деякий час йому вдавалося утримувати свій запал, але дуже скоро він відчув, як сили його залишають. Саме тоді пальці й намацали холодний металевий прямокутник на товстому ланцюжку, до якого кріпився маленький ключ. Цей ключ здався Віктору знайомим (звідки він взявся тут?), хоча зараз його більше цікавив прямокутник — та сама флешка, куди він скинув свій новий роман. Вона виглядала як новенька і, судячи з усього, анітрохи не постраждала в аварії. Втім, тут він міг помилятися, і її ще треба було перевірити.

Віктор озирнувся, коли поблизу почувся хрускіт гілок, а з-за дерев випливла знайома фігура в шкіряній куртці та червоній бейсболці.

— Агов, ви там живий? — таксист стер долонею піт з підборіддя, при цьому обличчя його виглядало блідим, а очі — переляканими. — Де вас чорти носять? Ви знаєте, котра година?

— Вибачте, я тут трохи заблукав, — почав виправдовуватися Віктор. — Але я заплачу, ви не хвилюйтеся...

— Не хвилюйтеся? І це все, що ви можете мені сказати? Та ви справжній псих. Якого біса ви поперлися в ліс? — таксист розвернувся й попрямував назад, всім своїм виглядом демонструючи, що не бажає розмовляти.

Віктор пішов слідом.

— Слухайте, я вимагаю елементарної поваги, — його трохи здивувала така реакція. — Можна подумати, мене не було дві години.

Чоловік в куртці зупинився та сердито глянув на Віктора:

— Саме так! Дві години, бісова твоя душа...

— Що ви таке верзете? Ви здуріли?

— Ні, дорогенький, здурів ти. А я забираюся звідси негайно.

Віктор відкрив від здивування рота. Дві години?! Але цього не може бути!

— Ви нічого не плутаєте, шановний? Мене не було дві години?

Цього разу таксист лише махнув рукою і кинув щось на кшталт «З мене досить!»

Віктор у свою чергу обережно подивився на годинник, який показував за чверть до третьої. Тобто, він насправді був відсутній близько двох годин, хоча за його відчуттями пройшло не більше п'ятнадцяти-двадцяти хвилин.

«Просто чудово! Тепер у мене ще й провали в пам'яті! — зітхнув Віктор, знову рушивши уперед. — Добре ще, що цей тип не бачив дівчинку. А то б подумав казна-що, як та навіжена в магазині».

Та раптом йому стало смішно. Безглуздя теперішньої ситуації досягли тієї самої межі, за якою повністю зникає відчуття страху, а сили залишаються лише на те, щоб потішатися з власного божевілля. У підсумку кожна наступна подія набуває все меншу значущість у порівнянні з попередньою, тому що мозок рішуче відмовляється реагувати на виклик. Немов спрацьовує захисний механізм у спробі врятувати розум від непотрібного стресу. У певному сенсі це гуманно, і навіть приємно — бачити світ по-іншому. Мабуть, багато художників у гонитві за натхненням віддали б душу за можливість доторкнутися до іншої реальності. І тільки одна річ здатна все зіпсувати: небезпека, яка підстерігає кожного, хто ступить за певний край. Небезпека, що новий світ виявиться зовсім не таким чудовим, як виглядало спочатку, але ти вже не зможеш повернутися назад, скільки не намагайся.

Останнім часом Віктор дійсно почував себе якось по-іншому. Йому здавалося, що люди більше не розуміють його, в тому числі його близькі, і спроби знайти з ними спільну мову нерідко закінчувалися поразкою. Крім того, речі, які раніше надихали, зараз навіювали сум, а мрії, прагнення — змахували на дурнуваті вигадки. Навіть власні звички вкрай дратували, і Віктору доводилося докладати чимало зусиль, щоб зберігати певний баланс.

Коли йому вдалося вибратися з хащ, дощ повністю вщух, попри те, що важкі сірі хмари, як і раніше, нависали над обрієм. Він швидко перетнув дорогу й сів у машину. Водій при його появі, не повернувши голови, завів двигун і зрушив з місця. Всю дорогу обидва уперто мовчали, а ледь автівка загальмувала біля видавництва, таксист прийняв з рук Віктора щедру винагороду та відразу поїхав. Віктор у свою чергу пройшов через головний вхід до вестибюля, показав охоронцю своє письменницьке посвідчення, після викликав ліфт і піднявся на сьомий поверх.

Тут був розташований офіс Марка Гудвіна, частина архівів, декілька кабінетів його підлеглих, а також простора приймальня, яка особливо виділялася серед інших приміщень. А все — завдяки вмілому дизайну та великій кількості світла з несподіваних джерел, зокрема з чудернацьких скляних трапецій. Крім того, на стінах висіли чудові картини Джеремі Манна із зображенням вулиць Нью-Йорка. В центрі приміщення красувалися білосніжні м'які меблі, що в поєднанні з золотисто-коричневими стінами створювали певну атмосферу.

Віктор неохоче відірвався від розглядання картин та наблизився до секретарки. Вона зосереджено працювала за комп'ютером і спочатку його не помітила. І тільки коли Віктор голосно кашлянув, намагаючись привернути її увагу, дівчина підняла голову та привітно усміхнулася. Але на цьому добрі новини закінчувалися. З'ясувалося, що Марка немає на місці, і це страшенно засмутило Віктора. Напевно, варто було зателефонувати приятелю заздалегідь. Хоча з іншого боку, йому не хотілося знову вислуховувати докори на свою адресу, і саме тому він прийняв рішення завітати до видавництва без попередження. Залишалося б тільки віднести флешку головному редакторові. Тим більше, що-що, а вмовляти Марк умів непогано.

— Вікторе, це ви? Що ви тут робите? — почув він позаду приємний жіночий голос, озирнувся і побачив перед собою помічницю Марка.

Він майже нічого не знав про неї. Йому було тільки відомо, що її звуть Клара та що їй близько тридцяти років, хоча виглядала вона старшою через занадто стриманий сірий костюм і зібране в пучок волосся. Клара займалася переважно початківцями, тому у Віктора ніколи не виникало приводу для більш тісного з нею спілкування. У свою чергу Марк ставився до помічниці як до вельми цінного співробітника і навіть натякав, що без її ретельності його справи просувалися б куди менш успішно.

— А, Клара, вітаю! Нумо допоможу, — Віктор підхопив теки, які та тримала в руках, і відразу пошкодував про це через сильний біль у плечі. — Нести туди?

— Так, до архіву! Треті двері ліворуч, — вона показала, куди йти, після чого струснула затерплими руками. — Дякую за допомогу. Я вже думала, що не донесу. Цілий ранок тягаю цю макулатуру.

— А що це?

— Відсіяні автори.

— Невже не знайшлося жодного вартого уваги?

— Ну чому, дехто цікавий є. Щоправда, довелося перелопатити цілу купу матеріалу. Але мені не вперше, я звикла.

— Співчуваю.

— Не варто — це ж моя робота. І до речі, вона мені подобається.

Вони увійшли у просторе приміщення з вікнами та цілою низкою стелажів у вигляді висувних боксів, розставлених за абеткою. Таке поєднання світла й паперів справляло дивне враження; архів у Віктора завжди асоціювався з темним вогким підвалом, а не зі звичайним сучасним офісом. Тут зберігалися рукописи початківців та старих авторів, які складали лише частину з того, що проходило через різні служби видавництва. Можливо, рукописи Віктора теж припадали пилом в одному з ящиків, але розпитувати про це Клару було незручно.

У центрі кімнати стояв довгий стіл, завалений паперами, вільну стіну прикрашали портрети сучасних авторів. Себе серед них Віктор не знайшов. Він поклав теки на стіл і почав розтирати плече, що не залишилося непоміченим його супутницею.

— Чому ви не сказали, що у вас хвора рука? — з докором подивилася на нього Клара. — Я б вас не навантажувала.

— Нічого страшного, мине. Це все через вчорашню аварію. Моя автівка на швидкості злетіла з траси та перекинулася.

— Який жах! Сподіваюся, ви не надто постраждали?

— Ні, я був пристебнутий ременем безпеки.

— А з вами у машині ще хтось перебував?

— На щастя, ні, — відповів Віктор, згадавши про дівчинку на дорозі, але вирішив не згадувати про неї. — Та й зі мною теж все гаразд. Тільки трохи пошкодив руку.

— Тоді бажаю вам швидкого одужання.

— Дякую, але вам не варто перейматися. До речі, я хотів вас запитати. Ви знаєте, де ваш шеф? У приймальні мені сказали, що сьогодні його не буде. Це правда?

— Так, йому довелося терміново летіти у відрядження до Лондона. Один з редакторів захворів і керівництво вирішило відправити його.

— Це погано. Він мені вкрай потрібен.

— Можна спробувати перехопити його в аеропорту, — Клара подивилася на годинник. — Посадка на літак почнеться тільки за сорок хвилин.

— Але я без машини — після вчорашньої аварії від неї мало що залишилося. А для того, щоб викликати таксі, знадобиться час.

— Візьміть мою. Вона внизу, на стоянці. Потім повернете її назад.

— Ні-ні, я не можу, — Віктор заперечливо помотав головою. — Це якось незручно.

— Що значить, незручно? Все зручно. Люди мають допомагати один одному. Хіба не так? Зачекайте, я принесу ключі, — Клара вийшла з кімнати, і Віктор залишився наодинці дещо розгублений. За хвилину вона повернулася. — Ось тримайте. Моя машина темно-синій седан. Ключі потім залишите в бардачку. Їх ніхто не візьме — у нас надійна охорона. Я зараз подзвоню їм щодо вас.

— Я вам дуже вдячний. Ви навіть не уявляєте, як це важливо для мене, — Віктор відчув, що починає червоніти. — Я поверну машину сьогодні ж ввечері, обіцяю.

— Домовилися. Їдьте, а то запізнитеся.

— Ще раз дякую.

Вже залишивши приміщення видавництва та прямуючи до стоянки, Віктор дійшов висновку, що сьогоднішній день не такий вже і поганий. Чого варта одна лише флешка! Якби він ще й закінчився так само вдало.

Синій седан не довелося довго шукати — автомобіль був припаркований майже біля самого виїзду. На дорогу до аеропорту знадобилося понад сорок хвилин. Навіть затори в місті не завадили прибути вчасно, якраз в ту саму мить, коли Марк підходив до стійки реєстрації. Віктор зухвало висмикнув його з черги та протягнув флеш-карту, яку заздалегідь від'єднав від ланцюжка з ключем.

— Ось, візьми!

— Що це? — Марк покрутив флешку в руці.

Виглядав він, як завжди, неохайно: дуже дорогий італійський костюм висів на ньому мішком, давно не стрижене волосся стирчало на всі боки.

— Що ти мені даєш? — він з подивом перевів погляд з флешки на Віктора. — І взагалі, як ти тут опинився?

— Клара сказала, де тебе шукати.

— Навіщо?

— Щоб вручити тобі свій роман.

— І що мені з ним робити?

— Прочитаєш в дорозі.

— Ну гаразд, — неохоче погодився Марк, засовуючи флеш-карту в кишеню. — Тільки я не розумію, до чого це все. То ти ігноруєш засідання колегії у видавництві, то прибігаєш мов обпечений до аеропорту і пхаєш мені в руки флешку. Може, нарешті поясниш, у чому справа?

— Я все поясню, коли ти повернешся.

— А чому не зараз?

— Тому що зараз на це немає часу. Ти запізнишся на літак.

— Ну як хочеш, — Марк здвигнув плечима. — Тоді я пішов.

Він розвернувся й потюпав назад до стійки реєстрації, а Віктор, так нічого і не відповівши, попрямував до виходу з аеровокзалу.

Його не залишало відчуття, що колись ідеальний механізм їх приятельських стосунків дав збій. Хоча, відверто кажучи, це не стало таким вже й сюрпризом. Він давно помітив, що приятель змінився, і не на краще. Марка Гудмана все більше цікавили власні проблеми, наприклад, просування по службі, в той час, як проблеми Віктора його не хвилювали зовсім. Вони рідко зустрічалися, рідко розмовляли, а якщо розмовляли, то винятково на ділові теми. Складалося враження, що їх багаторічна дружба просто зійшла нанівець.

Віктор підкотив до перехрестя та завмер на світлофорі. Зараз він мав зробити непростий вибір. Щоб дотримати дану Кларі обіцянку, йому необхідно було влитися в загальний потік, який повільно рухався прямо. Дорога ж праворуч вела до школи Каміли, і вже за декілька хвилин він міг прибути на місце, якраз встигнувши на початок вистави.

— Сподіваюся, Клара мене пробачить, — вголос промовив Віктор і ввімкнув правий сигнал повороту.

Він чудово усвідомлював, що робить помилку, але вчинити по-іншому означало б надовго втратити довіру дочки. Тому, як тільки спалахнуло зелене світло, він перебудувався праворуч, плавно натиснув на педаль газу та пірнув у порожній провулок.

Глава 8

Ледве вщух останній акорд, зала вибухнула гучними оплесками, а маленькі артисти, що грали у спектаклі, юрбою вибігли на сцену і почали старанно розкланюватися перед публікою. Найстаршому на вигляд було не більше десяти років. Їх радісні та трохи збентежені обличчя сяяли щастям, втім, як і обличчя глядачів, переважну більшість яких складали батьки. Каміла теж з'явилася на сцені, і цієї хвилини Віктор неймовірно пишався нею. Він голосніше за всіх ляскав у долоні та вигукував «Браво!», через що навіть охрипнув.

Нарешті запалили світло, і Камілла зійшла сходинками до глядацької зали. Віктор підхопив її на руки.

— Вітаю, сонечко! Ти була неперевершена!

— Дякую, татку! Я така рада, що ти приїхав, — вона міцно обійняла його за шию й поцілувала в щоку. — А я наприкінці забула слова.

— Справді? Я цього не помітив. Здається, все пройшло чудово.

— Тобто, тобі сподобалася вистава?

— Звісно, люба! Як вона могла мені не сподобатися, якщо в ній грала моя найталановитіша дочка!

— А хто з персонажів твій улюблений?

— Напевно, той кіт з великою головою. Він мені чимось нагадав нашого Фелікса.

— Тато, це ж Чеширський кіт! Ти що не впізнав його?

— Чому не впізнав? Впізнав.

— Про що ви тут сперечаєтеся? — пролунав позаду них голос Ельзи. Вона тримала в руці відеокамеру, на її обличчі грала усмішка. — Гей, нумо зніму вас разом, — вона увімкнула камеру.

— Ми обговорювали Чеширського кота! — почала пояснювати Каміла. — А тато його не впізнав.

— От і неправда! — демонстративно став у позу Віктор. — Як це я міг не впізнати Чеширського кота? Ти взагалі розумієш, як зараз мене образила?

Він легенько клацнув її по носі, а у відповідь Каміла скривила кумедне личко, після чого вони весело розреготалися.

— Ну гаразд, вже пізно, — Віктор опустив Камілу на підлогу. — Вам з мамою час додому.

— А ти хіба з нами не поїдеш? — трохи засмутилася Каміла.

— Ні, сонечко, мені ще треба зробити одну важливу справу. Але я приїду до нашої святкової вечері. Домовилися?

— Домовилися!

— Будь ласка, не затримуйся. Добре? — Ельза вимкнула камеру та взяла дочку за руку. — Ну а ми підемо переодягатися. Ти готова?

Каміла ствердно кивнула і на прощання помахала Вікторові. Як тільки вони зникли з очей, він одразу прямував до машини.

На той час місто занурилося у нічні сутінки. Всюди горіли вуличні ліхтарі, в яскравому світлі яких дощ з дрібними крижинками нагадував золотаві бризки. Дорога виглядала вільною, і дістатися до видавництва не склало особливих труднощів. Віктор припаркувався на стоянці, але підійматися в офіс не став, а залишив ключі у бардачку, як і було оговорено від самого початку. При цьому він почувався трохи винним, оскільки повернув машину пізніше, ніж обіцяв.

«Сподіваюся, Клара не пошкодувала про те, що позичила її мені. Зателефоную їй завтра і вибачуся», — подумав Віктор, переходячи на протилежний бік вулиці, де він планував зупинити таксі.

Погода остаточно зіпсувалася; окрім дощу піднявся сильний вітер, який час від часу підхоплював з землі вологе листя та крутив його у божевільному танці. Зараз Віктору хотілося одного — якнайшвидше дістатися додому та сісти за святковий стіл. Однак зловити таксі виявилося складним завданням — їх попросту всі розібрали. Перехожі теж зустрічалися не часто. А ті, з ким він стикався, ховалися в одяг і поспішали по домівках.

Віктор підняв комір, щоб захиститися від вітру, та прискорив ходу. Він майже досяг перехрестя, коли з підворіття вискочив величезний кіт і перегородив йому дорогу. Це було те саме смугасте чудовисько, з яким довелося зіткнутися у палісаднику та який більше нагадував персонажа з фільму жахів, ніж реальну тварину. Кіт дивився на нього своїми пронизливими жовтими очима, наче бажав щось сказати, при цьому вітер з дощем анітрохи його не турбували. Віктор у свою чергу намагався зрозуміти, яким чином коту вдалося подолати величезну відстань, та ще й опинитися в тому місці, де перебував він сам. Може, його спеціально привезли сюди? Але навіщо це комусь знадобилося?

Кіт постояв з хвилину голосно нявкнув і, розвернувшись, зник за рогом найближчого будинку.

«Ну і як це розуміти?» — вирячився йому вслід Віктор, для якого ситуація продовжувала залишатися схожою на божевільний балаган.

З такою неймовірною кількістю дивних подій йому ще не доводилося стикатися. Він не бачив в них ніякої логіки, в той час як усі ці персонажі, що безцеремонно вдерлися до його життя, починали потроху діяти йому на нерви. Що вони намагаються довести? Чому просто не дадуть йому спокій? Взяти хоча б історію з флешкою. То вона зникає, то знову знаходиться. А дівчинка в лісі? Від однієї згадки про неї мимоволі кидає в дрож.

Дістатися додому вдалося тільки за півтори години — на перехресті нарешті знайшлося порожнє таксі. Щоправда, ледь він ступив за поріг, як почув гучний плач Каміли на другому поверсі. Віктор зрозумів — сталося щось по-справжньому погане. Адже так сильно вона не ридала, навіть коли впала з гойдалки.

— Каміла! Ельза! — покликав Віктор, швидко піднімаючись сходами. — Що сталося?

Дитяча кімната була відкрита навстіж, тому він одразу побачив на ліжку Камілу, поряд з якою сиділа біла мов стіна Ельза. Вона погладжувала дочку по голові та намагалася хоч якось її заспокоїти.

— Що у вас сталося? Чому вона плаче? — знов запитав Віктор і підійшов ближче.

Побачивши його, Ельза підхопилася з місця, прошепотіла доньці: «Люба, я зараз повернуся», після чого виштовхнула його до коридору та щільно зачинила за собою двері.

— У чому справа? Чому ти не пускаєш мене до дочки й чому вона плаче? — не відступав Віктор.

— Поговоримо у твоєму кабінеті, — крижаним тоном відповіла Ельза та попрямувала до сходів.

Віктор неохоче поплентався слідом.

— Якісь таємниці мадридського двору, чесне слово, — йому не подобалася вся ця ситуація. — А не можна просто сказати, що сталося?

— Ти добре знаєш, що сталося, — відреагувала дивним чином на його питання Ельза, як тільки вони увійшли до кабінету.

— Про що це ти? Що я знаю?

— Не прикидайся дурнем.

— Ніким я не прикидаюся! Що ти таке верзеш? — скипів Віктор, але швидко стримав емоції. — Послухай, в мене був важкий день і я дуже втомився. Поясни людською мовою, що сталося?

Перш ніж відповісти, Ельза зробила паузу:

— Каміла знайшла в підвалі мертвого Фелікса, — нарешті вимовила вона.

— Що-що?! — Віктор не повірив своїм вухам. — Каміла знайшла мертвого Фелікса?

— Саме так. Я послала її у підвал, щоб вона віднесла коробку з театральним костюмом, а він був там... Увесь обмотаний іржавим дротом... Каміла так кричала, що я думала, збожеволію.

— Уявляю, що вам довелося пережити.

— Але це ще не найжахливіше, — Ельза знову замовкла, не наважуючись продовжувати, після чого все ж таки додала: — Вона думає, що це зробив ти.

— Як це я?

— А ось так! Адже в нашому будинку стоїть сигналізація, і якби чужий вдерся всередину ми б про це знали.

— Ні-ні, зачекай, — Віктор ніяк не міг оговтатися від почутого. — Через те, що не спрацювала сигналізація, ви у всьому звинувачуєте мене?

Ельза повернулася до нього обличчям і уважно подивилася в очі.

— А кого нам, на твою думку, звинувачувати? Хто міг таке зробити? Я? Каміла?

— Але це смішно! Навіщо мені його вбивати, сама подумай.

— Ти мені відповіси.

— Та не було ніяких причин. Ти ж мене знаєш.

— Виходить, що не знаю.

Віктор нічого не відповів, і у кімнаті на деякий час запанувала тиша. Тільки по шибці голосно стукали краплі дощу.

— Добре, я піду до Каміли. Спробую умовити її поспати, — Ельза розвернулася й попрямувала до дверей.

— Стривай...

Віктор спробував взяти її за руку, але вона різко відскочила від нього мов від прокаженого:

— Не треба, благаю тебе.

— Тобто, ти насправді вважаєш, що я до цього причетний? Просто чудово!

Ельза невесело зітхнула.

— Останнім часом ти поводився дивно...

— Що ти маєш на увазі? — Віктор відчув, як починає закипати. — Ти хочеш сказати, я поводився наче якийсь псих? Так?

— Обговорімо це пізніше. Мені потрібно укласти дочку в ліжко.

— Ні, стривай! Я хочу, щоб ти сказала мені це у вічі, — він знову наблизився до Ельзи, яка мимоволі подалася назад.

— Повторюю тобі ще раз, я не бажаю зараз про це говорити, — її голос помітно затремтів. — Я маю повернутися до Каміли.

— І що ти їй скажеш? Що у татка поїхав дах і тому він придушив її кота?

— Вікторе, негайно припини!

— Але ж ти думаєш саме так, чи не правда?

— Все, я не бажаю більше цього слухати, — Ельза спробувала обійти його, але він схопив її за руку.

— Я тебе нікуди не відпускав!

— Що ти робиш? — почала вона вириватися.

— Ельзо, чому ти так поводишся зі мною? — не звертаючи увагу на опір, Віктор продовжував з силою стискати її лікоть. — Хіба я недостатньо працюю, щоб ви з Камілою ні в чому собі не відмовляли?

— Мені боляче! Відпусти мою руку!

— Але ж ти дай мені відповідь, дай...

Швидше розсердившись, ніж відчуваючи страх, Ельза вліпила йому ляпаса, який подіяв на нього як холодний душ.

— Ти що, збожеволів?

— Вибач, я не хотів тебе налякати, — Віктор відпустив її руку та сів у крісло. Увесь його гнів миттєво випарувався. Зараз він виглядав наче побитий собака. — На мене щось найшло. Але ти ж знаєш, я б ніколи не завдав тобі шкоди.

— Гаразд, проїхали, — трохи заспокоїлася Ельза, — вважатимемо, що інцидент вичерпано. Я зараз піду до Каміли, а ти, будь ласка, прибери з підвалу Фелікса. Його треба буде десь поховати.

— Може, в нашому садку за будинком?

— Я не проти. Тільки закопай його якнайглибше, щоб сусідські собаки не винюхали.

— Щодо цього не турбуйся, — запевнив її Віктор. — Я зроблю все, як треба.

Ельза вийшла, і він залишився в кімнаті на самоті, не в змозі позбутися думок, які відразу полізли у голову. Може, він дійсно вбив бідолашного Фелікса, а потім геть про це забув? Судячи з тієї концентрації негативу, що вирувала в середині нього та випліскувалася назовні, це було цілком ймовірно. Адже Ельза не зробила нічого поганого і лише висловила свою думку з приводу жахливої знахідки. Чому ж тоді її слова так зачепили його? Звідки в ньому стільки агресії, і чи не означає це, що його місце саме у божевільні? Чи він у порядку, а в будинку справді хтось побував? Але хто та з якою метою? Грабіжники, що хотіли поживитися чимось цінним? Чи звичайні покидьки, які з незрозумілої причини вбили Фелікса? А може, їх справжньою ціллю був не кіт, а, наприклад, сам Віктор, і Фелікс просто потрапив під руку. Тоді все виглядало набагато гірше, і йому, безумовно, варто було це перевірити.

Насамперед Віктор ретельно обстежив вхідні двері, а також двері до палісадника, але нічого не знайшов — ні свіжих подряпин, ні інших ушкоджень. Потім він по черзі зазирнув у всі приміщення на першому поверсі, перевірив сигналізацію на предмет стороннього втручання та нарешті зупинився біля входу в підвал, куди вели маленькі дверцята під сходами. Зазвичай вони були замкнені на замок, проте зараз ключ стирчав зовні, і неважко було здогадатися, що його забула Каміла, коли вибігала з підвалу. Внутрішній голос підказував Віктору, що видовище, яке на нього очікує, навряд чи виявиться приємним. Так і сталося. Коли він зійшов сходами униз та наблизився до того місця, де зберігалися коробки з різним мотлохом, його очам відкрилася по-справжньому жахлива картина.

Фелікс висів між двома стійками для інструментів і був увесь обмотаний тонким металевим дротом. Дріт місцями впивався йому в тіло, тому його хутро було буквально просякнуто кров'ю. Кров також виднілася на підлозі у вигляді калюжі, яка вже встигла перетворитися на руду пляму. На перший погляд все виглядало, мов нещасний випадок, але це лише на перший погляд. Дріт кріпився до стрижня у стіні на висоті півтора метра від землі, і важко було уявити, щоб Фелікс сам вліз у цю смертельну пастку. Тобто хтось навмисно підвісив його туди.

Віктор відчув, як нудота підкотила до горла. За допомогою кусачок він звільнив тіло кота від дроту, загорнув його у шматок целофану та, прихопивши з собою лопату, виніс на подвір'я. Дощ припинився, але копати вологу землю все одно виявилося важко, особливо в темряві: Віктор не став запалювати ліхтар, щоб не привертати увагу сусідів. На все про все йому знадобилося понад годину, після чого він повернувся до будинку, де було тихо — вочевидь, Ельзі вдалося заспокоїти Камілу. Натомість Віктору спати не хотілося, тому він попрямував у свій кабінет, відкупорив пляшку коньяку, налив трохи у високу склянку та з насолодою випив. П'янка хвиля вдарила у голову, і він почав подумувати, чи не влаштуватися спати прямо тут, на канапі, коли несподівано задзвонив телефон. Це була Клара, якій він залишив для зв'язку свій номер.

— Вікторе, це жахливо! — швидко заговорила вона без жодної передмови. — Здається, літак Марка розбився.

— Літак Марка? — він ледве не випустив з рук склянку. — Цього не може бути! Ви впевнені?

— Про це щойно повідомили у новинах. Включіть телевізор.

Віктор підібрав з сусіднього крісла пульт від плазмового телевізора, який дивився вельми рідко, та натиснув кнопку включення. Йому вдалося швидко налаштуватися на канал новин, де бородаті дядьки обговорювали чергову економічну нісенітницю, але рухомим рядком внизу йшла новина про катастрофу: «Пасажирський літак, що прямував рейсом 1482 до Лондона, розбився за декілька хвилин після зльоту».

— Ну що, бачили? — знову заговорила Клара. — Адже я не думаю, що сталася помилка. Інакше вони б не показували таке у новинах. Правильно?

— Так, схоже на правду, — підтвердив її слова Віктор. — І це точно літак Марка. Я добре запам'ятав номер рейсу, оскільки довго шукав термінал, де проходила реєстрація.

— Саме тому я вам і телефоную.

— Що ви маєте на увазі?

— Ви були останнім, хто бачив шефа, — почала пояснювати вона, — ось я і подумала, що тільки ви знаєте, чи сів він на той злощасний літак чи ні.

— Мені б дуже хотілося вас заспокоїти, Кларо, — зітхнув Віктор, — але, на жаль, я тільки бачив, як він попрямував до стійки реєстрації. Що було потім, мені не відомо. Після нашої бесіди я пішов.

— Що ж мені робити?

— Ви пробували з ним зв'язатися?

— Так, я намагалася додзвонитися на його мобільний, але абонент виявився недоступний.

— А дружині ви його телефонували? Можливо, їй щось відомо.

— Ні, але це непогана ідея, — голос Клари пожвавився. — Дякую за підказку.

— Не варто. Я ж особливо нічим не допоміг. До речі, я хотів ще сказати...

Але договорити Віктор не встиг: зв'язок перервався, тому він не зміг повідомити своїй співрозмовниці, що її авто повернено на стоянку у повній цілості. Втім, вона вже і сама напевне про це знала.

Він подивився на годинник — стрілки показували одинадцяту. Віктор сів перед телевізором і став чекати на випуск новин. Як він і передбачав, першим сюжетом йшов репортаж з місця катастрофи Боїнгу-747, який впав за чотири кілометри від аеропорту за хвилину після зльоту. На його борту перебувало двісті шістдесят вісім осіб, включаючи екіпаж, однак про вцілілих, як, втім, і про причини падіння, нічого не повідомлялося. Віктор вимкнув телевізор та відкинув голову на кріслі. Думки його плуталися, а перед очима пливли кола. Ні, це не могло бути звичайним збігом. Напевно, у всьому винна клята флешка. І навіщо він тільки віддав її Марку? Віктор мав з самого початку зрозуміти, що вона представляє небезпеку для кожного, кому потрапляє до рук. А в даному випадку, ще й для двохсот шістдесяти восьми пасажирів літака, що опинилися на його борту. Та от питання: яку небезпеку могла становити звичайна флешка? Невже справа дійсно полягала у його новому романі?

І все ж таки, щось тут було не те. Наче хтось без дозволу ступив на його територію; невідома сила, яка йшла слідом, вселяючи в душу страх і розпач. Віктор відчував її інтуїтивно, якимось десятим чуттям, хоча й не уявляв, з чим саме має справу. Він просто знав, що диявольський механізм запущено та відлік часу почався. Досить згадати вбивство Фелікса і крах літака. Але звідки ця сила взялася? З яких таємних глибин? І де шукати її джерело, щоб запобігти новому удару? Може, варто проаналізувати всі події з самого початку. Та уважніше придивитися до того, хто викликав найбільшу підозру? Наприклад, до пана Бове.

Віктор піднявся з крісла і вибіг у передпокій. Ключі від автомобіля Ельзи знайшлися на столику. Звісно, вона могла розсердитися, якби дізналася, що він без дозволу взяв її машину. Але вибору в нього не було — таксі в таку пізню годину довелося б чекати занадто довго.

Залишивши котеджне містечко позаду, він виїхав на трасу, вільну у вечірній час, та додав швидкості. Віктор намагався не гнати й акуратно керував новеньким «Фордом», хоча йому кортіло якнайшвидше дістатися до лікарні, в якій за останні декілька днів він побував уже двічі. Перший раз, коли привіз туди чи то дівчинку, чи то пана Бове, а другий — коли сам потрапив у аварію. Між іншим, ця історія з плутаниною, кого саме він привіз, йому дуже не подобалася. Чому він нічого не пам'ятав? Вірніше, пам'ятав не те, що сталося насправді. А може, лікар йому збрехав, і Віктор привіз до лікарні дівчинку, а не старого? Тоді лікар теж брав участь у змові. Але як це довести? І чи треба взагалі щось доводити? Ні, краще зосередитися на головній меті — з'ясувати якомога більше про пана Бове, адже саме з нього розпочалися всі неприємності.

Цього разу ніякої дівчинки на дорозі не було і до лікарні вдалося доїхати без пригод. За стійкою реєстратури сиділа молода чергова, яку Віктор бачив уперше. Вона належала до тієї категорії жінок, чиї пікантні форми неодноразово оспівувалися поетами різних епох, а видатний бюст служив натхненням для багатьох художників.

— Добривечір, — звернувся до неї Віктор, широко усміхаючись. — Ви не могли б мені допомогти?

Чергова підвела на нього свої темно-карі з поволокою очі й теж усміхнулася.

— Я вас слухаю!

— В мене невеличка проблема. Дві доби тому, — почав пояснювати Віктор, — я підібрав на дорозі чоловіка з серцевим нападом і привіз його до вас у лікарню. На жаль, наступного дня він помер, і в моєму авто залишилися деякі його речі. Так от, мені потрібно передати їх родичам, тому я б хотів отримати адресу цієї людини.

Чергова здивовано скинула брови.

— Ви хочете, щоб я дала вам його адресу?

— Ви вгадали. Адже у вас в комп'ютері зберігаються дані всіх ваших пацієнтів, чи не так?

— Вибачте, але ми не даємо подібних довідок. Вам треба зробити офіційний запит.

— В мене немає на це часу. Завтра я їду з міста та не знаю, коли повернуся, — здійснив ще одну спробу Віктор. — Може, ви зробите для мене виняток?

— Не можу.

— І немає жодного шансу, що ви передумаєте?

— Мені шкода... — чергова співчутливо стиснула губи.

Віктор спересердя чортихнувся — його хитрощі не спрацювали. Потрібно було терміново придумати щось ще. Несподівано чергова заговорила сама:

— Вибачте, а ви часом не Віктор Нетке?

— Так, це я.

— Той самий відомий письменник? — на її обличчі засяяла чарівна усмішка. — Я не одразу впізнала вас. В житті ви виглядаєте молодшим.

— Справді? — трохи розгубився Віктор. — Ніколи про це не замислювався.

— І значно привабливішим, — чергова почала кокетливо поправляти зачіску, яка і так була в ідеальному стані. — Ви бачили своє фото на обкладинці останньої книги? Воно просто жахливе. До речі, сама книга мені надзвичайно сподобалася.

— Приємно це чути, — Віктору несподівано спало на думку, що іншого шансу він може не мати, і треба діяти. — Особливо від такої гарної леді. Я впевнений, мені вас послало саме провидіння.

— А ви хитрун, — засміялася чергова. — Хочете, щоб я заради вас порушила правила лікарні?

— Якщо чесно, я дійсно розраховую на вашу прихильність.

— Ну я не знаю...

— Повірте, для мене це важливо.

— Гаразд, я допоможу вам, — нарешті здалася вона. — Тільки у мене є дві умови.

— Все, що завгодно.

— По-перше, ви дасте мені свій автограф!

— Вважайте, що він вже у вас.

— По-друге, ви пообіцяєте, що нікому не скажете, від кого отримали адресу.

— Слово честі.

— Добре! Тоді назвіть мені ім'я та прізвище того чоловіка, щоб я могла пошукати його у нашій базі.

— Його ім'я Едуард Бове, — Віктор мало не підскочив від радощів.

— Чудово, — чергова присунула до себе клавіатуру і застукала по клавішах. — А зараз мені потрібно трохи часу. Можете сісти на канапу, я вас покличу.

Віктор з розумінням кивнув головою та відійшов від стійки. Він не міг повірити, що домігся бажаного, щоправда, сідати на канапу не наважився, тому що чудово пам'ятав, чим це скінчилося минулого разу. Натомість він став неспішно прогулюватися холом. З моменту його останнього візиту тут нічого не змінилося: натертий кахель так само виблискував чистотою, а навколишню атмосферу наповнювали тиша та спокій. Людей зараз у холі не було, за винятком чергової, і лише кроки самого Віктора луною відбивалися від стін і зникали у коридорі приймального відділення. Закінчувався коридор дверима у вигляді металевої двостулкової конструкції без жодних замків чи ручок, але з круглими віконцями, схожими на корабельні ілюмінатори. Віктор не втримався та зазирнув в одне з них. І тут йому здалося, що в напівтемряві він бачить знайому дитячу фігурку.

Віктор з жахом відсахнувся.

— Що в біса коїться? — прошепотів він та знову обережно глянув у віконце.

Цього разу там нікого не було, і тільки крихітна червона лампочка пожежної сигналізації загрозливо блимала під стелею. Несподівано хтось торкнув його за плече:

— Що ви тут робите? — це була чергова.

— Вибачте, здається, я заблукав...

— Сюди не можна стороннім. Ви хочете, щоб мене звільнили з роботи?

— Ще раз вибачте. Я якось не подумав про це.

Вираз обличчя чергової трохи пом'якшав.

— Ходімо, я знайшла вашого покійника. Але пам’ятайте, ви дали мені слово.

— Певна річ.

Вони повернулися до реєстратури, де чергова протягнула Віктору клаптик папірця.

— Ось те, що ви просили — його домашня адреса.

— Дякую, ви не уявляєте, як допомогли мені, — він сунув папірець у кишеню, відразу забувши про інцидент з дівчинкою. — А зараз моя черга. Де ви хочете, щоб я залишив вам автограф?

— Ось тут, будь ласка, — чергова витягла з шухляди столу одну із його книжок.

— Треба ж, бачу ви й справді читаєте мої романи, — Віктор відкрив книгу на першій сторінці та взяв ручку. — Кому підписати?

— Мене звуть Вікторія, — відповіла вона.

— Так ми з вами ще й тезки! Просто чудово!

Віктор черкнув декілька коротких побажань, розписався й повернув книгу черговій, яка в цю мить виглядала цілковито щасливою. Справу було зроблено, тому він відчував справжнє задоволення: все вийшло саме так, як він і планував. Залишалося знайти будинок пана Бове, проте з цим не повинно було виникнути проблем. Колись в тій частині міста була розташована юридична контора, де Віктор працював, і він знав ці місця як свої п'ять пальців.

Автівка чмихнула та рівномірно загуркотіла, ледь запрацював двигун. Годинник на приладовій панелі показував запівніч. Віктор вивів авто зі стоянки, повільно натиснув на педаль газу і попрямував безлюдною вулицею в бік центру. Йому потрібно було проїхати майже через усе місто, але його це анітрохи не турбувало, і лише одна думка настирно лізла в голову: «Аби старий був удома, аби старий був удома...»

Глава 9

Район, куди прямував Віктор, славився своєю старовинною архітектурою, де більша частина споруд була збудована ще у минулому столітті. Серед них можна було відшукати старі особняки, складені з сірого каменю, двох- і триповерхові споруди з чудернацькими фасадами та витіюватою ліпниною, а також будинки сучаснішого вигляду, але які цілком відповідали найкращим традиціям. Неширокі вулички тут переходили одна в іншу, а ковані ліхтарі в англійському стилі надавали загальній картині закінченого вигляду. Якщо говорити про ціну на таку нерухомість, то дозволити собі її міг далеко не кожен. Наприклад, дуже успішний антиквар, яким представлявся пан Бове. Щоправда, у Віктора були деякі сумніви на його рахунок, оскільки старезна халупа в лісі навряд чи відповідала статусу багатія, за умови, звичайно, що будинок дійсно належав йому. Втім, це не мало значення. Головне — відшукати самого пана Бове, а от де конкретно, не так вже й важливо.

Віктор звернув у провулок і припаркувався біля воріт, де висіла табличка з назвою вулиці та номером будинку. Зовні сильно похолоднішало: дрібні калюжі вкрилися льодом, з рота йшли густі клуби пару. Особняк за високою огорожею мав готичний вигляд з вузькими вікнами та декількома шпилястими башточками, що розташовувалися безпосередньо під дахом. Різьблений фасад прикрашали деталі ліпнини, з боків від головного входу височіли дві мармурові колони. Подібні споруди Віктор бачив тільки у фільмах про вампірів і не уявляв, як вони виглядають зсередини. Він постояв у нерішучості біля воріт, після чого штовхнув хвіртку й попрямував до входу по кам'яній доріжці, уздовж доглянутих газонів і кущів троянд.

Навкруги панувала мертва тиша, і лише звідкілясь з будинку доносилася ледь чутна музика. Це був добрий знак — всередині вочевидь хтось перебував, — і все ж таки, Віктора брали сумніви. Що він робитиме, якщо не знайде пана Бове? Звернеться до поліції? Розпитає сусідів? Чи кине все до біса та знову почне жити своїм життям, ніби нічого не сталося? Але, як тоді бути з Марком? Викреслити його з пам'яті, так само як і Фелікса? Не кажучи вже про зниклий роман. Між іншим, Віктору тільки зараз прийшло на думку, що пан Бове, ймовірно, є єдиним володарем рукопису, і хоча б тому його варто відшукати.

Доріжка закінчувалася широким ґанком з кам'яними східцями та вела до масивних дубових дверей, які у світлі місяця нагадували віко елітної труни. Віктора вразила бронзова ручка у вигляді звіриної голови, дуже схожа на ручку дверей будинку в лісі. Отже, старий не збрехав, і покинутий будинок дійсно належав йому, хоча й перебував у жахливому стані. Тоді Віктор не схотів нічого з'ясовувати та віддав перевагу більш важливим справам. Але настав час відкрити завісу над таємницею і вивести антиквара на чисту воду.

Віктор вже простягнув руку, щоб подзвонити у дзвінок, коли помітив широку смужку світла між дверима та дерев'яною рамою. Він штовхнув двері рукою, і його очам відкрився просторий передпокій в темних тонах, де на стіні висів ввімкнений світильник, що нагадував кришталеву чашу, а біля самого входу стояла вішалка з одягом і старе трюмо.

— Гей, тут є хто-небудь? — голосно покликав Віктор, переступаючи поріг. — У вас двері відчинені.

Всередині будинку було значно тепліше, ніж на вулиці, та відчувався аромат франзолій з корицею. Проте зблизька стало помітно, що будинок зазнає не найкращих часів: зі стелі подекуди обсипався тиньк, а в кутках висіло павутиння, яке дуже давно ніхто не прибирав. Та й меблі виглядали злегка обшарпаними, хоча їхня антикварна цінність не викликала сумнівів.

Трохи далі по коридору містилися двоє зачинених дверей та кам'яні сходи з широкими поручнями, що вели на другий поверх. Віктор не став біля них затримуватися й одразу пройшов у вітальню, де всю центральну частину займав величезний, до блиску відполірований стіл. Навколо столу були розставлені стільці з високими спинками, неподалік розташувався розпалений камін і плетене крісло-гойдалка. Над камінною полицею висіло величезне дзеркало в позолоченій рамі, на самій полиці стояли два масивні канделябри. Здавалося, що прямо зараз до кімнати ввійде хазяїн у старовинному камзолі та панталонах і, сівши поруч з каміном, закурить трубку, набиту міцним турецьким тютюном. А слідом з'явиться його дружина — пишногруда молодиця у в'язаному чіпці — з тацею в руках, на якій лежатимуть ті самі ароматні франзолі з корицею.

Віктор згадав, що вже бачив подібне умеблювання. Причому недавно. Два дні тому, в лісі, коли намагався крізь вікно розгледіти приміщення покинутого будинку.

«Цікаво, схожий інтер'єр — це примхи пана Бове, — подумав він, — чи тут криється дещо інше?»

З самого початку антиквар справляв враження дивної людини. Ці його середньовічні манери, чудернацька мова, чудне вбрання, і навіть те, як він тримався при розмові. А якщо згадати про переслідування в торговельному центрі, коли Віктор повністю вичерпав сили, але так і не наздогнав старого, то дрож проймала до кісток. Як таке взагалі можливо? А історія в лікарні? І це ще не весь перелік.

Годинник на стіні вибив першу ночі, і Віктор знову почув музику, що доносилася зверху, куди вели сходи з передпокою. Напевно, йому варто було піднятися на другий поверх, замість того, щоб безцільно вештатись будинком. Принаймні так з'являвся шанс зустріти господарів, а, якщо пощастить, і самого пана Бове. Та раптом Віктора наче струмом вдарило: він впізнав ту саму мелодію, «Танець лицарів» Прокоф'єва, яка вчора лунала в його телефоні.

— Так ось хто мені дзвонив напередодні аварії! І чому я анітрохи не здивований?

Він дійшов до останньої сходинки, і тут виявилося, що другий поверх потопає у непроглядних сутінках: господарі чи то забули ввімкнути світло, чи то заощаджували на електриці. Тоді Віктор повернувся до вітальні, зняв з камінної полиці один з канделябрів і, скориставшись лучиною, запалив на ньому кілька свічок. В цю мить музика різко вщухла, і в будинку запанувала могильна тиша. Від поганого передчуття у Віктора перехопило подих. Однак він все одно піднявся на другий поверх, де, на щастя, одна з кімнат, в якій легко вгадувалася дитяча, була незамкнена, пошукав на стіні вимикач і клацнув ним.

Кімната виглядала дуже мило. У віддаленому кутку стояло дитяче ліжко з рожевим покривалом, поряд з ним був комод та оббите такою ж рожевою тканиною крісло. Посеред кімнати на підлозі лежав пухнастий килим, біля завішаного фіранкою вікна красувалося мініатюрне трюмо з крихітним пуфом і безліччю яскравих шпильок. Дитяча чимось нагадувала кімнату Каміли, якщо не звертати увагу на неймовірну кількість рожевих відтінків в інтер'єрі. Тут відчувався аромат ванільного морозива, до речі, її улюбленого, а в кожній деталі проглядала дбайлива батьківська рука.

Віктор залишив канделябр на трюмо та підійшов до ліжка, де виднілося безліч різноманітних іграшок: плюшевий ведмедик, парочка дорогих ляльок, потворний клоун з червоним носом і величезний смугастий м'яч. Також він помітив декілька дитячих книжок, альбом для малювання та коробку з кольоровими олівцями, з-під якої проглядало щось ще. Щось, що відрізнялося від решти й одночасно було до болю йому знайоме.

— Так я і думав! — Віктор вихопив з-під іграшок свою зниклу теку зі зміїної шкіри.

Не викликало ніяких сумнівів, що саме пан Бове вкрав її з автівки та зробив усе можливе, щоб знищити інші копії роману. І бомбу в літак Марка напевно підклав теж він. От тільки навіщо? НАВІЩО??? Віктор не знаходив відповіді на це питання. Навіщо старому знадобився рукопис? Яка така таємниця в ньому приховувалась, що заради неї варто було вбивати? Причому пасажирів цілого літака.

Віктор відкрив теку та дістав з неї пачку аркушів. Наступної миті за спиною почулося легке шарудіння, що змусило його обернутися. Рукопис вислизнув з рук, і сторінки немов перелякані птахи розлетілися врізнобіч: на порозі кімнати сидів той самий величезний кіт, який шипів на нього вранці у палісаднику та який пізніше перегородив йому дорогу біля видавництва. Віктор кинувся збирати аркуші, при цьому не зводив пильного погляду з тварини. Складалося враження, що це не просто кіт, а химера, перевертень, чудовисько. За розмірами звір цілком міг зійти за дику лісову кішку, тільки забарвленням нагадуючи домашнього вихованця. А цей його холодний пронизливий погляд. Хіба у котів бувають такі очі?

Нарешті Віктору вдалося зібрати всі сторінки та відправити їх назад до теки. Залишилося останнє питання: як вибратися з приміщення?

«Може, відігнати його чимось? — подумав Віктор. — Наприклад, канделябром, адже всі тварини бояться вогню».

Втім, цю ідею довелося відкинути, оскільки канделябр стояв на трюмо біля вікна і скористатися ним не вийшло б у жодному разі. На щастя, ситуація вирішилася сама собою: кіт підвівся з місця, перетнув кімнату й застрибнув у крісло. Дорога була вільна, але Віктор навіть не ворухнувся. Він наче приріс до підлоги, з подивом дивлячись на кота і водночас намагаючись зрозуміти, якому саме явищу став свідком — звичайному збігу чи свідомому вчинку розумної істоти.

— Цього не може бути! Коти не вміють читати думки! — труснув він головою, щоб позбутися моторошної омани.

Ситуація виглядала вкрай безглуздо та нагадувала добре зрежисовану виставу, в якій йому чомусь відводилася роль головного невдахи. Щоправда, невдахою він себе не вважав. Навіть навпаки, адже рукопис зараз був у нього. Шкода тільки, що панові Бове вдалося дешево відбутися. Несподівано на першому поверсі заграла знайома мелодія, і тут Віктор відчув, що настає вирішальна мить.

Коли він зійшов сходами униз, то виявилося, що музика грає у вітальні, куди йому довелося повернутися за канделябром кілька хвилин тому і де тепер у кріслі-гойдалці поряд з каміном сидів пан Бове. На ньому красувався той самий новенький фрак, що й минулого разу, а його волосся було акуратно зачесане назад. Руки старого спиралися на незмінну тростину чорного дерева зі срібною голівкою, коліна вкривав теплий картатий плед. Віктор не бачив обличчя антиквара, однак чомусь був цілком впевнений, що на губах того грає посмішка. Втім, чари пана Бове навряд чи подіяли б знову: Віктор відчував настільки сильну огиду, що ледве стримував себе, щоб не накинутися на нього із кулаками. З іншого боку, він мав бути більш обачним, адже в його плани входило не лише викрити пройдисвіта, але і змусити його заплатити за все сповна.

— О, пан Бове, який приємний сюрприз! — першим заговорив Віктор, намагаючись перекричати гучну музику. — А мені в лікарні сказали, що ви померли від серцевого нападу.

Раптово музика обірвалася. До речі, Віктору так і не вдалося визначити її джерело — в кімнаті не було нічого, що навіть приблизно нагадувало програвач.

— Сподіваюся, ви не поставилися до цієї заяви серйозно? — засміявся антиквар своїм тихим грудним сміхом. — Не можна ж вірити всіляким нісенітницям. Вони, як завжди, там щось наплутали. Запевняю вас, зі мною все гаразд.

— Це добре, — кивнув Віктор і підійшов ближче до каміна. — Адже мені треба багато про що вас розпитати.

— Я готовий відповісти на будь-яке ваше питання, — погодився пан Бове, наче не помітивши сарказму в словах свого опонента. — Тільки будьте обережні. Деякі мої відповіді можуть вам не сподобатися.

— Ви мені погрожуєте?

— Ну що ви, друже! Чим я можу вам погрожувати?

Антиквар повернув голову, і тут Віктор побачив перед собою не блискучого сивоволосого чоловіка, а старого діда у поношеному драному фраку і з сухим сірим обличчям, поцяткованим глибокими зморшками. Але найжахливішими були його очі, які заволікала білувата каламутна плівка. Вона нагадувала більмо і говорила про те, що пан Бове повністю сліпий, хоча це і здавалося абсолютно неймовірним.

— Ви... Ви... — Віктор настільки сторопів, що не знайшовся, що сказати. Він чекав чого завгодно — сильного супротивника, загроз та шантажу, і навіть смертельного протистояння, — але тільки не цього. — Що сталося з вашими очима? — повільно вимовив він, одночасно намагаючись впоратися з сильною нудотою.

— Не думаю, Вікторе, що це те питання, яке вас цікавить, — пан Бове зайняв попередню позу — повернувся обличчям до каміна і поклав руки на тростину. — Чи не так?

— Ви маєте рацію, — у Віктора чомусь з'явилося непереборне бажання втекти звідси якнайдалі. — Просто ви захопили мене зненацька. Але я дійсно б хотів про дещо дізнатися. Тільки не намагайтеся мені брехати — я бачу вас наскрізь.

— Повірте, я й не збирався нічого від вас приховувати.

— Добре, тоді для початку скажіть, як мій рукопис опинився у вашому будинку?

— Це я приніс його сюди, — зізнався без жодних вагань пан Бове.

— З якою метою? — Віктора трохи здивувало, що старий не став нічого заперечувати.

— Зрозуміло, для того, щоб прочитати.

— І більше ні для чого? Наприклад, ви не збиралися його продати?

— Звісно, ні. Що за нісенітниці? Мені просто хотілося дізнатися, про що ви пишете.

— Кажете, нісенітниці? А от мені здається, ви задурюєте мені голову, — Віктор відчув нестримний гнів всередині. — Вважаєте, я ідіот і нічого не розумію? Навіщо ви вбили мого кота? А сьогоднішня авіакатастрофа, в якій загинув мій найкращий друг? Це теж ваших рук справа?

Цього разу пан Бове не став поспішати з відповіддю, і в кімнаті на деякий час запанувала тиша, яку порушувало лише приємне потріскування полін у каміні. Нарешті старий заговорив:

— Перш ніж відповісти на ваше питання, Вікторе, я хочу згадати одну старовинну легенду. Колись в давнину жив народ, у якого була незвичайна традиція. Вона полягала в тому, що кожен мешканець громади, досягнувши повноліття, отримував невеличку прозору посудину схожу на склянку, куди за будь-яку провинність чи гріх духовний наставник насипав йому жменю піску. Коли посудина наповнювалася вщент, людина підіймалася на найвищу гору і, висипавши пісок, набирала в неї воду з озера, розташованого на самій вершині. Це було доказом того, що шлях повністю подоланий. Щоправда, до кінця доходили не всі та дехто помирав по дорозі, але ті, хто повертався, в нагороду отримували порожню посудину, а разом з нею можливість розпочати життя з чистого аркуша.

— І що ви намагаєтеся цим сказати?

— Я намагаюся сказати, що ні до вбивства вашого кота, ні до загибелі приятеля я не маю жодного відношення.

— Але до чого тут ця ідіотська легенда?

Старий знову зробив паузу.

— А до того, мій любий друже, що всі події, про які ви казали, сталися не з моєї провини, а з вашої. І це вас чекає шлях очищення. Якщо ви, звісно, до нього готові.

— Я здогадуюсь, куди ви хилите. Хочете на мене все повісити?

— Шкода, що ви нічого не зрозуміли, — голос старого залишався спокійним, і це ще більше дратувало Віктора.

— Що я повинен зрозуміти? Що ви наламали дров, а я буду за вас віддуватися? Так от, не вийде! Я негайно викликаю поліцію, і нехай вони самі з вами розбираються.

— І що ви їм скажете?

— Ну хоча б те, що ви вкрали мій рукопис.

— Рукопис зараз у вас! Чи не так? — відповів пан Бове. — А я лише немічна хвора людина. Навіщо він мені, самі подумайте?

— Але ви щойно зізналися... — Віктор раптом замовк, відчувши, як холодний липкий страх почав повільно розповзатися тілом. Він обігнув крісло-гойдалку і витріщився на пана Бове. — Звідки вам відомо... що тека зараз у мене? Хіба ви...

— Мені розповів про це Фелікс, — наче нічого не сталося відповів антиквар, обличчя якого виглядало застиглим, а сліпі очі дивилися прямо перед собою.

— Фелікс? Так звуть мого кота, — Віктору здалося, що він потрапив у пекельну пастку, звідки неможливо вибратися.

— Невже? Який цікавий збіг.

— Збіг?

— Саме так. Хіба я не казав, що це ім'я одного мого старого приятеля? До речі, саме він збирався читати мені вашу книгу, — засяяв своєю звичайною білосніжною усмішкою пан Бове, від чого Віктору стало зовсім кепсько.

Це походило на страшний сон. Або на галюцинації, немов він наковтався пігулок чи не спав кілька ночей поспіль. Причому наймерзеннішою з галюцинацій, таких, як блукаюча будинком мелодія, огидний кіт і дивна атмосфера, був сам пан Бове; його старече обличчя й покриті плівкою очі анітрохи не поєднувалися з білозубою усмішкою, а постійні викрути та словесне жонглювання асоціювалися не інакше, як з дешевим балаганом.

«Може, він навмисне начепив ці лінзи та загримувався, щоб викликати до себе жалощі? — подумав Віктор, дивлячись на антиквара. — Таки знає, падлюка, що я змушу його відповідати за все, тому й намагається мене розчулити».

Його думки перервав пан Бове:

— Вікторе, хочу вас запитати. А що ви збираєтеся робити зі своїм романом?

— Опублікую його, як планував раніше.

— І вас нічого не бентежить? Ви не боїтеся, що це небезпечно?

— Про що це ви? Я не розумію ваших натяків.

— Хіба то не ви зізналися, що у вашому житті почали відбуватися всілякі неприємності? Адже ставки можуть зрости, і тоді доведеться платити набагато більшу ціну.

Віктор із підозрою покосився на співрозмовника.

— До чого це ви ведете? Знову збираєтеся мені погрожувати?

— Насправді я хочу попередити вас, от і все, — похитав головою пан Бове. — Тому що ви навіть не уявляєте, з чим маєте справу.

— І з чим?

— Хіба це так важливо? На мою думку, набагато важливіше, що в цій ситуації можуть постраждати ваші дружина і дочка.

— Слухайте, ви! — Віктор підскочив до старого та нахилився до самого його вуха. — Тільки спробуйте підійти до моїх близьких і від вас мокрого місця не залишиться! Затямили? Це ви не зрозуміли, з ким маєте справу. Мене ніхто не зупинить, якщо виникне потреба.

— Я знаю, — пан Бове навіть не ворухнувся. — Саме це я й намагаюся вам сказати. Ви і є для них головною загрозою.

Віктор заскреготав від люті зубами.

— Та ви просто ненормальний! Справжній псих! — постукав він вказівним пальцем по скроні. — Не бачу жодного сенсу й далі витрачати на вас свій час. Прощавайте! Сподіваюся, ця зустріч була останньою.

Він круто розвернувся та попрямував до виходу. Його більше не цікавило, що скаже пан Бове. Йому хотілося якнайшвидше опинитися за межами цього будинку. «У вас ще є шанс все виправити!» — чулося позаду, але Віктор не зупинявся. Він вискочив на вулицю, пробіг по доріжці до воріт і сів у машину.

Зараз він мріяв про одне: повернутися до дружини з дочкою та знову жити своїм звичайним життям. І нехай розмова з антикваром анітрохи не прояснила ситуацію, однак прийшло тверде переконання, що все погане залишилося позаду. Якби він знав, як помилявся!

Глава 10

Коли автівка підкотила до будинку, на дворі стояла глибока ніч, тому ні у вікнах сусідів навпроти, ні трохи далі по вулиці — ніде не горіло світло. Віктор відчинив двері своїм ключем та, намагаючись не шуміти, прослизнув усередину. Він не став підійматися нагору, до спальні, а попрямував до свого кабінету, де панувала напівтемрява, і тільки тонкий промінь світла від вуличного ліхтаря пробивався крізь нещільно запнуту штору. Зараз Віктор почувався набагато упевненіше, ніж коли виходив від пана Бове, оскільки по дорозі додому йому вдалося повністю себе опанувати. Навіть настрій його покращав, адже тека з рукописом знову була у нього. І єдине, що затьмарювало думки, це загибель бідолашного Марка. До того ж, пан Бове чомусь звинуватив його, Віктора, у катастрофі літака. Може, таким чином старий намагався відвести підозри від себе? Чи він дійсно щось знав, щось настільки важливе, що це дозволяло йому без вагань робити подібні висновки.

Ввімкнена на столі лампа впустила до кімнати м'яке мерехтливе світло, хоча і звузила навколишній простір до певних меж. Віктору зовсім не хотілося спати: насичений подіями день не бажав відпускати його. Він дістав з теки рукопис та перегорнув декілька сторінок.

«Завтра ж відвезу його Кларі! — промайнуло у нього в голові. — Шкода тільки, без Марка можуть виникнути труднощі з публікацією. Та й нехай! Я не бігатиму за ними як слухняний песик».

Насправді він давно розмірковував про зміну видавництва; останніми роками платили не дуже, та й терміни здачі нового матеріалу з кожним разом ставали все жорсткішими. Крім того, йому вже надходили цікаві пропозиції. Просто Віктору подобалося працювати з Марком, який завжди допомагав з виходом книг та брав на себе більшу частину клопотів. Проте зараз стан справ виглядав трохи інакше, і мимоволі доводилося замислюватися про майбутнє. Це, звісно, не означало, що без Марка його письменницькій кар'єрі прийшов кінець, але деякі кроки, які б не дозволили їй остаточно впасти у прірву, зробити було все ж таки варто. Втім, поки ситуація залишалася невизначеною, будувати далекосяжні плани навряд чи мало сенс.

Підійшовши до столу, Віктор помітив лист — ймовірно, його принесла сюди Ельза, коли проглядала пошту. В конверті лежав один-єдиний папірець, і Віктор не одразу збагнув, що це повістка до суду, адже подібного роду послання він не отримував з того часу, як покинув адвокатську практику. У повістці йшлося про те, що йому належало з'явитися до суду другого листопада цього року у справі про загибель Каміли Нетке в автомобільній аварії, яка сталася чотирнадцятого серпня того ж року. Нижче були різні деталі. Закінчувалася повістка адресою, куди саме він мав прийти. Друге листопада наставало вже завтра.

В очах Віктора потемніло, а ноги стали свинцеві. З одного боку, він розумів абсурдність цього послання, тому що бачив свою дочку, хай і засмучену через Фелікса, всього кілька годин тому. З іншого боку, ім'я Каміли промайнуло в сьогоднішній розмові з паном Бове, і тут безумовно проглядався зв'язок.

— Що, чорт забирай, сталося чотирнадцятого серпня?

Він спробував згадати хоч щось відносно цієї дати, але в голові виникали лише незрозумілі фрагменти. Все літо йому довелося працювати над новою книгою, тоді як Ельза з Камілою гостювали у знайомих на узбережжі. Він не пам'ятав, скільки часу вони були відсутні, так само як не пам'ятав дня їх повернення додому. Наче хтось навмисно стер його спогади. Та раптом перед очима промайнуло видіння, схоже на кадри з німого кіно, де Віктор стоїть під дощем поряд з перевернутим «Рендж Ровером» і тримає на руках скривавлену Камілу; не ту маленьку дівчинку, яку він збив на дорозі три дні тому, а власну дочку.

Холодний піт пройняв його з голови до ніг, змусивши вибігти з кабінету та кинутися по сходах нагору: він мав переконатися, що з його донькою все гаразд, і зараз вона спить у своєму ліжку. На другому поверсі було темно, здавалося будинок впав в глибоке сонне забуття. Віктор наблизився до дитячої — із-за дверей не чулося жодного звуку, — нечутно зайшов у кімнату і ввімкнув світло.

Спочатку він нічого не зрозумів і деякий час безглуздо витріщався на ідеальний порядок у кімнаті. Причому занепокоєння викликала нова лялька у вигляді немовляти, яка сиділа на застеленому ліжку поверх ковдри та яка здалася йому знайомою. Коли ж стало зрозуміло, що Каміли в кімнаті немає, його охопила справжня паніка. Він підбіг до шафи та одним рухом відчинив дверцята, у першу чергу для того, щоб розвіяти свої побоювання. Весь одяг був на місці, включаючи шкільний костюм і осіннє пальто дочки, на нижній полиці лежала ціла купа коробок зі взуттям. Втім це ані трохи його не заспокоїло. Він перебіг від шафи до письмового столу і став нервово висмикувати з нього шухляди. Зошити та ручки градом посипалися на підлогу, але зупинитися Віктор уже не міг. І тут у його голові знову спалахнуло видіння, в якому одне зображення почало швидко змінюватися іншим.

Цього разу він мчав по нічному шосе з величезною швидкістю, і дощ несамовито тарабанив у лобове скло, наче намагався втримати автівку на місці. А на задньому сидінні, за водійським кріслом, ховалася перелякана Каміла — про її присутність Віктор навіть не здогадувався. Він просто нісся вперед, поки в одну мить машина не втратила керування і, зірвавшись з дороги, не вилетіла у кювет...

Видіння зникло так само несподівано, як і почалося, та Віктор не одразу усвідомив, що стоїть посеред дитячої кімнати, яка тепер мала жалюгідний вигляд. Усюди були розкидані речі Каміли, її іграшки, зошити, в той час, як шухляди від письмового столу лежали купою на підлозі. Це нагадувало безлад у його кабінеті два дні тому, коли він не зумів впоратися з власними емоціями. Віктор стер з лоба краплі поту та притиснув долоні до скронь, намагаючись позбутися головного болю. Він не знав, що робити далі — куди бігти, кому дзвонити. Відчуття порожнечі заповнило собою все навкруги, і від цього хотілося вити. Та раптом йому спало на думку: «А що, коли Ельза не захотіла залишати Камілу без нагляду і поклала її спати у себе в кімнаті?»

— Ну звісно, так вона і зробила! Який я йолоп!

Він кинувся геть з дитячої та вже за п'ять секунд стояв біля дверей їхньої спільної з Ельзою спальні. Світла тут не було, але контури меблів легко вгадувалися в місячній доріжці, що збігала від вікна безпосередньо до його ніг. Віктор клацнув вимикачем на стіні, щоб не дати сумнівам ні єдиного шансу, і в цю мить крик відчаю вирвався з його грудей.

Він відчув, як в мозок встромилося мільйон гострих голок, завдаючи пекучого болю, а пам'ять накрила хвиля спогадів. Віктор обхопив голову руками та впав на коліна просто посеред порожньої кімнати, де не було ні Ельзи, ні Каміли. Йому ледве вдавалося дихати, оскільки горло стискали спазми. Він згадав абсолютно все, кожну деталь, яку вже багато часу намагався заштовхати в далекі куточки своєї підсвідомості. Але тепер всі події вкладалися у загальну картину і це примушувало прокручувати їх в голові знову і знову.

Того дня, чотирнадцятого серпня, мало відбутися засідання редколегії у видавництві, де Віктор збирався представити свій новий роман. Проте на нього з ранку посипалися неприємності, і це відразу вибило його з колії. Все почалося з того, що затопило ванну кімнату, в якій довелося довго наводити лад — води там набігло по самісінькі кісточки. Віктор страшенно злився через це, і з кожною хвилиною накручував себе все сильніше. Тому, коли з кабінету почувся дзвін розтрощеного скла, а поряд з залитим молоком ноутбуком опинився Фелікс, він вже перебував на межі нервового зриву.

Подальші спогади давалися йому з великими труднощами. Це було схоже на справжнє божевілля. Він схопив переляканого кота за шкірку та поволік у підвал. Той відчайдушно опирався, але вже тоді його доля була вирішена. Віктор абсолютно не усвідомлював, що робить — в нього наче біси вселилися. Трохи пізніше, аналізуючи події, він так і не знайшов пояснення своєму вчинку — нічого подібного з ним раніше не траплялося. Крім того, виникало закономірне питання, куди сховати труп кота. Вивезти в ліс? Закопати у палісаднику? Вдень займатися цим було небезпечно — хто-небудь з сусідів міг випадково його помітити. Та й часу до засідання залишалося обмаль. І раптом йому спало на думку, що можна все обставити як нещасний випадок. Для цього він відшукав у коробці з інструментами тонкий дріт, обмотав ним тіло кота, а потім примостив його таким чином, щоб здавалося, ніби кіт сам потрапив до смертельної пастки.

Коли Віктор повернувся до кабінету, його руки тремтіли. Він схопив з полиці пляшку коньяку, хлюпнув трохи у склянку й одним ковтком випив. Йому стало значно легше, тому він вирішив спрямувати увагу на постраждалий ноутбук. На його відновлення пішло багато часу та сил, і все одно він зазнав фіаско. Решта дня пролетіла у спробах умовити менеджера відправити комп'ютер на повторне тестування, хоча вже після першої перевірки стало зрозуміло, що це марно. Крім того, ближче до вечора подзвонив Марк і сумним голосом повідомив, що видавництво хоче анулювати їх багаторічний контракт. Ось так просто. Навіть не намагаючись розібратися у ситуації. Далі йшли уривчасті спогади. Здається, Віктор довго сидів у якомусь барі, потім безцільно кружляв нічними вулицями. Коли ж йому нарешті вдалося дістатися додому, перше, що він почув, переступивши поріг, були гучні ридання Каміли — за словами Ельзи, вона знайшла в підвалі мертвого Фелікса.

Віктору захотілося кинутися до дочки та заспокоїти її, проте Ельза стала йому поперек дороги.

— Бездушна тварюка! — голосно репетувала вона, немов знаючи про те, що сталося вранці. — Ти хоч розумієш, що ти накоїв? Каміла ніколи тебе не пробачить! Так само, як і я. Не кажучи вже про звичайну довіру.

— Дозволь мені все пояснити...

— Не потрібні мені твої пояснення. Все одно ти збрешеш. Ти завжди мені брехав, завжди. І про дівок своїх, і про пияцтво.

— Ельза, благаю тебе, заспокойся, — Віктору дуже не хотілося продовжувати цю розмову. — Чому ти так себе поводиш?

— Чому? Ти ще питаєш, чому? Піди заглянь у підвал. Може, тоді ти зрозумієш, чому.

— Я ж сказав, що можу все пояснити. Стався нещасний випадок.

— Говори, що завгодно, але я вже прийняла рішення. Та навіть зібрала наші з Камілою речі. Завтра ми їдемо.

— Ти цього не зробиш, — Віктор енергійно помотав головою. — Я тобі не дозволю.

— А я і не збираюся питати твого дозволу.

І тут він вперше її вдарив. Навідліг, по обличчю. Ельза скрикнула та мов підкошена впала на підлогу. Віктор кинувся допомагати їй, проте вона відсторонила його руку і піднялася сама. Тепер в її очах спостерігалася не лише ненависть. Її погляд був наповнений презирством, настільки потужним, що по його тілу забігали мурахи. Він зробив ще одну спробу щось сказати на своє виправдання, але Ельза мовчки пройшла повз нього і, грюкнувши дверима, зникла в коридорі. Віктор схопив зі столу пляшку коньяку й почав пити просто з горлечка. Це допомогло йому трохи заспокоїтися, хоча почуття образи нікуди не поділося.

«Так ось ким ти мене вважаєш! Монстром, який небезпечний для власної дочки!»

Він зробив останній ковток і жбурнув порожню пляшку на крісло. Йому не хотілося залишатися у будинку — навіть думка про це здавалася нестерпною. Віктор вирішив переночувати у найближчому готелі, щоб трохи охолонути й водночас привести думки до ладу. До того ж, зараз згори не доносилося жодного звуку, тобто Ельзі вдалося заспокоїти дочку і, може навіть, вмовити її поспати. Втім, це ніяк не змінювало його власних планів.

Хиткою ходою він вийшов у передпокій, підхопив зі столика ключі від машини та покинув будинок. На той момент, як його «Рендж Ровер» виїхав за межі котеджного містечка, почалася справжня гроза; у небі майже безперервно спалахували блискавки, а дощ лив з такою інтенсивністю, що здавалося, йому не буде кінця. Віктору постійно доводилося вдивлятися у дорогу та об'їжджати величезні калюжі, при цьому він майже не звертав увагу на радіо, де передавали «Танець лицарів» з балету «Ромео і Джульєтта». А ще на легкий аромат м'ятних цукерок в салоні. Він просто мчав трасою з великою швидкістю, тому, коли автівка раптом відірвалася від землі та завмерла у повітрі, Віктор спочатку не зрозумів, що відбувається. І тільки почувши з-поза спини відчайдушний крик Каміли, він усвідомив усю глибину бездонної прірви під собою.

Наступної миті «Рендж Ровер» закрутило немов у центрифузі, з силою вдарило об землю та винесло на узбіччя. І хоча чоловік був пристебнутий ременем безпеки, він одразу знепритомнів. Коли Віктор прийшов до тями, то побачив себе на землі під рясним дощем, а поруч — водія вантажівки, який витягнув його з-під купи металу. І тут він помітив її, свою маленьку доньку, в кількох метрах від себе, безпорадну, з кривавим садном на лобі. Вона була схожа на поламану ляльку, через що хотілося кинутися до неї та міцно притиснути до грудей. Віктор не розумів, як Каміла опинилася в машині. Напевно сховалася там, щоб не чути сварку батьків, а може, навіть побачила, як він вдарив Ельзу, та злякалася. У будь-якому випадку, тепер це не мало значення.

Пізніше була лікарня, медики, поліціанти, слідчий з мільйоном питань і повний докору погляд дружини, адже врятувати Камілу не вдалося. А за два тижні Ельза сама наковталася пігулок та, не приходячи до тями, померла в лікарняній палаті. І ось тоді його розум не витримав. В одну мить свідомість відгородилася від минулого бетонною стіною, щоб заблокувати неприємні спогади. Хоча реальність все одно час від часу нагадувала про себе, хай і дещо по-чудернацькому. В такі моменти Віктор почував себе вкрай безпорадним, не підозрюючи, що за цим ховається лише страх перед власними спогадами. Але рано чи пізно правда повинна була вирватися назовні...

Він повільно розплющив очі та оглянув кімнату. У спальні було тихо і, на відміну від дитячої, панував повний порядок. Голова Віктора тріщала від болю, і йому коштувало неймовірних зусиль підвестися на ноги та зійти сходами униз. Як тільки він опинився в кабінеті, то помітив рукопис на столі, який привіз з дому пана Бове. Щоправда, виникали деякі сумніви щодо того, чи пропадав він взагалі. Втім, думати про це йому не хотілося. Віктор зібрав до купи аркуші зі столу та пішов через кухню до палісадника, не забувши прихопити по дорозі пляшку коньяку і сірники.

Його метою була невеличка жаровня на задньому дворі, де вони зазвичай готували барбекю. Він кинув рукопис на решітку, облив його коньяком і черкнув сірника. Залишалося підпалити папір, але він ніяк не міг на це зважитися. Віктор все дивився й дивився на крихітний вогник у своїй руці, немов занурювався у гіпнотичний стан, і в пам'яті поступово почали спливати події дня попереднього.

Ввечері тринадцятого серпня він дописав свій роман і, роздрукувавши його на принтері, вирушив до Марка. Причому їхати довелося на «Форді» Ельзи, оскільки він переплутав ключі й не захотів повертатися до будинку. Тієї ночі йшов сильний дощ, тому Віктор рухався по трасі з помірною швидкістю. Завдяки цьому він здалека помітив літню людину на узбіччі, яка однією рукою спиралася на тростину, а іншою — голосувала автівкам на дорозі. Старий виглядав якимось жалюгідним, розгубленим, і Віктор мимоволі зупинився. Але це тільки додало проблем: чоловікові дуже скоро зробилося погано, і довелося везти його до найближчої лікарні. Потім було декілька годин очікування в приймальному відділенні, безмежна втома та сон на канапі в холі. Коли Віктор розплющив очі, то зрозумів, що проспав у лікарні майже всю ніч і тепер навряд чи поїде до Марка. Ось тоді він і забув про теку на задньому сидінні «Форда», де вона пролежала до сьогоднішнього дня. Так-так, саме «Форда», а не «Рендж Ровера», як здавалося йому раніше. І пан Бове не мав до її зникнення жодного відношення.

Сірник в його руці швидко згас, тому довелося дістати з коробки інший. Цього разу Віктор без коливань підніс вогонь до пачки аркушів, після чого почав спостерігати за полум'ям, ніби від нього залежала його подальша доля. Він не відчував ні втіхи, ні вдоволення, ні спокою. Навпаки, туга та безвихідь навалилися ще сильніше: в його житті не залишилося нічого, що він цінував — ні найдорожчих людей, ні улюбленої справи. Якби тільки можна було все змінити! Пустити час назад і виправити помилки. Ненадовго заснути, а, прокинувшись, почути поруч знайомі голоси й побачити рідні обличчя.

Імпровізоване вогнище майже догоріло, і Віктор вже зібрався повернутися до будинку, коли його погляд зупинився на рекламному щиті, який потворною громадою стирчав по інший бік огорожі. Його встановила місцева влада з метою профілактики безпеки на дорогах; лише за останні кілька років в котеджному містечку під колесами автомобілів загинуло п'ятеро людей. На плакаті була зображена маленька дівчинка, а назустріч їй мчала машина з увімкненими фарами. Напис великими літерами наголошував: «Водій, дотримуйся правил та не перевищуй швидкість!». Віктор пам'ятав про цю рекламу, але настільки звик до неї, що майже не звертав уваги. І раптом його немов струмом вдарило: з плаката на нього дивилася та сама крихітка, яку він начебто збив на дорозі. А це означало, що насправді не існувало ніякої дівчинки, і його уява підмінила реальність звичайною картинкою.

Віктор понурив голову й знесилено поплентався до будинку. Останній пазл став на своє місце. У кабінеті він вилив залишки коньяку в широкий келих, випив усе одним ковтком, а потім підійшов до письмового столу і сів на своє робоче місце. Зараз кабінет здавався йому якимось незатишним, навіть чужим, кожна деталь інтер'єру викликала почуття відрази. І тут він згадав про ключ, який все ще лежав у нього в кишені. Віктор вставив його у замкову щілину нижньої шухляди — єдину що мала таку, — і був здивований, коли ключ з легкістю провернувся. На дні шухляди лежав револьвер. Сріблястий, блискучий, такий самий, який був у батька, і це чомусь подарувало йому неймовірний спокій. Все вірно, так і має бути. Пісок наповнив склянку по вінця, тому настав час пройти шлях спокути. Віктор приклав револьвер до скроні, закрив очі та натиснув на гачок. Грім пострілу нищівною хвилею прокотився будинком. А в цей час за вікном повільно підіймалося сонце, забарвлюючи небо у колір бірюзи, та зароджувався новий день, який мов ковток свіжого повітря дарував усім стражденним нові надії.

Епілог

Віктор прокинувся від того, що на письмовому столі задзвонив телефон, і насилу розплющив очі. Хто б це не був, йому ні з ким не хотілося спілкуватися — його думки десь блукали, а неслухняне тіло відмовлялося підкорятися. Він повільно піднявся з крісла, вийшов у коридор і, трохи поміркувавши, вирушив у бік кухні. Зараз вона потопала в яскравому сонячному світлі, хоча тут все виглядало як завжди — навіть порожня котяча миска стояла на своєму законному місці. Віктор звичним рухом увімкнув кавоварку й одразу відчув голод, оскільки не мав ріски в роті з учорашнього ранку. В холодильнику знайшлися шинка та сир, і він уже почав намощувати бутерброди, коли подзвонили у двері. Віктор здригнувся й завмер на місці: що, коли він не відкриє? Але пролунав новий дзвінок, а потім ще і ще, і стало зрозуміло, що відкрити все ж таки доведеться.

У передпокої панувала тиша та приємна вранішня прохолода. Дзвінки припинилися, однак за дверима хтось перебував — Віктору було добре чути сопіння. Він клацнув замком, і тут йому ледь не зробилося погано: на порозі стояв ніхто інший, як Марк Гудвин у всій своїй стодвадцятикілограмовій красі, з пишною чуприною, у дорогому світлому плащі зі свіжими плямами від кави та в запилюжених черевиках.

— Ну нарешті, — невдоволено буркнув приятель і без запрошення вкотився кулею для боулінгу до передпокою. — Ти чому не брав слухавку? Не чув дзвінка? Сподіваюся, ти пам'ятаєш, який завтра день.

— Я... — Віктор доклав чимало зусиль, щоб опанувати себе, хоча це виявилося не так вже й просто — слова міцно застрягли в горлі.

— Гаразд, не звертай уваги. До речі, в тебе є щось пожерти? — Марк протупав по коридору до кухні, вмостився за столом і став роздивлятися бутерброди на тарілці. — Я щойно з літака і голодний як вовк. Можна?

У відповідь Віктор мовчки кивнув.

— О, дякую! — Марк схопив своїм лапищем один з бутербродів, відкусив від нього добрячий шмат та прийнявся з насолодою жувати. — Уявляєш, ці бісові жаднюги з авіакомпанії замість звичайного стейка стали подавати малесеньке куряче крильце. Як тобі? От скажи, чи може доросла людина з непоганим апетитом наїстися одним курячим крильцем?

— Гадаю, не може.

— І я про те!

— А ти що, кудись літав? — наче ненароком поцікавився Віктор, при цьому намагаючись виглядати природно.

— Ну от, приїхали! У Лондоні проходив міжнародний книжковий ярмарок. Ти що, забув? — Марк проковтнув останній шмат першого бутерброда, відсьорбнув каву з чашки Віктора й одразу потягнувся за другим. — Але ти правий, для мене ця поїздка була не з легких після всього, що сталося в серпні. Навіть не думав, що коли-небудь взагалі сяду в літак. Адже на тому рейсі, на який я запізнився, ніхто не залишився живий.

— Ти запізнився на рейс? — від хвилювання у Віктора пересохло у роті.

— Саме так. Ти якраз того дня привіз мені свій рукопис. Пам'ятаєш?

— Рукопис?

Марк перестав жувати й здивовано витріщився на Віктора.

— Гей, друже, ти чого? Не прокинувся ще? Між іншим, до презентації твоєї книги залишився день, а у нас купа невирішених питань. Тому давай, долучайся, — він поліз у свій величезний портфель та витягнув звідти теку з паперами. — Ось план завтрашніх заходів, прочитай і скажи свою думку.

Віктор взяв зі столу папери та почав удавати, що уважно їх вивчає. Насправді він намагався впоратися з тремтінням у руках і водночас перетравити отриману від Марка інформацію. А що, коли?.. Ні, ні, ні! Навіть думки такої він не міг припустити, щоб з'явилася хай і марна, але надія. Краще взагалі ні про що не думати, а мовчки пливти за течією. Принаймні так не виникне приводу для нових розчарувань та буде простіше примиритися з дійсністю.

Його роздуми перервав Марк, який, відкинувшись на стільці, тепер старанно орудував зубочисткою:

— А як справи у твоїх дівчаток? Давненько їх не бачив.

Віктор насилу вловив зміст питання.

— Як справи? Та начебто, нічого, — обережно відповів він і облизав пересохлі губи.

Чесно кажучи, це питання остаточно спантеличило його. Хіба Марк не знає, що сталося з Камілою та Ельзою? А якщо знає, то навіщо тоді питає? Зненацька на сходах почулися кроки: хтось стрімко нісся донизу. Віктор витер піт з чола та буквально впав на найближчий стілець, оскільки ноги відмовлялися слухатися. Невже і правда сталося диво? І доля хоче зробити йому подарунок? Чи в нього знову почалися галюцинації?

Кроки були чутні зовсім близько, і Віктор заплющив очі, щоб надати собі невеличку паузу. Він нервово копирсався в голові, намагаючись зрозуміти, хто з'явиться в отворі дверей, але думки його плуталися, а серце калатало з такою силою, що здавалося, зараз вискочить з грудей. Та раптом пролунав голос, який він вже не сподівався почути.

— Доброго ранку, татку!

Віктор глибоко зітхнув і повільно розплющив очі. Напроти нього стояла його маленька Каміла із заспаним личком, до того ще й босоніж. В руках вона тримала прим'ятого Фелікса.

— Доброго ранку, сонечко, — ласкаво вимовив Віктор, ледве стримуючи себе, щоб не кинутися в обійми до дочки. — А чому ти боса? Застудишся.

— Ой, я забула надіти капці!

— Тоді тобі доведеться повернутися за ними до кімнати. Але спочатку привітайся з дядьком Марком.

— Доброго ранку, дядьку Марк, — Каміла зробила легкий реверанс і вибігла з кухні.

— Яка вона вже доросла! — усміхнувся Марк, проводжаючи її поглядом. — Мої теж ростуть наче гриби. Ще трохи й будуть вищі за мене.

Цієї миті на сходах знову почулися кроки та приглушені голоси, після чого до кухні ввійшла усміхнена Ельза. На ній красувалося обтисле трико, волосся було зібране в тугий вузол. У Віктора від хвилювання перехопило подих.

— Доброго ранку, любий, — вона підійшла до нього та поцілувала у щоку, як робила завжди, і тільки потім поглянула на Марка. — Привіт, Марку! Отже, це ти з настирливістю маніяка дзвонив у двері? Я чомусь так і подумала.

Ельза засміялася своїм чарівним веселим сміхом, одночасно наливаючи у свою чашку каву.

— Вибач, що не дав вам поспати з Камілою, — зніяковіло відповів Марк, — це дійсно був я. Але ти ж знаєш, який завтра день. Тому я й прийшов якомога раніше.

— Не переймайся, ми все одно вже прокинулися, — махнула вона рукою. — Добре, не буду вам заважати. Тим більше, мені самій треба збиратися на роботу.

Вона підхопила чашку з паркою кавою та вислизнула з кухні. При цьому Віктор зітхнув з полегшенням, оскільки бачити її зараз було нестерпним — занадто багато йому довелося пережити за останні дні.

— Слухай, а чом би нам не перейти до мого кабінету? Там буде значно зручніше працювати, — звернувся він до Марка, з останніх сил стримуючи емоції. — Йди розташовуйся, а я за тобою слідом. Тільки приберуся тут.

— Гаразд, у кабінет, так у кабінет, — знизав плечима Марк, і вже за хвилину його велетенський торс щез в отворі дверей.

Віктор залишився на самоті, і тут почуття взяли над ним гору. Його груди вибухнули глухим риданням, а по щоках побігли сльози, які неможливо було більше стримувати. Він не розумів до кінця, що відбувається. Напевно, всі попередні події йому тільки наснилися. Але тепер це не мало значення, адже він отримав те, що так пристрасно бажав — своє колишнє життя і тих, без кого його існування б втратило будь-який сенс...

...

Сріблястий «Рендж Ровер» мчав порожнім у вихідний день шосе, мимоволі відлякуючи спритних синиць край дороги. Сонце сяяло високо небі, і сніг, який щільним шаром вкривав землю, виблискував та грав веселкою в його променях наче глянсовий. Зима настала несподівано, трохи раніше призначеного строку, але Віктор був цьому тільки радий, з нетерпінням очікуючи, коли закінчиться осінь. Зараз він уважно стежив за дорогою та щось тихенько муркотів собі під ніс, в той час, як Ельза на сусідньому сидінні уважно вивчала дорожню мапу. Вона була одягнена в теплий комбінезон, які зазвичай носять лижники, та в'язану шапочку, і від цього виглядала зовсім юною. Каміла ж влаштувалася на задньому сидінні разом із Феліксом і розглядала у вікно пейзажі. Взагалі, в машині панувала святкова атмосфера — усі перебували в піднесеному настрої від передчуття майбутніх вихідних. Вони їхали у гості до своїх близьких друзів, на найкрасивіше озеро в окрузі, де було абсолютно все для чудового відпочинку.

— Мамусю, ти не забула взяти мої ковзани? — першою порушила тишу Каміла, відклеївшись від вікна.

— Не хвилюйся, сонечко, — відповів за Ельзу Віктор. — Я особисто поклав їх у валізу. Сподіваюся тільки, що озеро достатньо замерзло для катання.

Каміла задоволено відкинулася на сидінні та знову пішла в атаку:

— А нам ще далеко? І коли в нас обід?

Цього разу до розмови приєдналася Ельза.

— Май трохи терпіння, люба. Нам залишилося недовго. Але якщо ти зголодніла, візьми в сумці вівсяне печиво.

— Я тез хоцю пеціво, — встряв у розмову Віктор, зображуючи відомого казкового персонажа. — Я дузе-дузе голодний.

Його витівка розвеселила Камілу. Вона дістала з сумки пакетик свого улюбленого печива та почала дражнити ним Віктора. Ельза дивилася на їх пустощі з усмішкою, і тільки Фелікс виглядав трохи спантеличеним.

Коли всі нарешті заспокоїлися, Ельза відклала мапу та звернулася до Віктора:

— Ну як просувається твій новий роман? Вдалося написати хоч щось?

Не відриваючи погляду від дороги, Віктор невиразно хитнув головою.

— Так, дещо накидав, але з сюжетом поки що не клеїться.

— Нема натхнення?

— Не в цьому справа. Просто... — Віктор зробив паузу, наче боявся вимовити це вголос. — Просто мені стало нецікаво писати, розумієш?

— Ти більше не хочеш писати? — на обличчі Ельзи промайнуло здивування. — Але ти завжди про це мріяв.

— Я знаю, і все ж таки...

— І чим збираєшся зайнятися?

— Та є деякі думки, — Віктор задоволено примружився. — Днями мені подзвонив мій старий приятель, нині декан економічного факультету в університеті, в якому я вчився. У них звільнилася вакансія викладача міжнародного права. Отже, без роботи я не залишуся.

Ельза нічого не відповіла, і в машині знову запанувала тиша. При цьому кожен думав про своє. Зокрема, Віктор намагався згадати, коли саме він вирішив покінчити з професією письменника. Здається, це сталося в день презентації його останнього роману. До речі, пройшла вона дуже успішно, після чого книга почала розлітатися з полиць магазинів мов гарячі пиріжки. Видавництво навіть запропонувало виплатити йому аванс за наступні три книги, але він відмовився, про що анітрохи не шкодував. Така була ціна, яку він сам собі призначив.

Віктор покрутив ручку приймача і після декількох невдалих спроб все ж зумів налаштуватися на улюблену музичну хвилю з класичними творами. Проте, коли в динаміку заграв «Танець лицарів», він без вагань вимкнув радіо.

— Я вважаю, музика нам зараз ні до чого! — йому коштувало чималих зусиль приховати страх, що несподівано охопив його. — В такий чудовий сонячний день краще насолоджуватися тишею. Ви згодні?

— Згодні! — хором відповіли Ельза та Каміла, які нічого не помітили.

Віктор перевів дух і знову втупився у дорогу. Напруга поступово змінилася спокоєм та упевненістю, що тепер все буде добре. Його «Рендж Ровер» продовжував плавно пливти по шосе, і тільки велетенські сосни біля узбіччя кидали на землю довгасті тіні. А в цю саму мить на невеличкому пагорбі, вкритому засніженими кущами, стояв сивоволосий чоловік, одягнений не за погодою — в новенький фрак та зелений довгий плащ — і дивився на автівку, яка віддалялася від нього все далі й далі. Причому на вустах чоловіка грала легка усмішка.

— Ну що, мабуть, і нам вже час, — м'яко вимовив пан Бове, звертаючись до величезного сірого кота, який примостився поруч. — І не варто за них хвилюватися. Вони щасливі та завжди будуть разом.

Кіт подивився на пана Бове своїми мерехтливими бурштиновими очима, немов збирався щось відповісти. Старий попестив його по голові, розвернувся й, не поспішаючи, попрямував вузькою стежкою вглиб лісу. Кіт задріботів слідом. А «Рендж Ровер» тим часом добрався до небокраю, перевалив за пагорб і назавжди розчинився вдалечині, забираючи своїх пасажирів з цього забутого, як чийсь пісок у склянці, грішного світу...

Content

Ірина Смолич
Пісок у склянці

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Епілог