Ірина Смолич

Нескінченне відлуння

Чи чуєш відлуння? Це поступ минулого.

«Коли плачуть цикади»

(«Higurashi no Naku Koro Ni»)

Глава 1

Час вже давно перейшов за північ, і місто поринуло у сонну тишу, яку іноді пронизували далекі поліційні сирени або гудіння мотора самотнього таксі, що повільно рухалося вздовж тротуару в пошуках спізнілого перехожого. Безлюдні вулиці, ще донедавна вкриті чистою сніговою ковдрою, тепер чорніли брудними калюжами та викликали непереборне бажання скоріше забратися геть. Холодний вітер гнав асфальтом шматки газет, пластикові склянки й рекламні листівки, які зазвичай роздають у підземних переходах. У повітрі відчувався запах вогкої, підталої землі — довгоочікувана весна вступала у свої права.

Повз похмуру сіру будівлю музею сучасного мистецтва йшов чоловік, який був настільки п'яний, що ледве тримався на ногах. На вигляд йому було не більше тридцяти. Його темне, без жодного натяку на сивину, волосся падало на чоло, а піднятий комір плаща анітрохи не рятував від поривчастого вітру. Безжальний вихор налітав несподівано, метляв його неслухняну чуприну та проймав холодом до кісток. Щоб не впасти, чоловікові доводилося хапатися за кам'яний виступ, який облямовував споруду. Здавалося, ще трохи — й він підкориться силам природи, але вітер вщухав, немов робив передих, і чоловік, отримавши черговий шанс, знову рушав у дорогу. До будинку йому залишалося зовсім небагато.

Він ішов найкоротшим шляхом, яким ходив щодня. При цьому йому завжди вдавалося уникати неприємностей, окрім випадку з безпритульним псом, що одного разу напав на нього з підворіття. Але сьогодні все було по іншому: вже двадцять з гаком хвилин за ним слідував чорний пікап з вимкненими фарами, який перед цим довго стояв неподалік від популярного серед місцевих п'яничок бару на розі двома вулицями вище. Автомобіль тримався на відстані та не під'їжджав до чоловіка. Проте, коли той завмирав, щоб перечекати порив вітру, пікап теж робив зупинку і зрушував з місця, як тільки чоловік прямував далі.

Нарешті перед очима постали ріг музею та його бокова частина — гладка стіна із залишками театральних афіш, вкрита зверху донизу чорними плямами плісняви. Стіна тягнулася вздовж вузького темного провулка, де на протилежному боці височів старий житловий будинок. У ньому було три поверхи та мансарда. Поруч ріс величезний розлогий дуб, який своєю кроною затуляв половину будинку.

Чоловік завернув за ріг і зітхнув з полегшенням — пориви вітру тут ледь відчувалися. Однак просуватися вперед було, як і раніше, важко — у провулку панувала непроглядна темрява. Жоден ліхтар не горів, а єдине джерело світла то зникало, то знову визирало з-за хмар, від чого на асфальті спухали химерні тіні. Місяць сьогодні виглядав величезним і незвичайно «смачним». Так і хотілося намастити його на хліб замість масла та з'їсти, запиваючи чаєм. Втім, чоловіка в плащі він анітрохи не цікавив. Нетвердою ходою той зійшов з тротуару, ступив на проїжджу частину і пошкандибав до будинку з мансардою.

Чоловік ішов не кваплячись, з опущеною головою, під його ногами хлюпала липка грязюка. Зненацька йому захотілося палити. Уповільнивши ходу, він остаточно зупинився посеред дороги та почав нишпорити по кишенях у пошуках сигарет. Проте клята пачка наче в воду канула. У голові навіть промайнула прикра думка, чи не забув він її в барі на столику; менш за все зараз хотілося повертатися назад, оскільки роздобути іншу в таку пору було неможливо. Тому чоловік все порпався й порпався в кишенях, не помічаючи, що до перехрестя підкотила чорна автівка з вимкненими фарами. Вона була схожа на небезпечного хижака, який готовий будь-якої миті кинутися на свою здобич. Для повноти картини бракувало настовбурченого хутра та зелених блискучих очей. Втім, достатньо було спалахнути фарам, і схожість із диким звіром вмить щезла.

Два яскравих промені вихопили з темряви частину дороги та самотню фігуру в плащі, якій, здавалося, немає діла до того, що робиться навколо. І тільки коли тишу розірвав гучний рев потужного двигуна, людина зволила озирнутися. Автівка зірвалася з місця й почала стрімко набирати швидкість. Пройшло не більше п'яти секунд, чоловік ледь встиг підняти вгору руки, намагаючись затулити очі від сліпучого світла фар, коли величезна залізна маса врізалася в нього усією своєю міццю. Почувся глухий удар. Тіло бідолашного підлетіло вгору, сковзнуло дахом автомобіля і впало на асфальт, немов ганчіркова лялька. Усе відбулося в одну мить. Пікап помчав далі безлюдним провулком і, не скидаючи швидкості, розчинився у холодних сутінках нічного міста.

...

Симона прокинулася й сіла у ліжку. Годинник на тумбочці показував пів на сьому. Її серце вистрибувало з грудей, а на лобі виступили крапельки поту, наче вона пробігла марафонську дистанцію. Симона облизала пересохлі губи та провела долонею по обличчю, щоб відігнати залишки нічних видінь. Цей жахливий сон вона ненавиділа. Їй знову і знову марилися темні вулиці, мокра брудна дорога, напівпрозорі тіні, що виникали невідомо звідки та зникали незрозуміло куди. І раптом — яскравий спалах світла, якому на зміну приходив могильний холод нічного мороку. Відчуття безвиході, порожнечі, коли хочеться вирватися з оманливих пут, але натомість не можеш зрушити з місця.

«Бррр! Краще б мені наснилося, що я стою голою на багатолюдній вулиці. Хоч і страшно, але не настільки», — подумала Симона і посміхнулася власному жарту.

Вона відкинула ковдру й спустила з ліжка ноги, які потонули в довгому ворсі білого шаггі. Худеньке гнучке тіло дівчини обтягували вузькі трусики та бавовняна майка з логотипом спортивної фірми. На шиї теліпався срібний ланцюжок з кулоном у вигляді пірамідки. Коротко стрижене темне волосся контрастувало з білосніжною шкірою та зеленими очима і робило її схожою на пустотливого підлітка. І лише бліді, без рум'янцю щоки говорили про те, що вона рідко виходить на вулицю, віддаючи перевагу перебуванню у стінах офісу або улюбленої оселі над прогулянками на свіжому повітрі.

Симона накинула на плечі халат і наблизилася до вікна, де перші відблиски зорі з'явилися над дахами — небо сяяло чистотою й абсолютною прозорістю. Її погляд слизнув фасадами будинків, кронами голих дерев, мокрим асфальтом, а потім перейшов на підвіконня до дивної квітки з товстою м'ясистою основою і з декількома великими листками зверху. Рослина мала безглуздий та навіть комічний вигляд. Найбільше вона нагадувала величезний ребруватий огірок, насаджений на палицю. Проте Симона в ній душі не чула.

Вона знайшла квітку у дворі біля сміттєвих баків і, забравши її додому, щоранку поливала з маленької лійки. В такі миті вона відчувала себе дитиною, яка отримала у подарунок довгоочікуване цуценя і ні за що у світі не погодилася б з ним розлучитися. Колись у дитинстві в неї справді був собака. Песика звали Арчі. Одного разу він вискочив на дорогу і його збила автівка. Після цього Симона заприсяглася більше ніколи не заводити тварин, але квітка — зовсім інша справа. Її присутність незбагненним чином підіймала настрій та на цілий день заряджала енергією.

Попри ранню годину, на вулиці поступово починався рух. Місто повільно оживало: за вікнами все частіше лунав гуркіт автомобілів, гороб'ячі зграйки галасливо перепурхували з дерева на дерево, чулося гавкотіння собак. Симона попрямувала до ванної кімнати, де ввімкнула гарячу воду, гарячу настільки, наскільки могла витримати, і, ставши під душ, з насолодою заплющила очі.

В одну мить невеличке приміщення наповнилося густою важкою парою, а всі спогади про нічні жахіття повністю зникли. Невпевненість і тривога поступилися місцем внутрішньому спокою. Нарешті вона закрутила кран, зняла з вішака рушник і ретельно витерла ним волосся. У гардеробній вже було приготовлено джинси, светр та шкіряну куртку коралового кольору на блискавці. Вбрання доповнили масивні сережки з етнічним малюнком. Залишалося зібрати на столі ескізи, над якими вона працювала останні декілька тижнів, і скласти їх у теку. Після цього Симона покинула оселю та спустилася ліфтом у вестибюль, де її привітною усмішкою зустрів консьєрж на ім'я Карл.

Чоловікові було близько шістдесяти, колись він служив у поліції. Після автомобільної аварії, в якій загинула його дружина, Карл отримав інвалідність та пішов у відставку. Але це не змусило його сидіти вдома, і вже багато років він працював консьєржем.

— Доброго ранку, юна леді! — привітав він Симону, кивнувши головою.

— Вітаю, Карле! Як поживаєте?

— Дякую, що спитали. Скрипимо потроху.

— Ну, ну! Не перебільшуйте. Ви в чудовій формі, — Симона пройшла холом і наблизилася до дверей, що вели на вулицю.

— Не хочу йти на пенсію, от і маю тримати себе в тонусі, — посміхнувся Карл.

— Я впевнена, вам ще зарано про це думати, — на обличчі дівчини теж з'явилася усмішка. — А як себе почуває ваш славний пес? Здається, він занедужав минулого тижня.

— Джокер? Та що буде цьому дармоїдові? Тільки й знає, що їсть та спить.

— Переказуйте йому вітання, — вона торкнулася ручки дверей.

— Неодмінно! І бажаю вам гарного дня! — Карл махнув їй на прощання рукою. — Мені, як завжди, було приємно з вами поспілкуватися.

Симона вийшла на вулицю, де стояла чудова весняна погода: то там, то тут з бордюрів збігали струмочки талої води; невгамовні горобці безупинно цвірінькали, немов бажали нагадати світу про власне існування; з землі пробивалася молода трава. Симона зійшла кам'яними сходами та попрямувала до центру міста, де життя вирувало на повну. Через декілька хвилин вона досягла найближчого перехрестя й разом з іншими пішоходами зупинилася перед світлофором в очікуванні зеленого світла. Повз неї проносилися автомобілі різних марок: від симпатичних мініатюрних «смартів» до величезних позашляховиків, які Симона про себе називала труновозами. Вона не любила машини, особливо великі. Не любила сідати за кермо, вважаючи за краще пересуватися містом виключно пішки. Тим паче, що від будинку до офісу дизайнерської компанії, де вона працювала, її відділяло двадцять хвилин неспішної ходи. А у разі потреби завжди можна було спуститися в метро.

Світлофор закінчив зворотний відлік і перемкнувся з червоного світла на зелене. Пістрявий натовп линув переходом, а разом з ним і Симона, якій мимоволі довелося маневрувати в зустрічному потоці. На протилежному боці вулиці вона повернула праворуч та опинилася перед піцерією під назвою «Neapolitano». Цей ресторан відчинявся одним з перших, і Симона частенько в ньому снідала, а іноді обідала, коли знаходила час. Зазвичай дівчина замовляла піцу — вона могла поглинати її у будь-якій кількості в будь-який час дня і ночі. Вранці ж перевага віддавалася незмінній філіжанці кави та пирогу з начинкою.

Наблизившись до входу, Симона потягнула на себе масивну металеву ручку і тут наскочила на високого чоловіка, що саме виходив з ресторану. В одній руці він тримав паперову склянку, в іншій — невеликий шкіряний портфель. Склянка підстрибнула у повітрі, після чого гучно ляпнулася на асфальт, оббризкавши дороге кашемірове пальто чоловіка.

— Хай тобі грець! От халепа! — сердито вигукнув незнайомець, тоді як огидна коричнева пляма швидко розповзалася світло-бежевою тканиною.

— Пробачте, я ненавмисне! — почала виправдовуватися Симона. — Дозвольте я вам допоможу.

— Мабуть, не варто, — чоловік поліз у кишеню, щоб дістати носовичок. — Все що могли, ви вже і так зробили.

Симона розгубилась і не відразу знайшлася, що відповісти. Підвівши погляд, вона побачила перед собою привабливого чоловіка приблизно тридцяти п'яти років з виразними сірими очима, від яких перехопило подих. Проте тон чоловіка спонукав реагувати відповідно.

— Я ж вибачилася! — вимовила вона. — Крім того, вам теж слід дивитися, куди прямуєте.

— Тобто, по-вашому, я винен?

— Я цього не казала. Я тільки хотіла зауважити, що ми обидва могли бути більш уважними.

— Послухайте, дайте мені спокій! — розсердився ще сильніше чоловік. — Мені не потрібні ні ваша допомога, ні ваші вибачення.

Він почав старанно терти носовичком пляму, але помітивши, що це марно, сховав носовичок у кишеню, відчинив двері та зайшов назад у приміщення. Засмучена Симона попрямувала слідом.

Як вона й очікувала, заклад був заповнений майже вщент. Дівчина зайняла столик біля вікна, в той час як чоловік швидкою ходою перетнув залу і зник у вбиральні. Перед Симоною відразу постала усміхнена молоденька офіціантка з блокнотом у руці.

— Доброго ранку! Чого бажаєте? — запитала вона пискливим голосом.

— Капучино та порцію мигдалевого пирога, — відповіла Симона, хоча їсти їй не хотілося.

— Це все?

Симона декілька секунд розмірковувала. Вона, як і раніше, сердилась на незнайомця, вважаючи його слова несправедливими, хоча і розуміла, що частка правди в них таки була — нічого гасати як очманіла та обливати людей кавою.

— Знаєте що, принесіть ще чашку чорної кави, — попросила вона. Її злість раптово зникла, поступившись місцем почуттю провини.

— Еспресо чи американо?

— Напевно, еспресо.

Офіціантка зробила декілька позначок у своєму блокноті та відійшла. Щоб не нудьгувати, Симона почала роздивлятися відвідувачів.

У більшості своїй це були звичайні службовці з найближчих контор, які поглинали перед роботою млинці або смажені яйця з беконом. Декого вона знала в обличчя. Сам ресторанчик здавався вельми затишним. Тут в усьому проглядав традиційний італійський стиль, що поєднував у собі простоту і вишуканість одночасно. У центрі зали був розташований майданчик в оточенні симпатичних столиків. Біля барної стійки у глибині приміщення, де бармен готував напої, метушилися офіціанти з тацями в руках.

Мигдалевий пиріг виявився неймовірно свіжим і танув у роті, а від чашок кави йшов чарівний аромат. Симона щойно зробила великий ковток, коли в її полі зору виник той самий чоловік, який, напевно, закінчив чепуритися і тепер прямував до виходу. На ньому був вишуканий сірий костюм, пальто він перекинув через руку.

Симона підвелася зі свого місця, збираючись перехопити його на півдорозі.

— Ви не могли б приділити мені одну хвилину?

Чоловік уповільнив ходу й насупив брови, але помітивши вираз обличчя дівчини, відразу пом'якшав. Більш того, він подивився на неї з цікавістю.

— Я вас слухаю.

— Не гнівайтесь на мене, будь ласка, — швидко заговорила Симона, відчуваючи себе ніяково під його пильним поглядом. — Запевняю вас, це вийшло випадково.

— Сподіваюся, і ви на мене не гніваєтеся, — цього разу голос незнайомця прозвучав цілком доброзичливо. — Зазвичай я не поводжуся наче неврастенік.

— На вашому місці я б поводилася так само.

— Просто у мене сьогодні важливий день, от я і не стримався.

— Тоді, на знак примирення пропоную випити кави, — Симона вказала на свій столик. — Ви не дуже поспішаєте?

— Кави? — брови чоловіка злетіли вгору. — А, втім, чом би й ні. В мене є кілька хвилин у запасі.

Вони пройшли до столика, де Симона сіла на своє місце, а чоловік, поклавши портфель і пальто на сусідній стілець, розташувався навпроти.

— Ну що, коли так — знайоммося! — він простягнув руку, яка виявилася сухою та теплою на дотик. — Мене звуть Мартін.

— Дуже приємно. Я — Симона.

— Мені теж дуже приємно, — Мартін знову почав вивчати обличчя нової знайомої. — А у вас красиве ім'я, Симоно. Ви знаєте про це?

— Так звали мою бабусю.

— Воно вам дуже личить.

— Дякую, — Симона обхопила долонями свою чашку й одночасно вказала підборіддям на другий напій. — Пийте каву, а то вона зовсім охолоне. Я взяла вам еспресо.

— Чудово, — чоловік присунув до себе чашку з блюдцем, — але як ви дізналися, що я п'ю еспресо?

— Дуже просто! Коли ви виходили з ресторану, ви тримали в руці склянку, в якій тут подають тільки еспресо. От я і подумала...

— Справді, просто! — усміхнувся чоловік.

— До речі, — Симона кинула погляд на стілець поряд з ним, — що з вашим пальтом? Воно відіпралося?

Мартін байдуже махнув рукою.

— Забудьте про нього. Краще розкажіть про вашу бабусю. Напевно, ви успадкували від неї не лише ім'я, а й привабливу зовнішність.

Несподіваний комплімент, а те, що це був комплімент, не викликало сумнівів, застав Симону зненацька, від чого вона почервоніла ледве не по саме волосся. Вона не вважала себе красивою — завеликий рот, замалі груди, — хоча частенько помічала погляди чоловіків, як знайомих, так і незнайомих, спрямованих в її сторону.

— Навіть не знаю, що відповісти, — вона зніяковіло опустила очі та втупилася у свою чашку.

— Даруйте, якщо я вас засмутив, — чоловік ненадовго замовк, наче щось прикидаючи в голові, а потім продовжив: — Симоно, ви любите музику?

— Під настрій — люблю. А чому ви питаєте?

— Тому що я хочу запросити вас послухати джаз. Що ви на це скажете?

— Я не дуже на ньому знаюся.

— Обіцяю, вам сподобається. Приходьте сюди близько восьмої й ви самі все почуєте.

Симона здивовано обвела поглядом приміщення.

— Тут грають джаз?! А я й не знала. Я бачила майданчик у центрі зали, але гадки не мала, для чого він.

— Це місце виступу музикантів. Вони грають у ресторані майже щовечора!

— Просто дивовижно!

— Тобто ви згодні?

Симона нічого не відповіла і лише невизначено знизала плечима. Їй дуже хотілося ще раз побачити Мартіна, але вона давно не ходила на побачення та навіть зараз почувалася не у своїй тарілці. Останнім її кавалером був співробітник компанії, де вона працювала. Їхні стосунки, якщо це взагалі можна було назвати стосунками — швидше, нудним сексом без особливих пестощів і ніжних поцілунків, тривали кілька місяців. Після цього вони розлучилися за взаємним бажанням і відтоді холодно віталися в коридорі, наче ледь знали один одного.

— Погоджуйтеся! Буде весело, — не відступав Мартін.

— Взагалі, я допізна працюю...

— А де ви працюєте, якщо не секрет?

— Я дизайнер в компанії «Нью Сіті».

— Ви жартуєте? — вигукнув чоловік. — Оце так збіг! Ми з вами майже колеги. Я — архітектор. У мене своя невелика будівельна компанія «Логан і Ко".

— Логан — це ваше прізвище?

— Так, хоча я знаю, що це не дуже-то оригінально.

— В цьому недешевому костюмі ви більше схожі на банкіра, — усміхнулася Симона.

— Невже? Терпіти їх не можу, — засміявся у відповідь Мартін. — Дякувати богові, мені нечасто доводиться його надягати. Лише на важливі зустрічі.

— Отже, ви йшли на важливу зустріч?

— Так, зі своїми інвесторами.

— А я вам її зіпсувала.

— Я даю вам можливість реабілітуватися.

Симона примружилась і похитала головою.

— А ви вмієте досягати свого.

— Це означає, що ви прийдете?

— Це означає, що я намагатимусь.

— Ну що ж, мені залишається тільки тішитися надією, — Мартін подивився на годинник, підвівся на ноги, зняв пальто зі стільця й, перекинувши його через руку, підхопив свій портфель. — На жаль, я маю бігти. Приємно було познайомитися! І пам'ятайте, я на вас чекатиму.

Попри рішучі протести Симони, він розрахувався з офіціанткою та одразу вийшов на вулицю, де розчинився у бурхливому людському потоці. Симона ж продовжувала сидіти за столиком і відсторонено дивитися у вікно. Нею заволоділа дивна байдужість, коли не хочеться думати ні про що важливе, а майбутній похід на роботу виглядає як тортури. Та раптом вона побачила самотню фігуру у довгому чорному пальті, яка стояла на тротуарі. Симона відразу впізнала юнака, хоча високий комір і світлі кучеряві пасма затуляли більшу частину його обличчя.

Її серце закалатало, як скажене, а перед очима попливли кольорові кола. Цілих десять років вона чекала на цю зустріч, сподіваючись на диво, проте виявилася до неї не готовою. Більш того, їй по-справжньому стало лячно. А може, це омана, ілюзія? І ця людина за вікном не має відношення ні до неї, ні до її минулого життя? Але тут хлопець підвів на Симону очі, і вона зрозуміла, що не помилилася.

Усі наступні події відбувалися наче у прискореному фільмуванні. Незнайомець розвернувся й попрямував геть. Симона у свою чергу підскочила з місця і, забувши про теку з ескізами та сумочку на сусідньому стільці, кинулася до дверей. Вона вибігла на вулицю, яка в ці години жила своїм звичайним життям: на перехресті гурчали автомобілі, що застрягли в заторі, тротуари були заповнені перехожими. Симона пірнула у саму гущу та почала прориватися крізь щільний натовп. При цьому вона не зводила очей з білявого волосся — голова незнайомця то з'являлася на горизонті, то знову зникала, наче сигнальний буй у бурхливому морі. В якийсь момент Симоні навіть здалося, що відстань між нею та юнаком скоротилася. Однак вже незабаром вона вичерпала сили, уповільнила ходу і, важко дихаючи, зупинилася посеред тротуару. Чоловік у чорному пальті безслідно зник, і вона нічого не могла з цим вдіяти, так само, як не могла змінити своє минуле.

Глава 2

Офіс дизайнерської компанії «Нью Сіті» був розташований на сімнадцятому поверсі височезного, мов велетенська дзеркальна сигара, хмарочоса, який гармоніював з місцевим ландшафтом ділової частини міста. Його звели пів року тому, наділивши оригінальною двошаровою конструкцією. Внутрішній шар фасаду являв собою бетонний каркас з простором для вікон, а зовнішній — складну систему з напівпрозорого скла, укріпленого на рамах особливим чином. Це створювало приголомшливий візуальний ефект. Здавалося, хмарочос ширяє над землею всупереч усім законам фізики, підставляючи сонячним променям то один бік, то інший. Щоразу, коли Симона наближалася до нього, вона мимоволі закидала голову та милувалася грою світла у величезних вікнах. Таке саме незабутнє враження на неї справив відомий готель «Бурж-ель-Араб», що перекладається як «Арабська Вежа», в Дубаї, де вона відпочивала кілька років тому.

Симона обминула газон перед головним входом, проскочила крізь скляні розсувні двері та опинилася у величезному холі, що нагадував концертну залу. І стіни, й підлога тут були викладені з сірого граніту, стелю прикрашали неймовірних розмірів кришталеві люстри у вигляді сталактитів. Ліворуч виблискували відполірованою сталлю ліфти, праворуч прилаштувалося бюро перепусток для відвідувачів. Симона, якій подобалося це місце, отримала тут роботу завдяки власниці компанії «Нью Сіті» Діані Полок. Вони познайомилися три роки тому на виставці, присвяченій сучасній архітектурі та дизайну. Діану підкорили яскравий талант і художнє бачення нової знайомої, і вона запропонувала їй посаду дизайнера у своїй компанії. На підтвердження правильності такого рішення замовлення посипалися на «Нью Сіті» наче з рога достатку. У свою чергу Симона отримала в цій тридцятисемирічній самотній жінці справжню споріднену душу. Діана вміла слухати, співчувати й незабаром перетворилася мало не на єдину людину у світі, кому Симона відкрила всю правду про трагедію, що назавжди змінила її життя.

Це сталося майже десять років тому. Симона і двоє її близьких друзів, яких звали Ян Краванія та Алек Вагрейн, зібралися на вихідні у гори. Стояла рання весна, і сніг на схилах лежав ще досить товстим шаром. Вони планували зійти на одну з вершин, а потім з'їхати звідти на сноубордах. Молоді люди практикували подібне й раніше — вони завжди використовували щонайменшу можливість, щоб проводити час за улюбленою справою. Всі троє обожнювали активний відпочинок і віддавали перевагу не молодіжним вечіркам, а вилазкам на природу. Тоді їм було лише по сімнадцять років.

Той злощасний день не склався з самого початку. На півдорозі Алек підвернув ногу і далі просувався, помітно кульгаючи. Дякувати богові, до місця, де вони збиралися влаштувати табір, залишалося недалеко. Щоправда, навіть тривалий нічний відпочинок не поліпшив ситуацію — юнак, як і раніше, відчував біль у щиколотці. Тому ні про який його спуск з гори не могло бути й мови, і Симона з Яном вирішили з'їхати вдвох.

З боку Алека це викликало справжню бурю емоцій.

— Ви зрадники, зрадники! — горлав він несамовито, від чого закладало вуха. — Я ненавиджу вас! Вам на мене начхати.

— Слухай, не дурій, — спробував заспокоїти його Ян, в той час, як Симона мовчки спостерігала за цією сценою. — Ми з'їдемо з гори лише раз. А потім вирушимо додому, де ти битимешся в істериці, скільки душа забажає.

— Битимешся в істериці? — слова Яна роздратували Алека ще більше. — Тобто он як ви про мене думаєте? То може, мені взагалі краще зникнути з вашого життя?

— Годі верзти казна-що, — тепер розсердився Ян. — Краще позбирай речі, ми невдовзі повернемося.

— Ну й ідіть під три чорти!

Це були останні слова, які Симона почула від Алека. Вони з Яном не змінили своїх планів й, прихопивши сноуборди, почали підйом на гору. Та раптом сталося те, чого ніхто не міг передбачити. Коли їм залишалося подолати лічені метри, нижче схилом зійшла лавина — саме туди, де був розташований їхній табір. Молоді люди кинулися донизу, але запізнилися: намет зірвало з металевих штирів, а Алек зник, і його не змогли відшукати навіть рятувальники, що прибули на місце трагедії. Більше хлопця ніхто ніколи не бачив.

Симона важко зітхнула та попрямувала до ліфта, намагаючись викинути з голови неприємні спогади. Зараз їй слід було думати виключно про роботу. Вона піднялася на сімнадцятий поверх і опинилася у головному офісі, де в цей час панувала звичайна вранішня метушня: дзвонили телефони, бігали кур'єри, біля кавоварки товклася галаслива молодь. З одного боку, така атмосфера дратувала її, але з іншого — відволікала від докучливих думок. Вона перетнула приміщення офісу, привіталася з секретаркою у приймальні та зупинилася перед кабінетом Діани.

Сьогодні Симона мала здавати ескізи для важливого проєкту, на який Діана покладала великі надії. Це могло дозволити компанії піднятися на якісно новий рівень. Симона була впевнена, що подрузі сподобається її робота, і все одно хвилювалася, немов перед іспитом. До того ж, попереду на неї очікував другий, не менш важкий етап. Після того, як ескізи пройдуть затвердження, необхідно буде перевести їх у тривимірну графіку, а потім скласти проєктну документацію, що охоплювала близько сорока специфікацій, планів і розгорток. Цю частину роботи Симона майже ненавиділа.

Постукавши у двері, вона зазирнула в кабінет, який більше нагадував конференц-залу на сотню місць. Одну стіну в ньому займали шафи, протилежна являла собою французьке вікно від стелі й до самої підлоги. Діана сиділа за величезним столом і переглядала документи. На ній був чорний діловий костюм; таке ж чорне, ніби воронове крило волосся, облямовувало кругле обличчя. На кінчику носа красувалися окуляри в класичній оправі, що робило її схожою на директорку школи. Діані пасував цей образ, хоча зайва суворість, і не тільки у зовнішньому вигляді, відлякувала чоловіків — своїм крутим норовом вона примудрялася наганяти острах буквально на кожного. Щоправда, одного разу Діана була заміжня за маловідомим, але симпатичним художником. Їхній шлюб тривав два роки, після чого бідолаха втік за першої ж нагоди, не залишивши їй навіть записку.

— О, Симона Кім власною персоною! Проходь, проходь, — вигукнула вона своїм низьким, глибоким голосом і помахом руки запросила подругу ввійти. — Я чекала на тебе. То як, принесла?

Симона у відповідь кивнула, зняла куртку та поклала її на стілець разом з сумочкою.

— Так, ось!

Щоб звільнити простір, Діана відсунула убік папери, після чого почала виймати ескізи з теки та розкладати їх на своєму величезному столі.

— Отже, подивімося, — вона поправила окуляри на носі й, глянувши на перший, одразу засяяла. — Молодчина! Це саме те, чого я хотіла!

Ескізи явно їй сподобалися. Діана продовжувала переглядати їх та одночасно сипати компліментами на адресу Симони, яка, попри важливість моменту, думала про своє. Вона знову поринула у спогади десятирічної давності. Їй не йшло з думки, що, якби вони з Яном відмовилися від підйому на гору і вчасно поїхали, трагедії напевно вдалося б уникнути. А ще Симона тривалий час сподівалася на диво, поки не зрозуміла, що дива не буде: Алек загинув — з цим варто було змиритися. Та ось на обрії з'явився чоловік у чорному пальті, і все перекинулося з ніг на голову.

— Агов, подруго, досить витати у хмарах, — Діана клацнула пальцями перед її носом. — Ти сьогодні якась неуважна. Не виспалася?

— Все гаразд, — збрехала Симона, намагаючись поводитися якомога природніше.

— От тільки не треба вважати мене дурепою, — Діану було не так легко ошукати. — Зізнавайся, у чому справа? Що сталося?

Симона набрала повні легені повітря.

— Сьогодні на вулиці я бачила Алека, — вимовила вона одним подихом. — І чесно кажучи, я розгублена.

— Отакої! Цього не може бути!

— Я знаю. Але що, коли він живий?

— Ти з глузду з'їхала? — питання прозвучало, наче удар батога. Діана зняла окуляри, поклала їх на стіл і тільки потім продовжила: — Послухай, ти маєш опанувати себе. Минуло десять років. Якби Алек був живий, він давно б з'явився.

— Ти вважаєш, я цього не розумію? — голос Симони по-зрадницькому затремтів. — Та я перша, хто готовий у це вірити. І все ж таки... Хіба я могла так помилитися?

— Цілком! Ти впевнена, що добре його роздивилася?

— Взагалі-то, ні.

— От бачиш, саме про це я й кажу, — Діана підвелася з крісла, обминула стіл і сіла поруч з Симоною. — Коли ти припиниш корити себе? Я думала — все у минулому.

— Для мене — ні.

— Ти просто втомилася, — Діана дружньо обійняла її за плечі. — Знаєш що, йди додому. Я даю тобі два дні вихідних.

— А як бути з моєю роботою?

— Завершиш її пізніше. У тебе ще купа часу.

Вона повернулася до свого столу, склала аркуші з ескізами назад у теку і передала її Симоні.

— Ось тримай, невеликий відпочинок піде тобі на користь. І припини журитися. Ти й так десять років свого життя витратила на безглузді гризоти. Хоча це був просто нещасний випадок. Все, крапка. Забудь! Інакше ти збожеволієш.

— Твоя правда — настав час викинути все з голови. Бракувало ще, щоб ти вважала мене навіженою.

На обличчі Діани з'явилася хитра посмішка.

— Взагалі, з цим ти запізнилася.

— То от воно як! — Симона демонстративно закотила під лоба очі. — Хочеш відправити мене до божевільні?

— Непогана думка, між іншим.

— Ну спасибі, подруго.

— Та жартую я, жартую...

— Тепер не виправдовуйся.

— А як тобі ще вправити мізки?

— Ти ж знаєш — це марна справа.

— Тоді нічого витрачати мій час. Йди вже — у мене повно роботи.

— Добре, зникаю. Піду зализувати рани, — Симона підхопила зі стільця куртку і сумочку. Її настрій значно покращав. Приємно було усвідомлювати, що поруч є хтось, хто про тебе піклується. — Тільки хотіла ще запитати. Як вважаєш, може, мені варто піти на побачення?

Діана витріщилась на подругу поверх окулярів, які встигла напнути на носа.

— А що, є пристойна кандидатура?

— Так, познайомилася де з ким.

— Ну що ж, чоловіча увага тобі не завадить.

— Ти так вважаєш?

— Звичайно! Водночас викинеш з голови погані думки. Я взагалі не розумію, чому ти замкнулася в чотирьох стінах. Тобі давно час покинути свій кокон і почати жити нормальним життям.

— Гаразд, подивимося. Бувай.

Симона вислизнула з кабінету, щільно прикривши за собою двері, та вже за пів години заходила у під'їзд власного будинку. Вона навіть раділа такому перебігу подій, оскільки мала можливість повернутися до своєї оселі, де почувалася спокійно і впевнено. Однак про відпочинок у жодному разі не йшлося. Навпаки, їй кортіло швидше сісти за роботу, яка найліпшим чином рятувала її від думок. Особливо, якщо ці думки стосувалися минулого. З одного боку, Симона розуміла, що нічого поганого не зробила: деякі люди скоюють більш жахливі вчинки та при цьому не відчувають докорів сумління. З іншого, її все одно мучило почуття провини. І вона нічого не могла з собою вдіяти, скільки не намагалася.

Її невелика, але затишна квартира була розташована на четвертому поверсі старого будинку в центрі міста. Єдина кімната, яку вона облаштувала на свій смак, слугувала одночасно і спальнею, і робочим кабінетом. Завдяки трьом величезним вікнам приміщення здавалося просторим і світлим. Невибагливий, вишуканий інтер'єр було витримано в сучасному стилі. У ньому поєднувалися пастельні тони, своєрідний аскетизм і м'які лінії, приємні оку. Симона самостійно підібрала всі меблі — від розкішного двоспального ліжка до великого письмового столу з мореного дуба. Стіни вона прикрасила кількома абстрактними картинами та естампами, по кутах кімнати розставила світильники незвичайної форми.

Решта дня минула непомітно. Коли на столі задзвонив телефон, стрілки годинника наблизилися до дев'ятої вечора. Перш ніж зняти слухавку, Симона відсунула вбік ноутбук і за допомогою нехитрої вправи розім'яла онімілу спину. Нарешті вона відповіла:

— Я вас слухаю!

Спочатку на тому кінці почувся гамір, за декілька секунд приємний баритон сказав:

— Добривечір, Симоно! Чому ви не прийшли?

Голос здався їй знайомим.

— Хто це?

— Ну от, так я і думав, що ви про мене забудете. А ще запевняли, що любите музику.

— Мартіне, це ви? — від здивування у Симони ледве не відняло мову. — Звідки у вас мій номер? Здається, я вам його не давала.

— Це майже детективна історія. Приїжджайте в «Neapolitano», я вам усе розповім.

— Але вже надто пізно!

— Хіба? Зараз лише дев'ята! Хочете, я пришлю за вами таксі?

— Ні-ні, не треба, я мешкаю зовсім поряд, — рішуче відмовилася Симона. Якщо раніше вона не збиралася йти на цю зустріч, то дзвінок Мартіна все змінив. — Добре, я зараз прийду, — вона швидко поклала слухавку, щоб не передумати.

На збори у неї пішло не більше п'яти хвилин. Для такої нагоди підійшли шкіряні штани з важкими черевиками та біла сорочка. Поверх Симона вдягнула коротке пальто з високим коміром. Перед дзеркалом у передпокої вона мазнула блиском губи, поклала до сумочки ключі та покинула оселю.

Вечорами на вулиці ще панувала холодна погода; земля за день не встигала прогрітися достатньо, і щойно сонце перевалювало за обрій, температура різко падала до зимових позначок. Повітря ставало морозним, пекучим, поверхню численних калюж затягувало прозорою крижаною кіркою. Симона вийшла з будинку і, закутавшись у пальто, попрямувала до ресторану. Її серце скажено калатало, хоча вона не могла з упевненістю відповісти, що турбувало її більше — майбутня зустріч із чоловіком чи цей несподіваний телефонний дзвінок. Звідки Мартін міг дістати її номер? І чи не пов'язано їхнє знайомство з появою Алека? Повірити в такий дивний збіг їй було складно. З іншого боку, вона сама наскочила на чоловіка, а потім сама ж зробила крок до примирення. Тому казати, що це було сплановано навмисно, у неї язик не повертався.

«Гаразд! Що буде, те й буде! — подумала Симона, після того, як перетнула яскраво освітлену вулицю й наблизилася до входу в ресторан, з якого лунала гучна музика. — Врешті-решт я завжди можу піти, якщо мені щось не сподобається».

«Neapolitano» був заповнений вщент, і значна частина слухачів стояла вздовж стін, тримаючи в руках свої келихи. Крім того, всередині приміщення панувала напівтемрява, тому Симона здригнулася від думки, що доведеться блукати темною залою в пошуках Мартіна. На щастя, чоловік очікував її біля входу. Зараз на ньому були звичайні джинси та білий светр.

— Я дуже радий, що ви прийшли, — засяяв він. — Ходімо, я зайняв нам столик.

Він узяв Симону під лікоть і потягнув за собою, не залишаючи їй жодного шансу відмовитися від запрошення. Їхній столик був неподалік від сцени. На ньому стояла відкоркована пляшка вина, два келихи — один порожній, другий наповнений на третину, а також велика тарілка з різноманітною закускою у вигляді канапе з паштетом, фаршированих оливок і нарізаного сиру. Це нагадало Симоні, що сьогодні вона забула пообідати.

Мартін допоміг дівчині скинути пальто, усадив за стіл, після чого сів сам і розлив по келихах вино. Він перебував у чудовому настрої й почував себе тут наче вдома, чого не скажеш про Симону, у якої від гучної музики заклало вуха.

Це був не просто концерт, це було воістину грандіозне видовище. Чотири музиканти, розташувавшись на сцені в центрі зали, здобували зі своїх інструментів — контрабаса, гітари, саксофона і барабанів — таку кількість енергії, що та буквально заповнювала собою весь простір. Звук мелодії постійно змінювався, вібрував, ходив ходором, змушуючи багатьох слухачів пританцьовувати та рухатися в хитромудрому ритмі. Симоні ж музика здавалася занадто галасливою. Вона починала шкодувати, що дала вмовити себе прийти сюди. На щастя, це тривало недовго. Коли концерт завершився, публіка живим струмочком потягнулася до виходу.

— Ну, що скажете? Як вам виступ? — Мартін з цікавістю глянув на Симону. — Погодьтеся, ці хлопці по-справжньому талановиті.

У відповідь вона лише ввічливо усміхнулася. Їй не хотілося засмучувати свого супутника і пояснювати йому, що подібне дійство не викликає у неї жодних емоцій, окрім роздратування. У Сімони взагалі з музикою склалися не найтепліші стосунки. Бувши дитиною, вона страшенно заздрила своїй найкращій подрузі, яку прийняли до музичної школи. Симоні ж повідомили, що вона не проходить, оскільки їй на вухо наступив ведмідь, причому, глухуватий. Відтоді все, що стосувалося музики, викликало у неї гостре почуття неприязні, і коли Мартін спитав, чи хоче вона послухати джаз, Симона мимоволі злукавила.

— Шкода, що ви прийшли лише під кінець, — продовжував розмірковувати чоловік. — Їхні перші композиції були феноменальні. А зараз я пропоную тост! Вип'ємо за наше знайомство!

— Я згодна, — Симона підняла свій келих, у душі дякуючи богові, що не потрібно більше говорити про музику, і зробила кілька ковтків.

— Вам подобається вино?

— Приємний букет!

— Це шамбертен — одне з найвідоміших вин Бургундії, — по обличчю Мартіна було помітно, що він задоволений справленим враженням. — До речі, улюблений напій Наполеона. Він тягав за собою цілий обоз з цим вином, але випивав не більше за пів пляшки на день, розбавляючи його звичайною водою.

— Ото вже не думала, що колись питиму улюблене вино Наполеона. Я знаю про французького імператора лише, що він до нестями боявся кішок, хоча й не впевнена, що це правда, — засміялася Симона, відчуваючи, як хмільний напій ударяє в голову.

Їй раптом стало добре, по-справжньому добре. Її більше не дратували люди навколо, гучний сміх за сусіднім столиком і цей трохи нахабний, привабливий погляд чоловіка навпроти неї. Світ навкруги наче ожив і вона ожила разом з ним. До неї поступово поверталася здатність відчувати, причому відчувати радість, а не порожнечу та безвихідь, як це було останні десять років. Увесь цей час вона свідомо уникала близьких стосунків, хоча відлюдницею себе не вважала. У неї були і подруги, і молоді люди, з якими вона іноді зустрічалася. Проте їй здавалося, що після трагедії з Алеком вона не заслуговує ані на любов, ані на увагу, ані на теплі взаємини.

— А тут ввечері мило, — дівчина надпила ще вина і поставила келих на стіл. В голові її трохи туманіло, але це було швидше приємно. — Я так розумію, ви сюди часто навідуєтеся?

— Так, я люблю це місце, — підтвердив Мартін. — Мені подобається тутешня атмосфера.

— Мені теж.

— Дивно, що ми не зустрілися раніше. Таку дівчину я б запам'ятав.

Симона зніяковіло опустила очі.

— Так ви скажете, звідки у вас мій номер? — вирішила змінити вона тему. Не вистачало ще вклепатися у першого-ліпшого. — Телефоном ви натякали на якусь детективну історію.

На обличчі Мартіна з'явилася винувата усмішка.

— А ви дуже образитеся, якщо я скажу, що перебільшив щодо детективної історії?

— Що-що?

— Тільки не гнівайтесь, але у мене була поважна причина.

— І що ж це за причина?

— Я хотів вас побачити.

Симона нічого не відповіла, і повітря заповнила незручна тиша. Нарешті дівчина вимовила:

— І все ж таки, де ви взяли мій номер?

— Його дала мені Діана, — несподівано зізнався Мартін.

— Діана?! — Симона здивовано витріщилась на співрозмовника, — Ви маєте на увазі Діану Полок? Ви що, знайомі?

— Так, ще зі студентських років. Ми разом навчалися в університеті на архітектурному факультеті.

— Зрозуміло. Але як ви дізналися про мене та Діану?

— Ви самі сказали вранці, де працюєте.

— Справді! Яка я дурна.

— Облиште, забули — от і все, — і тут чоловік зробив те, чого вона ніяк не очікувала — простягнув руку через увесь стіл та накрив її долоню. — Сподіваюся, після моїх слів вам стало спокійніше?

— Принаймні буде про що поговорити з подругою, — засміялася Симона, обережно вивільняючи руку. Вона не могла сказати, що їй був неприємний його дотик, просто події розвивалися занадто швидко. — Мартін, Ви не образитесь, якщо я скажу, що мені час йти? Вже пізно, а на мене чекає ще купа роботи.

— Працювати в такий вечір — злочин. Але мені, напевно, не вдасться умовити вас залишитися ще ненадовго?

Симона заперечливо похитала головою.

— Тоді можна я вас проведу?

— Дякую, але я живу зовсім поруч.

— Симоно, благаю вас, не відмовляйте мені у цьому дрібному проханні.

— Ну добре.

Вона підвелася зі свого місця і накинула на плечі пальто. Ресторан на той час наполовину спорожнів: публіка неспішно розходилася, музиканти складали інструменти, офіціанти прибирали зі столів брудний посуд. Та раптом Симона помітила біля бару знайому фігуру — чоловік сидів за стійкою до залу спиною. Це був той самий юнак в чорному пальті зі світлим волоссям, якого вона бачила вранці у вікно та якого прийняла за Алека.

Симона ледве не зомліла, кров відхлинула від її обличчя. Хто міг подумати, що доля знов зведе їх в тому самому місці! А може, він навмисно шукав з нею зустрічі? Чи ще гірше, стежив за її квартирою. З іншого боку, це була чудова нагода отримати відповіді, і згаяти її вона не збиралася.

— Почекайте мене, будь ласка, на вулиці, — звернулася Симона до Мартіна, після чого рішуче попрямувала до барної стійки. — Алек? — вона зупинилася за спиною білявого юнака і торкнула його за плече.

Її цікавило одне: якщо перед нею Алек, що їй робити? Кинутися йому на шию чи вимагати пояснень? А може, самій просити пробачення й намагатися спокутати провину? Якщо, звичайно, він захоче її пробачити, у чому вона не була впевнена. Але тут хлопчина обернувся, і Симона видихнула з полегшенням. За стійкою сидів незнайомий юнак на вигляд близько двадцяти років, в окулярах, які вона не помітила через довге волосся.

Симона кинула коротке «Перепрошую!» і попрямувала до виходу. На вулиці вона спробувала себе опанувати, але Мартін все одно помітив напруження на її обличчі.

— З вами все гаразд? Може, вам потрібна якась допомога?

— Ні-ні, нічого не треба — зі мною все добре. Просто мені здалося, що я побачила старого знайомого.

— Помилилися?

— Так, помилилася.

— Тоді ходімо?

— Звичайно. Нам сюди, — вона підхопила супутника під руку та повела його безлюдною вулицею у напрямку свого будинку.

Деякий час вони йшли мовчки. Першим заговорив Мартін:

— Симоно, ви не розсердитеся, якщо я дещо спитаю?

— Я спробую. А що саме вас цікавить?

— Мені Діана сказала, що ви не заміжня. Це правда?

— Правда. Ви здивовані?

Чоловік трохи помовчав.

— Мені важко повірити, що таку красиву дівчину не атакує натовп шанувальників.

— Мартіне, ви, напевно, начиталися жіночих романів, — посміхнулася Симона. — У житті, на жаль, все зовсім по-іншому.

— Ви сказали «на жаль»? Тобто, ви не проти чоловічого товариства?

— Чому я маю бути проти?

— Із розмови з Діаною я зрозумів, що ви уникаєте знайомств. На це є якась причина?

— Бачу, ви ґрунтовно взялися за моє особисте життя. Звідки така цікавість? — розсердилася Симона, причому не на чоловіка, а, швидше, на Діану, яка ніколи не вміла тримати язика за зубами. — Ви що, хочете до мене позалицятися?

— Якщо ви мені дозволите, — не розгубився Мартін.

— А як же ваші дружина, діти? — з іронією вимовила Симона, не особливо розраховуючи на відвертість.

— Я не одружений. Вірніше, ми багато років як розлучені. І дітей у нас немає.

— Вибачте, я лізу не у свою справу.

— Пусте, — Мартін заспокійливо махнув рукою. — Це було давно. Ми тоді закохалися мов навіжені та чомусь вирішили, що цього буде достатньо для сімейного життя. Проте час розставив все по своїх місцях.

— Домашній побут вбив романтику?

— Не зовсім. Просто ми виявилися дуже різними, нас нічого не зв'язувало. Наші цілі в житті не збігалися.

Симона уважно подивилася на свого супутника та дійшла висновку, що він відкривається для неї з нового, несподіваного боку.

— І які ж у вас цілі, що вам навіть довелося розлучитися?

Мартін помовчав.

— Розумієте, я люблю творити, будувати. Напевно, тому і пішов в архітектурний, — знов заговорив він після тривалої паузи. — Для мене важливо пишатися тим, що я роблю. Але на ту мить мені був потрібен надійний тил, опора, тому що я тільки починав свій бізнес. Моя ж друга половинка займалася власною кар'єрою, в чому я завжди її підтримував. Вона постійно перебувала у роз'їздах, відрядженнях, подорожах. Коли ти модний фотограф, це нормально. Але для сімейного життя — справжня катастрофа. Нам не вдавалося проводити разом більше ніж два-три дні на місяць. Врешті-решт ми зрозуміли, що нам краще розлучитися.

— Яка сумна історія, — Симона співчутливо подивилася на свого нового знайомого.

— Та ні, цілком звичайна. Нічого нового ми не вигадали, — похитав головою чоловік і відразу спохмурнів. — Тільки не смійте жаліти мене. Це останнє, що я хотів би від вас почути.

Цієї миті вони підійшли до світлофора, що блимав жовтим, перетнули проїжджу частину й опинилися біля будинку Симони. Доріжку до під'їзду освітлювало декілька вуличних ліхтарів, поблизу не було ні душі.

— Ну ось ми й на місці, — дівчина простягнула на прощання руку. — Дякую, що провели.

— Ні, це вам дякую, за приємний вечір. Можна я вам зателефоную?

— Звичайно, номер ви мій знаєте, — Симона лише зараз помітила, що Мартін стискає її долоню. — Вам час йти, — вона спробувала вивільнити свою руку, але замість цього ще ближче підійшла до чоловіка.

Тепер між ними були лічені сантиметри. Став відчутний аромат його одеколону з нотками тютюну і чогось солодкого, карамелі чи ванілі, який здався їй спокусливим. Але не тільки це — її приваблювали його очі. Такі яскраві, такі манливі...

«Що це зі мною? Треба якнайшвидше з ним розпрощатися», — подумала вона, але навіть не зрушила з місця.

— Так ви йдете чи ні? — Симона боролася із собою з останніх сил.

— Ви справді хочете, щоб я пішов?

Вона забарилася лише на мить і Мартіну цього вистачило, щоб притягнути її до себе та поцілувати в губи. Ноги Симони підкосилися, а голова пішла обертом. Все, чого вона так страхалася та старанно уникала протягом десяти років, наздогнало її в одну мить. Вона не змогла чинити опір раптовому вихору емоцій. При цьому час припинив своє існування або принаймні сповільнився настільки, що не відчувався фізично. Але і чудовим снам приходить кінець.

Коли настав світанок, у квартирі все ще панувала напівтемрява, хоча перші відблиски зорі вже малювали на стінах чудернацькі візерунки. У кімнаті відчувався аромат флердоранжу й апельсинових кірок, якими вдосталь було всипано підлогу. Саме на підлозі стояло і два недопиті келихи з вином, оплавлені свічки та величезна ваза з фруктами. На ліжку серед зім'ятих простирадл спала Симона, по-дитячому уткнувшись у подушку носом. Її оголене тіло з білосніжною шкірою відблискувало мармуром.

Вона поворухнулася, лягла на спину і розплющила очі. У пам'яті спливли спогади, від яких швидше закалатало серце. Тоді біля під'їзду Симона так і не змогла сказати Мартіну «ні». В результаті більшу частину ночі молоді люди провели разом, з насолодою віддаючись любові, після чого Мартін пішов і вона залишилася на самоті, не в змозі заснути. І тільки тривожний в'язкий напівсон час від часу затягував її у свої тенета. Хвилини злились у нескінченність. Симона провела кінчиками пальців по своєму стегну, торкнулася живота, легенько стиснула груди, намагаючись згадати теплий дотик рук Мартіна. Зараз вона ні про що не шкодувала: ні про те, що доля звела її з цим чоловіком; ні про те, що вчора їй закортіло піти з ним на побачення; ні про те, що вона пустила його у своє ліжко. Єдине, про що вона шкодувала, що минула ніч виявилася занадто короткою.

Сонячний зайчик упав на скло та розчинився в різнокольорових сполохах, як розчиняється вранішня роса в перших краплях дощу. Симона ліниво потягнулася та сіла в ліжку. Вона зловила себе на думці, що більше не хоче думати про Алека: ні про живого, ні про мертвого. Час закрити цю сторінку та рухатися далі. Дати собі шанс насолоджуватися тим, що дарує їй життя. А життя, завдяки Діані, дарувало ще один вихідний. Тому не скористатися подарунком було б дурістю. Тим паче, що Симона давно не відпочивала, останні місяці старанно працюючи над ескізами.

Вона легко випурхнула з ліжка, накинула на плечі довгий шовковий халат і попрямувала до ванної кімнати — гаряча вода завжди приводила її до тями. Звідти, свіжа та сяюча, вона завітала до кухні. Їй закортіло підсмажених тостів з сиром і міцної кави без краплі молока чи вершків. Хвала тому, хто винайшов каву! Без кави світ би нагадував царство млявих. Покінчивши зі сніданком, Симона помила посуд, вдяглася в улюблені джинси з курткою та вирушила у місто. Тим паче, що на вулиці зараз було тепло і сонячно. Насамперед вона завітала до виставки чорно-білої фотографії у Центрі сучасного мистецтва, яку нещодавно відкрили та про яку так багато писали у пресі. До речі, експозиція не припала їй до душі: добірка виявилася недолугою і нудною, попри те, що серед світлин траплялися роботи відомих авторів. Тому Симона залишила галерею та пішла поблукати весняним парком, після чого пообідала у крихітному ресторанчику на одній з прилеглих до парку вулиць. Провести вечір вона вирішила вдома перед телевізором. Залишалося купити дещо до вечері.

Всередині супермаркету, де вона закуповувала продукти, все виглядало типово для величезних торговельних центрів: численні стелажі, розділені між собою широкими проходами, тягнулися рівними рядами й нагадували шафи в бібліотеці. Тільки замість книг на полицях стояли пакунки з продуктами, та й запах у магазині витав трохи інший. А ще Симону дратувало, що товари часто переносили з місця на місце і щоразу вона мала обходити магазин у пошуках потрібних продуктів. З іншого боку, тут було все необхідне, від туалетного паперу до готових заморожених обідів. Тому вона слухняно виконувала ненависний ритуал, в душі радіючи, що позбавлена необхідності мандрувати ще кудись.

Відшукавши полицю з сухими сніданками, Симона почала розглядати етикетку на коробці. У ці години в магазині було небагато відвідувачів: на очі їй потрапила старенька з візком, набитим котячим кормом, та парочка хіпстерів біля холодильника з пивом. Ще на касі нудьгувала молода касирка з рожевим волоссям, а біля виходу стовбичив худий як жердина охоронець. Та раптом Симона вловила легкий рух у кінці торговельного ряду, наче хтось визирнув з-за стелажа і швидко сховався. Це її налякало.

«Здається, мої нерви геть зіпсувалися, — подумала вона, з усіх сил намагаючись не панікувати. — Цікаво, як скоро я почну сахатися власної тіні?»

Вона залишила візок біля полиці, наблизилася до того місця, де промайнула тінь — їй необхідно було переконатися, що за стелажами ніхто не ховається, — і рішуче зробила крок уперед. Наступної миті темний силует шугнув за ріг і зник у сусідньому ряду. Їй навіть вдалося розгледіти краєчок його довгого пальта.

Страх потужною хвилею накрив її з голови до ніг. Не залишалося жодних сумнівів: хтось стежив за нею весь той час, поки вона ходила супермаркетом. І це була не примара. Втім ні поряд із виходом, ні біля кас вона не побачила нікого, хто хоча б приблизно нагадував її загиблого приятеля.

«Куди він подівся? Може, вибіг на вулицю?»

Симона прошмигнула крізь скляні двері й опинилася на стоянці перед будівлею. Зовні панувала тиха, безвітряна погода, вечірні сутінки повільно наповзали на місто. На стоянці було не більше десятка машин. Трохи осторонь тягнувся високий паркан, який закінчувався залізною будкою та шлагбаумом. Поряд із проїжджою частиною пролягала вузька пішохідна доріжка. І нікого поблизу — жодної живої душі.

Скільки це ще триватиме? Симону охопив відчай. А може, їй все це здалося? Може, її мозок потрапив у пастку власних фантазій? Може, вона бачила те, що хотіла бачити, вірніше, не хотіла, а про що думала багато років. Загибель Алека стала для неї важким випробуванням, хоча вона намагалася боротися з собою всіма силами. Причому відчай накочував не тільки через біль втрати, але й через почуття провини, яке примушувало її переживати трагедію знову і знову.

Симона важко зітхнула і попрямувала додому. Вона не повернулася до магазину — їй хотілося якнайшвидше потрапити до свого житла. Забитися в кут, щоб позбутися жахливого почуття безвиході. Вона була впевнена, що ледь переступить поріг власної оселі, страхи зникнуть. Єдине, чого вона не могла знати, що зовсім скоро звичний світ похитнеться, а життя зробить крутий віраж, і навіть рідні стіни не захистять її від прийдешньої бурі.

Глава 3

У двері дзвонили з такою наполегливістю, що Симоні довелося підвестися з ліжка і просто у піжамі пошкутильгати до передпокою. При цьому її очі не бажали відкриватися, а ноги запліталися, наче у захмелілого матроса. Вона гадки не мала, котра година; зараз її більше турбувала власна голова, яка розколювалася від випитого вина вкупі зі снодійним — пекельної суміші для її організму, — а ще від деренчання дверного дзвінка, здатного будь-кого довести до сказу.

«Уб'ю! Хто б не був», — подумала Симона і клацнула замком.

На порозі стояла Діана з невдоволеним виглядом. Нічого доброго це не віщувало.

— Чому так довго? — увірвавшись у квартиру наче фурія, вона відразу попрямувала до кімнати. На ній були мішкувате пальто та яскраво-червоний шарф. — Ти знаєш, котра година?

— І я рада тебе бачити, — Симона зачинила двері й пішла слідом за Діаною, відчуваючи, як головний біль тільки посилюється.

— Що з твоїми телефонами? Я намагаюся додзвонитися тобі весь ранок, але жоден не відповідає. Я вже подумала, щось сталося.

— Нічого не сталося, просто я їх вимкнула, — Симона потерла кулаком праве око, одночасно лівим із жахом вдивляючись в електронний годинник на стіні, який показував три хвилини на дванадцяту.

— Навіщо?

— Що «навіщо»?

— Навіщо ти вимкнула телефони?

— Хотіла виспатися.

— Нічого сказати — виспатися! А я трохи з глузду не з'їхала.

— Ну чого ти причепилася, — Симона наблизилася до журнального столика, встромила телефонну вилку в розетку, а потім, розвернувшись до вікна, почала з маленької лійки поливати квітку на підвіконні. — Так, я винна, я проспала. Можеш мене за це звільнити.

— Гм, розмріялася. А хто замість тебе працювати буде? — Діана теж підійшла до вікна і невдоволено зморщила носа. — Слухай, навіщо ти з ним возишся? Він же потворний.

— Нічого він не потворний. Просто у нього було важке життя.

— Звідки ти знаєш?

— Знаю — і все.

— Божевільна! Краще собаку собі візьми — від неї хоч якась користь. Навчиш її стягувати ковдру щоранку і припиниш спізнюватися на роботу.

— Для цього у мене є ти.

— Так, не грубіянь, а то залишу без премії. І руш збиратися — на мене справи чекають.

— Шантажистка, — Симона залишила Діану біля вікна, а сама попрямувала до ванної кімнати, звідки подала голос: — Звари, будь ласка, каву. Вона у банці на верхній полиці.

За п'ятнадцять хвилин вони обидві сиділи на кухні й з насолодою потягували міцний напій, який Діана розлила по великих чашках. На столі стояла тарілка з нарізаними фруктами, хліб, вершкове масло та баночка абрикосового джему.

— Ну як пройшло твоє побачення? — першою заговорила Діана, відсуваючи напівпорожню чашку в бік.

Їй дуже пасувала темно-синя сукня в тонку смужку. Симона ж обрала комбінезон кольору хакі з широкими бретелями та чорну водолазку.

— Слухали джаз, — невиразним голосом відповіла вона та почала намащувати джемом шматочок хліба.

— Ну і?!

— Та нічого особливого.

— А детальніше можна? — не вгамовувалася Діана. — Що ви робили? Куди ходили? Невже твій залицяльник не виявив жодної фантазії?

— А чому ти називаєш його «залицяльником»? Хіба ти не знайома з Мартіном Логаном? — їдко помітила Симона. — Я думала, ви разом навчалися в університеті.

— Еге ж, навчалися, — Діана нервово посовалася на стільці. Вона зрозуміла, що її викрили, проте здаватися не збиралася. — А що тут такого? Як це стосується твого побачення?

— Але ж телефон дала йому ти.

— А, це! Так тут немає ніякої таємниці, — почала викручуватися Діана. — Мартін сказав, що загубив твою візитку, от я і подумала, що не буде нічого поганого, якщо продиктувати йому твій номер.

— Ніякої візитки я йому не давала. Досить брехати, — з докором подивилася на неї Симона. — Так і скажи — ти просто хотіла, щоб він мені зателефонував.

— Так, хотіла! — образилася Діана. — І зараз хочу. Між іншим, я про тебе піклуюся. Мартін — чудова людина: відомий архітектор, розлучений, дітей немає, сам красень. Якого біса тобі ще треба?

— Ага, тобто, ти визнаєш, що це твоїх рук справа?

— Ну визнаю! А ти, замість того, щоб звинувачувати мене, краще б подякувала. Ти хоч пам'ятаєш, коли востаннє ходила на побачення?

— Хто б казав!

— Не хвилюйся, у мене з цим усе гаразд! А от ти скоро перетворишся на мумію!

— Почалося! — Симона закотила під лоба очі. — Може, поговоримо про щось інше?

— Про що, наприклад?

— Не знаю, ти пропонуй.

— Добре, поговорімо про твою зустріч з Алеком. Сподіваюся, на цьому історія й скінчилася?

Почувши знайоме ім'я, Симона відчула, як сильніше закалатало серце.

— Про це я теж говорити не хочу.

— Чому? — здивовано поглянула на неї Діана. — Невже він знову нагадав про себе?

— Еге ж, шпигував за мною в супермаркеті та добряче налякав. Щоправда, я не впевнена, що то був Алек.

— Може, подзвонити у поліцію? — запропонувала Діана. — Раптом це злочинці стежать за тобою.

— Які ще злочинці? Не вигадуй. Ні, в поліцію дзвонити я не буду. Принаймні поки що. Бракувало мені тільки поліції.

— Тоді тобі точно слід взяти собаку. Причому великого, щоб він тебе охороняв.

— Відчепись ти зі своїм собакою. Я цілий день на роботі — хто з ним сидітиме?

Цієї хвилини в кімнаті задзвонив телефон. Симона підвелася з-за столу і, залишивши подругу наодинці допивати свою каву, попрямувала до кімнати, щоб відповісти на дзвінок.

— Добридень, можу я поговорити з Симоною Кім? — почула вона у слухавці незнайомий жіночий голос.

— Це я. А що ви хотіли?

— Мене звуть Лора, — відрекомендувалася співрозмовниця, яка, судячи з голосу, дуже хвилювалася. — Я дружина Яна Краванія. Ви маєте його пам'ятати. Здається, ви товаришували в дитинстві.

— Авжеж, ми були близькими друзями. А що сталося?

— Мені б не хотілося обговорювати це телефоном. Ми можемо зустрітися?

— Звичайно! Коли ви хочете, щоб ми зустрілися?

— Найкраще просто зараз. Ви зможете?

— Взагалі-то, мені треба на роботу, — Симона якусь мить вагалася. — Але я готова зустрітися. Куди мені прийти?

— Ви знаєте кондитерську на розі біля консерваторії?

— Так, знаю.

— Тоді я чекатиму на вас там за пів години!

— Добре, я прийду!

— До зустрічі!

Симона поклала слухавку і втупилася у вікно — вона не могла позбутися поганих передчуттів. У той самий час з голови не йшли думки, які наполегливо повертали її до минулого. Ян був заводієм в їхній компанії, веселий, відчайдушний, завжди в курсі, чи підходить завтрашня погода для спуску на сноубордах. Він нічого не боявся, з його обличчя не сходила усмішка. Проте після трагедії з Алеком в ньому щось зламалося, наче лопнула пружина в годинниковому механізмі. Ян переживав утрату кращого друга набагато гостріше, ніж будь-хто інший. З Симоною вони майже не спілкувалися і телефонували один одному лише у день чергових роковин. Тому, коли вона дізналася про його одруження, то дуже зраділа. Отже, він оговтався, відпустив свій біль. Якби і їй вдалося залишити все у минулому та рушити далі. А тепер цей дзвінок від Лори. Невже щось сталося і з Яном?

Кондитерська, про яку казала Лора, була розташована в чотирьох кварталах від будинку Симони. Це місце мало велику популярність у шанувальників французької випічки: їхні круасани, бріоші, пироги та булочки з начинкою були найсмачнішими в місті. Симона купувала там дещо до свят, і навіть Діана зі своєю вічною дієтою не відмовляла собі у задоволенні зазирнути туди. До речі, дзвінок Лори її теж схвилював, і вона без проблем відпустила Симону на зустріч.

Лора сиділа за столиком у глибині приміщення, перед нею була неторкнута чашка кави. Симона одразу впізнала дівчину, хоча ніколи не зустрічалася з нею особисто, а тільки бачила її на весільних світлинах, які надіслав їй Ян. На них вона виглядала дуже привабливою. Але зараз її зовнішній вигляд приголомшував: стягнуте в тугий вузол волосся, бліде виснажене обличчя без косметики, запалені від безсоння очі — ось все, що залишилося від колишнього образу.

— Вітаю! Я не запізнилася? — привіталася Симона, намагаючись нічим не виказати своєї розгубленості.

— Добридень! Сідайте, будь ласка! — Лора простягнула руку, що виглядала такою ж безкровною, як її обличчя. — Вам щось замовити?

— Дякую, не треба. Я нещодавно поснідала, — Симона опустилася на сусідній стілець. — Ви хотіли поговорити?

— Так, боюся, у мене погані новини, — жінка зітхнула і втупилася у свої руки. Було помітно, що їй нелегко приборкувати емоції. — Річ у тому, що з Яном трапилася біда. Його збила машина і зараз він у реанімації.

— Боже мій! Я нічого не знала, — вигукнула Симона, для якої ця звістка стала справжнім шоком. — Може, потрібна якась допомога? Ви тільки скажіть.

— На жаль, йому ніхто не може допомогти. Ян в критичному стані. Нам залишається тільки молитися, щоб усе обійшлося.

— Поліція знайшла того, хто це зробив?

— Поки що ні. Це сталося пізно ввечері, у провулку неподалік від нашого будинку. Поліціянти опитали всіх в окрузі, але ніхто нічого не бачив.

— Мені дуже шкода, — Симона зі співчуттям подивилася на жінку, що сиділа навпроти неї; їй так хотілося підбадьорити її. — Уявляю, як вам важко. Коли загинув Алек, ми з Яном теж не знаходили собі місця. Адже вам відома ця історія?

— Так, чоловік багато розповідав про вас і вашого приятеля. Як ви підлітками їздили в гори й каталися там на сноубордах. І як потім Алека шукали після сходу лавини. До речі, саме через нього я вам і зателефонувала.

— Я не розумію, — Симона відчула, як неприємний холодок пробіг спиною. — Про що йдеться?

— Про те, що у справі мого чоловіка не все так просто.

Симона витріщилася на співрозмовницю:

— Ви вважаєте, що це не був нещасний випадок?

— Саме так. Я думаю, мого чоловіка намагалися вбити.

— Але хто міг на таке зважитися?

— Можливо, той, хто на нього дуже сердитий. Але все по черзі.

Лора ненадовго замовкла, намагаючись зібратися з думками.

— Приблизно два місяці тому Ян пізно повернувся додому. Він був дуже п'яний, хоча не це викликало занепокоєння — мене вразило його обличчя. Воно виглядало настільки блідим і переляканим, що я подумала, чи не накоїв він чогось поганого. Мої питання він проігнорував і відразу пішов до себе. Десь за годину, не витримавши, я зазирнула в його кімнату: Ян сидів на підлозі та роздивлявся старі фотографії. Він схлипував і щось бурмотів собі під ніс, наче з'їхав з глузду. Напевно, так і було, тому що з цієї миті наше життя перетворилося на справжнє пекло. Поведінка мого чоловіка до того змінилася, що я почала хвилюватися за його душевний стан. То він кричав, мов божевільний, то годинами витріщався у вікно, то несподівано зникав без жодного попередження та не з'являвся по декілька днів. Я вже не кажу про його непробудне пияцтво. А за тиждень до лиха з ним стався жахливий припадок. Ян бігав квартирою й увесь час повторював, що це він у всьому винен. А потім... — Лора ненадовго замовкла, щоб звести дух. — А потім несподівано підскочив до мене і, дивлячись мені просто в очі, сказав: «Він живий і він повернувся, щоб помститися!»

...

Симона йшла вулицею, не помічаючи нікого навколо. Її проймала дрож, а в пам'яті час від часу спливали уривки фраз розмови з Лорою.

«Я маю заспокоїтися і все обміркувати», — повторювала вона про себе, щоб привести думки до ладу.

Історія, яку розповіла їй Лора, уразила її в самісіньке серце. Невже Алек дійсно повернувся? Але чому він не дав про себе знати, як зробив би будь-хто на його місці? А що, коли напад на Яна — його рук справа? Тоді Діана має рацію: Симона теж у небезпеці, і їй необхідно звернутися до поліції.

Ні, не може бути! Дівчина у відчаї труснула головою. Вона занадто добре знала Алека: м'якого, вразливого — він ніколи б не вчинив так зі своїми друзями. Його завжди відрізняла відданість їхній дружбі. А скільки разів йому доводилося жертвувати дорогоцінним часом, щоб навчити її та Яна премудростям сноубордингу! Щоправда, минуло десять років — Алек міг змінитися, і зовсім не на краще.

Симона зійшла звивистим провулком і опинилася на одній з центральних вулиць, де панувало звичайне для цього часу пожвавлення. Тут було повно торговців сувенірами, розповсюджувачів рекламних оголошень, вуличних музикантів, туристів і просто звичайних ґаволовів. Це місце нагадувало бджолиний вулик. Уздовж тротуарів тягнулися старі будівлі з ліпниною, перші поверхи яких займали дорогі крамниці та ресторани. З карнизів все ще крапала тала вода, повітря пронизував запах вологи й вихлопів від машин.

Щоб якнайшвидше дістатися до роботи, Симона вирішила одну зупинку проїхати на метро. Вона зробила гак, маючи намір обминути величезну калюжу, коли в кишені її пальта задзеленчав мобільний.

— Алло, — вимовила Симона у слухавку, але окрім вуличного шуму нічого не розчула.

І тут у телефоні пролунала сирена пожежного автомобіля, в той час, як він сам на великій швидкості пронісся повз. А це означало, що той, хто телефонував, перебував десь поблизу.

Симона перелякано озирнулася довкола.

— Хто це? Чому ви мовчите?

Тоді вона і помітила чоловіка в чорному пальті, який спостерігав за нею, стоячи біля краю дороги. На жаль, високий комір затуляв частину його обличчя, і Симона не могла з упевненістю сказати, Алек це чи хтось інший. От якби наблизитися до нього та як слід роздивитися. Але лише думка, що перед нею вбивця, відбивала у неї будь-яке бажання йти на контакт з цією людиною.

На щастя, все вирішилося само собою. Помітивши її погляд, чоловік сховав у кишеню мобільний, зупинив таксі та швидко сів у машину. Симона мовчки спостерігала, як та від'їжджає від тротуару, не в змозі поворухнутися. Із заціпеніння її вивів черговий телефонний дзвінок.

— Алек, це ти? Ти мене лякаєш, — крикнула вона у слухавку, проте на тому кінці почула голос зовсім іншої людини.

— Алек? Хто такий Алек?

— Мартін?!

— Вибач, якщо я невчасно.

— Нічого, я просто чекала дзвінка.

— Я можу передзвонити пізніше...

— Я ж сказала, все гаразд, — роздратовано відповіла Симона й одразу пошкодувала про це. — Вибач, у мене сьогодні жахливий день. Мого близького друга збила машина і він зараз в реанімації у важкому стані.

— Сумно це чути. Сподіваюся, він одужає.

— Я теж на це сподіваюся, — Симона ненадовго замовкла. — Взагалі, я рада, що ти зателефонував. Чесно.

— Вибач, що не зробив цього вчора — справ було по самі вуха. До речі, як щодо вечірньої прогулянки, наприклад, у центральному парку? Сьогодні я звільняюся раніше. А потім ми б могли повечеряти в якомусь ресторанчику. Чи ти не в настрої?

— Гадаю, ковток свіжого повітря мені не завадить.

— Тоді зустрічаємося о шостій біля головного входу?

— Добре. О шостій я буду на місці.

Симона вимкнула зв'язок і сумно зітхнула. Її розривали суперечливі почуття. З одного боку, вона раділа стосункам з Мартіном, які могли стати початком нового етапу в житті. З іншого — її лякала примара з минулого, чия невловима тінь наступала на п'яти. Симона гадки не мала, чого їй очікувати. Хто цей чоловік? І що йому потрібно? Навіщо він видає себе за Алека? Якщо, звичайно, це не сам Алек вирішив випробувати її нерви на міцність і пограти з нею в кота і мишу.

Вона не помітила, як у роздумах дісталася до роботи. В її кабінеті панував звичний безлад, хоча цю тісну комірчину з натяжкою можна було назвати кабінетом. І все ж таки Симону він влаштовував — тут все відповідало її смаку: велика кількість світла, нейтральні тони, зручні меблі, величезний стіл. У кутку — книжкова шафа, на стінах — численні малюнки олівцем. Діана пропонувала їй переїхати у просторіше приміщення, але Симона відмовилася, і більше вони до цього питання не поверталися.

Їй слід було навідатися до кабінету подруги, щоб повідомити про свій прихід. Замість цього вона почала обстежувати письмовий стіл з висувними шухлядами, який був заповнений мотлохом і паперами. Симона вирішила відшукати старий записник і зателефонувати батькам Алека: можливо, він виходив з ними на зв'язок. Коли вона закінчила оглядати стіл, то перейшла до книжкової шафи, але одразу згадала, що сховала записник у сейфі — саме через те, що боялася його загубити.

— А ось і ти, дорогенький, — мовила Симона вголос, дістаючи записник із сейфа.

Фіолетове чорнило здебільшого вицвіло, проте потрібний телефон вона прочитала без труднощів.

— Алло, хто це? — на іншому кінці дроту почувся неприємний скрипучий голос, і Симона уявила собі стару з хижим поглядом та кістлявими курячими лапками замість рук.

— Вибачте, що турбую, я розшукую сім'ю на прізвище Вагрейн, — почала пояснювати Симона. — Цей телефон колись належав їм, і я подумала, може, вони ще мешкають за старою адресою. Ви не в курсі, як їх знайти?

— Я нічого не знаю ні про яких Вагрейнів, — відповів скрипучий голос. — Мій син купив цей будинок три роки тому. Про колишніх хазяїв він не розповідав.

— А ви б не могли запитати у вашого сина? — зробила ще одну спробу Симона. — Може, він що-небудь згадає. Напевно, у нього залишилися якісь записи.

— Мій син помер минулої осені, — підбив підсумок розмові голос.

— Мені дуже шкода, — вимовила Симона вже коротким гудкам і важко зітхнула.

Це був глухий кут: вона гадки не мала, де тепер шукати батьків Алека. Між ними давно обірвався зв'язок — вони так і не пробачили ні її, ні Яна. І хоча у Симони залишилися найприємніші спогади про цих людей, де гарантія, що навіть якби вдалося їх розшукати, вони зустріли б її з розкритими обіймами?

Решта дня минула відносно спокійно. Симоні вдалося попрацювати над своїм проєктом, хоча її постійно відволікали сторонні думки. Нарешті, втомившись боротися сама з собою, вона відклала ескіз у бік і вирушила на зустріч з Мартіном. Він чекав на неї біля головного входу в парк, у його руці був букетик фіалок. Симона не любила зірвані квіти, але сьогодні вона прийняла їх із вдячністю.

— Як приємно пахнуть, — вона ткнулася носом у фіалки, після того, як поцілувала Мартіна в щоку. — Дякую, що витяг мене на повітря. Мені це було необхідно.

— Мені теж. До речі, маєш гарний вигляд.

— Зате почуваюся кепсько, — зітхнула Симона, беручи Мартіна під руку. — Настрій препаскудний.

— Тоді приводитимемо тебе до тями, — відповів на це Мартін. — Якщо ти, звичайно, не проти.

— Я не проти.

Вони попрямували вглиб парку, де природа тільки починала оживати після зимової сплячки. Уздовж широкої алеї тяглися рівні ряди чагарнику, а також росли дерева з гладкою сірою корою, які без листя нагадували театральні декорації. Наче їх виготовили з фанери та встромили у землю. Ця дивна асоціація виникала у Симони щоразу, коли вона поверталася сюди після зими. Щоправда, варто було доторкнутися рукою до стовбура й ілюзія миттєво розсіювалася.

— Як тут чудово! — вимовила Симона, уповільнюючи крок. — Ще трохи й усе зазеленіє. Он трава пробивається на газонах.

— Полюбляєш весну?

— Дуже! Навесні дихається легше, — вона повернулася обличчям до свого супутника. — А яка твоя улюблена пора року? Дай вгадаю — літо?

— Ти що, ясновидиця? — Мартін глянув скоса на дівчину. — Я починаю тебе боятися.

Симона усміхнулася.

— Так це ж очевидно — усі чоловіки люблять літо.

— Справді? А я і не знав. Здається, ти задурюєш мені голову.

— Ну от! Вже і поклеїти дурня не можна, — вона взяла чоловіка за руку та потягла його далі алеєю.

Попри прохолодну погоду, у парку було багатолюдно: масивні лавки окупували пенсіонери, молоді матусі з візками та закохані парочки. Гладкими доріжками шмигали підлітки на скейтбордах. Це нагадало Симоні про її минуле життя.

— Чому посумнішала? — помітив зміну в її настрої Мартін. — Втомилася?

— Не в цьому річ.

— А в чому тоді?

— Дещо згадала, — Симона відкинула назад голову, її погляд ковзнув верхівками дерев. — Як ми з друзями збиралися тут після школи. Бачив би ти мене на такій от дошці! Жоден хлопець не міг мене наздогнати. Це вже потім, коли ми подорослішали, то захопилися сноубордингом і почали їздити в гори.

— Ти займалася сноубордингом? — від подиву Мартін навіть зупинився. — А зараз продовжуєш кататися?

— Ні. Я давно це кинула.

— Чому?

— На те була вагома причина.

— Не хочеш казати?

Симона помовчала.

— Після загибелі мого близького друга в горах я не змогла знову встати на дошку.

— Мені дуже шкода, — в голосі Мартіна пролунали нотки жалю. — А коли це сталося, давно?

— Десять років тому. Ти навіть не уявляєш, що я тоді пережила.

І тут Симону прорвало. Вона почала захлинаючись розповідати про все, що відбулося в ті трагічні дні: і як вони втрьох з друзями поїхали в гори; і як Алек підвернув ногу; і як вони з Яном, кинувши його в таборі, почали підйом; і як після сходження лавини рятувальники шукали Алека майже добу, але так і не знайшли; і як ні вона, ні Ян дорогою додому не могли дивитися один одному в очі, адже, якби всі вчасно поїхали, то трагедії вдалося б уникнути; і як Симона багато разів намагалася поговорити з батьками Алека, а у відповідь отримувала презирливе мовчання; і як вона дала собі слово ніколи більше не підійматися в гори; і як довелося подарувати сусідському хлопчикові улюблену дошку, щоб позбутися спогадів; і як ночами їй снилися кошмари; і як антидепресанти ледь не перетворили її на наркоманку. Єдине, про що Симона змовчала, це про повернення Алека, злякавшись, що Мартін вважатиме її божевільною.

На ту мить, коли вона закінчила свою розповідь, на місто зійшли сіро-димчасті сутінки, а вздовж алеї спалахнули ліхтарі. Помітно похолоднішало — настав час повертатися.

— Змерзла? — Мартін обійняв Симону за плечі.

— Трохи, — вона охоче притиснулася до нього — на ній було легке пальто з тонкої вовни.

З головної алеї молоді люди ступили на вузьку стежину, яка звивалася серед дерев, і попрямували до головних воріт. Це дозволяло їм скоротити шлях і вже за кілька хвилин вони залишили межі парку.

— Мені дуже шкода твого друга, — Мартін нарешті випустив Симону з обіймів, — але дозволь дати тобі пораду. Викинь все з голови, інакше згориш, позбудешся життєвої сили. Повір мені, я знаю, про що кажу.

Симона уважно подивилася на свого супутника.

— Це пролунало так, ніби ти теж втратив близьку людину.

— Ти вгадала. Але зараз мені не хочеться це обговорювати, — відповів Мартін. — Гайда вечеряти. Я страшенно зголоднів.

Щоб потрапити на стоянку машин, їм залишалося перейти на інший бік вулиці.

— А куди ми поїдемо?

— На твій вибір.

— Тоді пропоную «Neapolitano».

— Ми там були позавчора.

— Ну то й що? Там смачна піца.

Мартін задумливо почухав підборіддя.

— Я пропоную дещо інше. У мене є на прикметі один японський ресторан...

— Нізащо! — перервала його Симона та заперечливо помотала головою. — Ніхто і ніколи не змусить мене їсти сиру рибу.

— Дурненька, я не примушую тебе їсти сиру рибу, — поблажливо усміхнувся чоловік. — В японській кухні й без неї багато чудових страв.

— Ну добре, якщо ти наполягаєш. Тільки відразу скажу — це погана ідея. А раптом мені там не сподобається?

— Тоді підемо в інше місце.

Стоянка, де Мартін залишив автомобіль, виглядала безлюдною, і тільки самотній ліхтар блимав холодним світлом, наче на нього напала гикавка. Чоловік відкрив дверцята, збираючись усадити всередину Симону, коли помітив, що переднє колесо в машині спущене.

— Якого біса?..

Присівши навпочіпки, він оглянув колесо більш ретельно та виявив збоку розріз завдовжки у три сантиметри.

— У чому справа? — його занепокоєння передалося й Симоні. — Щось сталося?

— Якісь покидьки порізали шини, — відповів Мартін, перейшовши до заднього колеса, яке виглядало не краще за переднє. — Доведеться викликати евакуатор.

— Може, ти просто на щось наїхав? — припустила Симона, хоча і сама в це не дуже вірила.

— Обома колесами зразу? Навряд чи. Ні, тут явно попрацювали ножем. Бачиш, які чіткі краї?

«Невже він і до Мартіна добрався?» — подумала Симона, проте вголос вимовила інше.

— Не розумію, навіщо комусь навмисно пробивати твої шини? Мабуть, це були підлітки.

— Сподіваюся, ти маєш рацію, — Мартін витяг з кишені телефон. — Я викличу тобі таксі. Добре? Боюся, залишок вечора мені доведеться провести на станції техобслуговування.

— Не треба таксі, я дійду пішки. Буду вдома за десять хвилин.

— Ти впевнена?

— Цілком.

— Тільки зателефонуй, коли будеш на місці, — Мартін притягнув до себе Симону та поцілував у губи.

— Домовились, — вона вислизнула з його обіймів і попрямувала освітленою частиною вулиці до свого будинку, який був розташований у двох кварталах від парку.

Усю дорогу Симона розмірковувала про те, чи міг це бути чоловік у чорному пальті. Але навіщо йому знадобилося різати шини? Хотів показати, що вона у його руках і нікуди не подінеться? Що він покарає її будь-якої миті? Невже переслідувач в курсі її стосунків з Мартіном? Симона здригнулася від думки, що за нею хтось стежив, а вона цього навіть не помітила.

Дівчина прискорила крок і, опинившись біля будинку, швидко забігла до під'їзду. Внизу, у парадному чергував Карл, який сидів за столом та зосереджено читав газету. На ньому був ідеально відпрасований формений піджак і білосніжна сорочка, застебнута на всі ґудзики. Симона не бажала ні з ким розмовляти, тому коротко привіталася з чоловіком та попрямувала до ліфта. Єдине, про що вона мріяла, це прийняти гарячий душ і лягти спати, оскільки сьогоднішній день виявився для неї занадто складним. Останні події вимотали її остаточно. Симона піднялася на четвертий поверх і дістала ключі з сумочки. Вона піднесла ключ до замка, коли помітила, що двері її квартири відчинено, а з щілини пробивається тонкий промінь світла.

«Що, чорт забирай, це означає? — Симона перелякано завмерла на місці. — Хтось влаштував пастку? Ну ні, голубчику, мене так просто не обдуриш».

Не відриваючи погляду від дверей, вона позадкувала до ліфта, який все ще стояв на її поверсі, і вже через декілька секунд знову була у холі.

— Негайно викликайте поліцію! — вигукнула Симона, підбігаючи до столу консьєржа. — До моєї оселі хтось вдерся.

Карл відклав газету і здивовано подивився на дівчину.

— Люба моя, будь ласка, заспокойтеся! Чому ви вирішили, що до вас хтось вдерся?

— Тому що мої двері не замкнені, — почала пояснювати Симона, яку буквально тіпало.

— Так ось в чому справа! — чоловік широко усміхнувся. — Це, напевно, пожежники залишили їх незачиненими. Я їм казав, щоб вони все замкнули, коли йтимуть. Але ви ж знаєте цих йолопів — завжди з ними купа проблем.

— Пожежники? У мене що, була пожежа?

— Та ні, яка там пожежа, — відмахнувся Карл. — Сьогодні по всьому будинку проводилася планова перевірка пожежної безпеки. Я попереджав вас минулого тижня. Он і оголошення висить.

— Боже мій, я зовсім забула, — Симона відчула, як починає червоніти, мов маленьке дівчисько. — Адже ви справді мене попереджали. Вибачте за цю дурість з мого боку.

— Не вибачайтеся, таке з кожним може трапитися. Хочете, я піднімуся разом з вами у квартиру?

— Ні, дякую, — напруга всередині неї поступово почала спадати. — Все добре, я впораюся сама.

Симона повернулася до своєї оселі, але в душ не пішла — сили покинули її остаточно. І все ж таки, вона перевірила всі закутки, щоб переконатися, що у квартирі ніхто не ховається.

«Я стаю справжнім параноїком», — подумала Симона, стягуючи з себе одяг.

Цієї миті на столі задзвонив телефон.

— Я вас слухаю, — вимовила вона у слухавку, розуміючи, що нічого доброго цей дзвінок не обіцяє.

— Симоно, у мене погані новини, — відповіла Лора тремтячим голосом. — Ян помер.

Глава 4

Яна поховали через два дні на Галафському кладовищі; віддати останню шану прийшло небагато людей, лише родичі та близькі знайомі, у тому числі Симона. Для неї це старе кладовище мало особливе значення — тут був похований її батько, який загинув у горах, коли їй не виповнилося й семи років. Його могила була розташована з іншого боку алеї, де тепер панувало запустіння. Проте чарівність цього місця нікуди не поділася. Кладовище випромінювало якусь надзвичайну енергію. Аура старовини наповнювала весь навколишній простір — на деяких склепах стояли дати позаминулого століття. Вузькі доріжки, розлогі клени, низькі огорожі та кам'яні надгробки — все гармоніювало дивним чином, ніби хтось навмисно зібрав окремі частини разом. Симона іноді приїжджала сюди, щоб поблукати серед могил, а ще, щоб поговорити з батьком, хоча вона його майже не пам'ятала.

Сьогодні панувала сира та холодна погода, на вулиці дув потужний вітер і накрапував дощ. Але Симона не могла не прийти — адже колись вважала Яна своїм найкращим другом. Вона мужньо трималася всю церемонію прощання, притупцьовуючи на місці, щоб розігнати кров по закляклих кінцівках, і все одно промерзла мало не до самих кісток.

Коли панахида скінчилася та всі присутні почали розходитися, до Симони підійшла Лора. Її обличчя нагадувало воскову маску, а під очима пролягли темні тіні. Здавалося, вона от-от знепритомніє, і їй вдається триматися на ногах тільки завдяки диву. Вона дістала з кишені м'ятий конверт і простягла його Симоні.

— Ось, візьміть.

— Що це? — здивовано втупилася поглядом у конверт Симона.

— Я знайшла його у столі Яна. Там інформація про сім'ю Вагрейн. Можливо, вона вам стане в пригоді, хоча, як бачите, моєму чоловікові нічого не допомогло.

— Мені дуже шкода, Лоро. Це так несправедливо! Я сподіваюся, винний буде покараний.

— Навряд чи, поліція в глухому куті — вони не знають, де його шукати. Втім, яка тепер різниця? Ян помер і ніщо не зможе його повернути до життя. Все скінчено.

Симона не знайшла, що відповісти. Будь-які слова застрягали у неї в горлі. Нова втрата, новий біль, нова рана в серці, яка ніколи не загоїться. Якщо бог і існує, то він вкрай безжальний: забирати близьких людей — одна з його найулюбленіших розваг.

Повернувшись додому, Симона скинула з себе мокрий одяг, прийняла гарячий душ і заварила велику чашку міцної кави. Їй було погано, дуже погано. З Яном вони давно не бачилися, хоча час від часу телефонували один одному. І все ж таки залишалося загадкою, чому Ян не сказав, що бачив Алека. Напевно, вважав за краще діяти самостійно, хотів розібратися у всьому без сторонньої допомоги. У підсумку, його більше нема, а вона остаточно заплуталася, не знаючи, чого чекати в найближчому майбутньому.

Конверт, отриманий від Лори, все ще лежав у сумочці, і Симона сходила за ним до передпокою. Всередині був звіт детективної агенції, яка за дорученням Яна займалася пошуками сім'ї Вагрейн. Їм вдалося знайти Нікі Вагрейна, молодшого брата Алека. До загальної інформації вони додали його домашню адресу.

А ось це була удача! Симона безуспішно намагалася вийти на батьків Алека, а тут адреса його брата сама припливла до неї. Але як вона могла забути про маленького Нікі? В ті роки Симона з друзями часто відвідувала будинок їхніх батьків, і хлопчисько постійно плутався у всіх під ногами. Він вважав Алека кимось на кшталт божества, тому, коли сталася трагедія в горах, семирічний Нікі зазнав справжнього потрясіння. Він втратив сенс свого існування. Батьки навіть віддали його до спеціалізованого закладу, примушивши пройти курс психологічної реабілітації. З того часу Симона жодного разу його не бачила, хоча розуміла, що він цілком міг прикидатися братом, оскільки обидва мали розкішні світлі чуприни.

Перш ніж вирушити за вказаною у звіті адресою, Симона вирішила оновити в пам'яті образ хлопця. Для цього необхідно було знайти його фотографію в одній з численних картонних коробок, які стопкою стояли у шафі. Щоправда, в який саме коробці, Симона не пам'ятала, тому довелося їх усі витягти насеред передпокою та по черзі розкрити за допомогою канцелярського ножа. Тільки у четвертій за рахунком знайшовся великий прозорий пакет з фотографіями. Зверху лежав знімок Алека, і у Симони болісно стислося серце. Вона пам'ятала, коли було зроблено світлину — лише за тиждень до загибелі її приятеля. Того дня він встановив свій особистий рекорд за кількістю спусків на сноуборді й обличчя його сяяло щастям. Крім того, у пакеті знайшлися фотографії Яна і самої Симони, де вони всі разом або поодинці позували на тлі гір. Це був чудовий час, наповнений радістю, юнацькою безпечністю, коли живеш сьогоденням і не замислюєшся про майбутнє. Коли вважаєш, що все попереду, і з тобою ніколи нічого не станеться.

Симона відклала фотографії вбік і зосередилася на головній меті — пошуку зображення Нікі. Нарешті їй вдалося знайти світлину, де брати стояли обійнявшись біля свого будинку. На звороті було написано: «Алек і Нікі, 17 і 7 років».

«Нікі, Нікі! Поганий хлопчисько! Може, хоч ти мені скажеш, що відбувається?»

Попри сильну втому, Симона вирішила не відкладати свій візит набезрік — все одно їй не вдалося б перемкнути думки на щось інше. Вона підвелася з підлоги, зірвала з вішака куртку і, сунувши в кишеню фотографію Нікі, вибігла з квартири. Коробки залишилися стояти посеред передпокою. На найближчому перехресті вона зловила таксі, яке швидко привезло її за необхідною адресою.

На той час погода покращала. Дощ припинився, а сірі свинцеві хмари посвітлішали й стали прозорими. Але навіть сонячне світло не перетворило спальний район, куди потрапила Симона, на щось більш-менш стерпне. Нескінченні бетонні коробки брудного сірого кольору, які щільно прилягали один до одного, наганяли на неї тугу. Дівчина перетнула дорогу та опинилася безпосередньо біля багатоповерхівки з єдиним під'їздом, що полегшувало пошуки. Вона натиснула кнопку домофона і почала чекати. За хвилину з динаміка почувся молодий нахабний голос:

— Хто там?

— Даруйте, ви мені не допоможете? — швидко заговорила Симона. — Я розшукую Нікі Вагрейна, і мені дали цю адресу.

— А що вам треба від нього? — тепер у голосі відчувалася розгубленість. Юнак на тому кінці був вочевидь не готовий до розмови.

— Нікі, це ти?! Мене звуть Симона Кім. Я колись товаришувала з твоїм братом Алеком.

— І що ви хочете від мене?

— Поговорити з тобою.

— Про що це?

— Про Алека, якщо ти не проти.

Відповіді деякий час не було. Симона навіть подумала, що перервався зв'язок.

— Добре, — нарешті знову пролунало з динаміка, — я зараз вийду. Тільки у мене небагато часу — я спізнююся на тренування.

— Я тебе не затримаю, — Симона ледь не підстрибнула від радощів.

Її охопило хвилювання від думки, що вона зможе отримати відповіді на свої питання. Навіть чоловік у чорному пальті більше не викликав у неї панічного страху. Симона розуміла, чому Нікі захотів переодягнутися Алеком: його дитяча травма все ще завдавала йому болю та вимагала дій. Хлопця мучило непереборне бажання заглушити цей біль у будь-який спосіб. Тому він вибрав той шлях, який здавався йому найвірнішим — шлях помсти.

Вхідні двері з брязкотом відчинилися, з під'їзду вийшов невисокий міцний юнак зі спортивною сумкою на плечі. Він був одягнений у потерті джинси й синю куртку. І жодних світлих кучерів на голові, а лише короткий темний їжачок. Симона вирячилася на нього з думкою, що сталася якась помилка.

— Нікі? — невпевнено вимовила вона, все ще не вірячи своїм очам.

— Так, це я, — відповів юнак і збіг сходинками вниз. — А ви, як я розумію, та сама?

Симона остовпіла ще більше.

— Що означає «та сама»?

— Ну та, що була з братом у день його загибелі. Не думав, що ви насмілитеся до мене прийти.

— Чому ти так кажеш? — почала вона захищатися. — Я всього лише хотіла дізнатися, як ти живеш. І як почуваються твої батьки. А ти зовсім мене не пам'ятаєш?

Нікі кинув на неї короткий погляд і швидко попрямував тротуаром уздовж проїзної частини дороги. Зараз він був схожий на наїжачене вовченя.

— А чому я маю вас пам'ятати? — продовжив він розмову вже на ходу.

— Тому що я часто бувала у вас вдома, — Симона задріботіла слідом. — Та й батьки твої добре мене знають.

— Мої батьки померли. Будуть ще якісь питання?

Симона голосно видихнула.

— Як померли? Коли? Я нічого не знала про це.

— Ви ще багато чого не знаєте!

— Ну так розкажи!

— З чого це раптом? Ви мені ніхто.

— Тоді познайоммося ближче.

Нікі різко загальмував і повернувся до дівчини. Його очі випромінювали ненависть.

— Слухайте, відчепіться від мене, — заговорив він з металом у голосі, від якого у Симони все захололо всередині. — Я не хочу з вами мати жодних стосунків і тим паче розповідати про своє життя. Ви для мене ніхто, порожнє місце.

— Як хочеш, твоє діло, — остаточно засмутилася Симона. — Але я не розумію, чому ти так поводишся? Що поганого я тобі зробила?

— Ви? Нічого. Ви просто приперлися сюди й ставите свої дурнуваті питання. А я був дитиною, коли мій брат загинув, і давно, чуєте, давно з цим змирився.

Замовкнувши, він декілька секунд дивився на співрозмовницю, після чого розвернувся та пішов геть. Симоні не залишалося нічого іншого, як поплентатися до найближчої станції метро. Усю дорогу вона розмірковувала над ситуацією і врешті-решт дійшла висновку, що потрапила у глухий кут. З одного боку, ставало зрозумілим, що Нікі не міг маскуватися під Алека. Йому не цього дозволяли ні зріст, ні статура, та й волосся його було темніше, хіба що він натягав на себе перуку. Дійсно, так іноді трапляється — дитина дорослішає і в ній неможливо впізнати того гарненького білявого хлопчика, яким він був у дитинстві. З іншого боку, Симона повернулася до питання, кому могло знадобитися переслідувати її. І відповіді вона все ще не мала.

«Добре, розмірковуватимемо логічно, — почала вона висувати гіпотези, опускаючись ескалатором у метро. — Припустімо, Алек не загинув під лавиною, а отримав травму голови й втратив пам'ять. Могло бути? Могло! А через багато років він побачив Симону в піцерії й одразу все згадав. Звідси і його дивна поведінка. Або він зв'язався не з тими людьми, скажімо, з наркоторговцями, та, намагаючись звільнитися від них, інсценував власну смерть. Логічно? Цілком! Або такий варіант: він скоїв злочин і, щоб уникнути в'язниці, вирішив зникнути на деякий час. Хоча чому вони з Яном нічого не знали про його проблеми? Адже, якби Алек потрапив у біду, вони повинні були хоч щось помітити».

Симона дісталася додому ще завидна та насамперед прибрала з передпокою коробки. Сьогоднішній день спустошив її, і вона мріяла якнайшвидше дістатися ліжка, щоб забутися сном. Їй до біса набридли всі ці переслідування, нічні кошмари та постійне почуття провини. Тому, вже засинаючи, вона подумала, що час припинити бігати за примарами й відпустити своє минуле, як жалісливий мисливець відпускає з тенет зловленого птаха.

...

Відтоді минув місяць; весна встигла набрати обертів, і ось уже який день на вулиці трималася приємна сонячна погода — настільки тепла, що можна було дозволити собі пікнік на природі. Симона давно вмовляла Мартіна виїхати за місто, і ось нарешті їм вдалося викроїти для цього цілий вихідний. Вона почала складати їжу та напої в кошик, яким не користувалася дуже давно. Її обличчя трохи розчервонілося, а на губах грала щаслива усмішка. За останній місяць у їхньому з Мартіном житті відбулися радикальні зміни. Вони стали дуже близькими й увесь вільний час проводили разом. Бути поряд із кимось — ні з чим незрівнянне відчуття. Особливо після довгих років самотності, коли тебе чекає порожнє ліжко, одна чашка кави на столі, одна зубна щітка в скляночці. І ти не розумієш, навіщо прокидаєшся щоранку. Не рахуєш хвилини, не сподіваєшся, не прислухаєшся до кроків за закритими дверима. Та раптом твоє життя наповнюється сенсом. А ще запахами, звуками, дотиками, до яких ти не звикла, але які тобі подобається відкривати наново і наново вчитися їх відчувати.

Кошик для пікніка був майже готовий, коли на порозі кухні виріс Мартін у махровому халаті та з мокрим після душу волоссям. Відчувши аромат свіжозвареної кави, він блаженно заплющив очі.

— Можна і мені філіжаночку? І он той симпатичний сендвіч, — чоловік спробував дістати з кошика невеликий пакунок.

— Руки геть! — Симона легенько ляснула його по пальцях. — Це для пікніка.

— І так завжди. А якщо мені хочеться з'їсти його зараз?

— Потерпи!

— Тоді я тебе з'їм!

Він схопив Симону та притягнув до себе, удавши, що хоче вп'ястися в неї зубами. Це викликало з її боку усмішку. Взагалі Мартін виявився саме таким, яким вона намалювала його собі з самого початку. Добрим, турботливим і трохи нахабним. З ним було весело й водночас надійно. Вона знала, що він зможе захистити її від будь-якої загрози. Втім, після похорону Яна чоловік у чорному пальті більше жодного разу не з'являвся в її полі зору, і тепер вона спала значно спокійніше.

— Може, ну його до біса той пікнік? Залишмось вдома і валятимемося цілий день у ліжку, — Мартін цмокнув Симону в ніс.

— А що робити з їжею, яку я наготувала?

— Влаштуємо пікнік просто у спальні. А що? Чудова ідея!

Трохи відсторонившись, Симона докірливо подивилася на чоловіка.

— Але ти обіцяв показати якесь мальовниче озеро. Повалятися в ліжку ми можемо і завтра. Ну, будь ласка!

— Гаразд, гаразд, адже ти все одно не відчепишся, — Мартін влаштувався за столом, беручись за сніданок. — Тільки вип'ю каву й одразу рушимо.

За двадцять хвилин вони обидва сиділи у джипі, що стрімко набирав швидкість. На цю мить сонце зійшло доволі високо — день обіцяв бути ясним і теплим. Як тільки автівка виїхала за межі міста, Симона припала до вікна і почала роздивлятися місцеві пейзажі: невисокі споруди фермерських господарств, які перемежовувалися з придорожніми мотелями та заправками, водонапірні вежі в обрамленні квітучих фруктових дерев, крихітні ставки, липові гаї. Щоправда, тривало це недовго. Несподівано ландшафт змінився — перед ними наче з-під землі виріс розкішний сосновий бір, який чомусь викликав почуття тривоги. Симона десь читала, що він тягнеться на багато кілометрів, і заблукати в його нетрях дуже легко навіть досвідченому мандрівникові. А ще, що в лісі живуть лосі, кабани, вовки, і тому необхідно бути обережним, здійснюючи прогулянки, особливо взимку.

Невдовзі Мартін скинув швидкість та з'їхав на ґрунтову дорогу, яку оточували височезні сосни та колючий чагарник упереміж зі звичайними листяними деревами. Це дозволяло денному світлу без перешкод проникати крізь зелені крони, а ліс не здавався таким похмурим. Автівка проїхала декілька сотень метрів, коли зарості скінчилися й очам відкрилася галявина, що плавно переходила в піщаний берег. Попереду в сонячних променях виблискувало величезне округле озеро, гладкою поверхнею якого пливли качки, і від цього видовища перехоплювало подих.

Мартін зупинив машину в тіні самотнього дуба і Симона, розчахнувши дверцята, вистрибнула назовні. Перше, що її вразило, це незвичайна тиша навколо. Був лише чутний плескіт хвиль, що набігали на берег, та шепіт вітру в листі. Після гамірного міста це здавалося незвичним. А ще цей дивовижний аромат весняних трав, насичений вологою озера, до якого було не більше двадцяти кроків. З усіх боків його оточували дерева, а широка смуга берега потопала в очеретах, хоча деінде зустрічалися і положисті підходи до води.

— Ну що скажеш? Як тобі місцинка? — Мартін грюкнув дверцятами та, наблизившись до Симони, теж розвернувся до озера. — У місті такого не зустрінеш.

— Ніколи не бачила такої краси, — похитала вона головою, не в змозі відвести погляду від дзеркальної поверхні озера. — Як ти його знайшов?

— Я знав про нього з дитинства. Хочеш, підійдемо ближче? — Мартін схопив дівчину за руку і потягнув до берега, де було прохолодно, а запах мокрого піску відчувався значно сильніше.

Зблизька стало помітно, що на піщаній смузі повно великого каміння, яке темніло на хиткій поверхні. Вода ж була абсолютно прозорою і відсвічувала легкою бірюзою. Біля дна шастали зграйки полохливих мальків. Симона присіла навпочіпки та сунула долоню у воду.

— Бр-р-р-р! Яка холодна! — вона зачерпнула трохи води. — Напевно, влітку тут приємно купатися.

— І людей майже не буває. Про це озеро мало кому відомо — з траси його не помітиш.

— Ти приїжджав сюди з батьками?

— Так, вони великі шанувальники відпочинку на природі. Мої батьки взагалі люди неординарні. Треба буде вас познайомити. А мама ще й відмінний кулінар. Її гарбузовий пиріг це справжня смакота. До речі, нумо їсти. Здається, хтось вихвалявся цілою купою їжі, яку наготував.

— Ти ненажера! — штовхнула його в бік Симона.

— Нічого подібного! Просто у мене гарний апетит.

Вони обидва розреготалися, після чого повернулися до машини та відчинили багажник, щоб дістати продукти. Плед вирішили розстелити безпосередньо під дубом, оскільки сонце починало припікати, попри хмарність і легкий вітерець з озера. Симона розклала по тарілках їжу: сендвічі з копченою індичкою й солодким перцем, сир брі, порізаний шматочками ананас. Мартін відкоркував пляшку вина.

— Ну, за що вип'ємо? — він пограв темним, кольору рубіна, напоєм у склянці з прозорого пластику.

— Пропоную випити за нас, — підняла свою склянку Симона.

— І за чудовий сонячний день!

— І за чудовий сонячний день.

Вони безгучно цокнулися, зробили кілька ковтків і з задоволенням взялися за їжу. Трохи згодом Мартін знову наповнив склянки.

— Ти знаєш, я ледь не потонув у цьому озері, — після трапези він розлігся на пледі, поставивши склянку собі на живіт. — Мені тільки-но виповнилося вісім років і я ще погано плавав. У той день мої батьки привезли на озеро своїх знайомих, з якими було дві дочки-близнючки, старших за мене. Не встигли всі вийти з автівки, як дівчатка стрибнули у воду і попливли наввипередки.

— А ти, звичайно, — продовжила за Мартіна Симона, — кинувся слідом, щоб не здатися легкодухом.

— Еге ж! Але я не просто поліз у воду, я спробував їх наздогнати. А оскільки плавав я вельми посередньо, то швидко втомився й почав тонути. На щастя, моє борсання помітив татко. Він і витягнув мене на берег.

— Уявляю, як перелякалися твої батьки.

— Ніколи не забуду маминого обличчя. Більше жодного разу в житті я не бачив у неї такого виразу.

— А я свого батька майже не знала, — перейшла до власних спогадів Симона. — Пам'ятаю тільки його усмішку та величезні теплі руки, коли він підкидав мене вгору. Це було так весело!

— І що з ним трапилося?

— Він загинув у горах. Його група штурмувала Еверест, коли на них налетів потужний буран. Тоді кількох людей вдалося врятувати, але не мого батька. Отже, мама виховувала мене самотужки. На жаль, зараз ми спілкуємося з нею вкрай рідко. У неї нова сім'я, та й живе вона на іншому кінці земної кулі.

— Мені дуже шкода!

— Не переймайся, все гаразд... І знаєш, — продовжила Симона, — що я зробила на згадку про батька, коли подорослішала? Я з'їхала на сноуборді з кожної гори, на яку тільки спромоглася піднятися.

— Навіщо?

— Напевно, хотіла зрозуміти, заради чого він так ризикував життям.

— Ну і як, зрозуміла?

— Важко сказати, але одне я засвоїла добре — гори жорстокі. Вони можуть забрати кого завгодно і коли завгодно, за власним бажанням. І якщо ти до цього не готовий, то краще тобі триматися від них якомога далі.

Мартін нічого не відповів, і деякий час молоді люди мовчки дивилися на озеро, в якому, наче в дзеркалі, відбивалися оболоки-пароплави. Приємний вітерець пестив обличчя та руки, над квіткою конюшини ліниво кружляв басовитий джміль. Здавалося, сама природа занурилася в дрімоту — усе навколо дихало неспішністю і спокоєм. Зненацька в сусідніх кущах репнула гілка.

— Що це було? — Симона витріщилась на підозрілі зарості.

— Гадки не маю, — Мартін теж повернув голову в той бік. — Може, якийсь звір?

— Звір? Дикий? Ти не казав, що тут водяться звірі.

— Не хвилюйся, мабуть, це борсук. Їх тут повно. Але, якщо хочеш, я можу перевірити.

— Краще не треба! Не хочу, щоб ти йшов.

У кущах знову почулося шарудіння, що підтверджувало там чиюсь присутність.

— Я все ж таки подивлюся, — Мартін спритно скочив на ноги. — А ти залишайся на місці, я скоро повернуся.

— Може, просто поїдемо звідси, га? — Симона благаючи схопила його за руку. — У мене погане передчуття.

— Дурненька, не бійся. Я впевнений, там немає нічого страшного.

Мартін попрямував до кущів і вже за мить зник з поля зору. Простір біля озера охопила мертва тиша. Повітря стало липким, тягучим, задушливо терпким, кудись зникли всі звуки. Щось подібне, напевно, відчуває маленька дитина, коли залишається наодинці в порожньому будинку. Вона скільки завгодно може ховатися під ліжком у своїй кімнаті, але її страх перед темрявою іншої частини будинку нікуди не зникає.

— Мартін, Мартін, — напівпошепки покликала Симона, проте відповіді не отримала.

На цю мить вітер посилився, а на сході з'явилася величезна темна хмара. Вона швидко наближалася. Незабаром мав початися дощ — погода псувалася буквально на очах. Симона про всяк випадок сунула в кишеню складаний ніж з тонким лезом і вирушила до заростей біля крайки лісу. Їй було дуже лячно, але іншого виходу вона не бачила — очікування доводило її до божевілля. Неподалік від чагарнику почулися чиїсь кроки, і на стежині виник Мартін.

Симона видихнула з полегшенням.

— Як ти мене налякав! — але помітивши його бліде обличчя, вона зрозуміла — щось сталось. — Сподіваюся, все гаразд?

— Не зовсім, — чоловік дійсно мав не найкращий вигляд. — Я дещо знайшов, і це просто жахливо.

— Про що ти говориш? Що жахливо? — Симона не зводила з Мартіна очей.

— Потім розповім. Ти мала рацію, нам краще скоріше забратися звідси.

— Але чому?

— Тому що так треба.

Симона невдоволено насупила брови.

— Гм... Я так розумію, ти не збираєшся мені нічого пояснювати.

— Принаймні не зараз.

— Але я хочу знати, що відбувається, — вона демонстративно пройшла повз нього і попрямувала далі стежиною, у глибині душі сподіваючись, що не припускається помилки.

Перед нею відкрився невеличкий простір, з усіх боків оточений густими заростями. Він нагадував крихітну галявину округлої форми в глибині лісу. Нічого незвичайного, якщо не брати до уваги встромлену в центрі півтораметрову жердину, на яку було насаджено відрізану голову великого собаки. З рани на шиї капала свіжа кров, тобто тварину вбили недавно. Але найжахливіше, що Симона впізнала пса консьєржа Карла, від чого її одразу знудило.

— Я ж просив тебе не йти туди, — Мартін притиснув до себе тремтячу всім тілом Симону. — Ну чому ти ніколи мене не слухаєш?

— Боже мій, хто міг таке вчинити? Це схоже на бійню, — вона вчепилася в чоловіка залізною хваткою, наче боялася, що він кине її напризволяще. — І головне, навіщо?

— Не знаю і знати не хочу! Краще вибираймось звідси. Щось мені це не подобається.

Симона підвела переляканий погляд.

— Ти хочеш сказати... — вона запнулася на півслові, коли до неї дійшов зміст останньої фрази, — ...за нами хтось стежить?

— Я цього не виключаю. Тому краще не ризикувати. Хтозна, що ще цьому психу спаде на думку.

У Симони попливли кола перед очима, і їй довелося докласти чимало зусиль, щоб впоратися з новою хвилею нудоти.

Невже все починається знову, і відрізана голова Джокера призначалася саме їй? Тобто чоловік у чорному пальті й не думав зникати, а зробив лише короткий передих, який вона прийняла за капітуляцію. Але що він хотів цим сказати? Що їй теж відріже голову?

Вибравшись з кущів, молоді люди повернулися до машини, де Мартін усадив свою супутницю на переднє сидіння, а сам швидко зібрав залишки трапези й закинув їх до багажника. Вже за кілька хвилин вони виїхали на трасу та помчали в напрямку міста. Мартін увімкнув спокійну музику, під яку Симона непомітно для себе задрімала. Прокинулися вона від гучного гарчання чийогось двигуна.

— Що відбувається? — вона неохоче розплющила очі.

— Нас хтось переслідує, — відповів Мартін і кинув швидкий погляд у дзеркало заднього виду. — Не здивуюсь, якщо це той тип, що відрубав собаці голову.

— Чому ти так вирішив? — Симона перелякано розвернулася на сидінні та подивилася у вікно, але через рясний дощ змогла розгледіти лише здоровезний темний силует. Ймовірно, це був позашляховик або пікап, двигун якого працював настільки гучно, що перекривав звуки музики.

— Тому що водій поводиться дивно, — Мартін роздратовано вимкнув приймача. — Хоча я можу помилятися, і це зовсім інший псих. Адже з психами у світі все гаразд.

Симона ніяк не відреагувала на його жарт.

— І давно він їде за нами?

— Кілька хвилин.

— Може, відірвемося від нього?

— Добре, як скажеш. Але тоді тримайся міцніше.

Чоловік натиснув на педаль акселератора, і машина понеслася вперед, залишаючи переслідувача далеко позаду. Однак той швидко наздогнав їх і знов став у хвіст. Мартін спересердя заскреготів зубами.

— Це ми ще подивимося, хто кого, — він міцніше вчепився у кермо, явно бажаючи не поступатися своєму супротивнику.

Симона заплющила очі — її нерви нагадували натягнуту струну. До того ж, ситуацію ускладнював сильний дощ: він бив у лобове скло, чим значно погіршував видимість; їхню автівку весь час кидало то вліво, то вправо, заносило на мокрому асфальті, наче на льоду. Несподівано дорога зробила крутий віраж, і Мартін був змушений скинути швидкість, що дозволило їхньому переслідувачеві, виїхавши на зустрічну смугу, порівнятися з джипом. Тепер можна було розгледіти величезний чорний пікап погрозливого вигляду.

— Що він робить? — Симона нервово засовалася на сидінні, одночасно намагаючись розгледіти крізь тоноване скло, хто сидить за кермом.

— Хоче показати, який він крутезний, — відповів Мартін і вдруге додав швидкості.

Наступної миті з-за пагорба виповз важкий бензовоз, який дуже нагадував жука. Він стрімко наближався. Щоб уникнути зіткнення, водій пікапа вильнув праворуч на сусідню смугу, підрізаючи автівку Мартіна. Тепер все вирішували лічені секунди. Мартін вдарив по гальмах — джип розвернуло та понесло до глибокого яру. Ще трохи й він полетів би вниз, але якимось дивом вдалося зупинитися в кількох сантиметрах від огорожі.

Мартін відпустив кермо та витер з лоба крапельки поту. Пікап у свою чергу, не скидаючи швидкості, промчав далі, а повз них з гуркотом проїхав бензовоз.

— От покидьок! Ледь не відправив нас на той світ, — було помітно, як руки чоловіка тремтять. — Ти як?

— Нормально, — Симона підняла вгору великий палець.

— Слухай, — Мартін повернувся обличчям до своєї супутниці, — ти часом не знаєш, хто був за кермом тієї автівки? Мені здалося, що водій навмисно намагався зіштовхнути нас з дороги.

Усередині Сімони все заціпеніло.

— Чому ти вирішив, що я знаю, хто був за кермом? — почала вона виправдовуватися, старанно вдаючи обурення. — Так, він дійсно поводився дивно, але до чого тут я?

Вона давно збиралася розповісти про чоловіка у чорному пальті, проте так і не зробила цього. Їй просто не вистачило сміливості. А раптом Мартін вважатиме її божевільною? Симона боялася це перевіряти — вона відчувала, як починає прив'язуватися до нього, — хоча і розуміла, що вчиняє неправильно. Особливо тепер, коли Алек чи той, хто видавав себе за нього, знову вступав у гру. Смертельно небезпечну гру на виживання.

— Вибач, я не хотів тебе образити, — Мартін обережно торкнувся її плеча. — Просто у мене здали нерви.

— Нічого, я розумію, — кивнула у відповідь Симона. — Я й сама ще не повністю оговталася від того видовища на галявині. Не знаю, чи вийде вночі заснути. Може, залишишся у мене? Не хочу бути сама.

— Авжеж! Тим паче, комусь треба дожерти наші припаси.

Мартін усміхнувся, і у Симони наче камінь з душі спав. Вона не уявляла, як би впоралася самотужки з такою ситуацією. Єдине, що її непокоїло, це прихована правда.

Чоловік розвернув машину та виїхав з узбіччя на трасу. Решту шляху вони проїхали без найменшої затримки. Коли автівка наблизилася до будинку Симони, дощ повністю вщух, з-за хмар визирнуло сонце. Мартін пригальмував біля під'їзду та заглушив двигун.

— Ти підіймайся, — звернувся він до дівчини, — а я візьму речі з багажника.

— Гаразд.

Симона вийшла з машини й попрямувала до під'їзду. Біля вхідних дверей вона уповільнила крок, внутрішньо налаштовуючись на розмову з Карлом — треба було повідомити йому про страшну знахідку біля озера. Вона гадки не мала, як це зробити, які підібрати слова, щоб не викликати у чоловіка серцевий напад. А може, і не варто йому казати? Нехай краще думає, що Джокер втік. На щастя, місце консьєржа виявилося порожнім, і Симона видихнула з полегшенням. З іншого боку, відсутність Карла на робочому місці викликала у неї занепокоєння. Він жодного разу не пропустив своє чергування, навіть коли хворів. Однак робити висновки було зарано.

Вона піднялася ліфтом на свій поверх і тут з'ясувалося, що двері її квартири прочинені. Сьогоднішній день явно не збирався закінчуватися. Симона згадала, як місяць тому вже знаходила квартиру в подібному стані. Тоді Карл сказав, що пожежні, роблячи планову перевірку, забули її замкнути. Але тепер все поставало абсолютно в іншому світлі.

Та ні, не може бути! Не може бути, щоб консьєрж сам убив свого собаку, відрізав йому голову і виставив її напоказ, а після цього спробував зіштовхнути їхню автівку з дороги. Тим паче, що Симона ніколи не бачила у нього пікапа — він їздив на непримітному «шевроле» двадцятирічної давності. Та й навіщо йому це робити? У них завжди були чудові стосунки.

Позаду почулися кроки — це виявився Мартін.

— Що сталося? Чому ти стовбичиш в порозі? — він підійшов до Симони, тримаючи в одній руці кошик, а в іншій — щільно згорнуту ковдру для пікніка.

— Здається, у нас гості, — вона вказала на щілину у дверях. — Я не знаю, що робити.

— Як що робити? Увійти привітатися, — спробував пожартувати Мартін, але помітивши перелякане обличчя дівчини, відразу прибрав посмішку. — Тільки без паніки, зараз розберемося.

Він опустив кошик на підлогу, наблизився впритул до дверей і став прислухатися. Це тривало так довго, що здалося, минула ціла вічність.

— Ну що там? Щось чути? — нарешті не витримала Симона.

— Мені здається, там немає нікого. Принаймні я нічого не чую. Може, ми самі забули замкнути двері?

— Я ніби все перевірила перед виходом.

— Тоді ходімо і подивімося. Не стирчатимемо ж ми тут цілий день.

Мартін легенько штовхнув двері, готовий до будь-якої несподіванки, але те, що вони побачили, перевершило всі їхні очікування: дверцята шафок у передпокої було відчинено навстіж, на підлозі валявся одяг, розірвані фотографії, які витягли з картонних коробок. На стіні красувався напис «ПОМРИ, СТЕРВО», зроблений фарбою з балончика. Проте одним передпокоєм не обійшлося. Кімнатою теж було розкидано речі, подушки з канапи, перекинуті стільці, а також зірвані зі стін картини й естампи. Ескізи для нового проєкту, які до цього стопою лежали на столі, тепер були схожі на купу сміття. З-під письмового столу виглядав краєчок ноутбука з тріснутою кришкою. Але найбільше Симону засмутив розбитий горщик з її улюбленою квіткою.

— Навіщо вони це зробили? Кому він заважав?

Вона підбігла до вікна і, опустившись на коліна, з обережністю підняла з підлоги зламану рослину. З її грудей вирвалося ридання.

— Благаю тебе, не плач, — Мартін сів поруч та обійняв її за плечі. — Ну що тут поробиш? Мабуть, якимось відморозкам захотілося розважитися. Звичайні покидьки.

— Я так не думаю.

— Чому?

— Навряд чи б звичайні хулігани написали на стіні «ПОМРИ, СТЕРВО».

— Тоді хто?

— У мене є одне припущення, — Симона останній раз шмигнула носом і витерла сльози, — але я не знаю, як ти до цього поставишся.

Мартін з подивом підвів одну брову:

— Про що йде мова?

— Про те, що в той день, коли ми з тобою познайомилися, я декого бачила.

— Кого ж?

— Я бачила Алека.

— Алека? — ще більше здивувався Мартін. — Того самого приятеля, який зник у горах?

— Ага, — Симона зробила паузу, щоб звести дух. — Це було наче грім серед ясного неба. Мене ледве не паралізувало. Я стільки років жила з надією, що він не загинув, а тут злякалася, наче дитина. І виявляється, недаремно. Пізніше я дізналася, що Яна збила автівка, і мені стало зрозуміло, для чого Алек повернувся.

— Гадаєш, він повернувся помститися вам?

— Без сумніву, інакше б він не ховався.

— Тобто, пробиті колеса на стоянці, сьогоднішнє шоу з відрізаною собачою головою та перегони на дорозі — ця справа рук твого приятеля?

— Схоже на те. Принаймні нічим іншим я це не можу пояснити.

— Але чому ти впевнена, що це саме Алек? І чому ти мовчала?

— Я не знаю. Мабуть, боялася тебе втратити.

Мартін не відповів, і Симона, відвернувшись, заплющила очі. Увесь світ навколо неї руйнувався, мов картковий будиночок. Тільки зараз вона починала розуміти, що минуле нікуди не щезло. Воно причаїлося та чекало на слушну мить, щоб накинутися на неї з новою силою. Щоб відкушувати від її душі по маленькому шматочку, поки нічого не залишиться. Нічого, крім голого манекена, бездушної оболонки, яка не здатна ні любити, ні відчувати, ні тягнутися до світла. Живильне середовище для самотності. Висохле русло річки, наповнене нікому не потрібним камінням.

Нарешті Симона вимовила:

— Слухай, може, варто викликати поліцію?

— Як хочеш, але який в цьому сенс? — чоловік підвівся з підлоги та допоміг зробити те саме Симоні. — Навряд чи їм вдасться когось знайти. Тим паче, нічого не вкрадено. Чи я помиляюся?

— Твоя правда, навіть ноутбук не взяли.

— Про це я й кажу. Краще поїдемо до мене, тобі треба як слід відпочити та прийти до тями. Уявляєш, скільки часу доведеться провести в поліції?

— І залишити все в такому стані?

— Так буде краще. Ти маєш втомлений вигляд.

— Я дійсно почуваюся кепсько. Гаразд, приберу тут, коли повернуся.

Симона ще раз оглянула кімнату, важко зітхнула та попрямувала до дверей.

Усю дорогу, поки вони їхали до Мартіна, вона розмірковувала про сьогоднішні події, але так і не змогла зробити конкретних висновків. Єдине, що не викликало анінайменших сумнівів — жорстока гра на виживання продовжувалася. І не так вже й важливо, хто її почав: Алек чи хтось інший. Питання полягало лише в тому, чи не припускається вона помилки, втягуючи у цю справу Мартіна. Адже у своєму бажанні захистити її, він сам ставав мішенню для вбивці, який, судячи з усього, і не збирався зупинятися.

Глава 5

Свою квартиру Мартін називав «недопенхауз» через її розташування на передостанньому поверсі багатоповерхівки. Симона бувала тут раніше — їй одразу сподобалося оформлення приміщень. Стіни вітальні-студії являли собою цегляну кладку, яка жодного разу не бачила пензля маляра, але при цьому дивовижним чином поєднувалася з темною мармуровою підлогою та високою стелею. Саме помешкання було поділено на декілька функціональних зон: безпосередньо біля входу тулилася маленька кухня з холодильником та електричною плитою; далі, в глибині кімнати, стояли обідній стіл, диван і декілька зручних крісел. Стіни прикрашали світлини джазових виконавців, плакати, старі платівки в скляних рамках і навіть декілька музичних інструментів, про походження яких можна було тільки здогадуватися.

Ледве переступивши поріг, Симона кинула на підлогу сумку та знесилено впала у крісло. Хоча їй навряд чи вдалося б заснути — крім усього іншого, у неї розболілася голова.

— Ти добре почуваєшся? — Мартін взявся орудувати на своїй крихітній кухні, побрязкуючи чашками та блюдцями. — Ти дуже бліда.

— Я втомилася.

— Зараз я заварю тобі свій особливий чай. Він чудово відновлює сили.

— Може, краще каву? — скривилася Симона. — Ненавиджу чай.

— Цей тобі сподобається.

— Ну гаразд, неси свій чай.

За декілька хвилин Мартін поставив на стіл чашку з духмяним напоєм, а сам сів у крісло навпроти. Симона зробила обережний ковток.

— Не надто гаряче?

— Ні, те що треба. А чай дійсно смачний.

— Я знав, що тобі сподобається, — усміхнувся чоловік.

— А що тут? Щось екзотичне?

— Нічого екзотичного: ромашка, меліса, імбир, гвоздика, мускатний горіх, ложка меду, ну й парочка секретних інгредієнтів.

— А я вважала, що ти тільки з вин фахівець. Зізнавайся, може, у тебе є ще чесноти, про які мені невідомо, містер досконалість?

— Та годі! Яка там досконалість? У мене купа недоліків. Просто я їх приховую.

— Наприклад?

— Наприклад, я ледачий, боюся літаків, витрачаю занадто багато грошей на старі платівки, а рано вранці граю на укулеле.

— Це та крихітка поруч із банджо? — Симона вказала підборіддям на мініатюрну гітару, що висіла на протилежній стіні.

— Ти вгадала. У перекладі з гавайської це означає «стрибаюча блоха».

— А чому ти мені не грав на ній?

— А ти б хотіла? Ти ж не любиш музику.

— Ну то й що, — знизала плечима Симона. — Все одно, цікаво послухати.

— Добре, домовилися! Тільки багато на що не розраховуй — я вчився грати на гітарі самотужки. Точніше, мене навчив старший брат. І, до речі, це він прищепив мені любов до джазу.

— У тебе є старший брат? Ти ніколи про нього не згадував.

На обличчі Мартіна пролягла тінь.

— У мене був брат. Він помер — наклав на себе руки.

— Вибач, я не знала, — Симона відчула ніяковість. — Тобто ти брата мав на увазі, коли казав, що теж втратив близьку людину?

— Так, брата.

— Ти, напевно, його дуже любив?

— Я довго не міг прийти до тями після його смерті. Мені виповнилося чотирнадцять, коли він зістрибнув з моста.

— Уявляю твій стан, — Симона помовчала, а потім продовжила: — Слухай, в Алека теж був брат, тільки молодший. Мені навіть вдалося його розшукати. Щоправда, я не отримала від нього жодної корисної інформації, але хоча б переконалася, що не він маскується під Алека.

— Чому ти так у цьому впевнена?

— Він абсолютно на нього не схожий.

— Отже, ти вважаєш, що це сам Алек влаштовує вистави?

— Я ж казала тобі, я не знаю.

— І що ти плануєш робити?

— Нічого. Піду спати, а завтра подивимося. У будь-якому разі, дякую, що надав притулок. Менш за все мені хотілося залишатися у своїй квартирі.

— Тоді дозволь я постелю тобі просто зараз, а мені ще треба попрацювати. Я приєднаюся до тебе дещо пізніше. Добре?

Симона погоджено кивнула й вони вирушили до спальні, де Мартін уклав її в ліжко. Вона так стомилася, що поринула в сон, ледве голова торкнулася подушки. Без сновидінь, кошмарів і задушливої безпорадності: мозок вимкнувся, наче з розетки висмикнули штепсель. Посеред ночі дівчина прокинулася від незрозумілого звуку, що доносився з глибини квартири. Мартін при цьому продовжував мирно посапувати поруч. Електронний годинник показував за чверть третю. Симона відкинула вбік ковдру та опустила на підлогу ноги — сон повністю зник. Вона підвелася з ліжка, перетнула кімнату, намагаючись у темряві нічого не зачепити, і тихенько вислизнула за двері. У вітальні панувала напівтемрява — через вікна вливалося слабке мерехтливе світло від вуличних ліхтарів, але дивні звуки більше не повторювалися.

«Напевно, мені це наснилося!».

Трохи заспокоївшись, Симона підійшла до холодильника та дістала звідти пляшку мінеральної води, щоб вгамувати спрагу. А все через цей клятий чай Мартіна — невідомо, чого він туди намішав. Краще б вона випила кави! І тут з боку передпокою почулося тихе клацання, наче хтось смикав ручку вхідних дверей чи провертав ключа. Від несподіванки Симона мало не випустила з рук пляшку. Тобто їй не здалося. Проте, підкравшись навшпиньках до дверей і глянувши у вічко, вона побачила лише викривлені білі стіни та сходовий майданчик. І нікого по той бік. Повна порожнеча. Можна було ще глянути на картинку з відеокамери, встановленої над дверима, але Симона не знала пароля на комп'ютері, де зберігалися файли відеозапису.

І що тепер робити? Будити Мартіна? А якщо це справді розігралася її уява?

Дівчина обережно торкнулася ручки, щоб упевнитися, що двері міцно замкнені, після чого повернулася до спальні та залізла під ковдру. Вона спробувала себе опанувати, заспокоюючи тим, що таке може трапитися з ким завгодно, і через деякий час знову заснула. Розбудив її телефон Мартіна, який у сусідній кімнаті награвав популярну джазову мелодію «Хеллоу, Доллі!» у виконанні Луї Армстронга. Симона розплющила очі. Нічна пригода практично вивітрилася у неї з голови. Кімнату наповнювало яскраве сонячне світло, ніздрі лоскотав аромат кави.

Двері відчинилися і на порозі з'явився Мартін. В руках він тримав тацю, на якій стояли філіжанка кави, тарілка з омлетом та тости.

— Так і думав, що дзвінок тебе розбудить, — Мартін поставив тацю на ліжко і сів поруч. — Я приніс тобі сніданок.

— А ти що, не будеш?

— Я вже поїв і просто зараз зникаю. Мені треба їхати на новий об'єкт — там сталася якась аварія. Але ти можеш залишатися тут, скільки захочеш. І взагалі, я вважаю, тобі краще поки пожити у мене.

— Спасибі, це дуже мило з твого боку, — Симона піднесла гарячу каву до рота й зробила обережний ковток. Вона вирішила поки не розповідати Мартіну про нічні події. — Але мені однаково треба з'їздити додому, тим паче, якщо ти йдеш. Візьму там деякі речі, може, приберуся. Ти даси мені ключі від своєї квартири?

— Звичайно, я покладу їх на журнальний столик. Саме там я залишу і перцевий балончик. Візьми його з собою про всяк випадок. Домовилися? — Мартін звівся на ноги та поцілував її у маківку. — Гаразд, мені час бігти. І прошу тебе, будь обережна. Ти сама бачила, на що цей тип здатний.

— Слухаюся, мій генерале, — Симона браво козирнула. — Обіцяю бути обережною.

— От і молодець, — Мартін махнув на прощання рукою та вийшов зі спальні. За хвилину грюкнули вхідні двері.

Симона неспішно доїла сніданок, а потім зробила собі гарячу ванну з пишною піною, де просиділа деякий час — поспішати їй було нікуди. Наостанок вона помила посуд, застелила ліжко, одягнулася і, прихопивши перцевий балончик разом з ключами, вирушила додому, щоб там прибратися. Попри чудову погоду, вона не схотіла йти пішки, а спустилася в метро. Недільного ранку в підземці було небагато людей: на платформі стояла сімейна пара з двома дітьми, бабуся у квітчастому плащі, молода дівчина з великою валізою та зграйка галасливих підлітків. Поступово підтягувалися й інші пасажири, але Симона не звертала на них уваги. Вона обмірковувала сьогоднішнє прибирання. Мабуть, варто буде почати з передпокою, а вже потім переходити до кімнати, враховуючи, що ночувати у квартирі вона не збирається. Та раптом її погляд зупинився на темній чоловічій постаті на протилежному боці платформи. Це був той самий чоловік у чорному пальті, якого Симона сподівалася більше ніколи не побачити. Він дивився на неї з викликом, наче хотів сказати: «Я прийшов за тобою, дорогенька! Ну що, тепер тобі лячно?» Нижню частину його обличчя, як і раніше, затуляв високий комір, заважаючи зрозуміти, хто це — примара з минулого життя чи всього лише жалюгідна підробка.

«Цікаво, як довго це триватиме? Поки не трапиться нагода, щоб мене прикінчити? Ну ні! Більше ти мене не залякаєш, хто б ти не був! Тепер моя черга стати мисливцем, що вистежує звіра».

Симона зірвалася з місця і, проминувши скляні двері, помчала щодуху до платформи, де перебував чоловік у чорному пальті. Її не хвилювали наслідки — просто набридло виступати в ролі жертви, яка не здатна дати гідну відсіч нахабному покидьку. В її розпорядженні залишалися лічені секунди, оскільки до платформи якраз під'їхав черговий потяг. Але вона все ж таки встигла заскочити слідом за незнайомцем, після чого поїзд рушив і почав повільно набирати швидкість. Можна було вважати, що пів справи зроблено. Хоча... Симона сама поки не визначилася, чого хоче більше — порозумітися чи простежити за цим дивним суб'єктом. Може, якщо вона дізнається, де він мешкає, це допоможе їй розкрити його особу. Хай там як, дівчина не збиралася відступати попри здоровий глузд і настирливий внутрішній голос.

Потяг під'їхав до наступної станції, і Алек чи той, хто прикидався ним, покинувши вагон, попрямував до виходу разом з іншими пасажирами. Симона ні на крок від нього не відставала — вона забула про все на світі: і про те, що наражається на небезпеку, і про те, що пообіцяла Мартіну бути обережною. Яка вже тут обережність! Чоловік у чорному пальті полишив підземний тунель, завернув у бічний рукав і, дійшовши до сходів, швидко піднявся на поверхню. Здавалося, дівчину він не помічає, що її цілком влаштовувало. Вона теж збігла сходами нагору, проте через яскраве сонячне світло помітила свого опонента лише перед тим, як той зник за воротами недобудованого стадіону.

Симона перетнула дорогу, пройшла уздовж паркану до воріт на будівельний майданчик, оминула порожню будку охорони й опинилася на закритій території. Це місце виглядало так, як і всі будмайданчики світу: бетонні блоки, звалені купою, стара бетономішалка, гори сміття, битої цегли, пил і бруд під ногами. Хіба що дивувала відсутність людей, окрім темної постаті, що рухалась уздовж будівлі. Несподівано чоловік завмер, наче перед ним виросла невидима стіна, повернувся обличчям до споруди та швидко зник за непримітними металевими дверима.

Симона розгубилася. Перше, що спало їй на думку: «Якого дідька його туди понесло?» Може, він помітив стеження і таким чином намагається відірватися? Або ще гірше, заманює її всередину, щоб покінчити з нею раз і назавжди? Від цієї думки у дівчини тілом побігли мурахи. Вона стояла в нерішучості, не знаючи, як бути, хоча інтуїція підказувала якнайшвидше накивати п'ятами. А якщо це єдиний шанс дізнатися правду? Якщо вже завтра чоловік у чорному пальті захоче завдати шкоди її близьким? Хіба вона зможе собі це пробачити?

Симона витягла з сумочки перцевий балончик і поклала його до кишені. Рішення було прийнято остаточно.

«Напевно, це найдурніший вчинок, який я робила в житті», — подумала вона й обережно штовхнула двері.

Ті неприємно рипнули та впустили її всередину — одразу відчувся запах цементу і свіжого побілу. Симона побачила перед собою темний довгий коридор з високими стелями, який закінчувався тьмяною лампою аварійного виходу, що майже не давала світла. По обидва боки коридору тягнулися численні двері в невеликих заглибленнях, подекуди лежали банки з-під фарби, сміття та будівельний інвентар. Ймовірно, тут нещодавно відбувся ремонт, але як і ззовні — ні душі.

Симона зробила п'ять кроків уперед і завмерла на місці. Денне світло з дверного отвору надавало їй впевненості. І що тепер робити? Йти шукати свого переслідувача чи кинути цю шалену думку? Вона посмикала ручку найближчих дверей, але вони виявилися замкнені.

«Гаразд, перевірю ще декілька кімнат, і можна забиратися звідси, — подумала Симона. — Однаково це безглуздо. Я тільки марную час».

Вона переходила від дверей до дверей і в міру просування її страхи поступово зникали. У цьому місці зовсім не відчувалася небезпека. Звичайний коридор звичайної новобудови. Та раптом позаду пролунало пронизливе рипіння, після чого вхідні двері з гуркотом зачинилися, зануривши приміщення в непроглядну темряву. Симона зрозуміла, що сама загнала себе в пастку, яку їй майстерно підготував незнайомець.

«Ні, я не помру тут! Навіть не смій про це думати!»

Вона намацала рукою заглиблення і, пересунувшись до нього, притислася спиною до стіни. Дикий, майже тваринний жах заповнив кожну її клітинку, а стукіт власного серця здався похоронним набатом. В коридорі почулися кроки — той, хто перебував у приміщенні, неквапливо наближався. Симона опустилася на підлогу і дістала з кишені мобільний телефон. Прикривши долонею екран, вона спробувала набрати номер Мартіна. З першого разу нічого не вийшло, оскільки неслухняні пальці так тремтіли, що не влучали по кнопках. Нарешті їй це вдалося — залишалося покликати на допомогу. І тут в кількох кроках від себе Симона почула ту саму мелодію «Хеллоу, Доллі!» з телефону Мартіна і не повірила своїм вухам.

— Мартіне?! — покликала вона неголосно, все ще намагаючись знайти раціональне пояснення тому, що відбувається.

Наступної миті хтось дужий схопив її за шию та сильно труснув. Телефон випав з рук дівчини, відлетів убік і одразу вимкнувся. Коридор знову поринув у темряву, настала мертва тиша. І тільки уривчасте дихання незнайомця нагадувало про те, що, можливо, жити їй залишилося лічені хвилини. Однією рукою Симона вчепилася в руку нападника, а іншою — намацала в кишені перцевий балончик, який приготувала заздалегідь. Ніби прочитавши її думки, чоловік вибив балончик з руки та ще сильніше стиснув її горло. Остання надія розбилася вщент, на зміну паніці прийшла байдужість. Симона відчула, як втрачає свідомість, коли над вухом почувся тихий моторошний шепіт:

— Ти хочеш знати правду? Ти дізнаєшся правду. Вже незабаром, я обіцяю.

Хватка на її горлі ослабла, і Симона повалилася на підлогу як підкошена. Коли вона опритомніла, сонячне світло проникало в приміщення через відчинені двері, виблискуючи сяянням на побілених стінах. Дівчина насилу підвелася й попрямувала до виходу. Її голова гуділа, а ноги не слухалися; єдине, чого вона прагнула, — якнайскоріше залишити це місце. На щастя, таксі вдалося спіймати на першому ж перехресті, і вже незабаром вона під'їжджала до свого будинку. Увійшовши до квартири, Симона зачинила на замок двері, а для вірності присунула до них важку тумбу. Її лихоманило, і знадобилася солідна порція віскі, щоб хоч трохи прийти до тями та почати мислити логічно.

Вона не розуміла, чому Мартін з нею так вчинив. Невже з самого початку це була звичайна вистава, яку вони розіграли на пару з Алеком? Але що об'єднувало цих двох людей? Що могло змусити Мартіна стати сліпим знаряддям у руках людини, що прагнула помсти, та діяти за чужою вказівкою? Як Алеку вдалося прищепити йому ненависть, яку він відчував сам? Мільйон питань і жодної відповіді.

Симона впала у крісло і, відкинувши голову назад, заплющила очі. Її охопила паніка від думки, що вона дозволила двом психопатам вторгнутися в її життя. Будь-якої миті вони могли вчинити над нею розправу. Хоча, судячи з усього, цього їм було замало. Негідники хотіли показати свою силу, насолодитися її страхом. Звідси й поїздка за місто, де вже була готова пастка з відрізаною собачою головою, і подія на дорозі, і розгромлена квартира. Та й сьогоднішній напад укладався в загальну картину, маючи цілком певну мету — остаточно залякати Симону та змусити повірити в неминучість покарання. Проте вони зробили помилку, коли мелодія на телефоні несподівано викрала Мартіна. Принаймні тепер дівчина знала, з якого боку очікувати на загрозу. І хоча це надавало їй впевненості, вона відчувала нестерпний біль від такої жахливої зради.

«А може, так і має бути? Може, я на це заслуговую?»

Спогади з минулого знову налинули гарячою хвилею.

Як же Алек дивився на неї та Яна, коли вони, узявши сноуборди, залишали табір!

«Може, мені взагалі краще зникнути з вашого життя?» — кинув тоді він у спину їм, наче заздалегідь знав, що станеться.

Ця картина і зараз стояла у неї перед очима, а його голос лунав у вухах.

Симона розплющила очі та примусила себе підвестися з крісла. Їй хотілося зайняти себе чимось, щоб припинити порпатися у власній голові. Вона так і не почала прибирання, й у квартирі все ще панував безлад. Але де взяти на це сили? Її увагу привернула фотографія, рамка якої розбилася при падінні. Через це всюди на підлозі блищали дрібні скалки. Симона присіла навпочіпки та з обережністю взяла в руки світлину, де на тлі засніжених гір стояла вся дружна компанія. Як же це було давно! І скільки щастя випромінювали їхні обличчя! Тоді їм здавалося, що так буде завжди, а на світі не існує сили, здатної відібрати їх один в одного. Вони щось планували, раділи успіхам та навіть не підозрювали, що можуть однієї миті все втратити, включаючи власні життя.

До реальності Симону повернув телефонний дзвінок. Взагалі, за останню годину телефонували вже двічі. Не викликало сумнівів, хто намагається вийти на зв'язок. Звичайно, Мартін. Мабуть, він не зміг додзвонитися на її мобільний телефон і тепер штурмував домашній. Симона не планувала відповідати, але телефон все дзвонив, і дзвонив, і в якийсь момент терпець увірвався. Вона підбігла до столу та, потягнувши за шнур, висмикнула штепсель з розетки.

Минуло декілька годин. На місто почали наповзати важкі сірі сутінки, кімната занурилась у напівтемряву. Але Симона цього не помітила, оскільки втратила лік часу. Їй так і не вистачило духу почати прибирання; вона знову залізла у крісло і, обійнявши руками коліна, нерухомо втупилася у стіну. Дівчину повністю залишили сили, бажання, думки. Тому, коли подзвонили у двері, вона не відразу зрозуміла, що відбувається. І тільки після другого дзвінка Симона залишила крісло та навшпиньках вийшла до передпокою.

Може, вдати, що її немає вдома? Але він не відчепиться — вона занадто добре знала Мартіна. Тим паче, що ховатися вічно не вийде: рано чи пізно їм доведеться поговорити.

— Хто там? — невпевненим голосом вимовила вона, хоча й так розуміла, хто за дверима.

— Симоно, дякувати богу, ти вдома! Чому ти не підходиш до телефону? Я вже декілька годин намагаюся тобі додзвонитися.

— Що тобі треба? Йди геть!

На тому боці запанувала тиша.

— Чому ти так кажеш? Що сталося?

— Ти сам чудово знаєш, що сталося, — відповіла дівчина, і сльози відчаю полилися з її очей.

— Що я повинен знати? Чому ти не відкриваєш? — не відступав Мартін.

— Просто йди, я не хочу тебе бачити.

— Чому? Я не розумію.

— Після того, що ти сьогодні накоїв, нам нема про що говорити.

— Але я не зробив нічого поганого, присягаюся. Просто у мене вранці поцупили телефон, і я не міг зателефонувати тобі раніше.

Симона припинила хлипати та витріщилась на двері.

— Що-що? У тебе поцупили телефон?

— Саме так. У кав'ярні, коли я заїхав туди дорогою на роботу, щоб купити собі кави. Мабуть, витягли з кишені.

Симона спробувала усвідомити почуте. За мить вона вже клацала замками та пересувала важку тумбу.

— Господи, яка ж я дурепа!

Коли двері відчинилися, на порозі виник Мартін з витягнутим від здивування обличчям.

— Симоно, що відбувається?

— Мене сьогодні хотіли вбити, — кинулася вона йому на шию і почала ридати ще голосніше. — Це було так жахливо!

— Ну все, все, заспокойся, — міцно притиснув її до себе чоловік. — Я вже тут, ніхто тебе більше не скривдить.

Вони стояли так деякий час, поки Симона не припинила плакати.

— Він мало не задушив мене, уявляєш? — вона по-дитячому витерла кулаком мокрі щоки. — І навіщо я тільки пішла за ним на цей клятий стадіон?

— Слухай, давай по черзі, — Мартін обережно відсунув її від себе. — Хто хотів тебе задушити та про який стадіон йде мова?

— Про той, який будують у центрі міста.

— Так, зрозуміло. Далі.

— Але хто напав на мене, я не знаю, — продовжила пояснювати дівчина. — Вірніше, тепер починаю здогадуватися: найімовірніше, той самий чоловік у чорному пальті, якого я вранці зустріла в метро.

— Ти знову бачила того типа?

— Так.

— І що потім?

— Я вирішила, що було б непогано за ним простежити. Але він заманив мене у пастку і там напав.

— Ти вчинила дуже необачно. Я ж попереджав — тримайся від нього якомога далі. Ти могла загинути, ти це розумієш?

— Тепер розумію, — Симона зітхнула й опустила низько голову. — Мені так соромно. Просто я хотіла швидше з усім покінчити.

— Ага, покінчити, — Мартін нервово випустив повітря з ніздрів — було помітно, як він сердиться. — А цей покидьок ледь не покінчив з тобою.

— Пробач, я обіцяю, що більше це не повториться. Урок засвоєно.

— Я дуже сподіваюся. Але чому ти вирішила, що я якось причетний?

— Тому що, коли я спробувала тобі зателефонувати, заграла мелодія, як на твоєму мобільному.

— Ясно. І ти подумала...

— Еге ж, що це ти. Адже я не знала про викрадений телефон. До речі, я теж загубила свій мобільний.

— Тоді зрозуміло, чому я не міг тобі додзвонитися. Ну нічого, завтра купимо нам по новому телефону. А сьогодні — відпочивати. Збирайся, поїдемо до мене. Я тебе тут не залишу.

Не встигла Симона відповісти, як в коридорі, що вів до ліфта, почулися кроки. Молоді люди обмінялися поглядами — вони, як і раніше, стояли на порозі навпроти відчинених навстіж дверей. Наступної миті перед ними з'явився поліціянт.

— Вибачте, тут мешкає Симона Кім? — звернувся він безпосередньо до дівчини.

— Так, це я.

— У мене до вас є декілька питань. Ви знайомі з Діаною Полок?

— Так, вона моя подруга. А що сталося?

— Дві години тому її збила машина.

Глава 6

Коли Симона з Мартіном під'їхали до лікарні, на вулиці звечоріло остаточно. А ще зіпсувалася погода: піднявся вітер, почав накрапувати дрібний дощ. Молоді люди ввійшли у лікарню через центральний вхід та попрямували до реєстратури, де вже стояло декілька людей. У холі було шумно та неймовірно задушливо — вочевидь, не працював кондиціонер. Крім того, довелося довго чекати своєї черги, яка просувалася дуже повільно, і Симона відчула, що починає втрачати терпіння.

— Скажіть, чи можу я відвідати Діану Полок? — нарешті звернулася вона до чергової за стійкою. — Її привезли до вас кілька годин тому.

— Ви родичка? — поцікавилася чергова.

— У неї немає родичів. Я — її довірена особа, — трохи роздратовано відповіла Симона; вона дуже хвилювалася за подругу, і всі ці формальності нервували її.

— Зрозуміло. Зачекайте, будь ласка, зараз до вас вийде лікар.

Симона відійшла від стійки та впала у найближче крісло. Безліч думок крутилося у неї в голові, не даючи їй жодної миті забути про подію з подругою.

«Не здивуюся, якщо цей мерзотник навмисно вибрав Діану, щоб зробити мені боляче».

— Як вважаєш, що йому треба? — повернула вона голову до Мартіна, який не відходив від неї ні на крок і зараз влаштувався у сусідньому кріслі. — Спочатку Ян, тепер Діана. Він колись дасть мені спокій?

Мартін задумливо постукав пальцями по бильцю крісла:

— А ти впевнена, що це не збіг?

— Хіба бувають такі збіги? Ні, це він! І він прагне побачити мої страждання. Хоча мені й важко уявити, що Алек здатний на подібне.

— Чому?

— Я надто добре його знала.

— Ти забуваєш — люди можуть мінятися. Тим паче, коли пройшло стільки часу. Знову ж таки, якщо він повернувся заради помсти, то діє дуже розумно. Залякує, а потім б'є по найболючіших точках.

— Поза всяким сумнівом, — Симона важко зітхнула. — І він не заспокоїться, поки не доведе справу до кінця. Як вважаєш?

— Вибач, боюся, тут ти маєш рацію, і я не можу сказати тобі слова втіхи.

Цієї миті до них підійшов немолодий лікар, який мав зосереджений вигляд і навіть сердитий вигляд, наче його відірвали від важливих справ. У руках він тримав теки з історіями хвороб пацієнтів.

— Добридень, це ви цікавилися Діаною Полок? — його сиві брови зійшлися на переніссі.

Симона і Мартін підскочили зі своїх місць.

— Так, ми. Ну як вона? — Симона вп'ялася очима в обличчя доктора, побоюючись пропустити хоча б слово.

— Зараз стан вашої подруги стабільний. Я вважаю, її життю нічого не загрожує, — відповів він без жодних вагань, що дозволило Симоні зітхнути з полегшенням.

— А можна її побачити?

— Вона дуже слабка — у неї черепно-мозкова травма. Але ви можете її відвідати. Тільки недовго — хвора має відпочивати. Вона перебуває в сто п'ятій палаті.

— Дякую, докторе. Ми не затримаємося, я обіцяю.

Молоді люди попрямували в кінець коридору і вже за хвилину Симона відчиняла двері сто п'ятої палати. Мартін з увічливості залишився зовні.

У палаті інтенсивної терапії стояло лише одне ліжко, зате було безліч медичного обладнання. Прилади блимали лампочками й тихо пискотіли, записуючи показники хворої. Голову Діани прикрашала споруда з бинтів у вигляді чалми, її обличчя нагадувало один величезний синець. Дивитися на це було нестерпно.

— Привіт, — Симона спробувала надати своєму голосу невимушеності, проте її горло, як на гріх, зсудомило. — Не спиш?

Діана розплющила очі та зобразила щось схоже на посмішку.

— Поспиш тут, коли у твоїй голові весь час вибухають феєрверки.

Симона теж усміхнулася; якщо її подруга могла жартувати, то хвилюватися за неї точно було не варто.

— Тобто, про самопочуття тебе краще не питати?

— Тільки якщо хочеш залишитися без премії.

— Ну хоч дізнатися, що сталося, я можу?

— Звідки мені знати, що сталося, — роздратовано пирхнула Діана. — Я спустилася на підземну стоянку, а коли йшла до своєї машини, на мене хтось ззаду наїхав. Ось і все.

— Ти хочеш сказати, що не бачила машину, яка тебе збила? — на обличчі Симони з'явилося розчарування — вона сподівалася дізнатися подробиці події.

— Ні, не бачила. А чому ти цікавишся? Нехай розбирається поліція. Чи ти думаєш, це зробили навмисно?

— Точно не знаю, але схоже, ми маємо справу з чоловіком, який місяць тому холоднокровно збив Яна. Пам'ятаєш, я казала тобі, що бачила Алека? Певно, у нього є чіткий план. І ти одна з його складових.

Діана підозріло зиркнула на Симону.

— Ти знову за своє. Ми ж це обговорили. Чому ти робиш такі висновки?

— Я й не кажу, що це Алек. Просто на мене сьогодні вранці теж напали, і я не вважаю це збігом.

— Хто напав?

— Я не знаю, я його не розгледіла.

— От покидьок! — Діана стиснула губи. — Ти ж у порядку?

— Не хвилюйся, все гаразд. Я лише трохи злякалася.

— Слухай, слід іти до поліції. Адже я гадки не мала, що все настільки погано. Думала, це якийсь псих не впорався з керуванням і випадково збив мене своєю колимагою.

Симона важко зітхнула.

— І що я їм скажу? Що на нас вчинив замах привид? Офіційно Алек загинув десять років тому, тож вони навряд чи розглядатимуть цю версію.

— Мабуть, ти маєш рацію.

На деякий час в палаті запанувала тиша. Першою заговорила Діана:

— Що збираєшся робити?

— Поки не знаю, — Симона справді не вирішила, що робитиме далі. — Але ж ми не здамося, чи не так? Тільки спершу ти повинна очуняти, — вона підійшла впритул до подруги та легенько стиснула її долоню. — Тому слухайся лікарів і не намагайся втекти з лікарні.

— Навіть у думках такого не було, — образилася Діана.

— От чому я тобі не вірю?

— А мені звідки знати?

— Може, тому що подібне вже траплялося?

— Так, ти мені набридла, — закотила під лоба очі Діана. — Забирайся з моєї палати. Інакше я за себе не відповідаю.

— Добре, добре, не галасуй! Я вже йду, — Симона відступила до дверей і взялася за ручку. — А ти швидше одужуй. Нам з тобою ще треба декого провчити.

Вона махнула на прощання рукою і вийшла за двері, де на неї чекав Мартін.

— Ну як вона? Ти щось дізналася? — відірвався він від стіни та зробив крок назустріч.

— На жаль, майже нічого, — дівчина підхопила Мартіна під руку і потягла до виходу, на свіже повітря. — Вона не бачила того, хто це скоїв. Судячи з усього, їй взагалі пощастило, що залишилася жива.

— Не переймайся, з твоєю подругою все буде добре. Згадай, що сказав доктор. Її життю нічого не загрожує.

— Але бачити її в такому стані — для мене справжнє випробування.

Вони вийшли з лікарні та сіли в машину. Симона почувалася виснаженою, їй хотілося, щоб сьогоднішній день нарешті скінчився. Несподівано Мартін протягнув руку до заднього сидіння і, діставши звідти квітковий горщик, вручив його дівчині.

— Ось, це тобі! — в горщику був брат-близнюк того самого страховиська, яке раніше стояло на її підвіконні та яке безжально зламали хулігани. — Я тут подумав, що було б непогано отримати тобі нового приятеля.

Від несподіванки Симона закліпала очима.

— Як це мило з твого боку, — вона обережно взяла в руки доволі важкий горщик і поставила собі на коліна. — Крапля в краплю схожа на мою квітку.

— Я і хотів, щоб вона нагадувала тобі твого улюбленця.

— Ти дуже уважний, — Симона схилилась до Мартіна і поцілувала його в щоку. — Я зараз розплачуся, чесне слово.

— Годі тобі. Я не зробив нічого особливого, — він у свою чергу обійняв її за плечі, бажаючи підбадьорити, та раптом у відділенні для рукавичок задзвонив мобільний.

Молоді люди обмінялися поглядами, і Мартін, відкривши бардачок, помацав всередині рукою. Там лежав телефон Симони, який вона загубила вранці на будівельному майданчику.

— Що він тут робить? — Симона витріщилась на свій телефон у той час, як неприємні думки знову полізли в голову.

— Гадки не маю, — Мартін тепер виглядав розгубленим і якимось ображеним, — я його туди не клав.

— А хто ж тоді?

— Може, дізнаєшся, якщо відповіси на дзвінок?

Симона неохоче піднесла слухавку до вуха.

— Алло...

Декілька секунд в телефоні панувала тиша. Нарешті почувся той самий шепіт, що і на будмайданчику зранку:

— Прийшов час дізнатися правду, Симоно. Адже ти цього хочеш, чи не так? — у слухавці пролунав сміх, який був схожий на шелест паперу. — Я ще зателефоную, а ти будь гарною дівчинкою та йди додому. Сама.

Симона відключила зв'язок і сховала мобільний у кишеню. Паніка накрила її крижаною хвилею, але вона не подала вигляду: перед нею постало нове завдання — спровадити Мартіна.

— Щось трапилося? — схвильовано подивився на неї чоловік. — Ти дуже бліда.

— Нічого не трапилося, звідки ти взяв?

— А хто це був?

— Я не зрозуміла. Поганий зв'язок, — відповіла Симона й одразу додала: — Слухай, я заночую сьогодні у себе, гаразд? Мені треба відпочити — я падаю від втоми.

— Як скажеш, — погодився Мартін, запускаючи двигун і рушаючи з місця.

Усю дорогу вони обидва мовчали, і тільки коли машина зупинилася біля будинку Симони, Мартін знову заговорив:

— Ти впевнена, що не хочеш поїхати до мене? Тим паче, після того, що сталося.

— Ти маєш на увазі подію з Діаною?

— Я маю на увазі цілу низку подій: і наїзд на Діану, і напад на тебе, і клятий телефон, який підкинули в автівку. Сподіваюся, ти не вважаєш, що я якось до цього причетний?

Симона на мить забарилася з відповіддю, і цього було достатньо, щоб щоки Мартіна спалахнули рум'янцем.

— Чи думаєш? Скажи відверто.

Симона продовжувала вперто мовчати; їй спало на думку, що, коли між ними виникне сварка, це змусить її приятеля поїхати без зайвих питань. Голос у телефоні дав чітко зрозуміти: вона має бути вдома сама. Інакше... Що інакше, їй думати не хотілося. Головне — за будь-яку ціну позбутися Мартіна, а як діяти далі, вона вирішить потім.

— Чому ти мовчиш? Скажи хоч щось.

— Я не знаю, що сказати, — здвигнула плечима Симона. Вона ненавиділа себе за те, що робить, але іншого виходу не бачила. — У мене в голові справжня каша. Я вже не можу збагнути, де правда, де брехня. В якийсь момент я перестала їх розрізняти. Тому мені й хочеться побути наодинці — я маю розібратися з усім цим самостійно.

— Ну що ж, ти пояснила все достатньо чітко. Тому не заважатиму, — обличчя Мартіна скам'яніло. — Ти знаєш, де мене знайти, якщо я раптом знадоблюся.

— Не гнівайся, але так буде краще для нас обох. Я піду, і ще раз дякую за квітку.

Симона відчинила дверцята і, притискаючи до себе горщик з рослиною, вийшла з машини. Їй хотілося кинутися назад, обійняти Мартіна та сказати, що вона пожартувала і ближче за нього у неї нікого немає у світі. Але вона не могла собі цього дозволити — зараз на кону стояло занадто багато. Симона забігла в під'їзд і попрямувала до ліфта — місце консьєржа, як і раніше, було порожнє, що ще більше її засмутило.

Ну чому її життя схоже на руїни? У решти людей все зовсім інакше: вони зустрічаються, одружуються, народжують дітей, справляють дні народження, разом радіють успіхам і разом долають труднощі. Над нею ж ніби нависло якесь прокляття. Як тільки вона отримувала шанс бути щасливою, вмить світ навколо руйнувався й летів у бездонну прірву. Так було з батьком, коли дитинство здавалося казкою, а після його загибелі одразу зблякло; так сталося з Алеком, чиє зникнення позбавило її можливості насолоджуватися найкращими роками та змусило постійно почуватися винною; і зараз усе наближалося до того, що вона ось-ось втратить чоловіка, якого, здається, починала любити, і чиє життя з її вини тепер перебувало у великій небезпеці.

Симона піднялася ліфтом на свій поверх і прослизнула у квартиру. Насамперед вона поставила квітку на столик у передпокої, скинула пальто і, ретельно зачинивши двері, підперла їх тумбою, як зробила вранці. Їй стало значно спокійніше. Проте не минуло і двох хвилин, як Симона відсунула тумбу назад та зняла ланцюжок з дверей, адже ховатися за великим рахунком у такій ситуації безглуздо. Не можна вічно тікати — рано чи пізно їй доведеться зустрітися зі своїм переслідувачем. Так чому не сьогодні? Може, тоді вона позбудеться нічних страхіть, а він нарешті дасть Мартіну і Діані спокій?

Квартира потопала у темряві, за вікном продовжував накрапати дрібний дощ. Симона ввімкнула світло на кухні, збираючись пізніше зварити собі каву, а потім пройшла до кімнати, де клацнула вимикачем настільної лампи. Тут, як і в передпокої, панував безлад, але вона навіть не глянула на розкидані речі. Єдине, що привернуло її увагу, фотознімок на підлозі. Здавалося, за час відсутності світлина потьмяніла, на відміну від скляних скалок, що виблискували наче кришталеві. Така невідповідність ще більше навіювала на Симону смуток. Та раптом позаду себе вона почула шурхіт, який змусив її різко обернутися. Наступної миті земля захиталася під її ногами — на порозі кімнати стояв Алек власною персоною. Він був одягнений у чорне пальто з піднятим коміром, довге світле волосся облямовувало худорляве обличчя.

Сказати, що його поява викликала здивування, напевно, було б перебільшенням — Симона це передбачала. Вірніше, відчувала, як відчувають наближення грози птахи, злинаючи стрімко в небо. Однак вона гадки не мала, як їй поводитися в цій ситуації. Симона мовчки дивилася на зненацька ожилого приятеля і думки з шаленою швидкістю проносилися в її голові. Як він зумів вижити? І як йому вдалося потрапити до її оселі? І взагалі, що він збирається робити? Хоча з намірами все було більш-менш зрозуміло: той, хто стояв перед нею, без жодних вагань розправився з Яном і Діаною, так чому вона мала стати винятком?

Чоловік зробив крок їй назустріч, і тут Симона зрозуміла, що перед нею не Алек; попри зовнішню схожість, було помітно, що він занадто молодий, та й риси обличчя його дещо відрізнялися.

— Бачу, моя поява для декого стала сюрпризом. Сподіваюся, не завадив? — вимовив він і хижо посміхнувся.

— Нікі?! — Симона була настільки вражена власним відкриттям, що розгубилася остаточно. — Цього не може бути!

— Ну чому не може? Може! — відповів чоловік, явно насолоджуючись тим враженням, яке справила його поява. — А ти вважала, я — той темноволосий тупий коротун, якого ти тоді допитувала?

— Тобто ти прорахував усе з самого початку?

— Геніально придумано, чи не так? Це був мій приятель Патрік. До речі, саме він розгромив твою квартиру.

— В той час як ти намагався зіштовхнути нас з дороги у прірву.

— Вгадала.

— І що тобі треба? Навіщо ти прийшов?

Нікі підхопив стілець біля стіни та поставив його перед дівчиною.

— Сідай, і я відповім на всі твої питання.

— Не вказуй, що мені робити, — Симона гнівно стиснула кулаки — вона більше не відчувала ні страху, ні розгубленості. — Вистачить того, що ти вже накоїв. Мене не цікавиш ні ти, ні твій приятель. Зараз же забирайся з моєї квартири!

Не встигла вона закінчити фразу, як Нікі розмахнувся й ударив її по обличчю тильною стороною долоні. Симона скрикнула і впала на підлогу.

— Не розмовляй зі мною в такому тоні. Просто візьми стілець і сідай. Ну, я чекаю.

Втім дівчина не квапилася зводитися на ноги. Вона почала однією рукою обмацувати розбиту губу, тоді як іншою непомітно підхопила шматок скла від розбитої рамки та стиснула його в долоні. Навіщо, вона й сама не знала. Напевно, внутрішній голос їй підказував, що він може стати в пригоді. Тим паче, що Нікі дістав з кишені мотузку і почав неспішно її розмотувати.

— Мені ще довго чекати? Я втрачаю терпець.

Симона неохоче підвелася з підлоги та сіла на стілець. Чоловік одразу завів її руки за спину і міцно зв'язав їх мотузкою. На щастя, скло він не помітив.

— Сподіваюся, заклеювати рота тобі не доведеться? Ти ж не збираєшся звати на допомогу?

Симона нічого не відповіла і лише з ненавистю подивилася на співрозмовника. Нікі у свою чергу теж взяв стілець та сів навпроти неї. Він більше не посміхався, але його обличчя виглядало задоволеним. Все йшло за планом і це його явно тішило.

— А ти й справді думала, що Алек повернувся? Невже ми з братом настільки схожі?

— Нічого ви не схожі, — пробурмотіла у відповідь Симона. — Алек, на відміну від тебе, не скоював злочинів.

— Це не злочини, це кара. А я — лише кат, що виконує вирок.

— Господи, про що ти говориш? Яка кара? Який вирок? Алек ні за що у світі не заподіяв би нам з Яном шкоду.

— Тут ти маєш рацію — він би не заподіяв. Він просто мовчки терпів вашу зраду! — несподівано зарепетував Нікі та, скочивши на ноги, почав нервово ходити по кімнаті.

Симону вразив цей спалах гніву: напевно, Нікі знав щось таке, чого не знала вона. Нарешті він заспокоївся і знову влаштувався на стільці. Тепер його обличчя виглядало блідим, мов у мерця.

— Але не поспішатимем, все по черзі, — він розстебнув пальто, запустив руку у внутрішню кишеню та дістав звідти коричневий зошит. — Ти знаєш, що це таке?

Симона заперечливо похитала головою.

— Це щоденник Алека, який нам повернули разом з його наплічником. Уявляєш? Брата не знайшли, а його наплічник — запросто. Все як у поганому кіно. Просто луснеш від сміху, — Нікі замовк, вивчаючи обличчя Симони, а потім продовжив: — Так от, коли мені виповнилося дванадцять, я натрапив на щоденник на горищі, де його сховали батьки. В ньому є і про тебе, і про Яна. Хочеш почитаю?

Симона промовчала, їй чомусь стало ніяково. Що такого міг написати Алек, що його брат вирішив піти на холоднокровне вбивство? Причому людей, яких він майже не знав, а лише бачив кілька разів ще в дитинстві. Так, вона розмовляла з Алеком перед сходженням на гору, але нічого особливого він не сказав, хоча і мав засмучений вигляд. Можливо, їм варто було поїхати, а не підійматися без нього, проте вона й гадки не мала, що за свою помилку їм з Яном через десять років доведеться заплатити власними життями.

Нікі розкрив зошит і почав читати:

— «Сьогодні я сказав своїм друзям, що пошкодив ногу. Не знаю, навіщо. Мабуть, остогидли ці ігри в альпіністів. Хочу, щоб Симона залишилася зі мною в таборі. Вона весь ранок перешіптувалася з Яном. Сподіваюся, вони не кинуть мене тут самого». А ось ще, написано трохи раніше: «Вчора я крадькома милувався Симоною. Яка ж вона гарна, коли усміхається! Ще трохи і я їй відкриюся. Хочу, щоб вона знала, як я її кохаю. Щоправда, біля неї постійно вештається Ян. Причепився до неї як реп'ях і шепоче щось на вушко. Ну нічого, коли вона дізнається про мої почуття, її ставлення до мене зміниться». І останній запис: «Вони все ж таки пішли та залишили мене в таборі! А раніше я бачив, як вони цілувалися. Моє серце розбите і втоптане у багно. Мій друг виявився негідником, а кохана дівчина — брехухою. Я вирішив, я піду слідом за ними! Я маю виказати їм все в обличчя. І нехай це змусить мене зізнатися, що я збрехав щодо хворої ноги, але тепер це не має значення. Головне, щоб вони зрозуміли, як боляче мені зробили...»

Нікі закрив зошит і сунув його назад у кишеню. Симона ж застигла на місці, намагаючись перетравити почуте. Виявляється, Алек був у неї закоханий. Але чому він ніколи їй не казав про свої почуття? Та й вона нічого такого не помічала. А якщо помічала, то не надавала значення, оскільки вважала хлопців просто друзями. Так, вони багато часу проводили разом і знали один про одного те, чого не знали навіть їхні батьки. Наприклад, що Ян зробив татуювання на плечі у вигляді птаха чи що хлопці іноді дозволяли собі викурити сигарету з травичкою. Але любов... Це зовсім інше. Хлопці, звичайно, жартували щодо інших дівчат, обговорюючи їхні принади або поведінку, але Симона уявити не могла, що хтось з них дивиться на неї закоханими очима.

— Ну, що скажеш? — витріщився на неї Нікі. — Погодься, доволі неприємно, коли твої таємниці вилазять назовні? Особливо такі інтимні.

— І що ти хочеш, щоб я відповіла? — Симона почувала себе так, наче хтось ударив її в сонячне сплетіння і їй нема чим дихати. — Так, ми винні, що залишили Алека на самоті, але ми ніколи з Яном не цілувалися, присягаюся. Я не розумію, навіщо Алек це вигадав.

Нікі знову підвівся зі стільця та став проходжуватися по кімнаті взад-вперед.

— Невже ти думаєш, що я тобі повірю? Ти просто брешеш, щоб виплутатися з неприємної ситуації. Ти саме така, якою тебе вважав мій брат — безсовісна брехуха, що готова на все, аби уникнути покарання.

— Я не намагаюся уникнути покарання, повір, я вже давно покарала себе сама. Не минало жодного дня, щоб я не згадувала про Алека і не шкодувала, що ми тоді його кинули.

Поки вона говорила, Нікі мов коршак у своєму чорному пальті кружляв по кімнаті. Волосся його розтріпалося, а обличчя стало червоним: вочевидь, емоції знову починали брати над ним гору. Коли Симона замовкла, він різко зупинився і, нахилившись до неї, підняв вказівний палець.

— Навіть ім'я його не смій вимовляти, чуєш? — зашипів він їй просто у вухо. — Ти поплатишся за все, що накоїла, як поплатився Ян. До речі, в тій лікарні, куди його привезли, абсолютно жахлива система охорони. Ніхто і не подумав мене зупинити, коли я попрямував до нього в палату, щоб ввести у крапельницю рицин, який роздобув Патрік, — Нікі відступив на крок і зухвало посміхнувся. — А ти знала, що цей побічний продукт виробництва рицинової олії дуже отруйний і швидко розкладається? Просто ідеальний засіб позбавитися людини, не викликаючи підозр.

— Ти що, навідувався до Яна в лікарню? — Симона облизала пересохлі губи. — Але я думала, що він помер через те, що не вийшов з коми. Принаймні мені так сказала його дружина.

— А я й хотів, щоб усі так думали. До речі, він до останнього вважав мене Алеком. Було так приємно спостерігати жах в його згасаючому погляді.

— Ти божевільний, — вимовила Симона після невеликої паузи. — Твоє місце в психлікарні. Але якщо ти сподіваєшся мене налякати, то знай — я тебе не боюся.

— Хіба? — на обличчі юнака з'явилася неприємна посмішка. — Цікаво, що ти заспіваєш, коли побачиш, як твій коханець харкає кров'ю. Як його звуть? Здається, Мартін? Щоб ти знала, я підкинув йому в машину не лише твій мобільний, але і його власний телефон, який Патрік поцупив у нього з кишені в кав'ярні. Тому я будь-якої хвилини можу зателефонувати йому та викликати сюди.

— Не смій його чіпати, — Симона ще раз переконалася, що чоловік, який стоїть перед нею, анітрохи не жартує і дійсно готовий до вбивства. — Він не має до цього жодного відношення. Якщо я винна, мене і карай.

— Так я й збираюся тебе покарати. Ти цього не зрозуміла? Я просто-таки бачу, як твій приятель спускає дух у тебе на очах, а ти ніяк не можеш цьому завадити, — Нікі збігав до передпокою за мобільним, який Симона залишила на тумбочці, і, повернувшись до кімнати, почав щось набирати. — Особисто мене такий розвиток подій цілком влаштовує. Треба тільки відправити смс і дочекатися, коли цей ідіот примчить тебе рятувати. Ось так! А тепер мобільний вимкнемо, щоб не зіпсувати веселощів.

Дивлячись на його дії, Симона засмутилася ще більше. Її охопив відчай.

— Зупинися, благаю! Невже у тебе немає ні краплі совісті? — спробувала вона черговий раз достукатися до юнака, хоча в глибині душі й розуміла, що це не має сенсу — однаково він не змінить своїх планів. — Те, що ти збираєшся зробити, це справжнє дикунство.

— А відібрати у маленького хлопчиська рідного брата — не дикунство? — Нікі з презирством подивився на дівчину. — Не тобі читати мені нотації. Краще стули пельку і дай трохи подумати... Так, мені може знадобитися ніж.

Він вийшов з кімнати, через декілька секунд почувся гучний гуркіт кухонних шухляд. Симона усвідомлювала, що у неї не так багато часу, і, якщо вона хоче врятувати своє життя і життя Мартіна, то мусить обов'язково розрізати мотузку. Проте впоратися з цим завданням виявилося непросто. Шматок скла, який вдалося підняти з підлоги, врізався їй у пальці та завдавав нестерпного болю, до того ж, мотузка була затягнута занадто туго. Тому на ту мить, коли Нікі повернувся до кімнати, тримаючи в руці великий ніж, вона не просунулася ні на йоту.

— Послухай, навіщо ти це робиш? — їй потрібно було якимось чином відвернути увагу Нікі, щоб продовжити пиляти мотузку. — Невже ти дійсно отримуєш задоволення, коли завдаєш іншим людям болю?

— Та що ти знаєш про біль? — Нікі поклав ніж на стіл і знову став бігати з кутка в куток. Симона досягла своєї мети: вона зачепила його за живе, і тепер він не замовкне, поки не виговориться. — Ти хоч уявляєш, як мені жилося? У цьому нескінченному нестерпному жахітті.

— Ти будеш здивований, але я дуже добре це уявляю. Подібний стан переслідує мене багато років.

— Не порівнюй. Тоді тобі не було сім років, як мені.

Симона хотіла сказати, що теж втратила батька, бувши дитиною, але промовчала.

— Я абсолютно не розумів, що відбувається, — продовжував свою сповідь Нікі. — Батьки мені нічого не казали, хоча й поводилися дивним чином. І я вирішив, що брат пішов через мене, і, якщо я докладу зусилля, то рано чи пізно він повернеться. Що я тільки не робив, намагаючись наблизити цю чарівну мить: я став найкращим учнем у своєму класі; я записався на футбол і підводне плавання; я щодня надраював кімнату брата, щоб, коли він зайде до неї, вона виблискувала чистотою та порядком. Але він не повертався, і я починав впадати у відчай.

— І все ж таки, ти продовжував вірити?

— Так, я працював ще старанніше, доводячи себе практично до виснаження. Однак минали місяці, а ситуація жодним чином не змінювалася. І тільки батьки з кожним днем згасали все більше, від чого перетворювалися на похмурих примар. І ось саме тоді я зрозумів, що Алек не повернеться. Мій світ остаточно рухнув. Прийшов кінець усім ілюзіям, усім моїм надіям.

Останні слова Нікі вимовив настільки тихо, що Симона ледве їх розчула. Їй вдалося значно просунутися в поєдинку з мотузкою, і вона молилася лише про те, щоб встигнути довести справу до кінця. Нікі прикрив очі, вочевидь, намагаючись впоратися з сильним хвилюванням. Симоні це дало ще трохи часу. Нарешті він заспокоївся, кинув швидкий погляд в її бік, після чого знову заговорив:

— А потім на горищі я знайшов щоденник Алека і це повністю мене змінило. Тепер я прагнув лише одного — помститися за смерть брата. П'ять років я намагався зрозуміти, наскільки далеко можу зайти у своїй ненависті. А коли з життя один за одним пішли батьки, моє бажання помститися зміцнилося остаточно.

— Тоді ти й почав стежити за Яном? — Симона продовжувала підкладати дрова в жар: вона майже впоралася з мотузкою, їй залишалося зовсім небагато, щоб її перерізати.

— Я розшукав його без особливих зусиль і відразу почав утілювати свій план. У першу нашу зустріч він тікав від мене з такою швидкістю, наче його переслідував сам диявол. Ну а коли він ударився до горілки, тримати його в страху виявилося ще простіше.

— Його можна зрозуміти, адже ми вважали, що Алек загинув.

— Саме на це я і розраховував, — юнак повернувся до Симони, і вона внутрішньо здригнулася, побачивши вираз його обличчя. Не залишалося жодних сумнівів — Нікі був божевільний, і вмовляння тут не допоможуть. — Я хотів, щоб вас обох переслідували кошмари, щоб ви повною мірою усвідомили всю підлість свого вчинку.

— Але ж тебе не задовольнило лише залякування.

— Так, мені здалося цього недостатньо, тому я пішов далі. Я обрав слушний момент і здійснив своє правосуддя. Причому Ян був настільки п'яний, що навіть не намагався ухилитися від автівки. І знаєш... — Нікі зробив паузу та якось дивно подивився на Симону, — я нічого не відчув, коли збив його і залишив там помирати.

Він перетнув кімнату й втупився у вікно. Водночас Симона зрозуміла, що мотузка на її руках ослабла. Тепер можна було позбутися неї, щоб втекти від свого переслідувача. І хоча відстань до дверей здавалася чималенькою, чекати більш вдалого моменту було не варто. До того ж тумба більше не перекривала шлях до свободи, а ланцюжок не заважав відчинити двері.

Симона підхопилася зі стільця та побігла до виходу. Від несподіванки Нікі розгубився, тому не відразу зреагував. Тільки за кілька секунд він кинувся слідом за нею, але примудрився заплутатися у власному пальті та, перечепившись через купу мотлоху, гучно гепнувся на підлогу. Втім дівчину це не врятувало. Коли він падав, то встиг зачепити її рукою, від чого вона втратила рівновагу і розтягнулася поруч з ним. З боку це, напевно, виглядало комічно: дві дорослі людини борсаються на підлозі, наче в порожньому басейні.

— Куди це ти зібралася? — заскрипів він зривистим голосом, одночасно хапаючи Симону за ногу.

— Та відчепися ж ти, — вона щосили лигнула його по носу другою ногою.

Нікі скрикнув і схопився за ніс, з якого заюшила кров. Це надало Симоні час звестися на ноги та кинутися геть з кімнати. Вона важко дихала, на лобі виступили крапельки поту. Їй не вірилося, що все відбувається насправді. Ситуація більше нагадувала нічний кошмар, який ніяк не скінчиться. Нікі у свою чергу теж піднявся з підлоги й, тримаючись за ніс, пошкандибав до столу за ножем. Його обличчя виглядало жахливо, а божевільний погляд безперервно блукав кімнатою. І тут Симона усвідомила, що їй не вдасться здійснити свій план — Нікі наздожене її раніше, ніж вона встигне вибратися з квартири. Тому вона звернула коридором ліворуч, дісталася до кухні й пірнула в маленьку нішу, де стояла пральна машинка та зберігалися всілякі господарські речі.

Це крихітне приміщення затуляли дерев'яні дверцята, вірніше, заслінка з прорізами. Знайти його було майже неможливо, якщо не знати про нього заздалегідь. Симона звела дух і стала чекати, тоді як піт цівками стікав по її спині. Вона побоювалася, що її притулок ненадійний, але нічого іншого їй не залишалося.

— Агов, ти де? — почула вона з коридору голос Нікі. — Можеш не ховатися — я все одно знайду тебе. А за те, що ти розбила мені носа, я придумав тобі особливе покарання. Не хочеш дізнатися яке?

Нікі увійшов до кухні та огледівся довкола. Симона, затамувавши подих, спостерігала за ним крізь отвори в заслінці. Юнак більше не тримався за скривавлений ніс. Натомість у його руці блищав ніж, який він виставив уперед, наче збирався ним щось проткнути. Або когось. Симона здогадувалася, кого саме. Вона не сумнівалася, що коли Нікі надумає пустити його в хід, він не вагатиметься жодної секунди. Комп'ютер ніколи не відхиляється від заданої програми. Божевілля ніколи не зупиняється на півдорозі.

— Ну гаразд. Я готовий пограти в цю гру, якщо ти наполягаєш, — Нікі обвів кухню прискіпливим поглядом. — Головне, потім не пошкодувати. Адже ти не забула, що твій приятель мчить сюди повним ходом? І я вже приготував для нього дещо цікаве.

Це була явна провокація, але Симона не піддалася на неї та продовжувала зберігати мовчання. Нікі постояв ще деякий час, після чого попрямував у вбиральню, яка була розташована з протилежного боку квартири. Тільки тоді дівчина вислизнула зі своєї схованки й навшпиньках рушила до вхідних дверей. Вона виразно чула прокляття з вбиральні, тому подумки похвалила себе за ідею сховатися зовсім в іншому місці.

Їй залишалося подолати лише декілька кроків, коли дерев'яна мостина під її ногою гучно скрипнула. Симона здригнулася й з жахом застигла на місці. З боку вбиральні почулися швидкі кроки, що означало одне — її розкрили й слід діяти якомога швидше. Підбігши до дверей, Симона вчепилася неслухняними пальцями в замок, який, наче навмисно, наглухо застряг, але було пізно — перед її очима вже постав Нікі. Його обличчя випромінювало ненависть.

— Ну що, гру закінчено? Більше ти від мене не втечеш, — він загрозливо змахнув ножем і мов розлючений бик ринувся вперед.

Симона притулилася спиною до дверей — подітися їй було нема куди, як і нема куди бігти. Ненароком вона помітила горщик з квіткою, який стояв на столику в передпокої. Це наштовхнуло її на шалену думку. Симона схопила квітку за товсте стебло і, розмахнувшись, вдарила Нікі по руці. Важкий горщик влучив точно по зап'ястку — ніж вистрибнув з його руки й відлетів далеко убік. Нікі скрикнув, але й не подумав зупинятися: він з ще більшою люттю накинувся на дівчину, повалив її на підлогу та почав душити.

— Я уб'ю тебе, уб'ю, — прохрипів він не своїм голосом. — Ти заплатиш за всі мої страждання!

Симона відчула, як починає непритомніти, перед її очима поплили кольорові кола. Вона впізнала цю мертву хватку. Одночасно прийшло розуміння, що пальці все ще стискають квітку і що, можливо, це її останній шанс на порятунок.

На роздуми часу більше не залишалося. Симона міцно обхопила стебло долонею й, зціпивши зуби, обрушила горщик Нікі просто на голову. Почувся глухий удар. Горщик розколовся, земля розсипалася по підлозі, а Нікі мов підкошений повалився набік.

Наступної миті вхідні двері розчинилися, на порозі виник переляканий Мартін.

— Якого біса тут відбувається? — опустивши погляд, він побачив на підлозі Симону, яка судорожно відкашлювалася й хапала ротом повітря, а поряд з нею — чоловіка з розбитим носом. — І що це означає?

— Він напав на мене, тому довелося його трохи вгамувати, — ледве вимовила Симона, тримаючись за шию. — Сподіваюся, я його не вбила. Перевір, будь ласка, чи він живий.

— А хто це? Алек?

— Ні, це Нікі — його молодший брат. Це він убив Яна та вчинив замах на Діану, а також переслідував мене, прикидаючись Алеком.

Мартін схилився над Нікі, у якого на скроні утворився величезний синець, і намацав пульс.

— Нічого страшного, просто знепритомнів, — він допоміг Симоні звестися на ноги. — А от з тобою таки все гаразд? Він що, душив тебе?

— Так, але я в нормі. Візьми у нього з кишені пальта скотч і обмотай йому про всяк випадок руки — не хочу більше ніяких сюрпризів.

— Добре!

Мартін знайшов у кишені скотч і щільно зв'язав Нікі руки. Той ворухнувся та голосно застогнав.

— Дивись, він прийшов до тями. Треба викликати поліцію, — тільки зараз Симона повною мірою усвідомила, що ледь не розпрощалася з життям.

Кров відхлинула від її обличчя, з очей полилися сльози. Вона вчепилася в руку Мартіна, який притягнув її до себе і міцно обійняв.

— Не хвилюйся, він більше нічого тобі не заподіє. Все скінчилося. Ти в цілковитій безпеці.

— Це було просто жахливо. Він хотів і тебе вбити, тому відправив есемеску, щоб ти приїхав.

— Я думав — її ти написала.

— Я нічого не писала. Це все Нікі — він справжній псих. Он, навіть ножа приготував.

— Тоді зрозуміло. А двері хто відчинив, теж він?

— Напевно, що я, коли намагалася вибратися з квартири. А ще твоїй квітці не пощастило, — Симона зітхнула, вказуючи підборіддям на черепки. — Хоча з неї вийшла відмінна дубина.

— Гаразд, куплю тобі ще з десяток, щоб ти могла відбиватися від небажаних гостей.

Симона усміхнулася, напруга всередині неї поступово почала спадати. Коли Нікі знову застогнав, Мартін дістав мобільний, щоб викликати поліцію.

— Вони зараз приїдуть. До речі, я знайшов свій телефон у машині під сидінням.

— Я знаю, Нікі зізнався, що наказав своєму спільнику поцупити його у тебе з кишені. А коли ми пішли до лікарні, підкинув обидва телефони в машину.

— Який покидьок!

— Але мені його все одно шкода, — Симона з сумом подивилася на свого переслідувача. — Навіть попри те, що він встиг накоїти. Дурний хлопчисько, що заплутався у власних почуттях. Він сподівався знайти довгоочікуваний спокій після того, як розбереться з кривдниками брата. А спокій приходить лише до тих, хто здатний відпустити своє минуле. Світ не досконалий та іноді з нами трапляються страшні речі: ми втрачаємо близьких людей, тому почуваємося самотніми. Але треба йти далі, хоча це боляче. Тільки живі здатні надати сенс нашому існуванню. А мертві, мертві хай залишаються в наших серцях.

— Твоя правда, йди до мене.

Симона поклала голову на плече Мартіна й заплющила очі. Тепер вона зрозуміла багато речей: і жорстокість Нікі, викликану болем втрати упереміж з божевіллям; і її власну образу на Алека, який десять років змушував її почувати себе винною; і навіть мотиви батька, що покинув її зовсім маленькою. Вона знала — він любив її не менше за гори. Просто так сталося, нічого не вдієш.

Глава 7

За тиждень Діана почала одужувати — її травми виявилися не настільки серйозними, як здавалося спочатку. Однак про виписування поки не йшлося. Через це вона влаштовувала щоденні скандали та погрожувала написати скаргу на весь медперсонал лікарні, включно з головлікарем і навіть нянечками. Симоні був відомий лише один спосіб вгамувати скандалістку, тому щоразу, відвідуючи її, вона купувала коробку найсмачніших еклерів. Це пом'якшувало серце Діани, і деякий час вона поводилася більш-менш пристойно.

Коли Симона з Мартіном увійшли до холу лікарні, сонце встигло торкнутися небокраю своїм золотавим диском і крізь вікна лилося жовтогаряче з рожевим світло. Симона не планувала надовго затримуватися в палаті: необхідно було тільки підписати заяву на відпустку, яку вони з Мартіном збиралися провести в горах. І не просто в горах — у тому самому місці, де сталася трагедія з Алеком. Симона не була там майже десять років, тому сильно нервувала і навіть хотіла відмовитися від цього задуму.

«Ти маєш туди поїхати. Тобі це потрібно, — заявила Діана, намагаючись переконати подругу в правильності такого рішення. — Так ти зможеш поставити жирну крапку в цій історії».

Звичайно, певною мірою вона мала рацію, але Симону все ще брали сумніви. Їй не хотілося знову відчути провину за смерть Алека. Хоча, може, вона просто боялася, що гори не викличуть тієї емоції, яка надавала їй життєвих сил та до якої вона так звикла.

Симона залишила Мартіна в коридорі — він тільки зазирнув у палату, щоб привітатися, — причинила двері й наблизилася до ліжка Діани. Та напівсидячи переглядала папери, на кінчику носа у неї теліпалися незмінні окуляри. Її голова вже була вільна від бинтів, а синець на обличчі набув зеленувато-жовтого відтінку. Побачивши Симону, вона відклала папери вбік і радісно усміхнулася.

— Диви, хто до нас завітав!

— Я на хвилинку. Підпишеш мою заяву на відпустку?

— Звичайно, давай її сюди. Бачу, ти дослухалася до моїх слів. От і молодець, — Діана взяла в руки аркуш із заявою та підписала його розмашистим почерком. — Коли вирушаєте?

— Завтра. Отже, у мене ще є ніч, щоб змінити своє рішення.

— Я тобі зміню, — Діана погрозила Симоні кулаком. — Не дурій, чуєш?

— Ну не знаю, мені здається, це погана ідея.

— Що тебе лякає? Ніхто тебе там не вкусить. Відпочинете на природі, подихаєте свіжим повітрям.

— А якщо я не впораюся з нервами та все зіпсую? Щось мені не хочеться, щоб Мартін бачив мої істерики. З нього й так досить.

— То не влаштовуй істерики. І ніхто їх не побачить.

Симона у відповідь важко зітхнула.

— Легко сказати «не влаштовуй». Наче я можу це контролювати. Особливо, після того, що відбулося.

— З цим дійсно не посперечаєшся.

— Я досі не можу оговтатися після того жаху, який влаштував Нікі. А відрізана собача голова сниться мені мало не щоночі. Бідолашний Карл, це наш консьєрж — я тобі про нього розповідала, сильно захворів, коли дізнався, що зробили з його улюбленим Джокером.

— Від такого у будь-кого станеться серцевий напад.

— Напевно, не треба було йому казати.

— Ти вчинила правильно. Він мав право знати.

— Гаразд, годі про сумне. Краще скажи, як ти почуваєшся?

— Чудово! — вигукнула Діана, а потім голосно додала, щоб її було чутно в коридорі: — Але дехто з цим не згодний і тому не хоче мене виписувати.

— Тихіше! Чого ти репетуєш?

— А як ще пояснити цим йолопам, що я абсолютно здорова? — вона закопилила по-дитячому губи та склала руки на грудях. — У мене роботи по вуха, а вони тримають мене тут без жодної причини.

— Якщо тримають, отже, так треба. Лікарям видніше.

Діана скривилася, ніби з'їла лимон.

— Теж мені лікарі. Самі шарлатани.

— Господи, до чого ти нестерпна, — Симона закотила під лоба очі. — Як я тільки тебе витримую? Ти здатна будь-кого довести до божевілля.

— От і не стирчи тут, йди вже, тобі треба збиратися в дорогу. І май на увазі, якщо я дізнаюся, що ти передумала, не розмовлятиму з тобою два місяці.

Симона розсміялася.

— Чому саме два місяці? Чому не три, не п'ять?

— Тому що мені так хочеться. Зрозуміло?

— Зрозуміло, — Симона наблизилася до дверей. — Гаразд, я піду. Мені дійсно час іти. Хочу заскочити ще на роботу, щоб залишити у секретаря заяву, яку ти підписала. Завтра на це не буде часу.

— Шуруй, шуруй, і добре поводься. Я знаю, ти — дівчина сильна, тому впораєшся з усім цим.

— Спасибі! Бувай!

— Бувай!

Симона вийшла за двері та мало не розридалася, настільки потужні емоції її переповнювали. Все ж таки добре, що у неї є Діана і Мартін. Людина не має бути самотньою — самотність висушує душу. Робить з неї щось на кшталт мумії, притуплює почуття, роз'їдаючи їх мов іржа, відбирає надію. І в певну мить ти починаєш розуміти, що тобі байдужий не лише навколишній світ, але й ти сама собі як особистість. Кінець руху, серце назавжди вмерзає у кригу. Ти за звичкою щось робиш, дихаєш, говориш, проте в цьому немає ніякого сенсу. Ти летиш у безодню, а крику твого не чутно. У порожньому просторі не існує звуків. Відлуння тільки здається порятунком. Воно — омана. Тепер це Симона знала напевно. Ілюзій більше не залишилося.

Вона спробувала себе опанувати — не варто Мартіну показувати свої сльози. Навіть якщо це сльози щастя, а всередині тебе грає музика. Вона обов'язково розповість йому про свої почуття, просто зараз не час і не місце. Це все потім — її чекають невідкладні справи.

Повернувшись додому, Симона взялася збирати у великий наплічник речі, які могли знадобитися у майбутній подорожі. Попри чудову погоду, вона вирішила, що їй не завадять теплий светр, непромокальна куртка, такі ж непромокальні черевики, дві пари вовняних шкарпеток та в'язана шапочка. Усе це швидко зникло в бездонних надрах улюбленого наплічника — Симона відкопала його на антресолі в передпокої. Колись дуже давно він супроводжував її в усіх походах, вміщуючи все, що потрібно, і маючи дуже зручні лямки. Крім теплих речей, туди ж вона поклала кілька футболок, дві пари змінної білизни, гребінець, захисний крем від сонця, вологі серветки, рідке мило в економній упаковці, нитки з голкою, дві п'єзозапальнички, коробка спеціальних вологозахищених і вітростійких сірників, мисливський ніж, ліхтарик, прогумовані рукавички, моток міцного мотузка, набір першої допомоги й деякі дрібнички. Після нетривалих роздумів, Симона запхнула в наплічник щоденник Алека, який відібрала у Нікі перед тим, як його заарештувала поліція. Вона не знала, навіщо бере щоденник з собою. Можливо, їй хотілося вшанувати пам'ять свого друга, принісши на місце його загибелі дорогу йому річ.

Коли Симона закінчила приготування, вона зварила на кухні каву, повернулася до кімнати та з чашкою гарячого напою сіла у крісло. Зараз в її квартирі панував повний порядок, все сміття було прибрано і житло мало звичайний вигляд. Проте перші дні після події вона вважала за краще ночувати у Мартіна. Він не заперечував. Більш того, чоловік благав її переїхати до нього, але Симона вагалася, уникаючи прямої відповіді. Вона так давно жила сама, що будь-які зобов'язання, навіть приємні, викликали у неї паніку. А якщо їм буде погано разом? Якщо вона почне дратувати його своїми звичками: посудом у раковині, роботою допізна, ескізами по всій оселі, особливо напередодні важливої здачі? Можливо, невелика подорож у гори допоможе їй зрозуміти, наскільки вона готова довіритися іншій людині. Тільки не треба її квапити. Нехай пройде час. Час її зцілить.

У двері подзвонили. Симона легко випурхнула з крісла і, пройшовши до передпокою, клацнула замком. На порозі стояв Мартін, в руках він тримав пакети з цілою купою казанків, сковорідок, іншим різним посудом і ще бозна-чим.

— Що це таке? — Симона зробила крок назад, впускаючи чоловіка у квартиру й одночасно роздивляючись куплені ним речі. — Навіщо ти стільки набрав? Ми йдемо в гори лише на декілька днів.

— Нічого, згодиться, — Мартін опустив пакети на підлогу і розім'яв затерплі пальці. — Краще взяти щось зайве, ніж потім кусати собі лікті.

Симона весело розреготалася.

— Відразу помітно, що ти ніколи в житті не ходив у похід. Кожен зайвий кілограм — це додаткове навантаження і швидка втома. Так що, доведеться залишити цій скарб вдома.

— І казанок? — Мартін дістав з пакета новенький алюмінієвий казанок і ображено протягнув його дівчині. — Подивися, який він легкий. Його обов'язково слід узяти.

— Гаразд, казанок візьмемо, — погодилася Симона. — Він дійсно легкий і дуже об'ємний. У ньому буде зручно кип'ятити воду для чаю.

— А сокирка? Без неї ніяк не можна!

— Ти мене вбиваєш, — видихнула Симона й обхопила руками шию Мартіна. — Краще скажи, ти купив намет?

— Та купив, купив, — відповів Мартін і, підхопивши Симону на руки, закрутив її на місці. — Причому, саме такий, як ти сказала.

— Двошаровий?

— Двошаровий!

— Водостійкістю на три тисячі міліметрів?

— Саме так!

— Фірми «Alexika»?

— Яка ж ти зануда! — Мартін почав цілувати Симону в шию, щоки, губи, тільки щоб вона більше не розпитувала його про цей клятий намет.

— Припини негайно! — запротестувала дівчина, продовжуючи усміхатися. Ця метушня з приготуваннями її трохи розважала. — Добре, візьмемо все, що захочеш. Тільки тягнути весь додатковий вантаж будеш самостійно. Плюс на тобі намет.

— Домовилися! — Мартін нарешті поставив Симону на підлогу. — Ну тоді ходімо? Ти зібрала речі?

— Я повністю готова, — Симона повернулася до кімнати та винесла звідти свій наплічник. — Начебто нічого не забула.

— Ага! Як свій, так напакувала по самі вінця, — Мартін примружився й по-дитячому тицьнув у наплічник пальцем. — А мені дорікаєш, що я накупив занадто багато.

— Дурнику, тут тільки найнеобхідніше, — Симона клацнула його по носу. — А ти притягнув усілякий непотрібний мотлох.

Вона взула кросівки, накинула на плечі штурмівку і підштовхнула невдоволеного Мартіна до виходу. За декілька хвилин вони вже їхали до нього додому, щоб переночувати там, а наступного дня рушити в дорогу. Молоді люди мали піднятися в гори, тому їм варто було гарно відпочити. Погоду на завтра обіцяли сонячну та теплу.

На жаль, як це часто буває, синоптики помилилися, і зранку почав накрапати дрібний дощ, а небо затягнуло важкими хмарами. Проте Симона прокинулася у відмінному настрої: від її вчорашніх сумнівів не залишилося й сліду. Діана мала рацію, їй потрібно позбутися відчуття провини та цих безглуздих страхів. І кращого місця, ніж там, де ці страхи зародилися, не знайти. А те, що з нею поруч буде Мартін, навіть на краще. Його присутність надасть їй відчуття опори та захищеності. Без нього, самостійно, вона не впорається.

— А погодка все ж таки зрадила, — Мартін уважно дивився на дорогу, хоча їхав з помірною швидкістю. — Цікаво, цей дощ надовго?

— Нічого, у нас відмінне спорядження, — відповіла Симона, відкинувшись на сидінні та дивлячись у вікно. — Добре, що я захопила непромокальні черевики. Немає нічого гіршого в поході, ніж відчуття мокрих ніг. Навіть якщо на вулиці не холодно.

— А я вважав, що найжахливіше — застати на місці, яке ти обрав для табору, інших туристів.

Симона посміхнулася.

— Це теж.

Більше вони ні про що не говорили, і до кінця подорожі в салоні просто тихо грала музика. Коли автівка заїхала на майданчик, де планувалося її залишити, а далі крокувати пішки, дощ повністю вщух. Небо посвітлішало, друга половина дня обіцяла бути ясною, що підіймало настрій. Молоді люди вивантажили з багажника наплічники, закинули їх за спини й, замкнувши машину, попрямували стежиною, яка впиралася у пологий відріг, а потім різко йшла вгору. Вони мали піднятися серпантином на висоту приблизно п'ятсот метрів. Саме там була розташована пласка ділянка, де десять років тому Симона зі своїми приятелями Алеком і Яном поставили намет напередодні сходження на вершину. Вона добре знала цю місцину і, хоча земля тут була нерівною, кам'янистою, і весь час доводилося дивитися собі під ноги, Симона упевнено просувалася вперед. Мартін намагався не відставати від неї, попри важкий наплічник за спиною, шестилітрову пляшку з водою в руці та відсутність необхідного досвіду.

Першу зупинку вони зробили за годину, здолавши значну частину шляху; в запасі у них залишалося достатньо часу, щоб до темряви встановити намет, тому можна було дозволити собі невеличкий перепочинок. До того ж чашка міцної кави зі шматочком шоколаду додала їм сил, після чого Симона і Мартін знову рушили в дорогу. Погода на той час значно покращала. Небо звільнилося від хмар і тепер сяяло дивовижною свіжістю. Повітря наповнювали пахощі весняних квітів, тепле сонце підсушило залишки вологи на траві та листі чагарнику. Йти було легко, не дивлячись на крутизну схилу, і дуже скоро молоді люди наблизилися до місця свого майбутнього табору.

Тут панувала надзвичайна краса: земля рясніла первоцвітом і фіалками, позаду відкривалася велична панорама долини, а просто перед очима височіла гора під назвою Крихітка, яка поховала під своєю лавиною нещасного Алека. Свого часу Симона вивчила її вздовж і впоперек. Всупереч назві, висота гори складала 2000 метрів над рівнем моря. Зараз її вкривав зелений килим з трави, подекуди вимальовувалися кам'янисті виступи й масивні валуни серед кволих заростей терну.

У Симони болісно стиснулося серце. Вона чекала, що їй буде непросто, але емоції все ж таки взяли над нею гору, коли спогади накрили її наче цунамі. Саме тут Симона востаннє бачила Алека живим, і саме сюди вона більше ніколи не поверталася. Напевно тому, що їй було гірко і страшно. А може, через відчуття провини, яке протягом багатьох років не давало їй спокій та якого вона прагнула позбутися за всяку ціну.

— Ну що, ми прийшли? — почула вона за спиною голос Мартіна.

— Так, прийшли.

— А тут дійсно до біса красиво. Ти мала рацію.

— Якщо чесно, — Симона з полегшенням скинула з плечей наплічник — її тіло від незвички страшенно боліло, — я вперше підіймаюся сюди навесні, коли немає і натяку на сніг. Взимку це місце виглядало інакше.

— Можу собі уявити, — Мартін теж зняв наплічник, поставив на землю пляшку з водою і тепер розтирав затерплі плечі.

— А ти можеш уявити, що з тієї гори ми спускалися, напевно, разів сто? — Симона вказала рукою на Крихітку.

— Поки не загинув твій приятель? — Мартін підійшов до дівчини впритул і взяв її за руки.

Симона прикрила повіки — вона ледь стримувала сльози.

— Ти вгадав.

— Уявляю, як тобі важко, — він пригорнув її до себе. — Ти в порядку?

— Спасибі, я впораюся, — Симона легенько відсторонила його та кинула швидкий погляд у бік гори, яка, наче велетень, нависала над ними своєю міццю. — Але я мусила повернутися, щоб не застрягти назавжди в минулому і рухатися далі.

— Я впевнений — ти вчинила правильно.

— Час покаже, — Симона підняла свій наплічник. — Гаразд, досить розмов, час братися до роботи. Ми маємо до вечора поставити намет, інакше доведеться ночувати просто неба.

— А що, це навіть романтично.

— Я подивлюся на тебе, коли зайде сонце. Повір мені, це не настільки весело, як здається. До того ж, ночами ще доволі холодно. Без намету ми околіємо. Я вже не кажу про те, що на нас чекає, якщо піде дощ.

Вони пройшли кілька десятків метрів і зупинилися неподалік від групи дерев, серед яких можна було побачити низькорослі ялини, гірську вільху та ялівець. Завдяки щільним заростям майже не відчувався вітер, та й хмизу для багаття тут було вдосталь. Іншими словами — ідеальне місце. Залишалося встановити намет. Для початку Симона та Мартін розклали на траві кілочки, дуги, внутрішню частину, армований поліетилен для тамбура і зовнішній тент зеленого кольору. Тепер вони мали з'єднати все докупи, що зайняло забагато часу. Крім того, виникли проблеми з кілочками для розтяжок: всюди з землі стирчало каміння, і Мартину довелося використати великий мисливський ніж — лопатку вони з собою не взяли, — щоб розчистити пристойних розмірів майданчик. Коли нарешті намет було встановлено, Симона знесилено впала на ретельно натягнуту тканину і витерла піт з лоба.

— Схоже, я втратила навички — зовсім забула, як це робиться.

— А мені здалося, що ти справжній профі.

— Тільки цей профі падає від втоми, тому пропоную багаття сьогодні не розпалювати. Тим паче, що після дощу сухий хмиз навряд чи можна знайти. А термоса гарячої кави нам вистачить до завтра.

— Згоден, — Мартін зняв куртку та розтягнувся поряд з Симоною. — Відпочиватимемо. Тільки нумо чогось поїмо. Я зголоднів.

— Так, підкріпитися нам не завадить.

Вони розстелили спальні мішки, вивантажили з наплічників частину провіанту і почали їсти. Симоні спало на думку, що такою голодною вона не почувалася дуже давно. Як у дитинстві після тривалої прогулянки на свіжому повітрі. Тут усе виглядало геть по-іншому, немов украй загострилося її сприйняття реальності. До Симони повернулася здатність вбирати в себе навколишній світ, вдихати аромат квітів, слухати спів птахів, тремтливо приймати любов коханого. А значить, вона не була безнадійною для цього світу. Світ підхоплював її, з радістю відкривав перед нею свої чарівні дари. Тільки бери їх, насолоджуйся, живи на повну котушку, залишаючи у минулому все, що боліло і перетворювало на порожню стару оболонку безвиході. Світ наповнював її існування сенсом.

Вона витерла руки вологою серветкою, зібрала залишки обіду та зробила кілька ковтків остиглої кави. Мартін вже тихо посапував — втома буквально звалила його з ніг, попри те, що годинник показував лише четверту. Симона прилягла поруч і заплющила очі. Сон зійшов на неї м'якою хмарою, поступово занурюючи у стан глибокого умиротворіння. Уві сні вона бачила гори, безкраї, засніжені, сяючі в променях вечірнього сонця, і сміх — чи то дитячий, чи то жіночий, веселий, завзятий. А може, то дзвоник дзеленчав під поривами вітру? Чи співала пташка? Чи дзюрчав струмок в густих заростях? Чи потріскувало багаття, коли зайшло сонце, а на землю опустилася прохолода. І так приємно було протягнути руки до його танцюючого полум'я, щоб відчути цей божественний жар в холодних долонях.

Симона виринула зі сну й одразу відчула запах диму, а ще смаженого м'яса: біля вогнища порався Мартін, який щось помішував ложкою в казанку.

— Дивлюся, ти все ж таки розпалив його, — вийшовши з намету, вона помітила, що на гори насунулися густі сутінки. — А що ти там готуєш?

Мартін загадково усміхнувся.

— Скоро дізнаєшся. Обіцяю, тобі сподобається.

— І де ти взяв хмиз?

— Назбирав під деревами, а дещо позрізав ножем з нижніх гілок ялин. Завтра, коли розвидниться, можна буде нарубати ще. Просто я не хотів стукати сокирою, щоб не розбудити тебе.

— Дякую, що дав мені поспати. Я чудово відпочила, — Симона опустилася на ковдру біля багаття, де вже був накритий імпровізований стіл з нарізаними овочами, хлібом і навіть пляшкою вина. — А з якої нагоди свято?

— А що, обов'язково має бути нагода?

— Ну не знаю...

Перш ніж відповісти, Мартін скуштував вариво з казанка і блаженно закотив під лоба очі.

— Ммм, смакота... Ти моя нагода, зрозуміло? І жодних інших нагод мені не треба, — він сів поруч з Симоною і взяв її за руку. — Ти найпрекрасніше, що сталося зі мною останнім часом. І я хочу бачити тебе щасливою. Тому, якщо ти скажеш мені лізти на найвищу у світі гору, я зроблю це не вагаючись.

Мартін нахилився до дівчини та ніжно поцілував її в губи, а потім, трохи відсторонившись, тихо прошепотів:

— Я люблю тебе і завжди буду поруч. Хочу, щоб ти про це знала.

Він провів долонею по її обличчю, милуючись іскринками в її зелених очах. У світлі багаття вони нагадували два коштовних камінчика.

— Я теж тебе люблю, — відповіла Симона.

Вона поклала голову на плече чоловіка — їй не хотілося більше нічого говорити. Все було сказано, сказано найголовніше. Біль відступив. Як відступили страх і провина. Для них не залишилося місця. Тепер їхнє місце займали зовсім інші почуття, а душа відпочивала вперше за багато років.

Несподівано Мартін пожвавішав:

— Ти відчуваєш цей запах? — запитав він принюхуючись.

Симона скинула голову і поводила носом то в один бік, то в інший.

— Нічого не відчуваю, окрім запаху смаженого м'яса.

— У тому-то й річ, підгоряє моя мусака.

Мартін підхопився з місця та кинувся до свого казанка. Він почав чаклувати над ним, помішувати вміст ложкою, куштувати, знову помішувати, підливати якийсь соус з металевої банки. Загалом, рятувати свою мусаку, хоча Симона й гадки не мала, що це таке.

— Слухай, поясни мені, що ти готуєш.

— Це страва грецької кухні. Мене навчив її готувати батько. Адже він наполовину грек, — почав пояснювати Мартін, одночасно знімаючи казанок з триніжка. — Взагалі, класичну мусаку роблять шарами в духовці, але батько її трохи модифікував, оскільки ми часто їздили на природу і доводилося куховарити на відкритому вогнищі.

— А що там?

— Яловича вирізка, цибуля, баклажани, томати, перець, часник, базилік.

— Ти що, усе це тягнув з собою? — здивувалася Симона. — А, тепер зрозуміло, що то були за таємничі пакунки, які ти сховав від мене в наплічник.

Вона усміхнулася, а Мартін взявся розкладати по тарілках їжу, від якої йшла пара і дивовижний аромат спецій.

— Я хотів зробити тобі сюрприз, — він відсунув казанок і налив вино у новенькі алюмінієві кухлі. — Хочу випити за тебе. За те, що ти є в моєму житті.

— А ти в моєму.

Молоді люди випили та нарешті взялися за свою пізню вечерю. Мусака Мартіна виявилася неперевершеною: пряною, ніжною на смак і, як то кажуть, з «димком». Нічого подібного Симона раніше не куштувала. Коли її тарілка спорожніла, вона відсунула її вбік і подивилася на вогонь.

— Якби мені хтось сказав, що саме тут я відчую себе найщасливішою людиною у світі, я б не повірила, — вимовила вона, милуючись полум'ям.

— Ти маєш на увазі це місце? — Мартін почав збирати сміття та залишки їжі у великий пакет.

— Так. Не думала, що повернуся сюди.

— Час лікує. Повір мені, я знаю, як ніхто інший.

— Не в цьому річ, — Симона підняла з землі кілька гілок і кинула їх у вогонь. — Я багато що зрозуміла після тієї ночі з Нікі. Немає ніякого сенсу ганятися за примарами. Треба цінувати те, що маєш: час, свободу, близьких людей. А якщо хтось йде з твого життя, просто відпускай його. Інакше твоє життя перетвориться на нескінченний біг по колу в пошуках відповідей, яких насправді не існує.

— Твоя правда, хоча це непросто.

Вони замовкли, спостерігаючи за тим, як в багатті потріскують гілки. Першою заговорила Симона.

— Гаразд, піду прогуляюся, — вона підвелася зі свого місця та, накинувши на плечі куртку, оскільки надвечір значно похолоднішало, мерзлякувато повела плечима. — Природа кличе. Коли повернуся, допоможу тобі все прибрати.

— Будь обережна і візьми з собою ліхтарик. Він лежить на ковдрі.

— Не хвилюйся, я ненадовго.

Симона підхопила з ковдри ліхтарик — темрява впала на гори зненацька — і попрямувала до найближчих заростей. Вона старанно світила під ноги, щоб не перечепитися через каміння, яке раз у раз траплялося на її шляху. При цьому яскравий промінь слугував їй чудовою підмогою. Проте від нього не було ніякої користі, коли йшлося про велику відстань — промінь просто танув, гублячись у мороці. Не допомагав і молодий місяць на небі: його витончений вигин нагадував тонку скибочку дині. Фактично Симона йшла навмання, приблизно знаючи напрямок. Нарешті світло ліхтарика вихопило дерева і чагарник, суцільно вкритий жовтими квітами. Він був настільки густий, що чудово відповідав її цілям.

Коли за хвилину Симона вибралася з хащ, то першим ділом взялася зігрівати захололі пальці своїм гарячим диханням — вона забула рукавички в наметі. Довкола панувала дзвінка тиша і лише вітер ледь торкався трави, та в кронах дерев чувся шелест листя. І в цій тиші до Симони прийшло усвідомлення неосяжності навколишнього світу. Її місця в ньому навіть не як піщини — як атома, як миті на прямій часу, тієї самої субстанції, що ніколи не закінчується. Нескінченність у ступені нескінченності. Дівчина підвела голову вгору. Тисячі зірок витріщилися на неї ніби глядачі у театрі. Затамувавши подих, вони чекали, коли вона вийде на сцену і зіграє свою головну роль, відкриє їм душу. Напевно у неї вистачить сил, вона не зламається і не почне вигукувати прокляття на їхню адресу, адже вони ні в чому не винні. Вони такі ж полонені буття, просто у них своя місія, а у неї — своя. Зворотний бік порожнечі, ДНК Всесвіту.

Симона ввімкнула ліхтарик і зробила крок уперед. Під її ногами хруснули гілки: сонце та вітер, вочевидь, встигли підсушити землю після вранішнього дощу. Яка удача! Можна ще позбирати трохи хмизу для багаття, що вона і зробила. Після цього Симона вирушила у зворотному напрямку, причому тепер йти було набагато легше — орієнтиром їй слугував, хай і слабкий, вогник багаття. Проте, повернувшись до табору, вона знайшла не лише майже згаслий вогонь — ніде не було помітно Мартіна. Це викликало легке здивування. Може, він теж відійшов по своїх справах, тільки в інший бік, і у неї немає жодних причин для занепокоєння?

Симона звалила хмиз поряд з багаттям, підкинула у вогонь цілий оберемок і почала чекати. Але чим більше минало часу, тим швидше зростало її хвилювання. Куди він міг подітися? Огледівшись, вона помітила, що все залишилося на своїх місцях: ковдра, брудний посуд, недоїдена вечеря, казанок з триніжком. Навіть пакет зі сміттям лежав неподалік, наче його кинули поспіхом. І ось тоді бридкий хробачок страху не просто заворушився всередині неї, він виріс до розмірів багатоповерхового будинку і тепер кричав щосили їй просто у вухо: «Це дуже погано!»

— Мартіне! Мартіне! — покликала Симона.

Їй ніхто не відповів, нікого не було і в наметі. У кутку примостився її наплічник, на підлозі горою лежали зім'яті спальні мішки та частина речей, включаючи теплий светр, шапку і мобільний телефон. У той самий час наплічник Мартіна й одна ковдра зникли. Симона взяла в руки мобільний, який тут не ловив, і про всяк випадок сунула його в кишеню. А ще вона помітила на підлозі знайомий зошит. Це був щоденник Алека. До цієї миті Симона не витягала його з рюкзака, тому її здивувало, що він опинився на підлозі. Вона підняла щоденник, і тут мурахи побігли у неї спиною. На останній сторінці був зроблений свіжий напис: «Я повернувся! І я помщуся!»

— Що це все означає? — звучно вигукнула Симона і не впізнала свій власний голос. — Це що, якийсь розіграш?

Вона жбурнула щоденник назад на підлогу і вилізла з намету.

— Якщо це розіграш, то я здаюся. Ти переміг.

Відповіді знов не було, і всередині неї все стиснулося від страху. Хто міг зробити напис у щоденнику? Невже Мартін? Ну правильно, він знав про зошит і йому нічого не заважало дістати його з наплічника, поки Симона прогулювалася до заростей. Але навіщо? Щоб розіграти її? Чи тут приховувалося щось зловісніше? Може, її давнішні підозри все ж таки мали сенс? А що, коли вона тоді не помилялася і він дійсно змовився з убивцею Яна? Згадати хоча б його нібито зниклий телефон та напад в темному приміщенні недобудованого стадіону. Хіба це не міг бути Мартін?

Від цієї думки її ноги підкосилися і вона впала просто на землю. З очей бризнули сльози. Страх поступився місцем образі та відчаю. Ні, не може бути! Мартін не такий, Симона в ньому не сумнівалася. Вона тисячу разів дивилася йому в очі й, окрім величезної любові, в них нічого іншого не помічала. Він ніколи б не зрадив її довіру. Його почуття до неї були щирими. Чи все ж таки ні? І вона просто наївна дитина, що вірить у диво?

Зненацька збоку гори почувся крик, який повторився грімкою луною. Дівчина схопилася на ноги та, не вагаючись, побігла в тому напрямі. Дякувати богу, ліхтарик все ще був у неї в руці. Вона намагалася освітлювати ним дорогу, але промінь постійно стрибав, через що Симона кілька разів упала, зачепившись за каміння, й сильно забила коліно. Воно набрякло і тепер заважало їй швидко пересуватися. До того ж вона втратила орієнтацію. І ось промінь світла вихопив з темряви крутий кам'яний виступ біля підніжжя — перед нею постала гора Крихітка, і далі можна лізти тільки нагору, що з таким коліном було абсолютно неможливим.

І що їй робити? Симона завмерла в роздумах, коли її вух торкнувся дивний звук, змусивши здригнутися. Це було схоже на удар об землю важкого предмета, наче з великої висоти скинули мішок з піском. Від поганого передчуття всередині у дівчини все похололо. Тремтячою рукою вона спрямувала ліхтарик в те місце і побачила за двадцять кроків від себе щось, що дійсно нагадувало мішок. Хоча з таким само успіхом це могло бути й тіло людини. Симона зробила глибокий вдих, намагаючись ні про що не думати, і повільно рушила вперед. Коли їй залишалося пройти декілька метрів, вона різко зупинилася та заплющила очі. Її сильно лихоманило. Вона не могла повірити, що весь той жах, з яким їй довелося стикнутися у недавньому минулому, знову повернувся. Мабуть, у Всесвіту на неї були свої, особливі плани. Цікаво, що він приготував їй цього разу: гру в кішки-мишки? Атаку зомбі? Чи зустріч з іншим убивцею, витонченішим і жорстокішим, ніж попередній? Таких, напевно, в засіках світобудови більш ніж задосить, вибирай на будь-який смак. Але вибирати їй нічого не хотілося. Вона бажала опинитися вдома, у своєму улюбленому кріслі з чашкою гарячої кави, а поруч щоб сидів Мартін. І жодних убивць поблизу, примар чи ще когось в цьому ж дусі.

Симона розплющила очі та знов спрямувала ліхтарик на витягнутий нерухомий предмет, який лежав перед нею на землі. Вона зробила ще один крок і остовпіла, оскільки упізнала наплічник Мартіна. Він був щільно набитий, і їй знадобився деякий час, щоб розв'язати тугу стяжку під верхнім клапаном. Із середини випала зникла ковдра і теплі речі. Але кому могло спасти на думку видертися на гору та скинути його звідти? Чи наплічник упустили випадково? І куди подівся Мартін? Чому вона ніде не може його відшукати?

Над її головою пролетів нічний птах і з уханням зник у ночі. Несподівано зверху посипалися дрібні камінці та водночас пролунав тихий заклик:

— Симоно! Симоно! Допоможи!

Її обдало жаром.

— Мартіне, це ти? Що ти там робиш? Негайно спускайся, — закричала Симона, спішно намагаючись придумати, як їй з пошкодженою ногою піднятися на крутий уступ, і одночасно розуміючи, що у неї немає жодного шансу.

Вона продовжувала стояти біля підніжжя та прислухатися до шерехів. Відповіддю їй слугувала мертва тиша. І тут Симона в траві побачила червоний вогник, який виявився свіжим недопалком. А оскільки вони з Мартіном не палили, це означало, що на гору її заманював хтось чужий, хтось незнайомий. Перед очима навіть постала картина, як вона падає вниз, приземляється на гостре каміння і — хрусь! — її шия зламана. Доволі огидне видовище!

«Треба якнайшвидше звідси забиратися», — подумала Симона і, підхопивши наплічник, пірнула у темряву. При цьому вона нагадувала собі незграбну кульгаву черепаху, яка намагається втекти від розлюченого хижака.

Перед нею стояло непросте завдання — повернутися до табору. Адже у світлі багаття значно простіше захистити себе, та й медична допомога їй не завадила б, якщо, звичайно, в аптечці знайдеться ефективне знеболювальне. Хоча в чому саме полягала загроза, Симона досі не могла второпати. Її ніхто не переслідував, не кидався на неї з ножем. І все ж вона відчувала, що щось негаразд. Наче погрозлива тінь нависла над нею і пильно спостерігає за кожним її кроком. Їй хотілося, щоб це було звичайним жартом, безглуздим, але жартом, який вигадав Мартін. Якби ще не коліно. Судячи з розпухлої колінної чашечки та сильного болю, його доведеться серйозно лікувати. Ну що ж, нічого не поробиш — спрацював принцип рівноваги у всесвіті. За щасливі моменти треба чимось розраховуватися, і в даному випадку — власним здоров'ям.

Пройшовши пів шляху, Симона зупинилася і звела дух. Вогник багаття попереду мерехтів блідою точкою — їй варто було поквапитися, поки він не згас остаточно. Якби ще не цей біль у нозі, який не дозволяв нормально пересуватися. Він пульсував, звивався змією, а потім відступав, щоб знову повернутися з потрійною силою. Та раптом позаду почулися обережні кроки. Не залишалося сумнівів — слідом хтось йшов і цей хтось невблаганно наближався. Симона різко обернулася, все ще сподіваючись побачити Мартіна. Але замість цього промінь ліхтарика розрізав невидиму порожнечу, що нагадувала черево величезного чудовиська.

Наступної миті чиясь тінь сіпнулася та зникла з поля зору. Від переляку Симона упустила ліхтарик, який, ударившись об каміння, по-зрадницькому вимкнувся. Вона не стала його шукати, а скинула з плечей наплічник і зашкандибала у бік вогнища зі швидкістю, на яку тільки була здатна. Її серце вистрибувало з грудей, на обличчі, попри холод, з'явилися крапельки поту. Симона не чула кроків позаду, але вона точно знала, що її переслідувач нікуди не подівся. Він тихо крався у темряві, і страх перед ним гнав її вперед наче поранену тварину. І все ж таки вона розуміла, що далеко їй не втекти — рано чи пізно він наздожене свою здобич. Тому єдиним шансом було спробувати перехитрити його, через що вона зробила поворот на сорок п'ять градусів і попрямувала у темряву, ризикуючи при черговому падінні ще сильніше пошкодити коліно.

Симона йшла, майже не вибираючи дороги. Її ноги постійно чіплялися за гостре каміння, і це закінчувалося черговим нападом болю. Їй здавалося — ще трохи й сили остаточно зійдуть нанівець. І тоді не залишиться нічого іншого, як чекати на ранок просто неба, якщо, звісно, переслідувач не зможе знайти її раніше. Вона зробила черговий крок уперед, коли, зачепившись за щось, втратила рівновагу. Симона зойкнула і повалилась на землю, немов підкошена. Вона не відразу зрозуміла, що перед нею лежить чоловік. Більш того, ним виявися Мартін. Його легко було впізнати по своєрідних петлях на куртці для фіксуючих застібок. Але чому він такий холодний? І що це за липка субстанція у нього на обличчі, схожа на кров. Невже він поранений? Тоді вона має щось зробити. Проте не встигла Симона подумати, чим йому допомогти, як хтось ззаду вдарив її по голові, і вона знепритомніла.

Глава 8

Пам'ять поверталася до Симони повільно — навіщо взагалі щось згадувати? Краще нерухомо лежати, нічого не відчуваючи, нікуди не кваплячись і нічого не бажаючи. Хоча ні, дечого їй хотілося, наприклад, пити. Причому настільки сильно, що заради ковтка води вона готова була вбити. ВБИТИ?! Слово вибухнуло у неї в мозку і розлетілося на сотню друзок. Мартін убитий. Треба прийняти це як доконаний факт. По її щоках покотилися сльози. Ну чому, чому життя настільки несправедливе і завжди відбирає найцінніше? Ніби сміється над безглуздими очікуваннями. На мить підносить до небес, а потім безжально кидає у прірву, не залишаючи ні краплі надії.

Симона поворухнулася та негайно відчула новий вибух, цього разу — вибух болю. У неї нестерпно боліла голова, а саме потилиця, куди припав удар, крім того, нило коліно. Вона спробувала перевернутися на бік, через що біль посилився, і Симона мимоволі застогнала. Наступної миті хтось підійшов до неї зі спини й, піднявши за плечі, усадив наче ляльку.

— Ну що, прийшла до тями? — запитав чоловік позаду неї, і його голос здався їй дещо знайомим.

Дівчина насилу розплющила очі та крізь каламутну запону спробувала визначити, де перебуває. Безперечно, це був їхній табір: ось намет, а ось і багаття, яке знову яскраво горіло, даючи досить світла, щоб розгледіти свого переслідувача. Чоловік стояв до неї боком, на ньому були джинси, куртка й темна шапочка. За плечима його красувався плаский наплічник, в руках він тримав щось довге.

Але хто він такий? І як тут опинився? Невже потрапив сюди випадково? Чи йшов за ними з самого початку? Симона губилася у здогадках. Її спрага ставала все нестерпнішою. Вона облизала сухі як пергамент губи та тихо вимовила:

— Можна мені води?

Чоловік повільно обернувся, немов перевіряючи, чи дійсно це пролунало з вуст полонянки. Тепер було видно, що в руках у нього складний металевий кийок з набалдашником, який являв собою досить грізну зброю. Такі Симона бачила тільки в кіно. Значить, ось чим він вдарив її по потилиці та вбив Мартіна.

І тут в її голові стався третій вибух — вона впізнала свого кривдника. І не в останню чергу завдяки виразу його обличчя. Це був той самий юнак, якого замість себе на зустріч відправив Нікі.

— Патрік? — вона не зводила з нього очей. — Здається, так тебе звуть? Ми вже зустрічалися. Коли ти удавав з себе Нікі, а я на це клюнула.

— А у тебе гарна пам'ять на обличчя, — не випускаючи кийок з рук, Патрік підібрав з ковдри алюмінієвий кухоль, налив з пляшки води та подав Симоні. — На, пий!

Та жадібно випила воду трьома ковтками й обтерла вологі губи. Їй стало значно краще. Навіть головний біль вщух.

— Значить, це ти написав ту фразу в щоденнику Алека?

— Вибач, не втримався. Захотілося трохи розважитися.

— Але навіщо ти вбив Мартіна? — всередині Симони піднялася хвиля злості. — Він не зробив тобі нічого поганого. Та взагалі, що тобі треба?

— Дещо отримати від тебе, — погляд юнака став ще холоднішим і жорсткішим.

Патрік підтягнув до вогнища здоровезний камінь і, схрестивши ноги, влаштувався на ньому. Симона мимоволі відчула дежавю, наче перед нею постав Нікі власною персоною, який збирався звинуватити її в смерті свого брата. Господи, як же вона втомилася! Аби скоріше це закінчилося. І їй уже байдуже, що він з нею зробить — теж уб'є чи відпустить на всі чотири боки.

— І чого ти хочеш? — в голосі Симони з'явилися нотки роздратування.

— Ну, передусім, я волів би дізнатися, де Нікі, — вимови Патрік, граючи кийком і явно випромінюючи загрозу.

— Його заарештувала поліція, — відповіла Симона, намагаючись не звертати увагу на кийок.

— Як це сталося?

— Він увірвався до моєї оселі та намагався мене вбити. Мені не залишалося нічого іншого, як захищатися, а потім викликати поліцію. Не розумію, чому вони й тебе не заарештували.

Юнак насупив брови.

— Напевно, тому що я це передбачав. До речі, я маю для тебе погані новини.

Цього разу Симона промовчала. Патрік її лякав. Було в ньому щось хиже, небезпечне, хоча вона щосили намагалася відігнати від себе почуття страху. Достатньо показати, що ти боїшся, і твій опонент неодмінно скористається твоєю слабкістю. Ти станеш для нього вразливою.

— Так от, я не просто знайомий Нікі, я на нього працював, — продовжував Патрік. — І до цього часу він платив мені пристойні грошенята. Але тепер, завдяки тобі, він не зможе віддати мені певну суму. До речі, доволі велику. Розумієш, куди я веду?

— То ти хочеш, щоб я заплатила замість нього? — Симона була ошелешена.

— У тебе немає вибору.

— Ага, значить, ось в чому справа! Я вважала тебе другом Нікі, який йому допомагає, — їй чомусь стало смішно. — А ти, виявляється, звичайний найманець. І все вирішують гроші. Хто заплатить, тому і прислуговуєш.

Неспромога стриматися, вона почала реготати, оскільки вся ситуація виглядала до біса комічною. Сцена нагадувала погане кіно з посередніми акторами. І цього клоуна вона мусить боятися? Не кажучи вже про те, щоб платити йому якісь гроші. Та ні за що у світі! У неї ще залишилася крапля самоповаги. Нехай йде до дідька!

Несподівано юнак розмахнувся і щосили ударив кийком по пляшці вина, яка лежала на ковдрі. Друзки впереміж з червоними бризками полетіли на всі боки, викликавши справжній феєрверк, і це змусило Симону різко замовкнути. Патрік не зводив з неї своїх хижих очей, в глибині яких читалася загроза та бажання покарати її просто зараз, без жодного зволікання.

— Не треба зі мною жартувати, жінко, ти не в тому становищі, — вимовив він при цьому абсолютно спокійно. — Краще подумай про те, як ми розв'яжемо нашу маленьку проблему.

— І скільки ти хочеш? — Симона чудово розуміла, що кращою тактикою буде тягнути час наскільки можливо, а потім вона обов'язково щось вигадає.

— Двадцять штук баксів, — відповів Патрік, і вперше на його обличчі з'явилося щось на кшталт посмішки. Мабуть, думки про гроші робили йому приємність.

Симона гмикнула.

— І де я, на твою думку, маю взяти таку величезну суму?

— Я впевнений, у тебе на рахунку досить коштів, щоб задовольнити моє скромне прохання. Адже ти провідний дизайнер у «Нью Сіті». Чи не так?

— Звідки ти знаєш?

— Я багато чого знаю. Ми з Нікі стежили за тобою певний час. Тому не треба переконувати мене, що у тебе немає цих грошей. Я все одно не повірю.

Симона закусила губу. І що їй тепер робити? Заперечувати немає сенсу. Цей мерзотник серйозно підготувався до їхньої зустрічі. Хіба що знову тягнути час, поки в голову не прийде геніальніша ідея.

— Припустімо, ти правий, — вона обережно торкнулася хворого коліна, яке знову давало про себе знати. — Але як я перерахую тобі ці гроші зараз? Тут у горах немає навіть мобільного зв'язку. Не кажучи вже про зв'язок з моїм банком. Чи ти вважаєш, що я тягаю двадцять тисяч доларів просто у кишені?

— Про це не турбуйся. У мене є все, що потрібно, — Патрік зняв зі спини наплічник, розстебнув «блискавку» та дістав звідти портативний ноутбук і велику телефонну трубку з довгою антеною. — Це супутниковий телефон. Підключаємо його до ноутбука, і вуаля — у нас є зв'язок! Можна робити переказ.

Симону охопила паніка. Такого повороту подій вона не очікувала. Якщо він отримає бажане, то у нього не буде жодної причини залишати її живою. Адже вона — єдиний свідок скоєного ним вбивства.

— Добре, але у мене є умова, — вона випадково згадала про мисливський ніж у наплічнику. Може, вийде до нього дістатися? — Я зроблю собі знеболювальний укол! Мені набрид цей біль у коліні. Хочу його позбутися.

Патрік позирнув скоса на дівчину, ніби зважуючи подумки, чи не хитрує вона, після чого благодушно похитав головою:

— Без проблем, роби свій укол.

— Тільки мені потрібно знайти аптечку в наплічнику, який лежить у наметі.

Симона підвелася зі свого місця, маючи намір встати на ноги, проте Патрік зробив рукою застережливий жест.

— Не напружуйся. Я принесу тобі її сам. Мені абсолютно не важко, — в його голосі промайнула іронія.

Він зник у наметі, а Симона спересердя чортихнулася. Її план не спрацював — про ніж тепер можна забути. Гаразд, проїхали. Що далі? Вона озирнулася довкола та на відстані витягнутої руки помітила скалку від розбитої пляшки. І знову дежавю: схожий шматок скла якось врятував їй життя. Симона підняла його і сховала під ногою, саме вчасно, оскільки наступної миті з намету визирнув Патрік. В одній руці він тримав аптечку, в іншій — її мисливський ніж, в той самий час, як складений кийок висів у нього на поясі. Серце Симони захололо.

— А у тебе небезпечні іграшки, — хлопець покрутив ніж в руці, милуючись гострим лезом у світлі багаття. — Ти хоч вмієш ним користуватися?

Він наблизився до дівчини та кинув на землю аптечку. При цьому ніж він тримав таким чином, що Симона мимоволі відхилила голову назад, відсовуючись якнайдалі від леза, яке було спрямовано їй в обличчя.

— Дякую, — ледь чутно буркнула вона і почала порпатися в аптечці у пошуках знеболювального. Настрій її був препаскудний.

Вчора вона збирала ліки поспіхом, тому не пам'ятала, яке саме знеболювального поклала — ампули чи таблетки. Нарешті серед бинтів, лейкопластиру, упаковок із жарознижувальним та протиблювотним їй вдалося відкопати коробку з ампулами дексалгіну. Поруч знайшовся і шприц. Симона розкрила упаковку, набрала ліки у шприц і встромила голку собі в стегно просто через штани. Біль поступово пішов на спад. За хвилину Патрік протягнув Симоні ноутбук.

— Ну що ж, я свою обіцянку виконав. Тепер твоя черга.

Вона знову запанікувала. Тепер їй ні за що не відкараскатися і, як тільки гроші опиняться на рахунку цього типа, він прикінчить її без жодних вагань.

— Я не відмовляюся від нашої угоди, але що потім? Ти мене відпустиш?

— Звичайно! Коли я отримаю бажане, то відразу піду і ти більше ніколи мене не побачиш. Не такий вже я й монстр, як тобі здається. Просто мені потрібні мої гроші.

«Я в цьому зовсім не впевнена», — подумала Симона, продовжуючи тягнути час.

— Тоді навіщо ти вбив мого друга? Ти так і не відповів.

— Він сам винен, — Патрік награно зітхнув. — Йому не варто було вдавати з себе героя. Адже я попереджав його, що це погано скінчиться. Але він не послухав, тому мені довелося вжити надзвичайних заходів.

Симона з ненавистю подивилася на хлопця.

— Ти і є монстр, — вимовила вона, з жахом спостерігаючи, як після її слів на його обличчі проступили риси хижака, який ні перед чим не зупиниться заради досягнення власної мети.

— Гаразд, годі балачок. Повернімося до справ, — холодно відповів Патрік. Судячи з усього, розмова починала йому набридати.

Він знову простягнув комп'ютер Симоні, проте, перш ніж вона встигла взяти його в руки, десь у темряві за межами табору заграла мелодія «Хеллоу, Доллі!».

Симона і Патрік здивовано повернули в той бік голови. При цьому дівчина відчула неймовірне полегшення: по-перше, до неї повернулася надія, що Мартін живий, а по-друге, це відволікло Патріка, який, у свою чергу, ворожо насупив брови. Він явно не планував відхилятися від головної мети — отримання грошей, тому це роздратувало його ще більше. Він закрив кришку ноутбука, сховав його в наплічник, дістав скотч і наблизився до своєї полонянки. Симона ледь не застогнала, чудово розуміючи, що на неї очікує: протягом певного часу вона буде намагатися розрізати скотч скалкою, щоб звільнити руки. Як це знайомо! Та й нехай! Все одно у неї немає сил чинити опір.

Патрік з незвичайною спритністю обмотав їй руки — на щастя, у нього вистачило глузду зв'язати їх спереду, а не у неї за спиною, — витягнув з наплічника окуляри нічного бачення та начепив їх на лоба.

— Я відійду ненадовго. Перевірю, що там коїться. А ти нікуди не йди — ми з тобою ще не закінчили. І краще б тобі не робити нічого такого, про що ти потім пошкодуєш.

Коли він зник з очей, Симона спробувала зірвати скотч зубами. Попри величезні зусилля, їй це не вдалося. Тоді в хід пішло скло, яке було затиснуто між колінами. За його допомогою вона сподівалася розрізати липку стрічку, що теж виходило не дуже успішно. А якщо цей покидьок зараз повернеться? Другого шансу вона точно не матиме. Треба щось вигадати, причому швидко.

Симона підвелася з землі та, намацавши в кишені мобільний — його можна було використати як ліхтарик, — кинулася в темряву. Єдине, що їй спало на думку, це відшукати кинутий наплічник — у ньому в бічній кишені лежала заряджена ракетниця. Вони з Мартіном прихопили її з собою для екстреного випадку. Шкода, що Симона згадала про ракетницю лише зараз і не забрала її відразу, оскільки знайти наплічник у темряві буде непростим завданням, особливо без належного освітлення. До того ж бігти зі зв'язаними руками — ще те задоволення. Добре хоч коліно не боліло, і це дозволяло їй пересуватися з пристойною швидкістю. В одній руці Симона тримала мобільний телефон, освітлюючи ним дорогу, в іншій затиснула шматок скла, який боляче дряпав пальці. Та раптом десь праворуч почувся крик, після чого все змовкло і знову настала тиша. Вщух навіть вітер.

Симона завмерла на місці, намагаючись відновити дихання. Її серце вистрибувало з грудей, вона відчувала себе абсолютно безпорадною в цій ситуації. Добре, що багаття яскраво горіло: воно слугувало їй орієнтиром і допомагало дотримуватися вірного напрямку, щоб не збитися з курсу. І хоча до нього було далеченько, вона помітила на тлі вогню темний силует. Отже, Патрік повернувся до табору і вже знає про її втечу. Ще й телефон, блимнувши, відключився — вочевидь, закінчився заряд батареї. От дідько! Тепер їй нізащо не знайти наплічник, але і в табір повертатися не можна. Принаймні доти, поки вона не зніме клятий скотч. Симона зробила декілька невпевнених кроків у темряву, намагаючись не наступати на каміння, коли чиясь рука схопила її за плече та різко смикнула.

— Тихо, не кричи, це я, — почула вона шепіт біля самого вуха і ледь не зомліла.

Це був Мартін, він пригорнув дівчину до себе, щоб дати їй час оговтатися. Її груди заходили ходором від ридання.

Дякувати богу, він живий! А вона вже й не сподівалася, що коли-небудь зможе побачити його обличчя та дивовижну усмішку, в яку закохалася з першого погляду.

— Господи, яка я рада тебе бачити, — Симона вчепилася мертвою хваткою в його куртку, ніби боялася знову залишитися на самоті. — Я думала, цей негідник убив тебе — ти був такий холодний!

— Не хвилюйся, я живучий, — усміхнувся Мартін, намагаючись жартом привести її до тями. — Хоча, треба зізнатися, він добряче стукнув мене по голові.

— А як ти опинився за межами табору?

— Коли цей бандюга без жодного попередження накинувся на мене, я спробував утекти в темряву. Щоправда, безрезультатно. Але я вже у нормі. Так що немає приводу для сліз. Нумо краще поміркуємо, як ми вибиратимемося з цієї халепи. До речі, хто цей чоловік? Ти його знаєш?

Симона витерла мокрі щоки.

— Це Патрік, приятель Нікі.

— І що він тут робить?

— Мені він сказав, що Нікі не встиг з ним розрахуватися, тому я маю заплатити замість нього.

— Розрахуватися за що?

— Я так зрозуміла, за виконану роботу.

Мартін похитав головою.

— Тобто він допомагав Нікі скоювати злочини?

— Судячи з усього, так, — підтвердила Симона. — Адже саме Патрік розгромив мою квартиру.

— От же покидьок!

— Не те слово! Так що нам тепер робити?

— А що ти пропонуєш?

— Взагалі, я хотіла знайти твій наплічник — він має бути десь тут. Там лежить заряджена ракетниця, нам би вона не завадила.

— Вона у мене, — Мартін дістав з кишені ракетницю та покрутив у руках. — Випадково натрапив на наплічник у темряві. Це ти його кинула?

— Так, мені довелося. Але як добре, що ти його знайшов! Тепер наші шанси у протистоянні з цієї сволотою значно зростають, — дівчина спробувала в черговий раз розірвати зубами скотч на руках.

— Давай допоможу, — Мартін вхопився за край скотчу та з усієї сили рвонув його. Піддавшись, скотч з тріском лопнув.

— Дякую, ніяк не могла позбутися цієї гидоти, — Симона віддерла залишки стрічки з зап'ясть. — Слухай, ти знаєш, хто щойно кричав?

— Гадаю, наш кровожерливий приятель. Напевно, помітив моє зникнення і дуже засмутився.

— Ти спеціально запустив мелодію на телефоні, щоб його виманити?

— Звичайно! І щоб ти зрозуміла, що зі мною все гаразд, та вибиралася з табору, поки його немає.

— Ти мій герой! — Симона обійняла чоловіка за шию, притискаючись до його прохолодної щоки. — Якби не ти, я вже померла б. Його цікавили лише гроші. А свідки йому точно ні до чого.

Мартін трохи відсунувся та глянув їй просто в очі.

— Послухай, ще нічого не закінчилося. Ми, як і раніше, у величезній небезпеці. Тому нам краще розділитися — так у мене з'явиться більше свободи для дій. Чи зможеш ти самостійно залізти на гору? Я знаю, що в темряві це зробити непросто. Проте кращого місця, щоб сховатися, годі й шукати. І мені було б набагато спокійніше за тебе.

— Але я...

— Благаю тебе, заради мене, — Мартін простягнув їй ракетницю. — Ось візьми, це про всяк випадок. Я обіцяю, що не дам йому зруйнувати наше життя. Просто зроби, як я прошу.

Симона важко зітхнула. Їм знову доводилося розлучатися.

— Гаразд, я зроблю, як ти хочеш. Але будь обережний. Цей чоловік по-справжньому небезпечний.

— Я знаю. Не хвилюйся, все буде добре, — Мартін повернув її обличчям до гори. — І намагайся дотримуватися цього напряму. У тебе телефон з собою?

— Він сів.

— Тоді візьми мій.

— А як же ти? У Патріка є окуляри нічного бачення.

— За мене не турбуйся, я впораюся. Ну йди вже.

Симона поцілувала його в щоку та швидко рушила в бік гори, до якої залишалося зовсім небагато. Йти було легко — дорогу освітлював мобільний телефон, даючи досить світла, щоб не чіплятися за каміння. І тільки в голові безперервно клубочилися неприємні думки. А якщо у Мартіна нічого не вийде? Якщо він не зможе впоратися з Патріком, що тоді? Навіть подумати страшно. Ні, краще зосередитися на майбутньому підйомі. В принципі, він був не таким вже й крутим, наскільки Симона пам'ятала. Єдине, що її турбувало, це суцільна темрява, яка анітрохи не додавала оптимізму. Дякувати богові, хоча б коліно не боліло. Тому вона має впоратися з цим завданням. Головне, налаштуватися і йти вперед не зупиняючись. А ще не брати собі в голову всілякі дурні питання. Мартіну в тисячу разів важче. Саме зараз він ризикує своїм життям, і не в останню чергу заради неї. Щоб вона могла повернутися додому живою та неушкодженою.

Симона вже неабияк віддалилася від місця, де вони зустрілися з Мартіном, та раптом позаду знову почувся крик. Всередині неї все заціпеніло від страху. Вона безоглядно помчала вперед, намагаючись не думати про те, що сталося, хоча її уява малювала жахливі картини. А якщо врахувати, що Патрік використовував прилад нічного бачення, то у нього була істотна перевага в цьому пекельному змаганні на виживання. І все ж таки вона не втрачала надії, що з Мартіном все гаразд, отже, він зуміє вигадати план, який допоможе їм впоратися з їхнім супротивником.

Через деякий час світло мобільного телефону вихопило нижній уступ гори, куди вона мала піднятися і де її напевно очікувала безпека. Симона трохи віддихалася, а потім уважно оглянула уступ з усіх боків. Його висота становила метрів двадцять, закінчувався він маленьким майданчиком. Причому зійти туди можна було тільки з одного боку, положистого, східчастого, що був складений з великого каміння. Ну що ж, час лізти на гору. У неї однаково немає вибору — повернутися зараз до табору рівнозначно самогубству.

Вхопившись за гілки чагарнику, Симона почала швидко підійматися. Перші кроки далися їй без особливих зусиль: тіло рухалося плавно, впевнено, наче воно саме, незалежно від її бажання, згадувало навички десятирічної давності. Дівчина, мов ящірка, просувалася вгору по камінню, напруга в м'язах викликала у неї справжню насолоду. І якби не обставини, що змусили її здійснити сходження, вона повною мірою могла б ним насолодитися. Для цього Симона сюди й повернулася, щоб знову відчути зв'язок з горами, який вона колись мала. Позбутися страху, зламати внутрішній опір, переконатися, що вона гідна бути щасливою.

Позбутися страху — яка іронія! Адже саме страх зараз гнав її вперед і надавав їй сил. Вона зробила черговий крок, намагаючись втриматися на крихітному виступі, коли позаду посипалися дрібні камінчики, а потім хтось схопив її за щиколотку та щосили смикнув униз. Їй вдалося зберегти рівновагу лише завдяки тому, що вона двома руками вчепилася у чагарник. Симона зойкнула і мимоволі смикнула ногою, звільняючись від полону. Дежавю, дежавю... Це вже нагадувало параною — втретє за вечір! Щоправда, страх усередині неї миттєво випарувався. Його змінили обурення та злість. Ні, вона більше не хоче почуватися жертвою, з неї досить! Тепер цій покидьок точно має попітніти, щоб дістати до неї.

— Ти відчепишся від мене чи ні? — Симона з подвійною енергією почала лізти нагору. Її футболка під светром змокла, по скронях цівками струменів піт.

— І не сподівайся, — гаркнув позаду голос, який, звісно, належав цьому мерзенному Патріку. Судячи з усього, він підіймався слідом — його важке дихання чулося зовсім поруч.

Симона не збавляла темпу, і дуже скоро її настигла втома; сили буквально танули на очах, тоді як м'язи рук і ніг палали вогнем від напруги. Вочевидь, давалася взнаки тривала відсутність фізичних навантажень. Тому, якщо сьогодні їй вдасться якимсь дивом вижити, тренування в спортзалі стануть неодмінним атрибутом її подальшого існування. А ще вона знову почне відвідувати гори — це навіть не обговорюється. Симона зробила над собою чергове зусилля, піднявшись на пів метра, коли нижня частина гори нарешті закінчилася і вона опинилася на маленькому майданчику три на три метри.

«І що далі?» — подумала Симона, знесилено опускаючись на землю.

Тут відчувався вітер, який приємно пестив обличчя. Вона лягла на спину, на неї впало небо в усій своїй зоряній величі.

«Треба щось придумати, інакше мені кінець», — її голова розколювалася, в скронях безупинно пульсувала кров.

Буде особливо прикро оговтатися після багатьох років емоційної порожнечі й загинути від руки якогось йолопа. Симона тільки зараз зрозуміла, наскільки сильно їй хочеться жити, і що вона готова боротися до останнього. Ця думка надала їй впевненості. Саме вчасно, оскільки знизу почувся шурхіт сипаної землі, хрип і сопіння переслідувача; над майданчиком виник Патрік, який перевалив через закрайок та опинився за крок від неї.

Ну ось і все! Вона сама загнала себе у пастку, бігти їй нікуди. Мабуть, варто було залізти вище, але сили повністю залишили її: зараз вона не в змозі стати на ноги, не кажучи вже про те, щоб продовжувати дертися на гору. Симона підвелася на ліктях і, намагаючись діяти якомога тихіше, відповзла від краю. Однак це не залишилося непоміченим її супротивником.

— Кудись зібралася? — голос Патріка був спокійним і зухвалим. — Я ж сказав тобі, щоб ти чекала на мене та не робила нічого, про що пошкодуєш.

— Йди до біса! — вишкірилася Симона, яка все ще не могла придумати, як захистити себе. А що коли?..

Їй на думку спала проста і водночас геніальна ідея. Треба було лише втілити її, що здавалося не таким вже й складним завданням. Вона намацала у кишені ракетницю й затиснула рукоятку в руці. Її долоня відразу спітніла від сильного хвилювання.

«Тільки не бійся!»

— Не варто мені грубіянити, адже я можу і розлютитися, — вимовив Патрік, і Симона здригнулася через його тон, в якому явно лунала загроза. — Краще скажи, чи ти готова закінчити нашу маленьку справу? Чи доведеться тебе вмовляти? Мені б не хотілося вдаватися до радикальних заходів, але якщо ти мене змусиш...

— А навіщо мені це робити? Адже ти однаково мене вб'єш.

Патрік гигикнув.

— У тебе немає вибору. У будь-якому разі я отримаю бажане. І повір мені, я знаю, як зробити людині боляче. Так що підіймайся. Невдовзі почне світати. У нас мало часу.

— Не вказуй, що мені робити, — вона усіма силами намагалася приховати крижаний страх всередині. — Я не боюся тебе, жалюгідний коротун. Ти навіть не уявляєш, наскільки смішний у своїх погрозах. У тебе не вистачить духу заподіяти мені шкоду.

— Невже? І що мене зупинить? Може, твоє гарненьке личко? Так от, мені на нього начхати. Ти не в моєму смаку. А якщо ти розраховуєш на свого дурнуватого приятеля, то даремно. Цього разу я зробив так, щоб він нам більше не заважав.

— Який же ти негідник! Горіти тобі в пеклі.

— Я не вірю в пекло. І в бога теж не вірю, — знову зареготав юнак. — А от у те, що ти зараз пошкодуєш про свою поведінку, я безумовно вірю.

У його руці з'явився знайомий мисливський ніж. Те, що Патрік здатний ним скористатися, не виникало жодних сумнівів. Він стояв біля краю уступу, кремезна фігура чітко вимальовувалася на тлі зоряного неба. І хоча Симона вважала свій план не таким вже й поганим, вона розуміла, що має всього одну спробу перевірити його. Іншої просто не буде. Вона тремтячими пальцями витягла з кишені ракетницю, обхопила рукоятку двома руками та, прицілившись, натиснула на гачок. Грім пострілу розірвав тишу. Яскравий спалах висвітив кам'янистий майданчик, а також Патріка, на якому красувалися окуляри нічного бачення. Ракета пронеслася над його головою і злетіла високо в небо. Юнак загорлав, засліплений спалахом, і мимоволі відступив трохи назад. При цьому він упустив свій ніж і зірвав окуляри. Наступної миті його нога пірнула у порожнечу, він втратив рівновагу та зі страшним криком полетів униз. Симона примружилася і, відкинувши ракетницю, закрила долонями вуха — їй було нестерпно чути його волання.

Крик обірвався зненацька, його змінила гнітюча тиша. І тут Симона заридала, не в змозі більше стримувати емоції, які накопичилися всередині неї. Ну скільки, скільки доля випробовуватиме її на міцність? Чи це розплата за те, що вона тоді залишила Алека на самоті й фактично прирекла його на смерть? Напевно, їй ніколи не вдасться вирватися з клятого лабіринту. Так, може, краще просто зараз покінчити з усім цим? Розірвати порочне коло, зробивши крок назустріч нескінченності. І більше не виникне почуття провини, невизначеності, страху. Почуття, що колись вона знову побачить у вікні загиблого друга, який дивитиметься на неї з німим докором.

Але у долі, мабуть, були щодо неї інші плани. Навіть крізь ридання вона почула знайомий голос, що змусив Симону миттєво заспокоїтися. Це був Мартін і він вигукував її ім'я.

— Я тут, я тут! — закричала дівчина у відповідь та кинулася до краю уступу, намагаючись у світлі ракети розгледіти внизу хоч щось.

Перше, що привернуло її увагу, було тіло Патріка. Він лежав з розкинутими руками біля підніжжя, нагадуючи зламану ляльку. Симона швидко відвела погляд і обнишпорила очима довколишній простір. І тут вона помітила Мартіна, який сидів на землі неподалік від уступу та махав їй рукою. Його нога вище коліна була перев'язана чимось світлим, можливо, шарфом або светром. Подробиць вона не розгледіла.

— Ти там як? У тебе все гаразд? — від напруги її голос майже зривався.

— Я в порядку, — озвався Мартін, і у Симони відлягло на серці. — А як ти? Я бачив, що хтось впав униз.

— Це Патрік. Я вистрілила в нього з ракетниці.

— І правильно вчинила.

— Я в цьому не впевнена.

— У тебе не було вибору, — пролунало знизу, після чого ракета згасла й чоловіка поглинула темрява.

Симона тяжко зітхнула, чудово розуміючи, що він має рацію. Все скінчилося. Їй вдалося вийти з бою переможницею. І більше не треба нікуди бігти, ховатися та думати, як врятувати своє життя. Можна розслабитися. Хоча ні. Напевно, Мартіну не завадить допомога. Тому відпочивати вона буде потім, після того, як зійде униз і викличе рятувальників. Аби тільки не розбився супутниковий телефон, як його занадто самовпевнений господар.

Раптово в куртці заграла мелодія «Хеллоу, Доллі!». Симона сунула руку в кишеню — з'ясувалося, це дзвонив телефон Мартіна. Яке щастя! Можна викликати допомогу, якої вони так потребували: самостійно, без рятувальників, їм звідси не вибратися.

Симона дістала телефон і натиснула кнопку «Відповісти».

— Алло... — вимовила вона у слухавку трохи захриплим голосом, намагаючись не звертати увагу на перешкоди та страшний тріск.

— Це хто? — чоловік на іншому кінці дроту явно зніяковів. — Слухай, крихітко, поклич до телефону Мартіна. У мене до нього термінова справа. Скажи йому, що дзвонить виконроб. На об'єкті сталася аварія, тому він має негайно приїхати.

Симона мимоволі усміхнулася: це зухвале «крихітко» від незнайомця прозвучало для неї приємніше за будь-який комплімент. До того ж, звідки цьому чоловікові знати, що ще хвилину тому їй з Мартіном довелося боротися за життя. Ні більше, ні менше.

— На жаль, пан Логан зараз не може підійти до телефону. Але я перекажу йому ваші слова і він зв'яжеться з вами, як тільки у нього з'явиться можливість.

— Спасибі, — так само розгублено подякував чоловік, після чого несподівано запитав: — Вибачте, а з ким я розмовляю?

— З його автовідповідачем. На все добре!

Знов усміхнувшись, вона відключила зв'язок та відразу набрала номер служби порятунку. Додзвонитися туди виявилося завданням не з простих, однак врешті-решт їй це вдалося, і тепер залишалося сподіватися, що вони виконають свою обіцянку й уранці пришлють по них вертоліт. Світанок мав настати вже незабаром.

— Я викликала рятувальників, — голосно крикнула Симона у темряву. — Твій телефон тут, нагорі, відмінно ловить.

— Це чудова новина, — одразу відгукнувся Мартін. — Сподіваюся, їм не знадобиться багато часу, щоб дістатися до нас.

— Вони обіцяли прибути до ранку. А ще тобі з роботи телефонував виконроб і сказав, що на вашому об'єкті сталася аварія.

— І що ти відповіла?

— Я сказала, що зараз ти зайнятий і передзвониш йому пізніше.

— Ти просто янгол. Що б я без тебе робив?

— А як ти почуваєшся? Хочеш, я зійду вниз до тебе?

— Не треба, побережи сили. Зі мною все гаразд.

— Добре, тоді чекатимемо рятувальників!

Останні слова Мартіна трохи заспокоїли Симону. Вона лягла на спину та заплющила очі, вирішивши, що ніякої шкоди від цього не буде. Просто їй потрібен відпочинок — надто багато всього довелося пережити за сьогоднішній день. Щоправда, «просто відпочинок» швидко перетворився на дещо серйозніше: вона поринула у глибокий сон. Їй навіть наснилися гори, вкриті блискучим снігом, і спуск крутим схилом на сноуборді з приголомшливою швидкістю. Це було схоже на диво! Коли Симона розплющила очі, на сході займалася зоря, окреслюючи небокрай в ніжно-рожевий колір, а природа оживала, ніби після зимової сплячки. І ця природна чистота захопила її цілком — дівчина відчувала єднання зі світом, яке, здавалося, вона втратила назавжди. Вона народжувалася разом з ним, відрощувала крила, щоб однієї прекрасної миті розпустити їх і злетіти високо в небо. Туди, де ширяють птахи. Вона поверталася до життя. Ця думка надихала її, наповнювала теплом, як бувало в дитинстві, коли залізаєш під батьківську ковдру та спиш там до самого ранку. Найкращі спогади у світі! Немає болю, немає страху, ніщо не бентежить душу. Ти спокійна, ти знаєш — час на твоєму боці. Йдуть образи, тривоги, а в голові більше не чутно відлуння з минулого. На тебе чекає майбутнє, щасливе й дивовижне. Ти вільна...

Content

Ірина Смолич
Нескінченне відлуння

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8