Кагава Джули

Geležies karalius

JULIE KAGAWA

PIRMOJI KNYGA

GELEŽIES FĖJŪNAI

Svajonių knygos

Vilnius, 2013

Versta iš: Julie Kagawa, The Iron King, MIRA Books, 2011

© Julie Kagawa, 2010

Šis leidinys publikuojamas pagal sutartį su „Harlequin Enterprises II B.V. / s. à. r. l.“

Iš anglų kalbos vertė Marius Balandis

Redagavo Indrė Viliūnaitė

Visos teisės į šį kūrinį saugomos, įskaitant teisę atkurti visą arba iš dalies bet kokia forma.

Visi šios knygos personažai yra išgalvoti. Bet koks panašumas į tikrus asmenis, gyvus ar mirusius, yra visiškai atsitiktinis.

© Marius Balandis, vertimas iš anglų kalbos, 2012

© Živilė Adomaitytė, viršelio dizainas, 2013

© HQN, viršelio nuotrauka

© „Svajonių knygos“, 2013

© Emilija Ferevičiūtė, skaitmeninė versija

© Alisa Žarkova, skaitmeninė versija

ISBN 978-609-406-472-2

Skiriu Nikui, Brendonui ir Vilisui. Kad mums ir toliau sektųsi švaistyti laiką.

PADĖKOS

Kelias, kurį tenka įveikti norint išleisti knygą, yra ilgas, reikalaujantis daug pastangų, ir aš turiu padėkoti daugeliui žmonių, padėjusių man jį nueiti iki galo. Tėvams – už padrąsinimą siekti savo svajonės, o ne susirasti tikrą darbą. Sesei Kimiko ir svainiui Maikui – kad noriai skaitė baisius pirmuosius knygos apmatus. Savo mokytojai Džulianai Li ir nuostabiems Luisvilio „Žaliosios upės rašytojų“ autoriams, dėstytojams ir studentams. Nuostabiai agentei Lori Maklin – už suteiktą progą, o redaktorei Natašijai Vilson už tai, kad padėjo svajonei išsipildyti. Savo rašymo grupei – už visus kartu praleistus savaitgalius, vargstant prie vienas kito rankraščių, naikinant vienas kito veikėjus ir bandant išrasti dviratį.

O labiausiai noriu padėkoti savo nuostabiam vyrui Nikui už tai, kad buvo mano rašymo partneris, palaikymo komanda, redaktorius, įgarsintojas, korektorius, proto balsas, ir už tai, kad man patekus į aklavietę jis niekada neatsisakydavo pasišnekėti apie kuriamą istoriją, siužetą ar veikėją. Be jo nebūčiau šios knygos parašiusi.

PIRMA DALIS

1

Vaiduoklis kompiuteryje

Prieš dešimt metų, per mano šeštąjį gimtadienį, pradingo tėvas.

Ne, jis mūsų nepaliko. Jeigu būtų palikęs, apie tai būtų pasakę lagaminai ir tušti stalčiai, ir pavėluoti gimtadienio atvirukai su dešimties dolerių kupiūromis viduje. Jeigu būtų mus palikęs, tai reikštų, kad jis buvo nelaimingas su mama ir manimi ir kad kažkur kitur susirado naują meilę. Tačiau tai netiesa. Jis tikrai nenumirė, nes būtume apie tai išgirdę. Nebuvo jokios autoavarijos, jokio kūno, jokios policijos, besisukinėjančios aplink žiaurios žmogžudystės vietą. Viskas nutiko labai ramiai.

Per šeštąjį gimtadienį tėvas nusivedė mane į parką, vieną mano mėgstamiausių to meto vietų. Tai buvo kažin kur esantis nedidelis parkas su bėgimo taku ir ūkanotu, pušimis apaugusiu žaliu tvenkiniu. Mes buvome prie tvenkinio ir šėrėme antis, kai aš išgirdau, kaip už kalvos suskambėjo ledų furgonas. Pradėjau maldauti, kad tėtis nupirktų ledų, jis tik nusijuokė, ištiesė man kelis banknotus ir nusiuntė prie furgono.

Tąkart mačiau jį paskutinį kartą.

Vėliau policija išnaršė vietovę ir atrado tik jo batus prie pat vandens. Buvo atsiųsti narai apieškoti tvenkinio, tačiau jis tebuvo trijų metrų gylio ir jie tvenkinio dugne terado šakų ir dumblo. Mano tėvas pradingo be jokio pėdsako.

Paskui daugelį mėnesių sapnuodavau tą patį košmarą: aš stoviu ant kalvos, žvelgiu žemyn ir matau, kaip tėvas eina į tvenkinį. Kai jo galva panyra po vandeniu, išgirstu skambant ledų furgoną – lėta, bauginanti daina, kurios žodžius beveik suprantu. Tačiau kiekvieną kartą mėgindama įsiklausyti aš prabusdavau.

Praėjus visai nedaug laiko nuo tada, kai dingo tėvas, mes su mama persikraustėme į provincijos miestelį Luizianos pelkių viduryje. Mama sakė norinti „pradėti viską iš naujo“, tačiau giliai viduje aš žinojau, kad ji nuo kažko bėga.

Turėjo praeiti dešimt metų, kol aš supratau nuo ko.

AŠ ESU MEGANA ČEIS.

Mažiau nei po dvidešimt keturių valandų man sukaks šešiolika.

Saldieji šešiolika. Skamba irgi magiškai. Šešiolika – tai tas amžius, kai mergaitės tampa princesėmis, įsimyli, vaikšto į šokius, pokylius ir panašiai. Nesuskaičiuojama daugybė istorijų, dainų ir poemų parašyta apie šį nuostabų amžių, kai mergina suranda savo tikrąją meilę, žvaigždės šviečia tik jai, o gražuolis princas nuneša ją į besileidžiančią saulę.

Nemaniau, kad man taip nutiks.

Tą rytą prieš savo gimtadienį pabudau, išsimaudžiau po dušu ir išrausiau spintą ieškodama, ką apsirengti. Šiaip aš tiesiog būčiau pagriebusi bet kokį švariau atrodantį drabužį nuo grindų, tačiau ši diena ypatinga. Šiandien Skotas Voldronas pagaliau mane pastebės. Norėjau atrodyti tobulai. Be jokios abejonės, mano drabužių spintoje nėra jokių populiarių drabužių. Kitos merginos praleidžia valandas priešais savo spintas verkdamos „Ką man apsirengti?“, o mano stalčiuose tėra trys dalykai: drabužiai iš labdaros, padėvėti drabužiai ir kombinezonai.

Norėčiau, kad mes būtume ne tokie neturtingi. Suprantu, kiaulių auginimas nėra pats romantiškiausias darbas, tačiau manau, kad mama galėtų sau leisti nupirkti man bent jau vienus gražius džinsus. – Pasišlykštėdama nužvelgiau savo skurdžius drabužius. – Ką gi, tikriausiai teks Skotą pakerėti natūraliu grožiu ir žavesiu, jeigu tik jam matant visiškai neapsikvailinsiu.

Galiausiai aš užsitempiau darbines kelnes, neutralius žalius marškinėlius ir įsispyriau į vienintelius nudriskusius sportinius batelius, tada persibraukiau šepečiu per šviesius plaukus. Mano tiesūs ir labai ploni plaukai vėl sumanė kvailai pasipūsti – atrodžiau, tarsi ką tik būčiau įkišusi pirštus į šakutės lizdą. Bandydama juos surišti į uodegą pradėjau leistis laiptais.

Lukas, mano patėvis, sėdėjo prie stalo, gėrė kavą ir vartė ploną mūsų miestelio laikraštį, kuris labiau panėšėjo į mokyklos paskalų laikraštpalaikį nei į tikrą naujienų šaltinį. Pirmasis puslapis skelbė: „Patersonų fermoje karvė atsivedė veršiuką su penkiomis kojomis“, manau, mintį pagavote. Itanas, mano ketverių metų brolis, sėdėjo tėčiui ant kelių, valgė sausainį ir trupino ant Luko kelnių. Vienoje rankoje jis gniaužė Flopį, savo mėgstamiausią pliušinį triušį, ir retkarčiais mėgino su juo pasidalyti pusryčiais; triušio snukutis buvo aplipęs trupiniais ir vaisių įdaru.

Itanas – geras vaikas. Jo plaukai rudi ir garbanoti kaip tėčio, tačiau kaip ir aš jis paveldėjo dideles mėlynas mamos akis. Jis vienas iš tų vaikų, prie kurių paūbauti sustoja senutės, o nepažįstamieji šypsosi ir mojuoja iš kitos gatvės pusės. Mama ir Lukas be proto myli savo vaiką, bet, ačiū Dievui, neatrodo, kad lepintų.

– Kur mama? – paklausiau įėjusi į virtuvę. Atidariusi spintelės dureles perbėgau žvilgsniu per javainių dėžutes, ieškodama savo mėgstamų, ir spėliojau, ar mama prisiminė, kad reikia jų nupirkti. Aišku, kad neprisiminė. Vien tik kvadratėliai iš skaidulų ir šlykštūs zefyriniai javainiai Itanui. Nejaugi taip sunku atsiminti „Cheerios“?

Lukas siurbčiojo kavą ir nekreipė į mane dėmesio. Itanas kramtė sausainį ir nusičiaudėjo tėvui ant rankos. Aš pasimėgaudama trinktelėjau spintelės dureles.

– Kur mama? – vėl paklausiau, tik šįsyk kiek garsiau. Lukas kilstelėjo galvą ir pagaliau pasižiūrėjo į mane. Tingiose rudose, panašiose į karvės akyse atsispindėjo nuoširdi nuostaba.

– O, labas, Mege, – ramiai pasakė jis. – Negirdėjau, kaip įėjai. Ko klausei?

Aš atsidusau ir pakartojau klausimą trečią kartą.

– Ji turėjo susitikti su keletu moteriškių bažnyčioje, – sumurmėjo Lukas ir vėl įniko į laikraštį. – Jos nebus dar kelias valandas, tau teks važiuoti autobusu.

Aš visada važiuoju autobusu. Tenorėjau jai priminti, kad šį savaitgalį turėtų mane nuvežti pasiimti leidimo mokytis vairuoti. Prašyti to Luko beviltiška. Galėjau jam ką nors pasakyti keturiolika kartų, bet jis vis vien pamirštų, vos tik man išėjus iš kambario. Ne, jis nėra niekšas, nėra piktas ar netgi kvailas. Jis dievina Itaną ir mama su juo atrodo tikrai laiminga. Bet kaskart, kai aš kreipiuosi į patėvį, jis pasižiūri į mane taip nuoširdžiai nustebęs, lyg būtų pamiršęs, kad ir aš čia gyvenu.

Pasiėmiau riestainį nuo šaldytuvo ir stebėdama laikrodį paniūromis jį sukramčiau. Bo, mūsų vokiečių aviganis, įėjo vidun ir pasidėjo didelę galvą man ant kelių. Pakasiau jam paausius ir jis iš malonumo suinkštė. Bent jau šuo mane vertina.

Lukas atsistojo ir švelniai pasodino Itaną į jo kėdę.

– Na gerai, dički, – pasakė jis bučiuodamas Itaną į pakaušį. – Tėčiui reikia sutaisyti vonios kriauklę, o tu pasėdėk čia ir gerai elkis. Kai baigsiu, eisime šerti kiaulių, gerai?

– Grai, – sučirpė Itanas, maskatuodamas putliomis kojytėmis. – Flopis nori pasižiūrėti, ar ponia Deizė dar neturi paršiukų.

Lukas nušvito tokiu pasišlykštėtinu pasididžiavimu, kad mane net supykino.

– Ei, Lukai, – pasakiau, kai jis jau apsigręžė eiti. – Galiu lažintis, kad tu nežinai, kas rytoj per diena.

– Hmm? – Jis net neatsisuko. – Aš nežinau, Mege. Jeigu tu turi kokių nors planų rytojui – pasišnekėk su motina.

Lukas spragtelėjo pirštais ir Bo iškart nusekė paskui jį. Jie nubildėjo laiptais ir aš likau viena su broliu.

Itanas ištiesė koją ir iškilmingai kreipėsi į mane.

– Aš žinau, – švelniai pareiškė jis, dėdamas sausainį ant stalo. – Rytoj tavo gimtadienis, ar ne? Flopis man pasakė ir aš prisiminiau.

– Aha, – sumurmėjau pasisukdama ir mesdama bandelę į šiukšliadėžę. Ji dusliai trinktelėjo ir įkrito vidun riebalais ištepdama dažytą sieną. Aš nusiviepiau ir nusprendžiau ją ten palikti.

– Flopis liepė tave iš anksto pasveikinti su gimtadieniu.

– Pasakyk Flopiui ačiū, – tariau Itanui ir pašiaušiau jam plaukus. Mano nuotaika galutinai sugedo. Taip ir žinojau. Mama ir Lukas pamiršo mano gimtadienį. Aš negausiu atviruko nei torto, iš nieko neišgirsiu net paprasčiausio „su gimtadieniu“. Išskyrus kvailą pliušinį brolio triušį. Kaip apgailėtina.

Savo kambaryje aš susirinkau knygas, namų darbus, sportinę aprangą ir iPod, kuriam taupiau visus metus, nors Lukas ir mėgino suniekinti: „Visi tie smegenis bukinantys prietaisai.“ Kaip tikras provincijos gyventojas patėvis nemėgsta ir nepasitiki niekuo, kas galėtų palengvinti gyvenimą. Mobilieji telefonai? Jokiu būdu – mes turime puikiai veikiantį laidinį telefoną. Vaizdo žaidimai? Tai šėtono išmonė, paverčianti vaikus nusikaltėliais ir serijiniais žudikais. Aš vis prašiau mamos nupirkti man nešiojamąjį kompiuterį pamokoms ruošti, bet, anot Luko, jeigu jam užtenka antikvarinio barškančio kompiuterio, turi užtekti ir jo šeimai. Nesvarbu, kad užtrunka amžinybę, kol modemas prisijungia prie interneto. Ir iš viso, kas šiais laikais dar naudoja modemus?

Aš pasižiūrėjau į laikrodį ir nusikeikiau. Autobusas netrukus atvažiuos, o man dar reikia geras dešimt minučių paėjėti pagrindiniu keliu. Pažiūrėjusi pro langą pamačiau, jog dangus apsiniaukęs ir smarkiai lyja, tad pasičiupau ir striukę. Ir jau ne pirmą kartą panorėjau, kad gyventume arčiau miesto.

Prisiekiu, kai turėsiu vairuotojo pažymėjimą ir automobilį, niekada čia negrįšiu.

– Mege. – Tarpduryje stovėjo Itanas, po smakru spausdamas savo triušį. – Ar aš galiu eiti šiandien su tavimi?

– Ką? – Aš truktelėjau pečiais mėgindama įlįsti į striukę ir apsižvalgiau ieškodama kuprinės. – Aš dabar einu į mokyklą. Mokykla dideliems vaikams, mažvaikiams ten negalima.

Pasisukau eiti ir pajutau, kaip dvi mažos rankelės apsivijo mane už kojos. Atsirėmiau ranka į sieną, kad nepargriūčiau, ir rūsčiai nužvelgiau brolį. Itanas laikėsi atkakliai įsikibęs, ištempęs kaklą link manęs, atvipusiu žandikauliu.

– Prašau, – maldavo jis. – Aš būsiu geras, prižadu. Pasiimk mane kartu. Tik šiandien.

Atsidusau, pasilenkiau ir pakėliau jį ant rankų.

– Na, tai kas atsitiko, akiplėša? – paklausiau braukdama jam plaukus nuo akių. Mamai teks netrukus juos patrumpinti; jie darosi panašūs į paukščio lizdą. – Tu siaubingai lipšnus šįryt. Kas dedasi?

– Baisu, – sumurmėjo Itanas, įsikniaubdamas man į kaklą.

– Tau baisu?

Jis papurtė galvą.

– Flopiui baisu.

– Ko gi bijo Flopis?

– Žmogaus iš spintos.

Pajutau, kaip nugara nubėgo šaltukas. Kartais Itanas būdavo toks tylus ir rimtas, kad negalėjai patikėti, jog jam tik ketveri. Jis vis dar turėjo vaikiškų baimių: po lova tūnojo pabaisos, o spintoje vaiduokliai. Itano pasaulyje pliušiniai gyvūnai kalbėjosi su juo, nematomi žmonės mojo jam iš krūmų, o visokie siaubūnai ilgais nagais braižėsi aplink miegamojo langą. Jis retai bėga pas mamą ar Luką pasipasakoti istorijų apie pabaisas ar vaiduoklius, nuo tada, kai pradėjo vaikščioti, Itanas visada ateina pas mane.

Atsidusau. Žinoma, jis nori, kad nueičiau į viršų ir patikrinčiau, ar niekas nesislepia jo spintoje ir po lova. Tam reikalui ant jo spintelės aš laikiau žibintuvėlį.

Lauke blykstelėjo žaibas ir tolumoje nudundėjo griaustinis. Aš krūptelėjau. Tikrai nebus malonu eiti iki autobuso.

Po galais, aš visai neturiu laiko.

Itanas atsilošė ir pasižiūrėjo į mane maldaujančiomis akimis. Aš dar kartą atsidusau.

– Na gerai, – burbtelėjau nuleisdama jį žemėn. – Eime, pažiūrėsime, ar nėra pabaisų.

Itanas tyliai sekė paskui mane laiptais, neramiai žiūrėjo, kaip aš paėmiau žibintuvėlį, atsiklaupiau ir pašviečiau po lova.

– Čia nėra jokių pabaisų, – pranešiau atsistodama. Tada priėjau prie spintos durų ir plačiai jas atvėriau, o Itanas žvilgtelėjo vidun pro mano kojas. – Čia irgi nėra jokių pabaisų. Kaip manai, ar susitvarkysi?

Jis baugščiai nusišypsojo ir linktelėjo. Aš jau dariau duris, kai kampe pastebėjau keistą skrybėlę. Kupolo formos, apskritais kraštais, ties pagrindu užjuosta raudona juostelė: katiliukas.

Keista. Iš kur jis čia atsirado?

Aš atsistojau ir gręždamasi akies krašteliu pastebėjau kažką judant. Pamačiau figūrą, besislepiančią už Itano kambario durų, blausios akys sekė mane pro durų plyšį. Staigiai pasukau galvą, tačiau, aišku, ten nieko nebuvo.

Dieve, dabar Itanas pastebėjo, kad man rodosi įsivaizduojami monstrai. Reikia liautis žiūrėjus tuos vėlyvus siaubo filmus.

Aš net pašokau, kai tiesiai virš galvos nugriaudėjo griaustinis, o didžiuliai lašai pradėjo barbenti į lango stiklą. Prasispraudusi pro Itaną, išlėkiau iš namų ir nuskuodžiau į stotelę.

KOL PASIEKIAU STOTELĘ, visa permirkau. Vėlyvo pavasario lietūs nėra labai šalti, visgi buvo gana vėsu ir jaučiausi nemaloniai. Apglėbiau save rankomis ir pasislėpiau po samanotu kiparisu.

Įdomu, kurgi dabar Robis? – susimąsčiau žiūrėdama į kelią. – Paprastai jis čia atsiranda anksčiau už mane. Gal nenorėjo mirkti lietuje ir liko namuose. – Aš prunkštelėjau ir užverčiau akis. – Vėl praleis pamokas. Tinginys. O kad ir aš galėčiau taip pasielgti.

Jeigu tik turėčiau automobilį. Kai kuriems mano pažįstamiems tėvai padovanojo mašiną šešioliktojo gimtadienio proga. O man pasiseks, jeigu gausiu tortą. Dauguma bendraklasių jau turi vairuotojo pažymėjimą ir gali patys važinėti į klubus, vakarėlius ir kur tik užsimano. Aš visada lieku nuošalyje, vargšė provincijos mergaitė, kurios niekas nenori niekur kviesti.

Išskyrus Robį, – pasitaisiau mintyse gūžtelėjusi pečiais. – Bent jau Robis prisimins. Įdomu, ką tokio pakvaišusio jis suplanavo mano gimtadieniui. Beveik neabejojau, kad tai bus kas nors beprotiška. Pernai jis padėjo man slapčia išsprūsti iš namų į vidurnakčio iškylą miške. Keista: aš prisiminiau slėnį ir nedidelę kūdrą su virš jos skraidančiais jonvabaliais, ir nors paskui naršiau mišką aplink savo namus nesuskaičiuojamą daugybę kartų, daugiau neaptikau tos vietos.

Krūmuose už manęs kažkas sušlamėjo. Oposumas, elnias ar netgi lapė ieško, kur pasislėpti nuo lietaus. Laukiniai gyvūnai čia įžūliai drąsūs ir beveik visai nebijo žmogaus. Jeigu ne Bo, mamos daržas tuojau pat virstų kiškių ir elnių bufetu, o vietinių meškėnų šeimynėlė pati pasiimtų, ko jai reikia, iš virtuvės spintelių.

Miške trakštelėjo šakelė, šįkart arčiau. Aš nejaukiai sujudėjau, pasiryžusi neatsisukti dėl kvailos voverės ar meškėno. Nesu kokia nors Endžė „pripūsk papus“, tobuloji panelė, šokėjų komandos kapitonė, kuri pultų į isteriją pamačiusi smiltpelę narve ar taškelį purvo ant „Hollister“ džinsų. Aš kraunu šieną, mušu žiurkes ir varinėju kiaules purve iki kelių. Laukiniai gyvūnai manęs negąsdina.

Vis dėlto spoksojau į kelią tikėdamasi, kad iš už kampo pasirodys autobusas. Galbūt kaltas lietus ir mano pačios pakvaišusi vaizduotė, tačiau miškas atrodė kaip „Bleiro raganos projekte“.

Čia nėra vilkų ar serijinių žudikų, – pasakiau sau. – Nebūk paranojikė.

Staiga miškas visai nutilo. Atsirėmiau į medį ir sudrebėjau, bandydama valios jėga priversti autobusą pasirodyti. Nugara perbėgo šaltukas. Aš buvau ne viena. Atsargiai, nuleidusi galvą žvilgčiojau pro lapus. Didžiulis juodas paukštis nutūpė ant šakos, pašiaušė plunksnas prieš lietų ir tupėjo nejudėdamas kaip statula. Man bežiūrint į jį, paukštis pasuko galvą ir pagavo mano žvilgsnį žaliomis, tarytum stiklinėmis akimis.

O tada kažkas sugriebė mane iš už medžio.

Aš suklykiau ir atšokau, širdis pašėlusiai daužėsi. Apsisukusi puoliau bėgti, galvą užplūdo mintys apie žudikus, prievartautojus ir Odaveidį iš „Kruvinųjų skerdynių Teksase“.

Kažkas už manęs pratrūko juoktis.

Robis Gudfelas, mano artimiausias kaimynas – jis gyveno už trijų kilometrų – įsitvėręs medžio kamieno duso iš juoko. Aukštas ir liesas, vilkėjo apiplyšusius džinsus ir marškinėlius, jis liovėsi juoktis, pasižiūrėjo į mano išbalusį veidą ir vėl pratrūko. Nepaklusnūs raudoni plaukai buvo prilipę prie kaktos, o drabužiai prie odos, pabrėždami liekną kaulėtą kūną ir sudarydami įspūdį, kad jo galūnės neproporcingos. Tai, jog jis buvo kiaurai permirkęs, aplipęs šakelėmis, lapais ir purvu, jo visai nejaudino. Jam rūpėjo tik keletas dalykų.

– Po galais, Robi! – pratrūkau aš trypdama kojomis ir mėgindama jam įspirti. Jis išsisuko ir nusvirduliavo ant kelio, visas net raudonas iš juoko. – Visai nejuokinga, tu idiote! Aš vos negavau širdies smūgio.

– A-atleisk, princese, – sužiopčiojo Robis, susiėmęs už širdies ir bandydamas įkvėpti oro. – Tai buvo tiesiog pernelyg tobula. – Jis sukikeno dar kartą ir išsitiesė, vis dar susiėmęs už šonkaulių. – Žmogau, tai buvo įspūdinga. Tu tikriausiai pašokai kokį metrą. Turbūt pamanei, kad aš Odaveidis ar kažkas panašaus?

– Visai ne, kvaily. – Nusisukau bandydama paslėpti iš gėdos degantį veidą. – Aš tau liepiau nustoti mane taip vadinti. Man jau seniausiai nebe dešimt metų.

– Aišku, princese.

Užverčiau akis.

– Ar tau kas nors sakė, kad elgiesi kaip keturmetis.

– O, žiūrėkit, kas prašneko. – Jis smagiai nusijuokė. – Kuris iš mūsų, pasižiūrėjęs „Kruvinąsias skerdynes Teksase“, visą naktį negalėjo užmigti ir sėdėjo užsidegęs šviesą. Mėginau tave perspėti. – Jis nutaisė groteskišką veidą ir ištiesęs rankas žengė prie manęs. – Oooo, saugokis, aš Odaveidis.

Piktai susiraukiau ir koja tėškiau vandenį į jį. Jis juokdamasis tėškė atgal. Kai po kelių minučių pasirodė autobusas, mes buvome aplipę purvu, nuo mūsų lašėjo vanduo ir autobuso vairuotojas liepė sėstis gale.

– Ką tu veiki šiandien po pamokų? – paklausė Robis, kai mes sukritome ant užpakalinės sėdynės. Aplinkui mus moksleiviai šnekėjosi, juokavo, juokėsi ir apkritai nekreipė į mus jokio dėmesio. – Gal nori išgerti kavos? Arba galėtume pabandyti įsmukti į kino teatrą ir pasižiūrėti filmą.

– Ne šiandien, Robi, – atsakiau mėgindama išsigręžti marškinėlius. Dabar, kai viskas jau buvo pasibaigę, nuoširdžiai gailėjausi dėl mūsų purvo karo. Prieš Skotą atrodysiu kaip Padaras iš Juodosios lagūnos. – Šįkart tau teks prasmukti vienam. Po pamokų aš kai kam padėsiu mokytis.

Robis prisimerkė.

– Padėsi mokytis? Kam?

Mano pilve suplazdėjo drugeliai ir aš užgniaužiau šypseną.

– Skotui Voldronui.

– Kam? – Robio veidą iškreipė pasišlykštėjimo grimasa. – Tam kiaušingalviui? Ar tu mokysi jį skaityti?

Aš piktai dėbtelėjau į jį.

– Tai, kad jis mokyklos futbolo komandos kapitonas, dar nereiškia, jog yra bukas. O gal tu pavydi?

– Aišku, kad bukas, – nusišaipė Robis. – Aš visada norėjau IQ kaip akmens. Nors ne, palauk. Tai būtų įžeidimas akmeniui. – Jis purkštelėjo. – Negaliu patikėti, kad eini pas tą kiaušingalvį. Tu gali daug daugiau, princese.

– Nevadink manęs taip! – Nusisukau slėpdama kaistantį veidą. – Aš viso labo padėsiu jam mokytis. Jis manęs nekviečia į šokių vakarą. O Dieve.

– Aišku. – Robis neatrodė įtikintas. – Jis nepakvies, be tu to tikiesi. Juk varvini seilę dėl jo kaip ir visos kitos tuščiagalvės palaikymo komandos šokėjos.

– Na ir kas? – Staigiai atsisukau į jį. – Tai ne tavo reikalas, Robi. Apskritai, kas tau darbo?

Jis pritilo, kažką sumurmėjo panosėje. Aš atsukau jam nugarą ir įsispoksojau pro langą. Man nerūpėjo, ką sako Robis. Šią popietę, ištisą valandą, Skotas Voldronas bus tik mano, ir niekas tam nesutrukdys.

PAMOKOS TEMPTE TEMPĖSI. MOKYTOJAI kalbėjo niekus, o laikas, atrodo, pradėjo tekėti atgal. Popietė slinko kaip apsvaigusi. Kol pagaliau, pagaliau paskutinis skambutis išvadavo mane iš nesibaigiančios „X lygu Y“ problemų kankynės.

Šiandien yra ta diena, – pasakiau sau, manevruodama perpildytais koridoriais ir stengdamasi išsilaikyti toje knibždėlynėje. Šlapi sportiniai bateliai cypavo į plyteles, ore tvyrojo tirštas prakaito, dūmų ir kūno kvapas. Mane vėl apėmė nerimas. Tu tai gali. Tiesiog nueik ir užbaik tai.

Išsisukinėdama nuo moksleivių aš prasiskyniau kelią per vestibiulį ir žvilgtelėjau į kompiuterių klasę.

Jis buvo ten, sėdėjo suole, susikėlęs kojas ant kėdės. Skotas Voldronas, futbolo komandos kapitonas. Gražuolis Skotas. Skotas mokyklos karalius. Jis vilkėjo prasegtą raudonos ir baltos mokyklos spalvų striukę, išryškinančią jo plačią krūtinę, o šviesius plaukus buvo sušukavęs ant apykaklės.

Mano širdis suspurdėjo. Visa valanda viename kambaryje su Skotu Voldronu, ir niekas negalės mums sutrukdyti. Paprastai aš net negalėdavau prasibrauti iki Skoto: jis būdavo apsuptas arba Endžės ir jos šokėjų, arba futbolo komandos bičiulių. Nors kompiuterių klasėje be mūsų bus ir daugiau mokinių, bet visi jie akiniuočiai ir moksliukai – tokių Skotas Voldronas nepastebi. Sportininkai ir palaikymo komandos šokėjos bet kokia kaina stengiasi išvengti šios vietos. Aš giliai įkvėpiau ir žengiau į klasę.Jis neatsisuko, kai priėjau jam iš už nugaros. Sėdėjo išsidrėbęs ant kėdės, susikėlęs kojas ir atlošęs galvą, įsivaizduodamas, kad kažkam meta kamuolį. Aš atsikrenkščiau. Jokios reakcijos. Atsikrenkščiau dar kartą, šįkart garsiau. Vis tiek nieko.

Kaupdama drąsą atsistojau priešais ir pamojavau. Pagaliau jo kavos rudumo akys nukrypo į mane. Akimirką jis atrodė nustebęs. O tada tingiai pakėlė antakį, nes negalėjo suprasti, kodėl aš noriu su juo pasikalbėti.

Nagi, Mege, pasakyk ką nors. Ką nors protingo.

– Aaa... – išstenėjau. – Labas. Aš Megana. Sėdžiu už tavęs. Kompiuterių klasėje. – Jis vis dar bukai spoksojo į mane ir aš pajutau, kaip kaista skruostai. – Aaa... Aš nedaug nutuokiu apie sportą, bet manau, kad tu esi puikus gynėjas, na, nesu mačiusi jų daug – tiesą sakant, tik tave. Bet, atrodo, tu tikrai moki žaisti. Žinai, einu į visas tavo rungtynes. Tik aš paprastai sėdžiu pačiame gale ir tu manęs tikriausiai nematai.

O Dieve. Užsičiaupk, Mege! Užsičiaupk tuojau pat. Aš ranka užsispaudžiau burną, kad nustočiau plepėjusi nesąmones, norėjau įlįsti į urvą ir numirti. Ir ką aš galvojau, kai sutikau? Geriau jau būti nematomai, negu pasirodyti kaip visiškai idiotei, ypač prieš Skotą.

Jis tingiai sumirksėjo, ištiesė rankas ir išsitraukė ausines iš ausų.

– Atleisk, mažule, – lėtai pratarė nuostabiu žemu balsu. – Aš tavęs negirdėjau. – Tada nužvelgė mane nuo galvos iki kojų ir šyptelėjo. – Ar tu ir esi ta mokytoja?

– A, taip. – Aš išsitiesiau ir sukaupiau visus orumo likučius. – Aš Megana. Ponas Sandersas paprašė manęs padėti tau pasimokyti programuoti.

Jis nesiliovė paniekinamai vypsojęs.

– O tu kartais ne ta mergaitė, kuri gyvena pelkėje? Tu apskritai žinai, kas yra kompiuteris?

Mano veidas užsiliepsnojo, o skrandis susitraukė į kietą kamuoliuką. Gerai, aš neturiu galingo kompiuterio namuose. Todėl beveik visą laisvalaikį po pamokų ir praleidžiu čia, kompiuterių klasėje, darydama namų darbus ar tiesiog naršydama internete. Tiesą sakant, po poros metų aš tikiuosi įstoti į Technologijos institutą. Programavimas ir interneto svetainių kūrimas man einasi lengvai. Po galais, aš tikrai moku dirbti kompiuteriu.

Bet atsakydama į Skoto kritiką tesugebėjau išlementi:

– T-taip, aš žinau. Tai yra aš daug žinau.

Jis abejodamas pasižiūrėjo ir aš pajutau, kaip dilgtelėjo mano sužeista savimeilė. Privalėjau įrodyti, kad nesu buka kaimietė, kaip jis įsivaizduoja.

– Žiūrėk, aš tau parodysiu, – pasiūliau ir siektelėjau klaviatūros.

Tada nutiko kai kas keista.

Man nespėjus prisiliesti prie klavišų, kompiuterio ekranas nušvito. Mano pirštai pakibo virš klaviatūros, o mėlyname ekrane pradėjo bėgti žodžiai.

Megana Čeis. Mes tave matome. Mes ateiname tavęs.

Aš sustingau. Žodžiai nesiliovė bėgę, tie patys trys sakiniai, vis iš naujo. Megana Čeis. Mes tave matome. Mes ateiname tavęs. Megana Čeis. Mes tave matome. Mes ateiname tavęs. Megana Čeis. Mes tave matome. Mes ateiname tavęs. Vėl ir vėl, kol užpildė visą ekraną.

Skotas atsilošė kėdėje, rūsčiai pažvelgė į mane, tada į kompiuterį.

– Kas čia? – paklausė jis piktai žiūrėdamas į mane. – Ką, po galais, tu darai, kvaiša?

Nustūmusi jį šalin pajudinau pelę, tada paspaudžiau Escape, paskui Ctrl + Alt + Delete, kad sustabdyčiau tas nesibaigiančias žodžių eilutes. Nesuveikė.

Staiga, be jokio perspėjimo, žodžiai sustojo ir ekranas trumpam užtemo. Tada pasirodė kita žinutė, parašyta didžiulėmis raidėmis.

SKOTAS VOLDRONAS SPOKSO Į VAIKINUS DUŠE, LOL.

Aš netekau žado. Žinutė pradėjo eiti ratu per visus klasės kompiuterius ir aš niekaip negalėjau jos sustabdyti. Mokiniai prie kitų stalų nuščiuvo, akimirką apstulbo, o tada pradėjo rodyti pirštais ir juoktis.

Skoto žvilgsnį ant savo nugaros aš jaučiau tarsi peilį. Nedrąsiai atsisukusi pamačiau, kad jis spokso į mane, krūtinė kilnojasi. Veidas buvo raudonas, gal iš įsiūčio, gal iš pažeminimo, jis dūrė pirštu į mane.

– Manai, kad tai juokinga, pelkių mergše? Ką? Aš tau parodysiu, kas juokinga. Kale, tu ką tik pati išsikasei sau kapą!

Jis išlėkė iš klasės, pavymui griaudint juokui. Keli mokiniai man nusišypsojo, paplojo, parodė iškeltus nykščius; vienas net pamerkė akį.

Man drebėjo keliai. Susmukau ant kėdės ir bukai įsispoksojau į kompiuterio ekraną, kuris staiga išsijungė, kartu nusinešdamas ir įžeidžiančią žinutę. Tačiau žala jau buvo padaryta. Mano skrandis apsivertė, akis aštriai nudiegė.

Užsidengiau veidą delnais. Aš žuvusi. Galutinai žuvusi. Viskas, Megana, žaidimas baigtas. Kažin ar mama išleis mane į internatą Kanadoje?

Bailus kikenimas pertraukė mano niūrias mintis ir aš pakėliau galvą.

Užsiropštęs ant monitoriaus viršaus, atviro lango fone juodavo kažkoks mažytis deformuotas padaras. Ištįsęs ir liesas, jis turėjo ilgas plonas rankas ir dideles, panašias į šikšnosparnio ausis. Per stalą į mane spoksojo siauros žalios akys, kuriose švietė protas. Padaras išsišiepė, parodydamas aštrius, melsva neonine šviesa švytinčius dantis, ir išnyko, kaip ir vaizdas kompiuterio ekrane.

Akimirką aš apstulbusi sėdėjau, spoksodama į tašką, kur ką tik mačiau tą padarą, o mintys sukosi keliomis kryptimis iškart. O, puiku. Lyg neužtektų to, kad manęs nekenčia Skotas, dar prasidėjo haliucinacijos. Meganą Čeis ištiko nervinis priepuolis dieną prieš šešioliktąjį gimtadienį. Tiesiog uždarykite mane į psichuškę, nes aš tikrai neištversiu kitos dienos mokykloje.

Prisiverčiau atsistoti ir kaip zombis išsvirduliavau į vestibiulį.

Robis laukė prie spintelių, rankose laikydamas po buteliuką gazuoto gėrimo.

– Labas, princese, – pasisveikino jis man slenkant pro šalį. – O tu ankstyva. Kaip praėjo pamoka?

– Nevadink manęs taip, – sumurmėjau trinktelėdama galva į savo spintelę. – O pamoka praėjo nuostabiai. Prašau nužudyti mane.

– Nejau taip gerai? – Aš vos spėjau pagauti jo mestą dietinę sodą; jis pats, šnypščiant putai, atsidarė skardinę nealkoholinio alaus. Robio balse išgirdau pašaipą. – Na, galėčiau pasakyti: „Ar aš nesakiau?“...

Piktai žybtelėjau akimis, provokuodama jį tęsti mintį.

Jo šypsena išblėso.

– Bet… nesakysiu. – Jis kietai suspaudė lūpas stengdamasis nesišypsoti. – Tai būtų neteisinga.

– O ką tu čia veiki? – paklausiau. – Autobusas jau išvažiavo. Ar tryneisi aplink kompiuterių klasę kaip koks šlykštus persekiotojas?

Robis garsiai susikosėjo ir nugėrė didelį gurkšnį alaus.

– Ei, aš čia svarsčiau, – žvaliai tarė jis. – Ką tu veiksi rytoj per savo gimtadienį?

Slėpsiuosi savo kambaryje, užsiklojusi galvą, – pamaniau, bet truktelėjau pečiais ir atsidariau parūdijusią spintelę.

– Nežinau. Ką nors. Nesu nieko suplanavusi. – Pagriebiau knygas, sukišau jas į kuprinę ir užtrenkiau spintelės duris. – O ką?

Robis apdovanojo šypsena, kuri priverčia mane nervintis, šypsena, kuri taip ištempia jo veidą, kad iš akių telieka žali plyšiukai.

– Aš turiu butelį šampano, kurį sugebėjau nukniaukti iš vyno spintos, – pasakė jis prislopintu balsu, judindamas antakius. – O jei aš rytoj ateičiau pas tave? Mes stilingai atšvęstume tavo gimtadienį.

Dar nesu gėrusi šampano. Kartą siurbtelėjau Luko alaus ir vos neapsivėmiau. Mama kartais nuperka kartoninę dėžutę vyno, jis nėra itin bjaurus, bet iš manęs nekokia gėrėja.

Po galais, o kodėl gi ne? Juk šešiolika būna tik kartą gyvenime.

– Gerai, – atsakiau jam ir truktelėjau pečiais. – Galėčiau išeidama trinktelėti durimis.

Robis pakreipė galvą į mane.

– Tau viskas gerai, princese?

Ką aš galėjau jam pasakyti? Kad mokyklos futbolo komandos kapitonas, dėl kurio dvejus metus varvinau seilę, nori mane nudėti, kad kiekviename žingsnyje man rodosi pabaisos, o į mokyklos kompiuterius buvo įsilaužta arba juos kažkas apsėdo. Taip, žinoma. Aš tikrai nesulaukčiau užuojautos iš didžiausio mokyklos pokštininko. Pažįstant Robį, jis tikriausiai pasveikintų mane su puikia išdaiga. Jeigu aš jo taip gerai nepažinočiau, galėčiau pagalvoti, kad tai jis viską suplanavo.

Išspaudžiau blankią šypseną ir linktelėjau.

– Man viskas gerai. Pasimatysime rytoj, Robi.

– Tai iki, princese.

Mama ir vėl vėlavo pasiimti mane. Pamoka turėjo tęstis valandą, o aš prasėdėjau ant bordiūro dulkiant lietui dar gerą pusvalandį, apmąstydama savo apgailėtiną gyvenimą ir žiūrėdama, kaip automobiliai įvažiuoja ir išvažiuoja iš aikštelės. Pagaliau iš už kampo išniro jos mėlynas furgonas ir sustojo priešais mane. Kadangi priekinė sėdynė buvo užkrauta pirkinių maišais ir laikraščiais, įslydau ant užpakalinės.

– Mege, tu visa permirkusi, – pasakė mama žiūrėdama į mane per užpakalinio vaizdo veidrodėlį. – Nesėsk tiesiai ant sėdynių, susirask kokį rankšluostį ar dar ką nors. Nejaugi nepasiėmei skėčio?

Aš irgi tavęs pasiilgau, mama, – tariau mintyse, susiraukusi pakėliau laikraštį nuo grindų ir pasidėjau ant sėdynės. Jokių „kaip tau sekėsi“ ar „atleisk, kad pavėlavau“. Reikėjo visai neiti į tą kvailą pamoką su Skotu ir grįžti namo autobusu.

Mes važiavome tylėdamos. Žmonės sakydavo, kad esu labai panaši į ją, kol atsirado Itanas ir susigrobė visą dėmesį. Aš vis dar nesuprantu, kur tas mūsų panašumas. Mama – iš tų moterų, kurioms iš prigimties tinka trijų dalių kostiumėliai ir aukštakulniai, o aš mėgstu apsmukusias kasdienes kelnes ir sportinius batelius. Mamos plaukai krinta storomis auksinėmis garbanomis, o maniškiai silpni ir tiesūs, tam tikroje šviesoje atrodo sidabriniai. Mama karališkai liekna ir grakšti, o aš tiesiog liesa.

Mama galėjo ištekėti už bet ko – kino žvaigždės, turtingo verslininko, tačiau ji pasirinko kiaulių augintoją Luką ir mažą skurdų ūkį kaime. O tai man priminė...

– Mama, nepamiršk, kad savaitgalį turėsi nuvežti mane užsirašyti į vairavimo kursus.

– Oi, Mege, – atsiduso mama. – Aš net nežinau. Turiu tiek reikalų savaitgalį. O dar tavo tėvas nori, kad padėčiau sutvarkyti daržinę. Gal kitą savaitę?

– Mama, bet tu prižadėjai!

– Megana, prašau liautis. Buvo ilga diena. – Mama atsiduso ir vėl pasižiūrėjo į mane per veidrodėlį. Jos akys buvo paraudusios, tušas nubėgęs. Aš nejaukiai sujudėjau. Ar mama verkė?

– Kas atsitiko? – atsargiai paklausiau.

Ji kiek padelsė prieš atsakydama.

– Namie nutiko… nelaimė, – pradėjo ji ir nuo jos balso man viskas pilve apsivertė. – Tėvas šią popietę turėjo vežti Itaną į ligoninę. – Ji vėl nutilo, keliskart sumirksėjo ir įkvėpė. – Bo jį užpuolė.

– Ką? – Mano proveržis privertė ją pajudėti iš vietos. Mūsų vokiečių aviganis? Užpuolė Itaną? – Ar Itanui viskas gerai? – paklausiau ir pajutau, kaip iš baimės persivertė skrandis.

– Taip. – Ji pavargusiai nusišypsojo. – Jis labai sukrėstas, bet, ačiū Dievui, nieko rimta.

Aš su palengvėjimu atsidusau.

– Kas nutiko? – paklausiau vis dar negalėdama patikėti, kad mūsų šuo iš tikrųjų užpuolė šeimos narį. Bo dievino Itaną, jis nuliūsdavo net jei kas nors apibardavo mano brolį. Matydavau, kaip Itanas tampydavo Bo už gaurų, ausų ir net uodegos, o šuo tik palaižydavo jį. Bo įsikąsdavo Itano rankovę ir švelniai traukdavo jį nuo kelio. Gal mūsų vokiečių aviganis ir yra voverių ir elnių siaubas, tačiau niekada nėra šiepęs dantų kam nors iš namiškių. – Kas privertė Bo taip beprotiškai pasielgti?

Mama papurtė galvą.

– Aš nežinau. Lukas pamatė, kaip Bo užbėgo laiptais, o tada išgirdo Itaną rėkiant. Kai jis nulėkė į jo kambarį, Bo tempė Itaną grindimis. Jo veidas buvo apdraskytas, o ant rankos ryškėjo įkandimo žymės.

Man gyslose sustingo kraujas. Akyse stovėjo draskomo Itano vaizdas, aš įsivaizdavau jo siaubą, kai mūsų aviganis, kuriuo pasitikėjo, jį užpuolė. Tuo buvo taip sunku patikėti kaip kokiu siaubo filmu. Mama taip pat buvo priblokšta. Ji visiškai pasitikėjo Bo.

Tačiau mama kažko man nesakė, supratau tai iš kietai suspaustų lūpų. Ji kažką nutylėjo ir mane nusmelkė baimė numanant, kas tai.

– Kas dabar bus su Bo?

Mamos akys prisipildė ašarų ir mano širdis sustojo.

– Mege, mes negalime leisti, kad aplinkui lakstytų toks pavojingas šuo, – pasakė mama ir jos balse aš išgirdau prašymą suprasti. – Jei Itanas klaustų, pasakyk, kad mes suradome Bo kitus namus. – Ji giliai įkvėpė ir tvirtai suspaudė vairą nežiūrėdama į mane. – Tai dėl šeimos saugumo, Megana. Nekaltink tėvo. Parvežęs Itaną namo Lukas nusivedė Bo prie tvenkinio.

2

Pražūtingas skambutis

Per vakarienę tvyrojo įtampa. Aš siutau ant abiejų tėvų: ant Luko už tai, ką padarė, ir ant mamos, kad jam tai leido. Atsisakiau šnekėtis su jais. Mama ir Lukas kalbėjo tarpusavyje apie kasdienius nereikšmingus dalykus, o Itanas tyliai gniaužė Flopį. Buvo keista, kad aplink stalą nevaikštinėja Bo ieškodamas trupinių. Aš greitai atsiprašiau ir nėriau į savo kambarį, garsiai trinktelėdama durimis.

Kritau į lovą ir prisiminiau visus tuos kartus, kai Bo, patikimas ir šiltas, susirangydavo šalia. Jis niekada nieko neprašė, jam tiesiog užteko būti greta ir žinoti, kad tie, už kuriuos jautėsi atsakingas, yra saugūs.

Norėjau su kuo nors pasikalbėti. Norėjau paskambinti Robiui ir pasiskųsti dėl tokios neteisybės, bet jo tėvai – dar labiau atsilikę nei manieji – neturėjo telefono nei kompiuterio. Papasakokite man apie gyvenimą tamsiais viduramžiais. Mudu su Robiu dėl visko susitardavome mokykloje, o kartais jis tiesiog išdygdavo po langu, atėjęs net tris kilometrus iki mano namų. Tokią sumautą padėtį ketinau ištaisyti įsigijusi automobilį. Mama ir Lukas negalės manęs amžinai laikyti šiame saugiame burbule. Galbūt kitas mano didelis pirkinys bus mobilieji telefonai mums abiem, ir nusispjaut, ką apie tai mano Lukas. Visas šis „technologijos yra blogis“ reikalas paseno kažin kada.

Aš pasikalbėsiu su Robiu rytoj. Šiandien negalėsiu to padaryti. Be to, vienintelis telefono aparatas namuose buvo virtuvėje, o aš nenorėjau išsilieti apie suaugusiųjų kvailumą tame pačiame kambaryje su jais. To būtų per daug.

Pasigirdo nedrąsus beldimas ir vidun galvą kyštelėjo Itanas.

– Labas, neklaužada. – Aš atsisėdau braukdama kelias netyčia ištryškusias ašaras. Jo kaktą dengė pleistras su dinozauro atvaizdu, o dešinė ranka buvo aptvarstyta. – Kas atsitiko?

– Mamytė ir tėvelis išvarė Bo. – Brolio apatinė lūpa suvirpėjo, jis sukūkčiojo ir nusišluostė ašaras į Flopio kailiuką. Aš atsidusau ir parodžiau jam sėstis šalia.

– Jie turėjo taip pasielgti, – paaiškinau, kai jis užsikabarojo ant lovos ir su triušiu įsitaisė man ant kelių. – Bo galėjo tau vėl įkąsti. Jie bijojo, kad nenukentėtum.

– Bo man neįkando. – Itanas pasižiūrėjo į mane didelėmis ašarotomis akimis. Jose švietė baimė ir nevaikiškas supratingumas. – Bo manęs nenuskriaudė, – pakartojo jis. – Bo bandė mane apginti nuo vyro iš spintos.

Vėl pabaisos? Aš atsidusau norėdama tai paneigti, tačiau kažkuri dalelė manęs sudvejojo. O jeigu Itanas teisus? Pastaruoju metu man irgi rodosi keisti dalykai. Kas, jeigu... Bo iš tikrųjų bandė apsaugoti Itaną nuo kažko siaubingo ir bauginančio?

Ne! Aš papurčiau galvą. Tai kvaila! Po kelių valandų man sukaks šešiolika ir aš pernelyg didelė tikėti pabaisomis. Itanui taip pat laikas suaugti. Man jau pabodo, kad jis kaltina įsivaizduojamas šmėklas, vos tik kas nors nutinka ne taip.

– Itanai. – Aš dar kartą atsidusau, stengdamasi nepasirodyti keista. Jeigu būsiu pernelyg griežta, jis tikriausiai vėl pravirks; nenorėjau jo liūdinti po visko, ką jam teko šiandien patirti. Tačiau tai nuėjo per toli. – Itanai, tavo spintoje nėra jokių pabaisų. Pabaisų apskritai nėra, aišku?

– Yra, tikrai yra! – Jis susiraukė ir spyrė į antklodę. – Aš juos mačiau. Jie su manimi šnekasi. Jie sako, kad karalius nori mane matyti. – Itanas pakėlė ranką ir parodė man tvarstį. – Tas vyras iš spintos sugriebė va čia. Jis mėgino nusitempti mane po lova, bet įbėgo Bo ir jį nuvaikė.

Supratau, kad nepavyks pakeisti jo nuomonės. Ir visai nenorėjau pykčio priepuolio savo kambaryje.

– Na gerai, – sušvelnėjau ir apsikabinau brolį. – Tarkim, kad šiandien tave sugriebė kažkas kitas, ne Bo. Kodėl tu apie tai nepasakei mamai ir Lukui?

– Jie suaugę, – atsakė Itanas, lyg tai būtų savaime suprantama. – Ir manim nepatikės. Jie negali matyti pabaisų. – Jis atsiduso ir pasižiūrėjo į mane nutaisęs tokią liūdną išraišką, kokios man nebuvo tekę matyti pas jokį vaiką. – Bet Flopis sako, kad tu gali juos matyti. Jeigu labai pasistengsi. Flopis sako, kad tu gali matyti pro Miglą ir kerus.

– Pro ką ir ką?

– Itanai? – už durų pasigirdo mamos balsas ir jos siluetas pasirodė tarpduryje. – Tu čia? – Pamačiusi mus kartu ji sumirksėjo ir nedrąsiai nusišypsojo. Aš žiūrėjau į ją akmeniniu veidu.

Mama nekreipė į mane dėmesio.

– Itanai, branguti, laikas eiti miegoti. Šiandien buvo sunki diena. – Ji ištiesė ranką, Itanas nušoko žemėn ir nutipeno per kambarį, paskui save vilkdamas triušį.

– Ar galiu miegoti su tavim ir tėveliu? – išgirdau jį klausiant plonu išsigandusiu balseliu.

– Manau, kad taip. Bet tik šiąnakt, gerai?

– Grai. – Kai jų balsai nutolo koridoriumi, spyriu uždariau duris.

Tą naktį aš sapnavau keistą sapną, kad prabudusi išvydau Flopį, pliušinį Itano triušį, stovintį prie mano lovos. Sapne triušis kažką sakė, žodžiai buvo rimti ir bauginantys. Jis norėjo mane perspėti, o gal apsaugoti. Rodos, aš jam kažką pažadėjau. Tačiau kitą rytą beveik nieko iš to sapno neprisiminiau.

MANE PAŽADINO Į STOGĄ BARBENANTIS LIETUS. Mano gimtadienis, atrodo, pasmerktas būti šaltas, bjaurus ir šlapias. Akimirką kažkas labai sunkus prisilietė prie mano minčių, tačiau niekaip negalėjau suprasti, kodėl jaučiuosi tokia prislėgta. Tada plūstelėjo vakarykštės dienos prisiminimai ir aš sudejavau.

Sveikinu su gimtadieniu, – tariau sau, įsitaisydama patogiau po antklode. – Ačiū, likusią savaitės dalį praleisiu lovoje.

– Megana, – už durų pasigirdo mamos balsas, lydimas nedrąsaus beldimo. – Jau vėlu. Ar tu atsikėlei?

Nekreipdama į ją dėmesio dar giliau įsirausiau po antklode. Manyje sukunkuliavo pasipiktinimas prisiminus prie tvenkinio nutemptą Bo. Mama žino, kad pykstu ant jos, bet tegul kurį laiką pasikankina slegiama kaltės jausmo. Aš dar nesu pasirengusi atleisti.

– Megana, kelkis. Pavėluosi į autobusą, – įkišusi galvą į kambarį paragino mama konstatuojančiu faktą balsu. Aš purkštelėjau. Štai tau ir mėginimas susitaikyti.

– Aš neisiu į mokyklą, – sumurmėjau iš po antklodės. – Nelabai gerai jaučiuosi. Man atrodo, kad turiu temperatūros.

– Susirgai? Per savo gimtadienį? Kokia nelaimė. – Mama įėjo į kambarį, ir aš žvilgtelėjau pro antklodės kraštelį. Ji atsiminė? – Kaip liūdna, – su šypsena tęsė mama susikryžiavusi rankas. – O aš šiandien po pamokų ruošiausi tave nuvežti užsiregistruoti į vairavimo mokyklą. Bet jeigu tu sergi...

– Tikrai? – Aš pašokau. – Na, žinai, nesijaučiu taip blogai. Išgersiu aspirino ar dar ko nors.

– Taip ir galvojau. – Mama papurtė galvą, kai stryktelėjau ant grindų. – Šią popietę padėsiu tavo tėvui taisyti daržinę, tad negalėsiu atvažiuoti tavęs pasiimti. Bet kai tik grįši, mudvi kartu nuvažiuosime į vairavimo mokyklą. Argi ne gera gimtadienio dovana?

Aš jos beveik negirdėjau. Buvau pernelyg užsiėmusi – laksčiau po kambarį, rankiojau drabužius ir kroviausi daiktus. Kuo greičiau prabėgs ši diena, tuo geriau.

Man grūdant namų darbus į kuprinę, durys vėl prasivėrė. Tarpduryje pasirodė Itanas, nedrąsiai, lūkestingai šypsodamasis ir kažką slėpdamas už nugaros.

Pamerkiau jam akį ir atmečiau atgal plaukus.

– Ko nori, neklaužada?

Išsišiepęs jis žengė pirmyn ir ištiesė man sulenktą popieriaus lapą. Ant viršaus puikavosi ryškiaspalvis piešinys: virš mažo namuko, iš kurio kamino kilo dūmai, kabėjo besišypsanti saulė.

– Su gimtadieniu, Mege, – pasakė jis, labai patenkintas savimi. – Matai, kaip aš prisiminiau.

Šypsodamasi paėmiau savadarbį atviruką ir atverčiau jį. Iš vidaus paprastais pieštukais nupiešta šypsojosi mūsų šeima – už rankų susikibę žmogeliukai iš pagaliukų: mama, Lukas, aš, Itanas ir keturkojis padaras, kuris turėjo būti Bo. Pajutau, kaip sugniaužia gerklę, akys akimirką sudrėko.

– Tau patinka? – susirūpinęs paklausė Itanas.

– Labai, – atsakiau glostydama jam plaukus. – Ačiū. Klausyk, o kodėl mums jo nepakabinus ant šaldytuvo, kad visi matytų, koks tu puikus dailininkas.

Jis išsišiepė ir galvotrūkčiais nurūko rankose gniauždamas atviruką, o aš pajutau, kaip širdyje tapo truputėlį šviesiau. Gal ši diena ir nebus tokia siaubinga.

– TAIGI TAVO MAMA VEŽASI TAVE į vairavimo mokyklą? – paklausė Robis, kai autobusas įvažiavo į mokyklos stovėjimo aikštelę. – Geras. Pagaliau galėsime važiuoti į miestą ir kiną. Nebereikės laukti autobuso ar leisti vakarus žiūrint vaizdajuostes per tavo dvylikos colių televizorių.

– Tai tik leidimas mokytis vairuoti, Robi. – Autobusui sustojus pasiėmiau kuprinę. – Aš negausiu pažymėjimo iškart. Pažįstant mano mamą, praeis dar šešiolika metų, kol galėsiu vairuoti viena pati. Ko gero, Itanas gaus pažymėjimą greičiau nei aš.

Prisiminus brolį netikėtai mano kūnu perbėgo šiurpuliukai. Aš prisiminiau jo vakarykščius žodžius: Flopis sako, kad tu gali matyti per Miglą ir kerus.

Aš visai nesupratau, ką jis turi galvoje, išskyrus jo pliušinį triušiuką.

Man lipant iš autobuso, nuo didelės mokinių grupės atsiskyrė pažįstama figūra ir patraukė tiesiai prie manęs. Skotas. Skrandis apsivertė ir aš apsidairiau ieškodama tinkamų atsitraukimo kelių, bet pabėgti ir įsimaišyti į minią nespėjau – Skotas jau buvo priešais mane.

– Labas. – Jo žemas balsas privertė sudrebėti. Nors buvau išsigandusi, jis vis dar man atrodė gražus, drėgni šviesūs plaukai netvarkingomis bangomis krito ant kaktos. Šiandien kažkodėl jis elgėsi nervingai, vis braukė kirpčius nuo kaktos ir dairėsi aplinkui. – A. – Jis dvejojo prisimerkęs. – Kuo tu ten vardu?

– Megana, – sušnibždėjau.

– Ak, taip. – Jis žengė arčiau, žvilgtelėjo per petį į draugus ir pusbalsiu pasakė: – Klausyk, dėl to, kaip vakar su tavim elgiausi. Taip nederėjo. Atleisk.

Iš pradžių nesupratau, ką jis sako. Tikėjausi grasinimų, įžeidinėjimų ar kaltinimų. Kai pagaliau suvokiau jo žodžius, manimi persirito palengvėjimo banga.

– O, o, – išstenėjau jausdama, kaip kaista veidas. – Viskas gerai. Pamiršk.

– Negaliu, – sumurmėjo jis. – Negaliu tavęs išmesti iš galvos nuo pat vakar vakaro. Buvau tikras niekšas ir norėčiau susitaikyti. Ar... – Jis nutilo, prikando lūpą, o tada vienu atsikvėpimu viską išpyškino: – Ar norėtum šiandien su manim papietauti?

Mano širdis pradėjo daužytis. Pilve pašėlusiai suplasnojo drugeliai, atrodė, kad kojos nesiekia žemės. Vos užteko kvapo ištarti:

– Žinoma.

Skotas nusišypsojo parodydamas akinamai baltus dantis ir pamerkė akį.

– Ei, bičiuliai! Žiūrėkit čionai! – Vienas iš Skoto futbolo komandos draugų stovėjo per kelis žingsnius nuo mūsų, rankoje laikydamas į mus nukreiptą telefoną. – Šypsokitės, tuoj išskris paukščiukas.

Man nespėjus susigaudyti, kas vyksta, Skotas apkabino per pečius ir prisitraukė prie savęs. Sumirksėjau sukrėsta, širdis krūtinėje ėmė dar smarkiau daužytis. Fotografuojamas jis akinamai išsišiepė, o aš buvau tokia suglumusi, kad tegalėjau spoksoti kaip kokia kvailė.

– Ačiū, Mege, – ištarė Skotas, pasitraukdamas nuo manęs. – Pasimatysime per pietus. – Jis nusišypsojo ir darkart pamerkęs man akį greitu žingsniu patraukė link mokyklos. Fotografas sukikeno ir nuskubėjo iš paskos, palikdamas mane priblokštą ir sutrikusią automobilių aikštelės kampe.

Akimirką aš stovėjau ten spoksodama kaip idiotė, bendraklasiams zujant aplinkui. Tada mano veidą nušvietė šypsena ir pašokusi į orą šūktelėjau. Skotas Voldronas nori mane matyti! Jis nori su manimi ir tik su manimi papietauti valgykloje. Galbūt man pagaliau pradėjo šypsotis laimė. Gali būti, kad ką tik prasidėjo geriausias kada nors buvęs gimtadienis.

Sidabrinė lietaus užuolaida užslinko ant automobilių aikštelės ir aš pajutau, kad į mane kažkas žiūri. Pasisukusi pamačiau už kelių žingsnių stovintį ir pro minią mane stebintį Robį.

Lietuje jo akys švytėjo kažkaip pernelyg žaliai. Lašai ėmė tikšti ant betono ir mokiniai nuskubėjo į mokyklą, o aš įžvelgiau kažką keista jo veide: ilgą snukį, siauras akis ir tarp ilčių iškištą liežuvį. Man suspaudė skrandį, bet sumirksėjau ir Robis vėl tapo savimi – normalus, besišypsantis ir nesijaudinantis dėl merkiančio lietaus.

Kaip ir aš.

Spygtelėjusi pasileidau link durų ir nėriau į mokyklą. Robis sekė iš paskos, juokdamasis, tampydamas mane už plaukų, kol jam vožtelėjau ir jis liovėsi.

Per pirmąją pamoką vis žvilgčiojau į Robį, ieškodama užuominos į tą bauginantį, plėšrų jo veidą, pagalvodama, ar tik nesikraustau iš proto. Galiausiai paskaudo kaklą ir užsidirbau šiurkščią pastabą iš anglų kalbos mokytojo, kad liaučiausi spoksojusi į berniukus ir labiau susitelkčiau į pamoką.

KAI NUSKAMBĖJO PIETŲ PERTRAUKOS SKAMBUTIS, aš stryktelėjau iš vietos, širdis, rodės, iššoks iš krūtinės. Skotas manęs laukia valgykloje. Pasigriebiau knygas, sukišau jas į kuprinę, apsisukau... Ir akis į akį susidūriau su Robiu, kuris stovėjo už manęs. Net spygtelėjau.

– Robi, gausi į kailį, jeigu nesiliausi šitaip daręs. O dabar traukis, aš turiu būti kitur.

– Neik. – Jo balsas buvo tylus ir rimtas. Nustebusi pažvelgiau į jį. Šįkart neišvydau žaismingos šypsenos, kuri niekada nedingdavo jam iš veido, žandikaulis buvo sukąstas, žvilgsnis beveik bauginantis. – Kažkas negerai, aš tai jaučiu. Tas kiaušingalvis kažką rezga – pasišnekėjęs su tavimi, jis su draugeliais ilgai trynėsi aplink metų knygos kabinetą. Man tai nepatinka. Pažadėk, kad neisi.

Aš įniršau.

– Ar tu slapčia mūsų klauseisi? – pasiteiravau piktai žiūrėdama. – Kas tau darosi? Ar esi girdėjęs apie „asmeninį pokalbį“?

– Tu Voldronui visai nerūpi. – Robis provokuojamai susikryžiavo rankas ant krūtinės. – Jis sudaužys tau širdį, princese. Patikėk manimi, esu matęs užtektinai tokių kaip jis, todėl suprantu.

Aš supykau, supykau, kad jis drįsta kišti nosį į mano reikalus, supykau, kad gali būti teisus.

– Čia ne tavo reikalas, Robi, – pratrūkau priversdama jį pakelti antakius. – Aš galiu pati savimi pasirūpinti, aišku? Nustok lįsti ten, kur tavęs niekas neprašo.

Jo veide trumpam šmėstelėjo nuoskauda ir tuojau pat pradingo.

– Gerai, princese. – Jis išsišiepė pakeldamas rankas. – Tik nereikia taip širsti, jūsų karališkoji didenybe. Pamiršk, kad apskritai ką nors sakiau.

– Būtinai. – Krestelėjau galvą ir neatsigręždama išlėkiau iš klasės.

Visą kelią, kol koridoriais skubėjau į valgyklą, mane graužė kaltės jausmas. Gailėjausi, kad aprėkiau Robį, bet kartais jis perlenkia lazdą elgdamasis kaip didysis brolis. Tačiau Robis visada buvo toks – pavydus, pernelyg globėjiškas, nuolat mane prižiūrintis, tarsi tai būtų jo darbas. Aš net neprisimenu, kada jį pamačiau pirmą kartą, atrodo, lyg jis visada laikėsi šalia.

Valgykla buvo triukšminga ir prastai apšviesta. Aš sustojau tarpduryje ieškodama Skoto ir pamačiau jį prie staliuko, salės viduryje, apsuptą šokėjų ir futbolininkų. Sudvejojau. Negalėjau tiesiog prieiti ir atsisėsti prie staliuko; Endžė Vitmond ir jos palaikymo komandos šokėjos sudraskytų mane į gabalus.

Skotas apsidairė, pamatė mane ir jo veide pasirodė tingi šypsena. Palaikiusi tai kvietimu aš pajudėjau pirmyn, laviruodama tarp stalų. Jis išsitraukė savo iPhone, paspaudė mygtuką ir vis dar šypsodamasis prisimerkęs pasižiūrėjo į mane.

Šalimais suskambėjo telefonas.

Aš krūptelėjau, tačiau ėjau toliau. Už manęs pasigirdo aikčiojimai, isteriškas kikenimas. O tada šnabždesiai, kurie visada priverčia galvoti, kad kalbama apie tave. Jaučiau žvilgsnius, smingančius man į galvą. Stengdamasi nekreipti dėmesio ėjau toliau.

Suskambo kitas telefonas.

Ir dar vienas.

O tada šnabždesiai ir juokas pasklido kaip ugnis. Kažkodėl pasijutau labai pažeidžiama, lyg būčiau ant scenos ir tiesiai į mane būtų nukreiptas prožektorius. Jie juk negali juoktis iš manęs, ar ne? Pamačiau keletą mokinių, rodančių į mane pirštais ir besišnabždančių tarpusavyje, bet iš paskutiniųjų stengiausi nekreipti į juos dėmesio. Skoto stalas buvo vos už poros žingsnių.

– Labas, gražuole! – Kažkas pliaukštelėjo man per užpakalį ir aš spygtelėjau. Atsisukusi pamačiau Deną Otomaną, šviesiaplaukį spuoguotą mokyklos orkestro klarnetistą. Jis gašliai mane nužvelgė ir mirktelėjo. – Mergyt, niekad nemaniau, kad esi tokia išdykėlė, – pasakė jis bandydamas atrodyti žavingai, tačiau man jis priminė šlykštų Varlių Kermitą. – Užsuk kada nors į orkestrą. Aš turiu dūdelę, kuria tu galėtum pagroti.

– Ką čia šneki? – suurzgiau, bet jis tik sukikeno ir atkišo savo telefoną.

Iš pradžių ekranas buvo tuščias. O tada jame sušvito ryškiai geltona žinutė. Manai, kad Megana Čeis šalta kaip ledas? Aš aiktelėjau, žodžiai pradingo ir ekrane pasirodė nuotrauka.

Mano nuotrauka. Mudu su Skotu stovime automobilių aikštelėje, jis apkabinęs mane per pečius, o veide gašli išraiška. Tik čia – man atvipo žandikaulis – aš visiškai nuoga ir tuščiomis kvailomis akimis susižavėjusi spoksau į jį. Akivaizdu, kad jis pasinaudojo Photoshop programa; mano „kūnas“ buvo pernelyg liesas ir neturintis ryškesnių bruožų, lyg lėlės, krūtinė plokščia kaip dvylikametės. Kai ekrane pasirodė antra žinutės dalis, sustingau, širdis nustojo plakusi.

Jinai nesilaužo ir duoda lengvai!

Man susuko vidurius, žandai užsiliepsnojo. Pasibaisėjusi aš pažvelgiau į Skotą ir pamačiau, kad visas jo stalas griaudėja iš juoko ir rodo į mane pirštais. Valgykloje aidėjo telefonų skambučiai, o juokas daužė mane tarsi tikros bangos. Pradėjau drebėti, akis ėmė graužti ašaros.

Delnais užsidengusi veidą apsisukau ir puoliau bėgti iš valgyklos, kol nepradėjau žliumbti kaip kokia dvimetė. Tebegirdėjau aidint juoką, ašaros degino akis, lyg būtų nuodingos. Kažkaip sugebėjau pereiti visą patalpą neužkliuvusi už suolų ar kojų, pastūmiau duris ir sprukau į koridorių.

Aš praleidau beveik valandą kampinėje mergaičių tualeto kabinoje, žliumbdama ir planuodama išvažiuoti į Kanadą ar galbūt Fidžį – kur nors toli toli. Niekada daugiau neišdrįsiu pasirodyti šioje valstijoje. Galiausiai, kai ašaros išseko, o trūkčiojantis kvėpavimas išsilygino, pagalvojau, koks apgailėtinas tapo mano gyvenimas.

Ko gero, turėčiau jaustis pagerbta, – apmaudžiai tariau sau ir sulaikiau kvapą, kai į tualetą įvirto grupelė mergaičių. – Skotas nepatingėjo asmeniškai sugriauti man gyvenimo. Lažinuosi, kad su niekuo daugiau jis taip nepasielgė. Kaip man pasisekė – esu didžiausia pasaulyje nevykėlė. Vėl pradėjo tvenktis ašaros, bet aš buvau pavargusi sriūbauti ir neleidau joms prasiveržti.

Iš pradžių ketinau pratupėti tualete, kol baigsis pamokos. Bet jeigu klasėje manęs kas nors pasigestų, čia pirmiausia ateitų ieškoti. Todėl galiausiai sukaupiau drąsą ir ant pirštų galiukų nutipenau į medicinos punktą, sumaniusi apsimesti, kad labai skauda pilvą, ir ten pasislėpti.

Nors medicinos seselės ūgis tebuvo apie šimtą trisdešimt centimetrų su storapadžiais bateliais, bet kai atidariau duris ir pažvelgiau vidun, iš jos žvilgsnio supratau: ji nenusiteikusi taikstytis su paaugliškomis kvailionėmis. Jos oda buvo panaši į susiraukšlėjusį graikinį riešutą, balti plaukai susukti į griežtą kuodelį, o ant nosies galo mažyčiai akiniai auksiniais rėmeliais.

– Taigi, panele Čeis, – ištarė ji aukštu rimtu balsu, pastumdama į šalį segtuvą. – Ką jūs čia veikiate? Aš sumirksėjau stebėdamasi, iš kur ji mane pažįsta. Esu buvusi medicinos punkte tik kartą, kai futbolo kamuolys netyčia pataikė į nosį. Tąkart mane apžiūrėjusi seselė buvo aukšta ir kaulėta, su netaisyklingu sąkandžiu, todėl panaši į arklį. Ši apkūni maža moterytė buvo nauja ir tai, kaip ji spoksojo į mane, truputėlį nervino.

– Man skauda skrandį, – pasiskundžiau laikydamasi už bambos, lyg ji tuoj sprogs. – Man tereikia keletui minučių prigulti.

– Žinoma, panele Čeis. Ten toliau yra keli gultai. Aš atnešiu jums kai ką, nuo ko pasijusite geriau.

Aš linktelėjau ir patraukiau į kitą patalpą, atskirtą keliomis didžiulėmis užuolaidomis. Be manęs ir seselės, čia daugiau nieko nebuvo. Puiku. Aš pasirinkau kampinį gultą ir atsiguliau ant popieriumi apdengto čiužinio.

Po kelių akimirkų pasirodė seselė ir ištiesė man vienkartinį puodelį su burbuliuojančiu skysčiu.

– Štai, išgerk, pasijusi geriau, – pasakė ji, įspausdama puodelį man į ranką.

Aš spoksojau į puodelį. Šnypščiantis baltas skystis kvepėjo šokoladu ir žolelėmis, tik kažkaip stipriau, kvapas buvo toks stiprus, kad ėmė ašaroti akys.

– Kas tai? – paklausiau.

Seselė tik nusišypsojo ir išėjo iš palatos.

Aš atsargiai gurkštelėjau ir pajutau, kaip šiluma nuslydo gerkle į skrandį. Skonis buvo nuostabus, kaip geriausio pasaulyje šokolado, su švelniu karstelėjusiu poskoniu. Dviem gurkšniais pabaigiau gėrimą ir apvertusi puodelį mėginau pagauti paskutinius lašus.

Beveik iškart pajutau mieguistumą. Gulėdama ant raukšlėto čiužinio akimirkai užmerkiau akis ir viskas nutolo.

MANE PAŽADINO TYLŪS BALSAI, paslapčia besikuždantys čia pat, už užuolaidų. Aš mėginau pajudėti, tačiau jaučiausi taip, lyg mano kūnas būtų suvyniotas į vatą, o į galvą prikišta marlės. Šiaip ne taip atmerkiau akis. Už užuolaidų pamačiau du siluetus.

– Nesielk neapgalvotai, – perspėjo tylus rimtas balsas. Seselė, pagalvojau, savo kliedesiuose svarstydama, gal ji man dar duotų to šokoladinio gėrimo. – Atsimink, tavo pareiga yra stebėti mergaitę. Neturėtum daryti nieko, kas gali atkreipti dėmesį.

– Aš? – paklausė iki skausmo pažįstamas balsas. – Atkreipti į save dėmesį? Kodėl turėčiau taip elgtis?

Seselė purkštelėjo.

– Jeigu visa šokėjų komanda pavirs pelėmis, Robinai, aš labai tavimi nusivilsiu. Mirtingieji paaugliai yra akli ir žiaurūs. Tu tai žinai. Neturėtum keršyti, kad ir ką jauti mergaitei. Ypač dabar, kai dedasi nerimą keliantys dalykai.

Aš sapnuoju, – nusprendžiau. – Kito paaiškinimo nėra. Kažin ko buvo įmaišyta į tą gėrimą? Prietemoje už užuolaidų esančios figūros buvo keistos ir išplaukusios. Seselė atrodė dar mažesnė, vos šimto centimetrų. Kitas šešėlis buvo dar keistesnis: normalaus dydžio, tačiau su kažkokiais iškilumais ant galvos – ragais ar ausimis.

Aukštesnis šešėlis atsiduso, nuėjo prie kėdės, atsisėdo ir susikryžiavo ilgas kojas.

– Aš girdėjau tą patį, – sumurmėjo jis. – Sklinda niūrūs gandai. Abeji rūmai nerimsta. Lyg kažkas būtų išgąsdinęs juos abejus.

– Kaip tik todėl privalai toliau būti jos skydu ir globėju. – Seselė pasisuko, užsidengė rankomis lūpas ir jos balse pasigirdo nepasitenkinimas. – Aš nustebusi, kad tu jai dar nedavei miglavynio. Jai šiandien suėjo šešiolika. Šydas tuoj perplyš.

– Žinau, žinau. Aš ketinu. – Šešėlis atsiduso ir paslėpė veidą delnuose. – Šitą reikalą aš sutvarkysiu vėliau, šią popietę. Kaip ji?

– Ilsisi, – pasakė seselė. – Vargšas vaikas, ją taip traumavo. Daviau jai lengvo migdančiojo gėrimo – ji neatsibus, kol reikės eiti namo.

Pasigirdo kikenimas.

– Vienas vaikas, išgėręs tavo „lengvo“ migdančiojo gėrimo, neatsibudo dvi savaites. O tu dar aiškini apie neatsargumą.

Jos atsakymas buvo iškraipytas ir neaiškus, bet aš buvau beveik tikra, kad išgirdau:

– Ji yra savo tėvo dukra. Jai viskas bus gerai.

O gal taip tik pasirodė. Pasaulis išskydo kaip nesufokusuotame fotoaparate ir kuriam laikui aš vėl nugrimzdau į nebūtį.

– MEGANA!

Kažkas mane purtė ir žadino. Aš nusikeikiau ir sumosikavau rankomis, trumpam sumišusi, tada pagaliau pakėliau galvą. Vokai buvo lyg pripildyti švino, akys užtraiškanojusios ir aš niekaip negalėjau sutelkti žvilgsnio. Dejuodama prasikrapščiau akis ir apsiblaususi pamačiau Robio veidą. Akimirką jo suraukti antakiai išdavė susirūpinimą, bet tada aš sumirksėjau ir jis vėl tapo normaliu besišypsančiu Robiu.

– Kelkis kelkis kelkis, miegančioji gražuole, – erzino jis, man bandant atsisėsti. – Tavo laimei, pamokos baigėsi. Laikas keliauti namo.

– Ką? – sumurmėjau stengdamasi nusibraukti paskutinius miego likučius nuo veido. Robis prunkštelėjo ir pastatė mane ant kojų.

– Štai, – tarė jis paduodamas sunkią, pilną knygų kuprinę. – Tau labai pasisekė, kad aš toks geras draugas. Surašiau viską, kas užduota tų pamokų, kurias tu praleidai popiet. Beje, tau atleista. Aš netgi nesakysiu: „Ar aš nesakiau.“

Jis kalbėjo pernelyg greitai. Mano smegenys vis dar miegojo, o mintys buvo apsiblaususios ir neaiškios.

– Apie ką tu čia kalbi? – burbtelėjau dėdamasi kuprinę.

O tada prisiminiau.

– Man reikia paskambinti mamai. – Aš vėl kritau ant gulto. Robis susiraukė, atrodė sumišęs. – Ji turi atvažiuoti manęs pasiimti, – paaiškinau. – Daugiau niekada nevažiuosiu autobusu, niekada. – Apėmė neviltis ir aš užsidengiau veidą delnais.

– Klausyk, Megana, – pasakė Robis. – Aš girdėjau, kas atsitiko. Nieko čia tokio.

– Tu ką, apsinešęs? – paklausiau žiūrėdama pro pirštus. – Visa mokykla kalba apie mane. Apie tai tikriausiai parašys mokyklos laikraštis. Mane nukryžiuos, jeigu pasirodysiu viešumoje. O tu sakai – nieko čia tokio?

Aš prisitraukiau kelius prie krūtinės ir įsikniaubiau veidu į juos. Viskas siaubingai neteisinga.

– Šiandien mano gimtadienis, – suvaitojau į džinsus. – Tokių dalykų neturi nutikti per gimtadienius.

Robis atsiduso. Numetęs kuprinę atsisėdo šalia, apsikabino ir prisitraukė mane prie krūtinės. Aš šniurkštelėjau ir nuliejau kelias ašaras jam į striukę, klausydamasi, kaip plaka jo širdis. Ji pašėlusiai daužėsi, lyg jis būtų nubėgęs keletą mylių.

– Nagi. – Robis atsistojo ir pakėlė mane. – Tu pajėgsi. Ir aš prisiekiu – niekam nerūpės, kas šiandien nutiko. Rytoj visi viską bus užmiršę. – Jis nusišypsojo ir suspaudė man ranką. – Be to, argi tau nereikia šiandien į vairavimo mokyklą?

Tai buvo vienintelis šviesos spindulėlis, teikiantis vilties tamsiose mano gyvenimo kančiose. Aš linktelėjau ruošdamasi tam, kas manęs laukia. Iš medicinos punkto mes išėjome kartu, Robis tvirtai spaudė mano ranką savo delne.

– Tiesiog laikykis šalia, – sumurmėjo jis, kai pasiekėme perpildytą koridorių. Endžė ir trys jos draugės stovėjo prie spintelių, plepėdamos tarpusavyje ir kramtydamos gumą. Man sugniaužė skrandį, širdis pradėjo daužytis. Robis spustelėjo ranką. – Laikykis manęs ir niekam nieko nesakyk. Jie net nepastebės, kad mes čia.

Kai priartėjome prie mergaičių būrelio, aš nusiteikiau vėl išgirsti juoką ir šlykščias pašaipas. Bet mums einant pro šalį jos net nežvilgtelėjo, Endžė įsijautusi pasakojo, kaip aš gėdingai pabėgau iš valgyklos.

– O tada jinai, tipo, pradėjo žliumbti, – pasakė Endžė ir pro nosį skambantis jos balsas nuaidėjo koridoriuje. – Aš pamaniau: o die, ji tokia nevykėlė. Bet ko galima tikėtis iš visiškos kaimietės. – Ji pritildė balsą beveik iki šnabždesio ir pasilenkė į priekį. – Dar girdėjau, kad jos mama turi nenormalų potraukį kiaulėms, jeigu suprantate, apie ką aš.

Kai mergaitės pradėjo nustebusios kikenti, vos nepratrūkau. Bet Robis tik dar tvirčiau suspaudė man ranką ir nusitempė tolyn. Aš išgirdau jį kažką murmant panosėje ir pajutau, kaip oru nusklido kažkokie virpesiai, tarsi griaustinis, tik be garso.

Mums už nugarų Endžė pradėjo rėkti.

Aš norėjau atsisukti, bet Robis timptelėjo mane pirmyn, laviruodamas per minią, kai kiti mokiniai pasuko galvas į riksmo pusę. Akies krašteliu pastebėjau, kaip Endžė susiėmė rankomis už nosies, o jos riksmai darėsi vis labiau panašūs į kiaulės žviegimą.

3

Pakeistinukas

Kelionė namo autobusu buvo tyli. Bent jau mudu su Robiu nesikalbėjome. Aš nenorėjau patraukti dėmesio, be to, turėjau apie daug ką pagalvoti. Mes sėdėjome gale, kampe, aš buvau nusisukusi į langą ir spoksojau į pro šalį šmėsčiojančius medžius. Buvau išsitraukusi iPod ir įsikišusi ausines į ausis, bet tik tam, kad nereikėtų su niekuo kalbėtis.

Endžės riksmai, panašūs į kiaulės žviegimą, vis dar aidėjo galvoje. Tai, ko gero, baisiausias mano girdėtas garsas, ir nors ji tikra kalė, jaučiausi truputėlį kalta. Neabejojau, kad Robis jai kažką padarė, bet niekaip nebūčiau galėjusi to įrodyti. Iš tikrųjų netgi bijojau apie tai prasitarti. Robis atrodė lyg visai kitas žmogus, tylus, panašus į perekšlę, įsitempęs kaip grobuonis stebėjo vaikus autobuse. Jis elgėsi keistai – keistai ir bauginamai – ir aš norėjau žinoti, kas jam nutiko.

O dar tas keistas sapnas; pradėjau galvoti, gal tai nebuvo joks sapnas. Kuo daugiau aš apie tai mąsčiau, tuo labiau man atrodė, kad tas pažįstamas, su sesele kalbantis balsas buvo Robio.

Kažkas vyksta, kažkas keisto, siaubingo ir bauginančio, o baisiausia tai, kad man visa tai pažįstama. Aš žvilgtelėjau į Robį. Ar gerai aš jį pažįstu, ar išvis pažįstu? Mes draugaujame ilgiau, nei aš galiu prisiminti, tačiau niekad nesu buvusi pas jį namie, niekada nesu mačiusi jo tėvų. Tuos kelis kartus, kai siūliau susitikti pas jį, jis vis rasdavo priežasčių išsisukti: tai jo tėvai išvykę arba remontuoja virtuvę – virtuvę, kurios man neteko matyti. Keista, bet dar keisčiau, kad manęs tai niekada nestebino ir nekėlė klausimų. Iki dabar. Robis tiesiog buvo, lyg būtų atsiradęs iš niekur, be aplinkos, be namų, be praeities. Kokia jo mėgstama muzika? Ką jis nori pasiekti gyvenime? Ar kada nors buvo įsimylėjęs?

Visai nepažįsti, – šnibždėjo nerimą keliantis vidinis balsas. – Tu jo visai nepažįsti.

Mane nupurtė drebulys ir aš vėl įsispoksojau pro langą.

Autobusas truktelėjęs sustojo prie sankryžos ir aš pamačiau, kad mes paliekame priemiesčius ir tuoj įvažiuosime į brūzgynus. Mano kaimynystę. Lietus vis dar tiško ant langų, klampūs pelkynai atrodė išplaukę ir neryškūs, o medžiai tamsūs ir neaiškūs.

Aš sumirksėjau ir atsisėdau tiesiai. Toli pelkėje, po didžiulio ąžuolo šakomis, toks pat nejudrus kaip ir medžiai, ant arklio sėdėjo raitelis. Arklys buvo didžiulis, juodas, netgi permirkę karčiai ir uodega plaikstėsi už jo. Raitelis aukštas ir lieknas, vilkėjo sidabro ir juodos spalvos drabužius. Nuo pečių krito tamsus apsiaustas. Per lietų vos įžiūrėjau jo veidą: jaunas, blyškus, stulbinamai gražus... ir žvelgė tiesiai į mane. Mano skrandis susitraukė, sulaikiau kvėpavimą.

– Robi, – sumurmėjau išsitraukdama iš ausų ausines. – Pažiūrėk į tą...

Robio veidas buvo per kelis centimetrus nuo manojo, jam žiūrint pro langą akys susiaurėjo iki žalių plyšiukų, griežtų ir pavojingų. Man suspaudė skrandį ir aš atšlijau nuo Robio, bet jis to net nepastebėjo. Jo lūpos judėjo, jos sušnabždėjo vieną žodį, taip tyliai, kad vos išgirdau, nors Robis buvo visai šalia.

– Ašas.

– Ašas? – perklausiau. – Kas tas Ašas?

Autobusas sukosėjo ir vėl trūktelėjo. Robis atsilošė, jo veidas vis dar atrodė lyg iškaltas iš akmens. Sunkiai nurijusi seiles aš vėl pasižiūrėjau pro langą, bet po ąžuolu buvo tuščia. Arklys su raiteliu pradingo, lyg jų niekada nebūtų buvę.

KUO TOLIAU, tuo darėsi keisčiau.

– Kas toks Ašas? – pakartojau atsisukusi į Robį, kuris atrodė nugrimzdęs į savo pasaulį. – Robi? Ei! – Aš bakstelėjau jam į petį. Jis krūptelėjo ir pagaliau pažvelgė į mane. – Kas toks yra Ašas?

– Ašas? – Akimirką jo akys pasidarė ryškios, degančios, o veidas panašus į laukinio šuns. Tada jis sumirksėjo ir tapo toks, kaip įprastai. – A, tiesiog senas mano bičiulis, iš labai seniai. Nesijaudink dėl to, princese.

Jo žodžiai slydo manimi, lyg jis norėtų, kad aš viską pamirščiau, jam tiesiog pareikalavus. Pajutau aštrų nepasitenkinimą, kad jis kažką slepia, tačiau netrukus viskas išsisklaidė, nes aš negalėjau prisiminti, apie ką mes kalbėjome. Mūsų stotelėje Robis pašoko, tarsi sėdynė būtų užsiliepsnojusi, ir išlėkė pro duris. Aš sumirksėjau jam taip staiga išlėkus, atsargiai įsidėjau iPod į kuprinę. Mažiausiai norėjau, kad šis brangus daiktas sušlaptų.

– Man reikia eiti, – pranešė Robis, kai aš sustojau ant kelio šalimais. Jo žalios akys naršė po medžius, lyg tikintis, kad kažkas iššoks iš miško. Aš apsidairiau, bet išskyrus kažkur virš galvų čiulbantį paukštį, miškas buvo tylus ir ramus. – Aš... a... kai ką pamiršau namie. – Jis pasisuko į mane ir atsiprašomai pažvelgė. – Pasimatysime šįvakar, princese? Vėliau atsinešiu tą butelį šampano, gerai?

– O. – Buvau visai apie tai pamiršusi. – Aišku.

– Eik tiesiai namo. – Robis prisimerkė, jo veidas įsitempė. – Niekur nesustok, su niekuo nesišnekėk, supratai?

Aš nervingai nusijuokiau.

– Tu kas – mano mama? Gal dar patarsi nelakstyti su žirklėmis ir pasižiūrėti į abi puses prieš einant per gatvę? Be to, – tęsiau, o Robis patenkintas nusišypsojo ir vėl ėmė panėšėti į normalų save, – ką aš galiu sutikti šiuose brūzgynuose? – Staiga prisiminiau jaunuolį ant arklio. Kas jis toks? Ir kodėl negaliu liautis apie jį galvojusi, ar jis apskritai ten buvo? Darėsi vis keisčiau. Jeigu ne keista Robio reakcija autobuse, pagalvočiau, kad vaikinas – dar viena mano haliucinacija.

– Gerai. – Robis pamojavo ir valiūkiškai nusišypsojo. – Pasimatysime vėliau, princese. Žiūrėk, kad Odaveidis nepagautų tavęs pakeliui namo.

Aš spyriau jam. Jis juokdamasis atšoko ir nubėgo. Užsimečiau ant pečių kuprinę ir sunkiai žengiau keliu.

– MAMA! – šūktelėjau atidarydama lauko duris. – Mama, aš namie.

Mane pasitiko tyla, aidėdama nuo sienų ir grindų, ji sunkiai kabėjo ore. Ramuma lyg koks gyvas padaras, išsidrėbęs kambario viduryje, žiūrėjo į mane šaltomis akimis. Mano širdis pradėjo garsiai ir nelygiai daužytis krūtinėje. Kažkas negerai.

– Mama?! – pašaukiau dar kartą, eidama gilyn į namą. – Lukai? Ar kas nors yra namie? – Man slenkant tolyn girgžtelėjo durys. Televizorius ūžė ir mirgėjo, rodydamas seną nespalvotą situacijų komediją, nors sofa priešais buvo tuščia. Aš jį išjungiau ir nuėjau į virtuvę.

Akimirką viskas atrodė normaliai, išskyrus ant vyrių besisupančias šaldytuvo dureles. Dėmesį patraukė kažkoks mažas daiktas ant grindų. Iš pradžių pamaniau, kad tai purvinas skuduras, bet pažvelgusi iš arčiau atpažinau Flopį, Itano triušį. Minkšto žvėrelio galva buvo nuplėšta, o iš skylės kakle kyšojo vata.

Atsitiesusi išgirdau tylų garsą iš kitos stalo pusės. Apėjau aplinkui ir man taip sugniaužė skrandį, kad tulžis pakilo iki gerklės.

Mama gulėjo ant plytelėmis klotų grindų, atmetusi rankas ir kojas, viena veido pusė buvo apibėgusi blizgančiu raudoniu. Jos rankinė ir išbarstytas jos turinys gulėjo šalia vienos suglebusios baltos rankos. Virš jos, tarpduryje, pakreipęs galvą kaip smalsi katė stovėjo Itanas.

Jis šypsojosi.

– MAMA! – sušukau parkritusi šalia jos. – Mama, ar tau viskas gerai? – Sugriebiau ją už vieno peties ir papurčiau, bet ji kratėsi kaip negyva žuvis. Tačiau jos oda vis dar šilta, ji negali būti mirusi. Tiesa?

Kur po galais Lukas? Aš dar kartą ją papurčiau, jos galva judėjo, lyg mama būtų negyva.

– Mama, pabusk! Ar girdi mane? Čia Megana. – Karštligiškai apsidairiusi pačiupau mazgotę nuo kriauklės. Pridėjau ją prie kruvino mamos veido ir prisiminiau tarpduryje stovintį Itaną, dabar jo akys buvo didelės ir pilnos ašarų.

– Mamytė paslydo, – sušnibždėjo jis ir ant grindų, prie šaldytuvo, aš pamačiau skaidrią slidžią balą. Drebančia ranka kyštelėjau į ją pirštą ir pauosčiau. Augalinis aliejus? Kas per velnias? Nušluosčiusi daugiau kraujo jai nuo veido, ant smilkinio pastebėjau gilią žaizdą, kurios beveik nebuvo matyti per kraują ir plaukus.

– Ar ji mirs? – paklausė Itanas ir aš piktai į jį dėbtelėjau. Jo akys buvo didelės ir apskritos, iš jų byrėjo ašaros, bet balse buvo justi smalsumas.

Aš nusukau žvilgsnį nuo brolio. Man reikėjo pasikviesti pagalbos. Luko nebuvo, tad beliko skambinti greitajai. Tačiau kai atsistojau eiti prie telefono, mama sudejavo, sukrutėjo ir atsimerkė.

Mano širdis suspurdėjo.

– Mama! – pašaukiau, jai bandant atsisėsti, ji atrodė lyg apsvaigusi. – Nejudėk. Aš paskambinsiu greitajai.

– Megana? – Mama mirksėdama dairėsi aplinkui. Ranka palietė skruostą ir pasižiūrėjo į kraują ant pirštų. – Kas atsitiko? Aš… aš tikriausiai pargriuvau.

– Tu susitrenkei galvą. – Atsistojau darydamasi telefono. – Tau gali būti smegenų sutrenkimas. Laikykis, aš paskambinsiu greitajai.

– Greitajai? Ne, ne. – Mama atsisėdo, atrodė kiek geriau. – Nedaryk to, brangute. Man viskas gerai. Aš tik išvalysiu ir sutvarstysiu žaizdą. Nėra ko jaudintis.

– Bet, mama...

– Man viskas gerai, Mege. – Mama pasiėmė numestą mazgotę ir pradėjo valytis kraują nuo veido. – Atleisk, jei tave išgąsdinau, bet man viskas bus gerai. Čia tik kraujas, nieko rimto. Be to, mums būtų sunku apmokėti gydytojo sąskaitą. – Ji staiga išsitiesė ir apsidairė. – Kur tavo brolis?

Krūptelėjusi aš pažvelgiau į tarpdurį – Itanas buvo dingęs.

KAI LUKAS GRĮŽO NAMO, į mamos protestus nebuvo atsižvelgta. Jam užteko pamatyti jos išblyškusį, sutvarstytą veidą, kad suprastų, kas įvyko, ir pareikalautų važiuoti į ligoninę. Kai jam reikia, Lukas sugeba būti užsispyrusiai atkaklus, ir mama neišvengiamai pasidavė spaudimui. Sodinama į aplamdytą fordą ji vis dar diktavo man nurodymus – „prižiūrėk Itaną, šaldytuve yra šaldyta pica“, kol galiausiai Lukas nuriaumojo keliu.

Kai automobilis pasuko už kampo ir pradingo iš akių, namus vėl apgaubė šalta tyla. Aš sudrebėjau, pasitryniau rankas jausdama, kaip ji slenka į kambarį ir kvėpuoja man į kaklą. Namai, kuriuose gyvenau didžiąją dalį savo gyvenimo, atrodė nepažįstami ir bauginantys, lyg kampuose ir spintelėse kažkas slėptųsi ir tykotų nutverti už rankos, kai eisiu pro šalį. Mano žvilgsnis sustojo prie Flopio liekanų, išmėtytų ant grindų, kažkodėl tai mane labai nuliūdino ir išgąsdino. Šiuose namuose niekas negalėjo suplėšyti mėgstamiausio Itano žaislo. Kažkas čia labai negerai.

Pasigirdo žingsniai. Atsigręžusi pamačiau tarpduryje stovintį Itaną, jis žiūrėjo į mane. Atrodė keistai be savo triušio rankose ir aš nustebau, kodėl jis dėl jo neliūdi.

– Aš alkanas, – pareiškė Itanas ir aš sumirksėjau. – Išvirk man ko nors, Mege.

Reiklus tonas privertė mane susiraukti.

– Dar ne pietų metas, akiplėša, – atšoviau susikryžiavusi rankas ant krūtinės. – Palauksi porą valandų.

Jo akys susiaurėjo, lūpos atvipo atidengdamos dantis. Akimirką man jie atrodė smailūs ir aštrūs.

– Aš alkanas, – suurzgė jis, žengdamas žingsnį į priekį. Išsigandusi atšokau.

Beveik akimirksniu jo veidas sušvelnėjo, akys tapo didelės ir prašančios.

– Prašau, Mege, – ėmė zyzti jis. – Prašau. Aš toks alkanas. – Jis patempė lūpą, o balsas pasidarė grasinantis. – Mama man irgi nepadarė valgyti.

– Na gerai, gerai! Jeigu tik tai tave privers užsičiaupti. – Pikti žodžiai prasiveržė iš baimės ir gėdos, kad išsigandau. Itano. Savo kvailo keturmečio brolio. Nežinau, iš kur atsirado šie demoniški jo nuotaikos svyravimai, tikiuosi, tai netaps įpročiu. Gal jis tiesiog nusiminęs dėl to, kas nutiko mamai. Jei pamaitinsiu tą vaikiščią, gal jis užmigs ir paliks mane ramybėje visą vakarą. Aš nuslinkau prie šaldytuvo, ištraukiau picą ir pašoviau į orkaitę.

Kol pica kepė, bandžiau išvalyti prie šaldytuvo telkšančią augalinio aliejaus balą. Pamačiusi tuščią butelį šiukšliadėžėje, nusistebėjau, kaip bala galėjo čia atsirasti. Kai baigiau, ant grindų vis dar buvo likusi slidi dėmė, o aš atsidaviau „Crisco“ kvapu, bet tai buvo ne didžiausia bėda.

Atidaromų orkaitės durelių garsas privertė krūptelėti. Aš pasisukau ir išvydau Itaną, kuris atsidaręs orkaitę kišo vidun ranką.

– Itanai! – Spėjau pačiupti jį už riešo ir atitraukti atgal, nekreipdama dėmesio į jo protesto riksmą. – Ką tu darai, idiote? Nori nusideginti?

– Aš alkanas.

– Sėsk! – riktelėjau sodindama jį į jo kėdę. Tas nedėkingasis bandė man suduoti. Aš vos susilaikiau, taip norėjau jam vožtelėti. – Dieve, na ir irzlus gi tu šiandien. Sėdėk čia ir būk tyliai. Tuoj paduosiu tavo maistą.

Kai pica atsirado ant stalo, jis puolė prie jos kaip laukinis, net nepalaukė, kol atauš. Tai mane apstulbino ir aš tegalėjau žiūrėti, kaip jis plėšia gabalus lyg išbadėjęs šuo ir juos ryja beveik nekramtęs. Netrukus jo rankos ir veidas buvo ištepti padažu ir sūriu, o pica greitai mažėjo. Nepraėjus nė dviem minutėms jis surijo ją visą iki paskutinio trupinio.

Tada apsilaižė pirštus, pakėlė akis į mane ir susiraukė.

– Vis dar alkanas.

– Ne, nealkanas, – pasakiau jam atsipeikėjusi iš nuostabos. – Jeigu dar ką nors suvalgysi, tau pasidarys bloga. Eik, pažaisk savo kambaryje ar dar kuo nors užsiimk.

Itanas piktai įsistebeilijo į mane, jo oda tarsi patamsėjo, vaikiškas putlumas susitraukė ir išnyko. Be jokio perspėjimo jis nušoko nuo kėdės, pribėgo prie manęs ir suleido dantis į koją.

– Aaa! – Skausmas pervėrė man blauzdą kaip elektrošokas. Sučiupusi brolį už plaukų bandžiau atplėšti jo dantis sau nuo odos, bet jis įsikibo į mane kaip dėlė ir sukando stipriau. Pasijutau taip, lyg į koją būtų susmigusios stiklo šukės. Akis aptemdė ašaros, o keliai nuo skausmo beveik sulinko.

– Megana!

Tarpduryje stovėjo Robis su kuprine ant peties, žalios akys buvo išsiplėtusios iš sukrėtimo.

Itanas paleido mane ir pasuko galvą į Robio pusę. Jo lūpos buvo ištepliotos krauju. Pamatęs Robį jis sušnypštė ir – nėra kitų žodžių apibūdinti – nuskuodė šalin nuo mūsų, užlėkė laiptais į viršų ir pradingo iš akių.

Aš taip drebėjau, kad turėjau atsisėsti ant sofos. Koja tvinkčiojo, įstengiau tik trūksmingai žiopčioti. Ryškus kraujas sunkėsi per džinsus kaip besiskleidžiantis žiedas. Apstulbusi žiūrėjau į jį, sąstingio kaustomomis galūnėmis.

Robis trimis žingsniais įveikė kambarį ir parklupo šalia manęs. Vikriai, lyg jau būtų tai daręs, pradėjo raitoti mano kelnių klešnę.

– Robi, – sušnibždėjau, kai jis palinko stebėtinai švelniais pirštais liesdamas koją. – Kas darosi? Visi aplinkui tarsi išprotėjo. Mane ką tik užpuolė Itanas… kaip koks pasiutęs šuo.

– Tai buvo ne tavo brolis, – sumurmėjo Robis, nustumdamas audinį ir atidengdamas sumaitotą kruviną odą žemiau kelio. Punktyrinis žaizdų ovalas darkė koją, sunkėsi kraujas, o oda aplinkui jau mėlynavo. Robis tyliai švilptelėjo. – Bjauru. Palauk čia. Tuoj grįšiu.

– Lyg aš kur nors eičiau, – atsakiau automatiškai ir tik tada suvokiau jo pirma pasakytus žodžius. – Palauk minutėlę. Ką turi omeny sakydamas, kad tai ne Itanas? Kas, po galais, dar gali būti?

Robis mane ignoravo. Nuėjo iki savo kuprinės, atsegęs ištraukė ilgą žalią butelį ir mažą krištolinę taurę. Kodėl jis ištraukė šampaną būtent dabar? Mane sužeidė, man skauda, o mano mažasis broliukas pavirto į pabaisą. Aš tikrai neturėjau nuotaikos švęsti.

Labai atsargiai Robis įpylė šampano į taurę ir sugrįžo prie manęs stengdamasis nenulieti nė lašo.

– Štai, – pasakė tiesdamas taurę, kuri jo rankoje spindėjo. – Išgerk. Kur jūs laikote rankšluosčius?

Aš paėmiau taurę kiek įtariai.

– Vonioje. Tik neliesk mamos baltųjų. – Kai Robis nuėjo, aš pažiūrėjau į mažutę taurę. Ten tebuvo vos gurkšnelis gėrimo. Man jis nepriminė šampano. Aš tikėjausi kažko šnypščiančio, balto ar rožinio, putojančio taurėje. Skystis buvo tamsiai raudonos, kraujo spalvos. Virš jo tyvuliavo ir rangėsi tiršta migla.

– Kas tai?

Robis, grįžęs iš vonios su baltu rankšluosčiu, užvertė akis.

– Ar tau būtina visko klausinėti? Tai padės numalšinti skausmą. Gerk pagaliau.

Aš atsargiai pauosčiau, tikėdamasi rožių arba uogų, ar kokio nors saldaus kvapo, sumišusio su alkoholiu. Bet neužuodžiau nieko. Visiškai nieko.

Na gerai. Aš tyliai pakėliau taurę.

– Su gimtadieniu.

Vynas užpildė burną ir užliejo pojūčius. Jo skonis – kaip nieko ir visko. Buvo justi prieblanda ir migla, mėnulio šviesa ir speigas, tuštuma ir ilgesys. Gėrimas atrodė toks stiprus, kad net kambarys susiūbavo ir aš nukritau ant sofos. Tikrovė išskydo, susupdama mane į neaiškią miglą. Tuo pat metu darėsi bloga ir norėjosi miego.

Kai juslės sugrįžo, Robis tvarstė man koją. Aš neprisiminiau, kad būtų valęs žaizdas. Jaučiausi aptirpusi ir apdujusi, tarsi ant smegenų kas būtų užmetęs antklodę, kuri trukdytų susikaupti.

– Štai, – pasakė Robis atsistodamas. – Baigta. Tavo koja bent jau nenukris. – Susirūpinusios, vertinančios akys pažvelgė į manąsias. – Kaip tu jautiesi, princese?

– Na... – išlemenau bandydama nusibraukti voratinklius nuo smegenų. Jutau, kad kažko negaliu prisiminti, kažko svarbaus. Kodėl Robis tvarstė koją? Ar aš susižeidžiau? Staiga pašokau. – Itanas man įkando! – sušukau pasipiktinusi ir įtūžusi. – O tu... tu pasakei, kad ten buvo visai ne Itanas. Apie ką tu kalbėjai? Kas čia dedasi?

– Nusiramink, princese. – Robis numetė kruviną rankšluostį ant grindų ir atsisėdo ant suoliuko kojoms. Jis atsiduso. – Tikėjausi, kad iki to neprieisime. Ko gero, mano kaltė. Nereikėjo šiandien palikti tavęs vienos.

– Apie ką tu kalbi?

– Tu neturėjai šito matyti, nieko iš viso šito, – toliau kalbėjo Robis dar labiau glumindamas. Atrodė, kad jis kalba daugiau sau nei man. – Tavo žvilgsnis visada buvo stiprus, tai duota. Visgi aš nesitikėjau, kad jie imsis tavo šeimos. Tai viską keičia.

– Robi, jeigu nepasakysi man, kas čia dedasi...

Robis pažvelgė į mane. Jo akyse švietė kažkas padūkusio ir laukinio.

– Pasakyti tau? Ar tikrai to nori? – Jo balsas pasidarė tylus, grėsmingas ir man ant rankų pasišiaušė plaukeliai. – Kai pradėsi matyti, nebegalėsi sustoti. Sužinoję per daug kai kurie žmonės išsikrausto iš proto. – Jis atsiduso ir grėsmė dingo iš akių. – Nenoriu, kad tau taip nutiktų, princese. Žinai, viskas neprivalėjo būti būtent taip. Aš galiu padaryti, kad tu pamirštum.

– Pamirščiau?

Jis linktelėjo ir pakėlė butelį vyno.

– Tai miglavynis. Tu jo vos gurkštelėjai. Jei išgertum taurę, viskas vėl būtų kaip buvę. – Robis pajudino butelį tarp dviejų pirštų, žiūrėdamas, kaip jis siūbuoja pirmyn ir atgal. – Viena taurė, ir tu vėl būsi normali. Tavo brolio elgesys neatrodys nesuprantamas, tu neprisiminsi nieko keisto ir bauginančio. Žinai, kaip sakoma: nežinojimas yra palaima.

Nors buvau sumišusi, pajutau, kaip pyktis iš lėto degina krūtinę.

– Vadinasi, tu nori, kad aš išgerčiau… tai ir tiesiog pamirščiau Itaną. Tiesiog pamirščiau savo vienintelį brolį? Ar tai tu nori pasakyti?

Jo antakis pakilo.

– Na, jei pažiūrėtume tavo akimis...

Įniršis mano krūtinėje liepsnojo vis stipriau, užgniauždamas baimę.

– Aš jokiu būdu nepamiršiu Itano! Jis mano brolis! Gal tu ne žmogus ar tiesiog esi kvailys?

Mano nuostabai, Robio veide nušvito šypsena. Jis paleido butelį, bet spėjo pagauti jį ir pastatė ant grindų.

– Pirmas variantas, – labai tyliai pasakė jis.

Tai mane pritrenkė.

– Ką?

– Ne žmogus. – Jis vis dar buvo išsišiepęs nuo ausies iki ausies, dantys švytėjo prieblandoje. – Aš tave perspėjau, princese. Nesu toks kaip tu. Kaip ir tavo brolis nėra tas, kuo dedasi.

Nekreipdama dėmesio į skrandį gniaužiančią baimę aš palinkau į priekį.

– Itanas? Ką tu turi omeny? Kas su juo ne taip?

– Čia buvo ne Itanas. – Robis atsilošė susikryžiavęs rankas. – Šiandien tave užpuolęs padaras – pakeistinukas.

4

Pakas

Aš žiūrėjau į Robį galvodama, ar tai nebus dar vienas iš jo kvailų pokštų. Jis sėdėjo ramiai mane stebėdamas, tyrinėdamas reakciją. Lyg ir šypsojosi, bet akys žvelgė atšiauriai ir rimtai. Robis nejuokavo.

– Pa-pakeistinukas? – pagaliau išlemenau žiūrėdama į jį lyg į išprotėjusį. – Ar tai ne koks nors…

– Fėjūnas, – už mane pabaigė Robis. – Pakeistinukas yra sukeistas su žmonių vaiku fėjūnų palikuonis. Paprastai trolio ar goblino1, tačiau yra žinomi atvejai, ir kai sidhiai – fėjūnų aukštuomenė – yra sukeitę vaikus. Tavo brolis buvo pakeistas. Tas padaras yra Itanas tiek pat, kiek ir aš.

– Tu išprotėjai, – sušnibždėjau. Jeigu nebūčiau sėdėjusi, būčiau pradėjusi trauktis nuo jo link durų. – Tu tikrai kuoktelėjai. Laikas baigti su anime, Robai. Nėra jokių fėjūnų.

Robis atsiduso.

– Tikrai? Tokia tavo nuostata? Kaip nuspėjama. – Jis atsilošė ir susikryžiavo rankas. – Aš buvau geresnės nuomonės apie tave, princese.

– Buvai geresnės nuomonės apie mane?! – sušukau pašokusi nuo sofos. – Tu geriau savęs paklausyk! Nejau tikrai manai, kad aš patikėsiu, jog mano brolis yra kažkokia fėja su blizgančiomis dulkėmis ir drugelio sparnais?

– Nekvailiok, – švelniai pasakė Robis. – Tu net nenutuoki, apie ką šneki. Įsivaizduoji Dindilin – taip paprastai reaguoja žmonės į žodį „fėjūnas“. Tikrosios fėjos visai ne tokios. – Jis akimirkai nutilo. – Na, gal išskyrus piksius2, bet čia jau kita istorija.

Papurčiau galvą, o mintys dūzgė it pašėlusios.

– Aš negaliu dabar apie tai galvoti, – sumurmėjau ir nusvirduliavau šalin. – Turiu patikrinti, kaip laikosi Itanas.

Robis tik gūžtelėjo pečiais, atsirėmė į sieną susidėjęs rankas po galva. Metusi paskutinį žvilgsnį į jį, aš nuskubėjau laiptais ir atidariau Itano kambario duris.

Čia buvo netvarka, karo zona, pilna sulaužytų žaislų, suplėšytų knygų ir sudraskytų drabužių. Apsižvalgiau ieškodama Itano, tačiau kambarys atrodė tuščias; staiga išgirdau kažką krebždant po lova.

– Itanai? – Aš atsiklaupiau ir, nustūmusi šalin sulaužytus alavinius kareivėlius, pažvelgiau į erdvę tarp jo čiužinio ir grindų. Tegalėjau išskirti šešėliuose kampe susirietusį gniutulą, nugara į mane. Jis drebėjo. – Itanai, – švelniai pašaukiau. – Ar viskas gerai? Kodėl tau sekundėlei neišlindus? Aš ant tavęs nepykstu. – Na, tai buvo melas, bet jaučiausi labiau sukrėsta, nei pykau. Norėjau nutempti Itaną žemyn ir įrodyti, kad jis joks trolis ar pakeistinukas, ar kažkas, ką ten sakė Robis.

Gniutulas pamažu liovėsi drebėti ir iš palovio atsklido Itano balsas.

– Ar tas baisus vyras vis dar ten? – paklausė jis tyliai, išsigandęs. Būčiau galėjusi jį užjausti, jei mano blauzda nebūtų taip tvinkčiojusi.

– Ne, – pamelavau. – Jis išėjo. Tu gali išlįsti. – Itanas nepajudėjo ir mano susierzinimas prasiveržė. – Itanai, tai kvaila. Lįsk lauk. – Aš įkišau galvą į palovį ir ištiesiau ranką link jo.

Itanas geltonai degančiomis akimis šnypšdamas atsisuko į mane ir pamėgino įkąsti. Aš staigiai patraukiau ranką ir jo trikampiai, panašūs į ryklio dantys taukštelėjo vieni į kitus. Itanas suurzgė, jo oda buvo kraupiai melsva, lyg paskendusio vaiko, o apnuoginti dantys švytėjo tamsoje. Suspiegiau ir keturiomis puoliau atgal, jausdama delnus badančius lego kubelius ir alavinius kareivėlius. Atsitrenkusi į sieną pašokau, apsigręžiau ir nėriau iš kambario.

Įsirėžiau tiesiai į Robį, stovintį už durų.

Jis sučiupo mane už pečių, kai pradėjau klykti, beveik nesuvokdama, ką darau, ėmiau jį trankyti kumščiais. Robis be žodžių iškentė ataką, tiesiog laikė mane ir nepaleido, kol atsišliejau į jį. Jis mane laikė, o aš kūkčiojau iš baimės ir pykčio.

Galiausiai ašaros baigėsi ir pasijutau visiškai išsekusi. Šniurkštelėjusi žengiau atgal, drebėdama ir delnu valydamasi akis. Robis vis dar tyliai stovėjo šlapiais nuo mano ašarų marškinėliais. Itano kambario durys buvo uždarytos, iš ten sklido duslūs smūgiai ir kikenimas.

Aš sudrebėjau ir pasižiūrėjau į Robį.

– Ar Itanas tikrai pradingo? – sušnabždėjau. – Jis tikrai niekur nesislepia? Jo tikrai nėra?

Robis rimtai linktelėjo. Aš pažvelgiau į Itano kambario duris ir prikandau lūpą.

– Kur jis dabar?

– Tikriausiai fėjūnų šalyje. – Robis pasakė tai visai paprastai, o aš vos nenusijuokiau iš tiesiog absurdiškai nuskambėjusių žodžių. Itaną pagrobė fėjūnai ir pakeitė jį bloguoju antrininku. Fėjūnai pagrobė mano brolį. Aš norėjau įsignybti, kad įsitinkinčiau, jog čia ne koks keistas sapnas ar haliucinacija. Galbūt aš ant sofos apgirtau ir įpuoliau į stuporą. Impulso pagauta stipriai krimstelėjau sau į žandą. Aštrus skausmas ir kraujo skonis rodė, kad visa tai tikra.

Aš pažvelgiau į Robį ir rimta jo išraiška išvaikė visas abejones. Kažkas vėl suspaudė skrandį, mane supykino, pasidarė baisu.

– Taigi... – Aš nurijau seiles ir prisiverčiau nusiraminti. Taigi Itaną pagrobė fėjūnai; su tuo aš galiu susidoroti. – Ką dabar darysime?

Robis kilstelėjo petį.

– Tai priklauso nuo tavęs, princese. Yra žmonių šeimų, kurios išaugino pakeistinukus kaip savo vaikus, nors ir nežinojo jų tikrosios prigimties. Paprastai šnekant, jeigu jį maitinsi ir paliksi ramybėje, jis prisitaikys naujuose namuose ir nesukels daug bėdų. Pradžioje pakeistinukai būna įkyrūs, bet dauguma šeimų prie to pripranta. – Robis nusišypsojo, tačiau tai buvo labiau bandymas padrąsinti, nei pralinksminti. – Tikėkimės, tavo tėvai pagalvos, kad jį ištiko pavėluota dvejų metų krizė.

– Robi, tas padaras man įkando, tikriausiai jis pasistengė, kad mama paslystų ir parkristų virtuvėje. Tai daugiau nei įkyrumas, tai pavojinga. – Piktai pasižiūrėjau į uždarytas Itano duris ir mane nukratė šiurpas. – Aš noriu, kad jis dingtų. Noriu atgauti savo brolį. Kaip mums šio padaro atsikratyti?

Robis prablaivėjo.

– Na, yra keletas būdų, – pradėjo Robis. Atrodė, kad jis jaučiasi nesmagiai. – Galima pasinaudoti senu metodu: reikia išvirti alaus arba troškinio kiaušinio lukšte, tai priverstų pakeistinuką garsiai nusistebėti tokiu keistu dalyku. Bet šis metodas labiau skirtas sukeistiems mažyliams: kūdikis dar nekalba, todėl tėvai susiprastų, jog apsimetėlis yra pakeistinukas, ir tikrieji tėvai turėtų jį pasiimti. Nemanau, kad tai suveiktų su vyresniu vaiku, tokiu kaip tavo brolis.

– Puiku. Koks kitas būdas?

– A, kitas būdas yra mušti pakeistinuką tol, kol jo riksmai privers fėjūnus tėvus grąžinti tikrąjį vaiką. Tu tiesiog galėtum įkišti jį į orkaitę ar pavirti gyvą...

– Baik. – Mane supykino. – Aš negaliu to padaryti, Robi. Tiesiog negaliu. Turi būti dar kitas būdas.

– Na, – Robis sudvejojo. Pasikasė kaklą. – Vienintelis kitas būdas yra keliauti į fėjūnų šalį ir susigrąžinti brolį. Tikrojo vaiko grįžimas namo privers pakeistinuką dingti. Bet... – Jis nutilo lyg ieškodamas tinkamo žodžio.

– Ką?

– Bet... tu nežinai, kas paėmė brolį. O šito nežinodama tiesiog vaikščiosi ratais. Jeigu tau įdomu, tai vaikščioti ratais fėjūnų šalyje yra labai, labai bloga mintis.

Prisimerkiau.

– Aš nežinau, kas jį pagrobė, – patvirtinau rūsčiai žiūrėdama į Robį. – Bet tu žinai.

Robis nervingai sujudėjo.

– Aš galiu spėti.

– Kas?

– Turėk galvoje, tai tik spėjimas. Galiu suklysti. Nedaryk skubotų išvadų.

– Robi!

Jis atsiduso.

– Tamsieji rūmai.

– Kas?

– Tamsieji rūmai, – pakartojo Robis. – Mebės, Oro ir Tamsos karalienės, rūmai. Amžinieji karaliaus Oberono ir karalienės Titanijos priešai. Labai galingi. Labai bjaurūs.

– Pala, pala, pala. – Aš pakėliau rankas. – Oberonas? Titanija? Kaip iš „Vasarvidžio nakties sapno“? Argi tai nėra tik senoviniai mitai?

– Taip, jie išties senoviniai, – pasakė Robis. – Bet ne mitai. Fėjūnų valdovai nemirtingi. Tie, apie kuriuos sukurta dainų, baladžių ir istorijų, nemiršta. Tikėjimas, garbinimas, vaizduotė – mes gimėme iš mirtingųjų svajonių ir baimių, kol mus prisimins, nors ir visai nedaug žmonių, neišnyksime.

– Tu vis kartoji „mes“, – tariau. – Lyg būtum vienas iš tų nemirtingųjų fėjūnų. – Robis nusišypsojo. Išdidžia padaužos šypsena. Aš sunkiai nurijau seiles. – Kas gi tu toks?

– Na gerai. – Robis trūktelėjo pečiais, bandydamas atrodyti kukliai, bet jam visiškai nepavyko. – Jeigu skaitei „Vasarvidžio nakties sapną“, gal mane ir prisiminsi. Ten buvo toks visai neplanuotas nelaimingas atsitikimas, kai aš kai kam įtaisiau asilo galvą ir priverčiau Titaniją jį įsimylėti.

Mintyse perkračiau pjesę. Aš ją buvau skaičiusi septintoje klasėje ir spėjau pamiršti didžiąją dalį turinio. Ten tiek daug veikėjų, tiek vardų reikėjo atsijoti, žmonės ten įsimylėdavo ir liaudavosi mylėję nenusakomai dažnai. Prisiminiau keletą žmonių vardų: Hermija, Helena, Demetrijus. Iš fėjų ten buvo Oberonas, Titanija ir...

– Šūdas, – sušnibždėjau atsirėmusi į sieną. Ir pasižiūrėjau į Robį visai kitomis akimis. – Robi Gudfelai. Robin... Tu esi Šaunusis Robinas.

Robis nusišypsojo.

– Vadink mane Paku.

PAKAS. PAKAS STOVĖJO mano koridoriuje.

– Negali būti, – sušnibždėjau purtydama galvą. Juk čia Robis, mano geriausias draugas. Žinočiau, jei jis būtų senas fėjūnas. Juk taip?

Baisiausia, kad kuo ilgiau apie tai galvojau, tuo įtikinamiau atrodė. Aš nesu mačiusi Robio namų ir tėvų. Mokytojai jį mėgsta, nors jis gyvenime nėra padaręs namų darbų, o per daugumą pamokų miega. Kai jis būna šalia, dedasi keisti dalykai: ant suolų atsiranda varlių ir pelių, išvedus trimestrą pasikeičia vardai. Nors Robis Gudfelas mano, kad tai labai linksma, niekas jo neįtaria.

– Ne, – sumurmėjau dar kartą, traukdamasi link savo kambario. – Tai neįmanoma. Pakas yra legenda, mitas. Aš tuo netikiu.

Robis man nusišypsojo viena iš tų bauginamų šypsenų.

– Tada, princese, aš primygtinai reikalauju, kad leistum man įrodyti.

Jis ištiesė rankas į šonus, lyg galėtų levituoti ore. Išgirdau, kaip apačioje girgžteli atidaromos durys – vyliausi, kad mama ir Lukas dar negrįžo. Taip, mama, Itanas virto pabaisa, o mano geriausias draugas mano esąs fėjūnas. Kaip tau sekėsi?

Didžiulis juodas paukštis įskrido į koridorių. Aš cyptelėjau ir pritūpiau, kai juodvarnis ar varnas, ar kas ten būtų, tiesia linija atskrido iki Robio ir nutūpė jam ant rankos. Jie abu įsistebeilijo į mane blizgančiomis akimis, Robis nusišypsojo.

Pūstelėjo vėjo gūsis ir staiga erdvė prisipildė pro atviras duris skrendančių klykiančių paukščių. Aš aiktelėjau ir pritūpiau, kai varnų debesis užpildė koridorių, o jų garsus krankimas manęs vos neapkurtino. Jie sukosi aplink Robį, plakančių sparnų ir aštrių nagų tornadas, draskė jį nagais ir snapais. Visur skraidė plunksnos ir Robis pradingo tame sūkuryje. Tada visi kaip vienas, pažiro į šalis ir išskrido pro atviras duris taip pat greitai, kaip ir buvo įskridę. Kai paskutinis paukštis išlėkė lauk ir durys užsitrenkė, vėl įsivyravo tyla. Aš atsikvėpiau ir pažvelgiau į Robį.

Robio nebuvo. Tik juodų plunksnų ir dulkių sūkurys ten, kur jis stovėjo.

To jau per daug. Aš pajutau, kaip mano sveikas protas plyšta lyg nudėvėtas drabužis. Užgniaužusi riksmą apsisukau ir puoliau į savo kambarį, užtrenkdama duris paskui save. Palindusi po patalais užsidėjau pagalvę ant galvos tikėdamasi, kad kai prabusiu, viskas bus kaip buvę.

Durys atsidarė ir kambaryje pasigirdo plakančių sparnų garsas. Aš nenorėjau to matyti, todėl giliau įsirausiau į patalus melsdama, kad šis košmaras baigtųsi. Išgirdau atodūsį ir žingsnius.

– Na, aš mėginau tave įspėti, princese.

Žvilgtelėjau pro plyšelį. Ten stovėjo Robis ir skausmingai šypsodamasis žiūrėjo į mane. Pamačiusi jį aš tuo pačiu metu pajutau palengvėjimą, pyktį ir baimę. Nusimečiau antklodę, atsisėdau ir prisimerkusi įsispoksojau į jį. Robis laukė susikišęs rankas į džinsų kišenes, tarsi provokuodamas toliau prieštarauti.

– Tu tikrai Pakas? – galiausiai pratariau. – Tas Pakas? Kaip tose istorijose?

Robis-Pakas man nusilenkė.

– Vienintelis ir nepakartojamas.

Mano širdis vis dar daužėsi. Aš giliai įkvėpiau, kad sulėtinčiau jos ritmą, ir piktai pažvelgiau į savo kambaryje esantį nepažįstamąjį. Emocijos sumišo, nežinojau, ką turėčiau jausti. Pasirinkau pyktį; Robis buvo mano geriausias draugas šitiek metų, bet nematė reikalo atskleisti savo paslapties.

– Galėjai man pasakyti anksčiau, – ištariau bandydama neišsiduoti, kad esu įskaudinta. – Būčiau išsaugojusi tavo paslaptį. – Jis vyptelėjo ir pakėlė antakius, tuo mane dar labiau supykdydamas. – Puiku. Grįžk į savo fėjų karalystę ar iš kur tu ten kilęs. Argi nesi Oberono juokdarys ar kažkas panašaus? Kodėl taip ilgai tampeisi su manimi?

– Tavo žodžiai mane žeidžia, princese. – Robio balse buvo girdėti kas tik nori, bet ne skausmas. – Ir čia po to, kai nusprendžiau tau padėti susigrąžinti brolį.

Mano pyktis išgaravo akimirksniu. Per visus šiuos pasakojimus apie fėjas, fėjūnus ir fėjūnų valdovus aš beveik pamiršau Itaną.

Sudrebėjau, o mano skrandis susitraukė į mažytį kietą kamuoliuką. Viskas atrodė lyg iš kokio košmaro. Bet Itanas dingo, o fėjūnai tikri. Turėjau dabar pat su tuo susitaikyti. Robis lūkuriuodamas žiūrėjo į mane. Jam iš plaukų iškrito juoda plunksna ir sukdamasi nusileido ant lovos. Aš ją nedrąsiai paėmiau ir patryniau tarp pirštų. Ji pasirodė tvirta ir tikra.

– Tu man padėsi? – sušnibždėjau.

Jis gudriai pasižiūrėjo į mane, vienas jo lūpų kamputis pakilo.

– O tu pati rasi kelią pas fėjūnus?

– Ne.

– Tada tau prireiks mano pagalbos. – Robis nusišypsojo ir pasitrynė rankas. – Be to, jau senokai nebuvau namie, o čia niekada nieko nevyksta. Šturmuoti Tamsiuosius rūmus bus smagu.

Aš buvau nusiteikusi ne taip entuziastingai.

– Kada išvykstame? – paklausiau.

– Dabar, – atsakė Robis. – Kuo greičiau, tuo geriau. Ar ką nors norėtum pasiimti, princese? Gali būti, kad čia negrįši kurį laiką.

Linktelėjau stengdamasi likti rami.

– Duok man minutėlę.

Robis linktelėjo ir išėjo į koridorių. Aš pasiėmiau ryškiai oranžinę kuprinę ir numečiau ant lovos galvodama, ką pasiimti. Ko gi galėtų prireikti naktinėje kelionėje į fėjūnų šalį? Pačiupau džinsus ir dar vienus marškinėlius, žibintuvėlį ir buteliuką aspirino, sugrūdau viską į kuprinę. Nulipusi žemyn į virtuvę įsimečiau kokakolos ir kelis pakelius traškučių, tikėdamasi, kad mums keliaujant Robis parūpins maisto. Galiausiai, net nežinodama kodėl, įsigrūdau į šoninę kišenę iPod ir ją užsegiau.

Šiandien mama turėjo mane nuvežti į vairavimo mokyklą. Aš sudvejojau ir prikandau lūpą. Ką pagalvos mama su Luku manęs neradę. Aš laikiausi taisyklių, nesu pabėgusi iš namų, išskyrus tą vienintelį kartą su Robiu, niekada nevakarodavau po komendanto valandos. Įdomu, ką Robis turėjo omenyje sakydamas, kad mes užtruksime „kurį laiką“. Lukas tikriausiai nė nepastebės, kad manęs nėra, bet mama jaudinsis. Pagriebiau seną namų darbų lapą ir palinkau rašyti jai žinutės, tačiau sustingau laikydama rašiklį virš popieriaus.

Ką aš jai parašysiu? „Brangioji mama, Itaną pagrobė fėjūnai. Išėjau jo susigrąžinti. Ak, tik nepasitikėk tuo Itanu, kuris dabar čia – iš tikrųjų tai jis fėjūnų pakeistinukas.“ Netgi man tai atrodė beprotiška. Padvejojau ir greitosiomis užrašiau:

Mama, turiu kai kuo pasirūpinti. Pažadu greitai grįžti. Nesijaudink dėl manęs. Megana

Priklijavau raštelį prie šaldytuvo durų, vydama šalin mintis apie tai, kad galiu daugiau niekada nepamatyti namų. Užsimetusi kuprinę ir jausdama, kaip mano viduriai rangosi lyg gyvačių lizdas, aš užlipau laiptais.

Robis laukė laiptų aikštelėje, rankas susikryžiavęs ant krūtinės ir tingiai šypsodamasis.

– Pasiruošusi?

Baimė vėl sugniaužė man skrandį.

– Ar bus labai pavojinga?

– O, nepaprastai, – atsakė Robis, eidamas prie Itano kambario durų. – Kaip tik čia visas smagumas. Tu gali numirti daugybe įdomių būdų – būti sukapota stikliniu kardu, nutempta po vandeniu ir suėsta kelpio3, visam laikui paversta voru arba rožių krūmu.... – Jis atsigręžė į mane. – Tai tu eini ar ne?

Pastebėjau, kad mano rankos dreba, ir prispaudžiau jas prie krūtinės.

– Kodėl tu man visa tai pasakoji? – sušnibždėjau. – Ar mėgini išgąsdinti?

– Taip, – nė kiek nesutrikęs atsakė Robis. Jis sustojo prie Itano durų, vieną ranką uždėjęs ant rankenos, ir pažvelgė į mane. – Tau teks susidurti su kai kuriais dalykais, princese. Ir aš tave perspėju. Vis dar nori eiti? Mano ankstesnis pasiūlymas tebegalioja.

Aš prisiminiau miglavynio skonį, desperatišką norą ir sudrebėjau.

– Ne, – greitai pasakiau. – Aš nepaliksiu Itano su krūva pabaisų. Jau netekau tėvo – negaliu netekti ir brolio.

O tada į galvą šovė mintis, kuri atėmė kvapą ir nustebino: Kaip aš nepagalvojau apie tai anksčiau? Tėtis. Širdis suspurdėjo prisiminus miglotus sapnus, kur mano tėvas pradingsta po vandeniu ir niekada neiškyla. O jeigu jį irgi pagrobė fėjūnai? Aš galiu surasti Itaną ir tėtį, sugrąžinti namo juos abu.

– Eime, – pasakiau pažvelgusi Robiui į akis. – Nagi, ir taip iššvaistėme daug laiko. Nėra ko delsti.

Robis sumirksėjo ir jo veide šmėkštelėjo keista išraiška. Akimirką pasirodė, kad jis nori kažką pasakyti. Tačiau tik papurtė galvą, lyg išnirdamas iš transo, ir toji akimirka baigėsi.

– Puiku. Nesakyk, kad tavęs neperspėjau. – Jis nusišypsojo ir jo akys suspindo dar skaisčiau. – Bet viskas iš eilės. Mums reikia surasti įėjimą į Niekadaniekada. Tai fėjūnų šalies pavadinimas. Ten taip paprastai nepateksi, durys būna gerai paslėptos. Laimei, aš numanau, kur vienos jų yra. – Jis nusišypsojo, nusigręžė ir pabeldė į Itano kambario duris.

– Tuk, tuk! – ištarė jis aukštu dainingu balsu. Stojo tyla. Paskui pasigirdo trenksmas ir bildesys, lyg į duris būtų atsitrenkęs sunkus daiktas.

– Eik šalin! – suniurzgė balsas iš vidaus.

– Ne, ne. Šitas žaidimas žaidžiamas ne taip, – pasakė Robis. – Aš sakau: „Tuk, tuk“, o tu turi atsakyti: „Kas ten?“

– Atšok!

– Ne, ir vėl neteisingai. – Robis atrodė visai ramus. O aš buvau pasibaisėjusi Itano kalba, nors ir žinojau, kad čia ne jis. – Na gerai, – draugiškai tęsė Robis. – Aš viską pasakysiu pats, kad tu kitą kartą žinotum. – Robis atsikrenkštė ir pabeldė dar kartą. – Tuk, tuk! – sumaurojo jis. – Kas ten? Pakas! Koks Pakas? Pakas, kuris pavers tave žviegiančia kiaule ir pašaus į orkaitę, jeigu nepasitrauksi mums iš kelio! – sulig tais žodžiais jis su trenksmu atidarė duris.

Padaras, atrodantis kaip Itanas, stovėjo ant lovos ir laikė po knygą abejose rankose. Jis sušnypštė ir metė jas į duris. Robis išsisuko, bet viena trinktelėjo man į pilvą ir aš suniurzgiau.

– Prašau, – išgirdau murmant Robį ir oru nuvilnijo virpesys. Staiga visos kambaryje esančios knygos suplasnojo viršeliais, pakilo nuo grindų, lentynų ir pradėjo iš viršaus kristi ant Itano lyg pulkas įsiutintų žuvėdrų. Aš tegalėjau spoksoti jausdama, kaip mano gyvenimas su kiekviena sekunde darosi vis labiau siurrealistinis. Netikras Itanas šnypštė ir urzgė, daužydamas aplink besisukančias knygas, kol viena trinktelėjo į veidą ir parbloškė jį ant čiužinio. Spjaudydamasis iš įniršio vaikas nėrė po lova. Aš išgirdau į grindis skrebenančius nagus, kai jo pėdos pradingo ertmėje. Iš tamsos pasigirdo urzgimas ir keiksmai.

Robis papurtė galvą.

– Mėgėjai. – Jis atsiduso, po kambarį sklandančios knygos sustingo, o tada su trenksmu nukrito ant grindų. – Eime, princese.

ATSITOKĖJUSI PASIPURČIAU, prasiskyniau kelią per nukritusias knygas ir atsistojau kambario viduryje prie Robio.

– Taigi, – pratariau stengdamasi, kad mano balsas skambėtų natūraliai, lyg skraidančios knygos ir fėjūnai būtų įprasti dalykai, su kuriais susiduriu kasdien. – Kurgi tas įėjimas į fėjūnų šalį? Gal tu turėsi nubrėžti magiškąjį ratą, ištarti burtažodį ar dar kažką?

Robis sukikeno.

– Ne visai taip, princese. Tu į viską žiūri pernelyg sudėtingai. Durys į Niekadaniekada paprastai atsiranda ten, kur daug tikėjimo, kūrybingumo ar vaizduotės. Jas dažnai galima rasti spintoje vaiko kambaryje ar po lova.

Flopis bijo žmogaus iš spintos. Aš sudrebėjau ir mintyse atsiprašiau brolio. Kai jį surasiu, būtinai pasakysiu, kad aš irgi tikiu pabaisomis.

– Tada eime į spintą, – sumurmėjau žengdama per knygas ir žaislus link jos. Kai suėmiau už rankenos, ranka truputėlį drebėjo. Jau per vėlu atsitraukti, – pasakiau sau ir atvėriau spintą.

Durys atsidarė, į mane įsispoksojo aukšta liesa žmogysta smulkiu veidu ir įkritusiomis akimis. Ant lieso kūno kabėjo juodas kostiumas, o ant smailios galvos buvo užmaukšlintas katiliukas. Jis plačiai atsimerkęs spoksojo į mane, bekraujės lūpos prasivėrė atidengdamos smulkius aštrius dantis. Aš spiegdama atšokau.

– Mano spinta! – sušnypštė keista būtybė. Plona kaip voro ranka iššovė iš spintos ir sugriebė už rankenos. – Mano spinta! Mano! – Ir užtrenkė duris.

Robis susierzinęs atsiduso, kai aš pasislėpiau jam už nugaros kaip šikšnosparnis krūtinėje besidaužančia širdimi.

– Baubai, – sumurmėjo jis purtydamas galvą. Tada nuėjo prie durų, pabeldė į jas tris kartus ir atidarė.

Šįkart joje buvo tuščia, išskyrus kabančius marškinėlius, sudėtas dėžes ir kitus įprastus spintai dalykus. Robis nustūmė į šalį drabužius, dėžes ir uždėjo ranką ant užpakalinės sienelės, pirštais liesdamas medį. Man pasidarė smalsu ir aš priėjau arčiau.

– Kurgi jūs? – murmėjo jis, ranka braukydamas per sieną. Aš prislinkau prie durų ir žvilgčiojau jam per petį. – Aš žinau, kad jūs čia. Na kur... Aha.

Jis pasilenkė, įkvėpė ir pūstelėjo į sieną. Iškart pakilo debesis dulkių, jos sukosi aplink jį ir mirgėjo kaip oranžiniai blizgučiai.

Kai Robis atsitiesė, ant sienos pamačiau auksinę rankeną, neryškų durų kontūrą ir pro jų apačią sklindančią blyškią šviesą.

– Eime, princese, – atsigręžęs pakvietė mane Robis. Tamsoje jo akys spindėjo žaliai. – Tai mūsų kelionė. Mūsų bilietas į vieną pusę, į Niekadaniekada.

Aš sudvejojau laukdama, kol mano pulsas vėl bus daugmaž normalus. Jis nesulėtėjo. Tai beprotybė, – baugščiai sušnibždėjo vidinis balsas. Kas žino, kas manęs laukia už tų durų, kokie pavojai tykoja šešėliuose. Aš galiu niekada negrįžti namo. Tai mano paskutinė proga apsigręžti.

Ne, – pasakiau sau. – Aš negaliu apsigręžti. Itanas kažkur ten. Jis tiki manimi. Giliai įkvėpiau ir žengiau žingsnį pirmyn.

Iš po lovos iššovė raukšlėta ranka ir čiupo man už kelio. Aš trūktelėjau, taip stipriai, kad vos neparkritau, o man už nugaros iš tamsos atsklido urzgimas. Klykdama išsilaisvinau iš susmigusių nagų, aklai nėriau į spintą ir užtrenkiau duris už savęs.

1Bjaurus, nedidelio ūgio padaras ilgais nagais ir panašiomis į katės akimis (čia ir toliau – vert. pastabos).

2 Fėjūnų porūšis, mažyčiai žmogeliukai permatomais sparneliais.

3Vandens gyvis, pasirodantis jaunuolio arba arklio pavidalu.

5

Niekadaniekada

Priplėkusioje Itano spintos tamsoje aš vėl prispaudžiau ranką prie krūtinės ir laukiau, kol širdis ims plakti ramiai. Mane gaubė tamsa, išskyrus plonytį šviesos stačiakampį ant tolimosios sienos. Aš nemačiau Robio, bet žinojau, kad jis šalia, girdėjau, kaip tyliai kvėpuoja man į ausį.

– Pasirengusi? – sušnibždėjo jis ir aš pajutau jo šiltą kvėpavimą ant savo odos. Man nespėjus nieko atsakyti, jis pastūmė girgždančias duris į Niekadaniekada.

Spintą užliejo blyški sidabrinė šviesa. Už durų esanti proskyna buvo apsupta didžiulių medžių, tokių storų ir susiraizgiusių, kad pro šakas nebuvo matyti dangaus. Pažeme raitėsi migla, o miškas buvo tamsus ir tylus, lyg įkalintas amžinoje prieblandoje. Šen bei ten tarp pilkumos margavo ryškios spalvos. Lopinėlis gėlių neįprastais elektrinio mėlynumo žiedais švelniai lingavo migloje. Šliaužiantis vijoklis buvo apraizgęs džiūstančio ąžuolo kamieną, ilgi raudoni spygliai ryškiai kontrastavo su medžiu, kurį jis naikino.

Į spintą papūtė švelnus vėjelis įnešdamas nenusakomą kvapų puokštę – kvapų, kurie neturėtų būti kartu. Sugrūstų lapų ir cinamono, dūmų ir obuolių, šviežios žemės, levandų ir silpną įkyrų puvimo ir irimo kvapą. Akimirką aš užuodžiau kažką metalinio ir varinio, įsisupusio į puvimo kvapą, bet su kitu įkvėpimu nebejutau. Virš galvos spietėsi debesys vabzdžių ir aš beveik įsivaizdavau, kad girdžiu dainavimą. Iš pradžių miškas atrodė tylus, bet paskui pamačiau kažką judant tamsiuose šešėliuose ir išgirdau aplinkui šlamant lapus. Atrodė, kad iš visų pusių mus stebi nematomos akys, gręžiančios kiaurai odą.

Robis, kurio plaukai, atrodė, liepsnoja ant galvos, žengė pro duris, apsižvalgė ir nusijuokė.

– Namai. – Jis atsiduso ir ištiesė rankas į šonus, lyg norėdamas visa tai apkabinti. – Pagaliau aš namie. – Jis apsisuko vietoje, dar kartą nusijuokęs griuvo ant nugaros į miglą, lyg norėdamas padaryti sniego angelą, ir pranyko.

Aš nurijau seiles ir atsargiai žengiau į priekį. Migla raitėsi aplink mano kelius kaip gyvas padaras, glamonėdama odą drėgnais pirštais.

– Robi?

Tyla šaipėsi iš manęs. Akies krašteliu pamačiau, kaip kažkas baltas ir didelis nėrė į tankmę lyg gyvsidabris.

– Robi?! – pašaukiau dar kartą, priėjusi prie vietos, kur jis parkrito. – Kur tu? Robi?

– Būū! – Man už nugaros Robis pakilo iš miglos kaip vampyras iš karsto. Pasakyti, kad aš suklykiau, būtų gerokai per švelnu.

– Mes šiandien truputėlį įsitempę, ar ne? – nusijuokė Robis ir nėrė šalin, kad negalėčiau jo pasiekti ir nudėti. – Gal laikas pereiti prie kavos be kofeino, princese? Jeigu tu spygčiosi dėl kiekvieno vaiduoklio, kuris sako „būū“, nusivarysi nuo kojų dar prieš mums pasiekiant girios pakraštį.

Jis pasikeitė. Dabar vietoj džinsų ir nuplyšusių marškinėlių vilkėjo žalias medžioklines kelnes ir tankų rudą gobtuvą. Negalėjau gerai įžiūrėti migloje skendinčių pėdų, bet atrodė, kad sportinius batelius jis buvo iškeitęs į minkštos odos batus. Jo veidas tapo liesesnis ir šiurkštesnis, aštresnių bruožų. O kur dar liepsnojantys plaukai ir žalios akys. Visa tai jį darė panašų į besišypsančią lapę.

Bet labiausiai į akis krito pasikeitusios ausys. Plonos ir smailios jos styrojo iš galvos kaip... kaip elfo. Ir tą akimirką viskas, kas priminė Robį Gudfelą, pradingo. Vaikinas, kurį pažinojau beveik visą gyvenimą, išnyko, lyg jo niekada nebūtų buvę, liko tik Pakas.

– Kas nutiko, princese? – Pakas nusižiovavo ir pasirąžė. Man tik pasirodė, ar jis iš tiesų tapo aukštesnis? – Tu atrodai lyg ką tik praradusi draugą.

Aš nekreipiau dėmesio į jo klausimą, nenorėdama į tai gilintis.

– Kaip tu tai padarei? – paklausiau mėgindama nukreipti pokalbį kitur. – Turiu galvoje drabužius. Jie kitokie. Ir kaip tu privertei knygas skraidyti kambaryje. Ar tai buvo magija?

Pakas nusišypsojo.

– Kerai, – pasakė jis, lyg tai man ką nors reikštų. Aš piktai dėbtelėjau į jį ir Pakas atsiduso. – Aš neturėjau laiko persirengti prieš mums čia atvykstant, o mano valdovas karalius Oberonas pyksta, kai jo rūmuose dėvimi mirtingųjų drabužiai. Taigi aš pasinaudojau kerais, kad atrodyčiau padoriai. Lygiai taip pat, kaip pasinaudojęs kerais tapau panašus į žmogų.

– Palauk minutėlę. – Aš prisiminiau Robio pokalbį su sesele iš savo sapno. – Ar yra ir kitų tokių kaip tu... mitinių būtybių, vaikštančių aplink namus? Tiesiai visiems po nosimi?

Pakas nusišypsojo savo klaikia šypsena.

– Mes esame visur, princese, – tvirtai pasakė jis. – Po tavo lova, mansardoje, prasilenkiame gatvėje. – Jis šypsojosi vis plačiau ir plėšriau. – Kerai gimsta iš mirtingųjų svajų ir vaizduotės. Rašytojai, menininkai, maži berniukai, įsivaizduojantys, kad yra riteriai – visi jie traukia mitines būtybes it liepsna vabzdžius. Kaip manai, kodėl tiek vaikų turi įsivaizduojamų draugų? Netgi tavo brolis turėjo vieną. Flopis – atrodo, jį taip vadino, nors tai nebuvo jo tikrasis vardas. Gaila, kad pakeistinukui pavyko jį nužudyti.

Mano skrandis susitraukė.

– Ir niekas… negali jūsų matyti?

– Mes nematomi arba pasitelkiame kerus, kad paslėptume tikrąją išvaizdą. – Pakas atsirėmė į medį robiška maniera, susinerdamas rankas už galvos. – Nesistebėk taip, princese. Mirtingieji ištobulino meną nematyti to, kuo netiki. Tiesa, kartais pasitaiko žmonių, galinčių regėti per Miglą ir kerus. Paprastai jie būna labai ypatingi – nekalti, naivūs svajokliai – ir fėjūnus prie jų traukia dar labiau.

– Kaip Itanas, – sumurmėjau.

Pakas keistai pasižiūrėjo į mane, vienas jo lūpų kamputis pakilo.

– Kaip tu, princese. – Jis lyg ir ruošėsi pasakyti dar kažką, bet tada tamsioje tankmėje trakštelėjo šakelė.

Jis greitai atsitiesė.

– Oi, laikas eiti. Pavojinga gaišti vienoje vietoje. Mes pritrauksime nepageidaujamą dėmesį.

– Ką?! – sušukau aš, kai jis grakščiai kaip elnias nužingsniavo per proskyną. – Juk tu sakei, kad čia namai.

– Niekadaniekada – visų fėjūnų namai, – pasakė Pakas neatsigręždamas. – Ji suskirstyta į teritorijas, arba tiksliau – rūmus. Šviesieji rūmai – Oberono valdos, o Mebė valdo tamsiąsias žemes. Rūmuose paprastai yra draudžiama kankinti, žaloti ar nužudyti kitus fėjūnus be valdovo leidimo. Tačiau, – pratęsė jis atsigręždamas į mane. – Dabar mes esame neutralioje teritorijoje, laukinių fėjūnų namuose. Čia, kaip pasakytumėte jūs, žmonės, negalioja jokios taisyklės. Tie į mus einantys padarai gali būti banda satyrų, kurie privers tave šokti iki nukritimo, o tada išprievartaus vienas po kito, arba gali būti gauja dygliavilkių, kurie mus abu sudraskys į gabalus. Bet kuriuo atveju turbūt nenorėtum čia pasilikti.

Aš vėl išsigandau. Atrodė, kad nepaliauju bijoti. Nenorėjau būti čia, šitame klaikiame miške, su asmeniu, kurį klaidingai maniau pažįstanti. Norėjau namo. Tačiau namai irgi tapo baugia vieta, beveik tokia pat kaip Niekadaniekada. Jaučiausi vieniša ir išduota, visame pasaulyje nebuvo vietos, kur niekas nenorėtų manęs nuskriausti.

Itanas, – priminiau sau. – Tu tai darai dėl Itano. Kai jį surasi, galėsi vėl grįžti namo ir viskas bus kaip buvę.

Sušlamėjo garsiau ir šakos vėl sutreškėjo, kažkam slenkant į priekį.

– Princese, – sušnibždėjo Pakas visai greta manęs. Aš net pašokau ir užgniaužiau klyksmą, kai jis sugriebė už riešo. – Mano minėti šlykštukai užuodė kvapą ir ateina mūsų. – Nors jo balsas skambėjo įprastai, akyse buvo matyti įtampa. – Jeigu nenori, kad tavo pirmoji diena Niekadaniekada būtų paskutinė, siūlyčiau judėti.

Aš pažvelgiau atgal ir pamačiau vidury proskynos stovinčias duris.

– Ar mes galėsime grįžti atgal tuo pačiu keliu? – paklausiau Pako tempiama tolyn.

– Ne. – Kai aš su siaubu pasižiūrėjau į jį, jis gūžtelėjo pečiais. – Na, negali tiesiog tikėtis, kad durys stovės vienoje vietoje. Bet nesijaudink. Tu turi mane, prisimeni? Kai ateis laikas, rasime kelią namo.

Mes nubėgome link tolimojo proskynos krašto, tiesiai į tankius krūmus lenktais geltonais, mano nykščio dydžio spygliais. Aš sustojau įsitikinusi, kad mus supjaustys juostelėmis, tačiau mums priartėjus šakos suvirpėjo ir atsitraukė, atidengdamos siaurą, tarp medžių einantį taką. Kai žengėme juo pirmyn, krūmai vėl susipynė, paslėpdami taką ir apsaugodami mūsų užnugarį.

Mes ėjome valandų valandas, ar bent man taip atrodė. Pakas laikėsi vienodo tempo, nei greitino, nei lėtino žingsnio, ir po kiek laiko persekiojimo garsai nutolo. Kartais kelias išsišakodavo į skirtingas puses, tačiau Pakas visada pasirinkdavo kryptį nė kiek nedvejodamas. Daugelį kartų akies krašteliu pagavau judėjimą – spalvos blyksnį krūme, siluetą tarp medžių – tačiau kai atsisukdavau, ten nieko nebūdavo. Kartais beveik galėdavau prisiekti, kad girdžiu dainavimą ar muziką, tačiau, be jokios abejonės, pamėginus įsiklausyti, garsai dingdavo. Silpna šviesa miške nė karto nepritemo ir netapo ryškesnė, o kai aš paklausiau Pako, kada ateis naktis, jis tik kilstelėjo antakį ir pasakė, kad naktis ateis, kai bus pasiruošusi.

Susierzinusi pasižiūrėjau į laikrodį, spėliodama, kiekgi laiko mes keliaujame. Deja, nemaloniai nustebau. Mažytės rodyklytės buvo sustingusios vietoje. Arba išsikrovė baterija, arba kažkas kitas trukdė.

O gal šitoje vietoje laikas nesikeičia. Net nežinau, kodėl man tai sukėlė tokį nerimą.

Man skaudėjo pėdas, skrandį maudė, kojos degė iš nuovargio, kai amžina prieblanda pradėjo blėsti. Pakas sustojo ir pasižiūrėjo į dangų, kur tiesiai virš medžių viršūnių suspindo mėnulis, taip arti, kad galėjai įžiūrėti duobių ir kraterių išraižytą paviršių.

– Manau, turėtume sustoti nakčiai, – nenoriai pasakė Pakas. Jis šyptelėjo, kai aš susmukau ant apsamanojusio rąstigalio. – Mes juk nenorime, kad tu susidurtum su šokančiu piliakalniu arba nusektum paskui baltą triušį į kokį tamsų urvą. Eime, netoliese žinau vietą, kur galėsime netrukdomi išsimiegoti.

Jis paėmė mane už rankos ir pastatė ant kojų. Mano galūnės protestuodamos sucypė ir aš vos vėl neatsisėdau. Buvau pavargusi, pikta ir mažiausiai norėjau dar kur nors eiti. Apsidairiusi aplink, pro medžius pamačiau nedidelį tvenkinį. Jo vanduo mirguliavo mėnesienoje ir veidrodinis paviršius prikaustė mano žvilgsnį.

– Kodėl negalime apsistoti ten? – paklausiau.

Pakas žvilgtelėjo į tvenkinį, susiraukė ir nusitempė mane tolyn.

– Oi, ne, – greitai pasakė jis. – Po vandeniu tūno per daug šlykštukų  – kelpių, gleistigių1, niksių2 ir panašių į juos. Geriau nerizikuoti.

Aš pažvelgiau atgal ir pamačiau, kaip tamsus pavidalas sudrumstė lygų tvenkinio paviršių, sukeldamas raibulius ramiame vandenyje. Tamsus kaip anglis ir glotnus kaip ruonis padaras su arklio galva stebėjo mane pražūtingomis baltomis akimis. Aš krūptelėjau ir nuskubėjau tolyn.

Po kelių minučių priėjome prie didžiulio gumbuoto medžio kamieno. Jo žievė buvo nelygi ir grublėta, atrodė, kad beveik galiu įžiūrėti veidus. Jie man priminė raukšlėtus senius, sukrautus vieną ant kito ir piktai mojančius lenktomis rankomis.

Pakas atsiklaupė tarp šaknų ir pabeldė į medį. Aš žvilgtelėjau jam per petį ir prie pat medžio šaknų pastebėjau mažytes, vos trisdešimties centimetrų aukščio dureles. Kol spoksojau išplėtusi akis, durelės atsidarė ir laukan įtariai kyštelėjo galva.

– Ką? Kas ten? – man besistebint paklausė šiurkštus spigus balsas. Mažojo žmogučio oda buvo riešutų spalvos, o plaukai priminė iš galvos kyšantį žabų ryšulį. Jis vilkėjo rudą tuniką, blauzdines ir atrodė lyg atgijęs pagaliukas, išskyrus veide šviečiančias juodas, panašias į vabalo akis.

– Labas vakaras, Žagariau, – mandagiai pasisveikino Pakas.

Mažasis žmogutis sumirksėjo šnairuodamas į virš jo palinkusią figūrą.

– Šaunusis Robinas? – pagaliau cyptelėjo jis. – Jau kuris laikas nesilankei šiose vietose. Kas gi tave atvedė prie mano kuklaus medžio?

– Mano lydimas asmuo, – atsakė Pakas ir pasitraukė į šalį, kad Žagarius galėtų gerai mane apžiūrėti. Mažytės blizgančios akutės įsmigo į mane ir iš nuostabos sumirksėjo. Tada staiga išsiplėtė. Žagarius atsigręžė į Paką.

– Ar... ar čia...

– Tikrai taip.

– Ar ji...

– Ne.

– O die. – Žagarius plačiau atvėrė duris ir pamojo į pagalį panašia ranka. – Eikšekit, eikšekit vidun. Nagi greičiau. Kol jūsų nepastebėjo driadės3, tos įkyrios gandonešės. – Jam pradingus viduje, Pakas atsigręžė į mane.

– Aš ten niekaip netilpsiu, – pasakiau neleidusi jam nė prasižioti. – Niekaip pro ten neprasisprausiu, nebent tu turi kokių nors stebuklingų šungrybių, nuo kurių aš susitraukčiau iki vapsvos dydžio. Bet aš vis vien nieko panašaus nevalgyčiau. Žinai, esu mačiusi „Alisą Stebuklų šalyje“.

Pakas nusišypsojo ir paėmė mane už rankos.

– Užsimerk ir tiesiog eik.

Aš užsimerkiau, iš dalies pokštininko Robio tikėdamasi nosimi atsitrenkti į medį. Kai to nenutiko, norėjau atsimerkti, bet persigalvojau. Oras pasidarė šiltas, už manęs užsivėrė durys ir Pakas pasakė, kad galiu atsimerkti.

Stovėjau jaukiame apskritame kambaryje, kurio sienos buvo iš raudono medžio, grindys išklotos samanų kilimu. Viduryje stovėjo stalas iš plokščio akmens, uždėto ant trijų trinkų, ant jo buvo paberta futbolo kamuolio dydžio uogų. Prie tolimosios sienos išvydau kopėčias ir vos nenualpau, žvilgsniu pamėginusi užlipti jomis iki viršaus. Sienomis ropinėjo ar tiesiog kabėjo ore tuzinai vabzdžių, o kamienas kilo taip aukštai, kad mano akys negalėjo pasiekti. Vabzdžiai buvo kokerspanielio dydžio, jų užpakalinės dalys skleidė geltoną ir žalią

šviesas.

– Čia taip viskas pasikeitę, Žagariau, – pasakė Pakas, sėdėdamas ant sumestų kailių, kurie atstojo sofą. Geriau įsižiūrėjusi aš pastebėjau voverės galvą ir nusigręžiau. – Kai paskutinįsyk mačiau šią vietą, tai tebuvo drėvė medyje.

Žagarius atrodė patenkintas. Jis buvo mūsų ūgio – arba greičiau mes buvome jo ūgio  – ir iš arti kvepėjo kedrais, samanomis.

– Taip, man čia visai patinka, – pasakė Žagarius eidamas prie stalo. Jis paėmė peilį, padalijo uogą į tris dalis ir padėjo po skiltį ant medinės lėkštės. – Visgi netrukus gali tekti išsikraustyti. Driadės man šnabžda niūrius dalykus. Jos sako, kad kai kurie Laukmiškio plotai miršta, su kiekviena diena jis vis labiau nyksta. Niekas nežino, kas dėl to kaltas.

– Tu žinai, kas tai sukelia, – pasakė Pakas, užsimesdamas voverės uodegą sau ant kelių. – Mes visi žinome. Nieko čia nauja.

– Ne. – Žagarius papurtė galvą. – Mirtingųjų netikėjimas ir anksčiau sunaikindavo truputėlį Niekadaniekada, bet ne taip. Šįkart viskas… kitaip. Pats pamatysi, ką turiu galvoje, jeigu eisite tolyn.

Jis ištiesė mums po lėkštę, kurioje buvo didžiulė skiltis raudonos uogos, pusė gilės ir krūva kažko, kas priminė virtas kirmėles. Nors šiandien teko patirti daugybę keistenybių, po tiek valandų ėjimo aš buvau alkana kaip vilkas. Uoga buvo saldi ir panaši į pyragą, bet prie tų kirmėlių nesiruošiau nė prisiliesti – atidaviau visa tai Pakui. Kai pavalgėme, Žagarius pataisė man guolį iš voverių kailių ir burundukų pūkų – buvau lengvai pakraupusi, bet užmigau iškart.

TĄ NAKTĮ AŠ SAPNAVAU.

Mano sapne namuose buvo tamsu ir tylu, svetainė skendėjo šešėliuose. Mečiau žvilgsnį į laikrodį: 3:19. Aš praėjau svetainę, virtuvę ir užkilau laiptais į viršų. Mano kambario durys buvo uždarytos, iš didžiojo miegamojo sklido grizliškas Luko knarkimas, Itano kambario, esančio koridoriaus gale, durys buvo pravertos. Aš nuėjau koridoriumi ir pažvelgiau pro plyšį.

Itano kambaryje stovėjo aukštas lieknas nepažįstamasis, apsivilkęs juodais ir sidabriniais drabužiais. Vaikinas, gal kiek vyresnis už mane, nors tiksliai nusakyti amžių buvo neįmanoma. Jo kūnas buvo jaunatviškas, tačiau nuo jo dvelkianti ramybė bylojo apie kažką kur kas senesnio, nepaprastai pavojingo. Nustebusi aš atpažinau tą patį vaikiną, kuris anądien mane stebėjo iš miško. Kodėl jis mano namuose? Kaip čia pateko? Suprasdama, kad čia tik sapnas, aš apsvarsčiau mintį atsistoti priešais jį, tačiau tada pastebėjau kai ką, nuo ko gyslose sustingo kraujas. Iš po tankių juodų kaip varno plunksnos plaukų, kurie krito jam ant pečių, kyšojo smailios ausys.

Jis nebuvo žmogus. Jis vienas iš jų – fėjūnas. Stovėjo pas mus namuose, mano brolio kambaryje. Aš sudrebėjau ir pradėjau lėtai trauktis koridoriumi. Tada jis atsisuko ir pasižiūrėjo tiesiai į mane; būčiau aiktelėjusi, jei tik būčiau turėjusi kvapo. Jis buvo žavus. Daugiau nei žavus – gražus. Karališkai gražus, kaip tolimos šalies princas. Jeigu jis įeitų į mano klasę per egzaminus, mokiniai ir mokytojai pultų jam po kojomis. Tačiau jo grožis buvo šaltas, kietas it marmurinės statulos, nežmogiškas, ne šio pasaulio. Įkypos akys po ilgais karpytais kirpčiais žibėjo, lyg būtų iš metalo.

Pakeistinuko niekur nesimatė, bet aš girdėjau tylius iš po lovos sklindančius garsus, greitai plakančios širdies dunksėjimą. Neatrodė, kad mistiškasis vaikinas būtų ką nors pastebėjęs. Jis apsisuko, uždėjo blyškią ranką ant spintos ir perbraukė pirštais per išblukusią medieną. Jo lūpose šmėkštelėjo šypsena.

Vienu staigiu judesiu jis atidarė duris ir žengė į vidų. Švelniai spragtelėjusios durys užsivėrė jam už nugaros ir jis pradingo.

Aš atsargiai priėjau prie spintos, tuo pat metu nenuleisdama akių nuo palovio. Vis dar girdėjau prislopintus širdies dūžius, tačiau niekas neišlindo manęs pagriebti. Kuo tyliau suėmiau durų rankeną, pasukau ir atidariau duris.

– Mano spinta! – suriko žmogus su katiliuku ir puolė mane. – Mano!

AŠ SUKLYKIAU IR PAŠOKAU IŠ SAPNO.

Akimirką pašėlusiai dairiausi po kambarį, nesuprasdama, kur esu. Širdis daužėsi, nuo šalto prakaito kakta tapo slidi ir lipni. Galvoje keitėsi scenos iš tikro košmaro: Itanas užpuola mane, Robis priverčia knygas skraidyti po kambarį, atsiveria durys į šiurpų naują pasaulį.

Mano dėmesį patraukė garsus knarkimas ir aš atsigręžiau. Pakas išsipleikęs tysojo ant priešais stovinčios sofos, susisupęs į antklodę iš voverių kailių, o vieną ranką užsimetęs ant akių.

Mane užplūdo prisiminimai ir pasidarė liūdna. Tai joks sapnas. Itanas pradingo, jį pakeitė pabaisa. Robis –fėjūnas. O aš kažkokioje Niekadaniekada ieškau brolio, nors neturiu nei supratimo, kur jis galėtų būti, nei vilties jį surasti.

Drebėdama atsiguliau. Žagariaus namuose buvo tamsu; jonvabaliai – ar kas ten tokie – nustojo žibėję ir dabar prilipę prie sienų turbūt miegojo. Vienintelis šviesos šaltinis – pro langą sklindantis oranžinis švytėjimas. Gal Žagariaus prieangyje degė žibintas ar dar kas nors.

Aš pašokau. Iš tikrųjų tą švytėjimą skleidė žvakės liepsna, o virš jos šmėžavo veidas – kažkas žiūrėjo pro langą. Išsižiojau norėdama pašaukti Paką, bet tada tos mėlynos akys atsisuko į mane ir veidas, kurį iki skausmo pažinojau, nutolo į naktį.

Itanas.

AŠ IŠSIRITAU IŠ LOVOS ir nuskuodžiau grindimis, net nesivargindama apsiauti batų. Ir nekreipdama dėmesio į Paką, kuris knarkė ir muistėsi po kailių krūva. Ten buvo Itanas! Jeigu aš jį surasiu, mes galėsime keliauti namo ir pamiršti visą šitą nesąmonę.

Stumtelėjau duris ir išpuoliau į lauką, akimis ieškodama miške brolio. Tik vėliau pastebėjau, kad esu normalaus ūgio, o durys tebėra trisdešimt centimetrų aukščio. Tegalėjau galvoti apie Itaną ir kaip pargabenti jį namo – kaip mums abiem parsirasti namo.

Mane pasitiko tamsa, po akimirkos pamačiau virš galvos mirguliuojantį oranžinį švytėjimą, kuris nepaliaujamai plaukė tolyn.

– Itanai! – mano balsas nuaidėjo tyloje. – Itanai, palauk!

Aš pradėjau bėgti, basos pėdos šlepsėjo per lapus ir šakas, slidinėjo ant akmenų ir per purvą. Kulnu užmyniau ant kažko aštraus, turėjo suskausti, bet mano smegenys neužfiksavo skausmo. Mačiau jį priekyje, mažą figūrėlę, einančią tarp medžių, nešiną žvake. Aš bėgau kiek įkabindama, šakos draskė odą, pešė plaukus, plėšė drabužius, bet Itanas, atrodė, nė per žingsnį nepriartėjo.

Tada jis sustojo ir šypsodamasis žvilgtelėjo per petį. Mirgančios žvakės šviesa kraupiai iškreipė jo bruožus. Aš puoliau bėgti dar greičiau ir, kai iki jo buvo likę jau visai nedaug, man iš po kojų staiga išslydo žemė. Surikusi aš kaip akmuo kritau į ledinį vandenį ir jis užsivėrė man virš galvos, užliedamas nosį ir burną.

Žiopčiodama iškilau į paviršių, veidą gėlė, galūnės buvo nutirpusios. Nuaidėjo juokas ir man virš galvos pakibo švytintis šviesos kamuolys. Jis pasisukiojo ten keletą akimirkų, lyg mėgaudamasis mano pažeminimu, ir nuskriejo į mišką, palikdamas tik skardaus juoko aidą.

Plakdama rankomis vandenį apsidairiau aplinkui. Priešais mane kilo dumblinas krantas, slidus ir klastingas. Prie pat vandens augo keletas senų medžių, tačiau jų šakos buvo per aukštai ir aš negalėjau pasiekti. Bandžiau už ko nors nusitverti ir išsikabaroti iš vandens, bet kojos slydo purve, o augalai, už kurių įsikibdavau, lengvai išsiraudavo iš grunto ir aš vėl krisdavau į vandenį. Turėjau rasti kitą būdą.

Tada tolumoje kažkas pūkštelėjo ir aš supratau esanti ne viena.

Virš vandens švietė mėnesiena, viską nudažydama juoda ir sidabrine spalvomis. Jei ne dūzgiantys vabzdžiai, naktis būtų labai tyli. Tolimojoje ežero pusėje virš vandens skraidė jonvabaliai, kai kurie švietė rausvai ir mėlynai, o ne geltonai. Gal man tik pasirodė, kad išgirdau triukšmą. Aplinkui niekas nejudėjo, išskyrus ilgą rąstą, plaukiantį link manęs.

Aš sumirksėjau ir pasižiūrėjau dar kartą. Staiga išvydau arklio galvą, jei tik arkliai gali plaukti kaip aligatoriai. O tada pamačiau negyvas baltas akis, plonus blizgančius dantis ir mane užliejo tamsi panikos banga.

– Pakai! – sušukau kepurnėdamasi link kranto. Purvas eižėjo gabalais, aš įsikibau stengdamasi nenuslysti atgal. Jaučiau, kaip tas padaras artėja. – Pakai, padėk man!

Pažvelgiau per petį. Į arklį panašus padaras buvo jau visai čia pat, jis tiesė kaklą virš vandens pražiojęs nasrus, pilnus į adatas panašių dantų. O Dieve, aš mirsiu! Šitas padaras mane suės! Kas nors padėkit man! Aš karštligiškai įsikibau į krantą ir tarp pirštų pajutau tvirtą šaką. Įsitvėriau jos, trūktelėjau iš visų jėgų ir pajutau, kaip šaka tempia iš vandens – kaip tik tą akimirką baisusis arklys riaumodamas šoko ant manęs. Jo šlapia, it guminė nosis trinktelėjo man į padą, o nasrai užsivėrė niršiai caktelėdami. Tada šaka mane, žiopčiojančią ir klykiančią, nusviedė ant kranto, o į arklį panašus padaras vėl panėrė po vandeniu.

Pakas surado mane po kelių minučių, už kelių žingsnių nuo kranto, susirietusią į kamuoliuką, šlapią iki paskutinio siūlo ir drebančią kaip lapas. Kai jis mane pastatė ant kojų, jo akyse pamačiau sumišusius gailestį ir susierzinimą.

– Ar tau viskas gerai? – Jis delnais perbraukė man per rankas, tikrindamas, ar aš nesužeista. – Atsipeikėjai, princese? Pasakyk ką nors.

Aš linktelėjau visa drebėdama.

– Aš mačiau... Itaną, – pralemenau mėgindama visame tame įžvelgti prasmę. – Nusekiau paskui jį, bet jis pavirto šviesa ir nuskrido, o tada į arklį panašus padaras bandė mane suėsti... – Nutilau. – Ten buvo ne Itanas, tiesa? Dar vienas fėjūnas, žaidžiantis su mano emocijomis. Ir aš pakliuvau į jo spąstus.

Pakas atsiduso ir stumtelėjo mane į taką.

– Taip, – sumurmėjo jis pažvelgęs į mane. – Tokios jau tos žaltvykslės, priverčia matyti tai, ką nori, o paskui paklaidina. Ši buvo itin piktdžiugiška – atvedė tave tiesiai į kelpio tvenkinį. Galėčiau paprašyti, kad niekur viena neitum, bet turbūt tik veltui aušinčiau burną. Ak, po galais. – Jis sustojo, atsisuko ir sustabdė mane. – Niekur neik viena, princese. Jokiais būdais, supranti? Šitame pasaulyje tu tik žaisliukas arba lengvas užkandis. Nepamiršk to.

– Taip, – sumurmėjau. – Dabar suprantu.

Mes nužingsniavome taku. Durelės gumbuotame medyje buvo dingusios, šalia gulėjo mano sportiniai bateliai ir kuprinė – aiškus ženklas, kad mūsų viešnagė čia baigta. Drebėdama apsimoviau batus ant kruvinų kojų, nekęsdama šio pasaulio ir visko, kas jame yra, tenorėjau namo.

– Na, – perdėtai žvaliai pasakė Pakas, – jeigu užtektinai prisižaidei su kelpiais ir žaltvykslėmis, turėtume keliauti. O kitą kartą, kai sugalvosi atsigerti arbatos su ograis4, pranešk iš anksto. Kad nepamirščiau atsinešti kuokos.

Mečiau į jį nuodingą žvilgsnį, bet jis tik išsiviepė. Mums keliaujant gilyn į Niekadaniekada dangus šviesėjo ir virto klaikia pilka prieblanda, tylia ir ramia kaip mirtis.

1Vandens būtybės, minimos škotų ir airių pasakose bei padavimuose.

2Upėse ir ežeruose gyvenančios vandens būtybės, panašios į undines, tik su kojomis ir žiaunomis.

3Medžių dvasios ir sergėtojos, dažniausiai draugiškos žmonėms.

4Labai stiprūs, bet ne itin protingi milžinai.

6

Laukinė medžioklė

Mes buvome nuėję nelabai toli, kai vidury miško išvydome mirties ruožą.

Nors ir šiurpus, tylus, vis dėlto Laukmiškis buvo gyvas. Dunksojo seni aukšti medžiai, žydėjo augalai, spalvų pliūpsniai draskė pilkumą, taip pranešdami apie gyvybę. Medžiais šmirinėjo gyvūnai, o šešėliuose judėjo keistos būtybės; buvo neįmanoma į jas gerai įsižiūrėti, tačiau žinojai, kad jos ten yra. Ir tave stebi.

Staiga medžiai pradingo – mes priėjome tuščią plynę.

Geltonavo baigianti džiūti žolė – reti augalijos kuokštai akmeningoje žemėje. Šen bei ten stūksojo pavieniai medžiai, nudžiūvę, susisukę, be lapų ir pajuodę. Iš tolo šakos blizgėjo, atrodė aštrios ir dantytos kaip keistos metalinės skulptūros. Karštame vėjyje tvyrojo vario ir dulkių kvapas.

Pakas ilgai žiūrėjo į mirusį mišką.

– Žagarius buvo teisus, – sumurmėjo jis, žiūrėdamas į nudžiūvusį medį. Jis ištiesė ranką, lyg norėdamas paliesti šaką, tačiau tuoj pat drebėdamas atitraukė. – Tai nenatūralu. Kažkas nuodija Laukmiškį.

Aš ištiesiau ranką ketindama paliesti vieną iš tų blizgančių šakų ir aiktelėjusi atitraukiau.

– Ai!

Pakas atsisuko į mane.

– Kas?

Parodžiau jam ranką. Iš plono pjūvio, lyg būčiau įsipjovusi į popierių, sunkėsi kraujas.

– Medis. Jis man įpjovė.

Pakas apžiūrėjo pirštą ir susiraukė.

– Metaliniai medžiai, – susimąstęs ištarė jis. Tada išsitraukė nosinę iš kišenės ir apvyniojo man pirštą. – Tai kažkas nauja. Jeigu kartais pamatysi metalines driades, būtinai pasakyk man, kad aš galėčiau rėkdamas pabėgti.

Aš susiraukusi pažvelgiau į medį. Ant mane sužeidusios šakos blykstelėjo kraujo lašas ir nukrito ant sueižėjusios žemės. Šakų kampai blizgėjo kaip gerai išgaląsti ašmenys.

– Oberonas turi apie tai žinoti, – burbtelėjo Pakas, šliauždamas apžiūrėti sausos žolės rato. – Žagarius sakė, kad tai plinta, bet iš kur atsiranda? – Jis greitai atsistojo ir susvyravęs ištiesė ranką, kad išlaikytų pusiausvyrą. Aš čiupau jį už rankos.

– Tau viskas gerai? – paklausiau.

– Viskas gerai, princese. – Jis linktelėjo ir išspaudė skausmingą šypsenėlę. – Esu kiek sutrikęs dėl to, kaip atrodo mano namai, bet ką gi tu gali padaryti? – Pakas kostelėjo ir pamojavo ranka sau prieš veidą, lyg būtų užuodęs kokį bjaurų kvapą. – Man darosi bloga nuo šio oro. Eime iš čia.

Aš pauostinėjau, bet neužuodžiau nieko keista, tik purvą ir aštrų lyg rūdžių metalo kvapą. Pakas pajudėjo surauktais iš pykčio ar skausmo antakiais ir aš nuskubėjau paskui.

PO KELIŲ VALANDŲ mes išgirdome kauksmą.

Pakas sustojo vidury tako taip staigiai, kad aš vos į jį neatsitrenkiau. Man nespėjus prasižioti ir paklausti, kas čia vyksta, jis tildydamas pakėlė ranką.

Tada aš išgirdau pavėjui sklindantį, kraują stingdantį lojimą ir kaukimą, aidintį mums už nugarų. Pasislinkau arčiau bendrakeleivio, širdžiai ėmus plakti greičiau.

– Kas tai?

– Medžioklė, – atsakė Pakas žiūrėdamas į tolį. Jis nusivaipė. – Žinai, aš kaip tik galvojau, kad mus reikėtų užvaikyti kaip triušius ir sudraskyti į gabalus. Man ima kažko trūkti, jei per visą dieną niekas nepabando manęs nužudyti.

Mane nupurtė šaltukas.

– Kažkas mus medžioja?

– Tu niekad nematei laukinės medžioklės? – Pakas sudejavo, pirštais persibraukdamas plaukus. – Prakeikimas. Na, tai šiek tiek apsunkina reikalus. Aš norėjau tau aprodyti Niekadaniekada, bet panašu, kad ekskursiją teks atidėti.

Lojimas priartėjo, tapo labiau panašus į žemą gerklinį staugimą. Kad ir kas mus persekiojo, tie padarai turėjo būti dideli.

– Ar mums nereikėtų bėgti? – sušnibždėjau.

– Tu niekaip nesugebėsi nuo jų pabėgti, – pasakė Pakas atsitraukdamas. – Jie pajuto mūsų kvapą ir dar joks mirtingasis nėra pabėgęs nuo laukinės medžioklės. – Jis atsiduso ir dramatiškai rankomis užsidengė akis. – Atrodo, kad man teks paaukoti savo orumą – dabar tai vienintelis būdas mums išsigelbėti. Ko tik nepadarysi dėl meilės. Likimas juokiasi iš mano kančių.

– Apie ką tu kalbi?

Pakas nusišypsojo kraupia šypsena ir pradėjo keistis.

Jo veidas ištįso, pailgėjo ir pasiaurėjo, kaklas pradėjo augti. Rankos ėmė trūkčioti, pirštai pajuodo ir virto priekinėmis kojomis su kanopomis. Nugara išlinko ir išsiplėtė, kojos tapo raumeningos. Oda pasidengė kailiu ir jis atsistojo ant keturių, pavirtęs širmu arkliu su šiurkščiais karčiais ir uodega. Virsmas užtruko mažiau nei dešimt sekundžių.

Aš atsitraukiau, prisiminusi susidūrimą su padaru vandenyje, bet obuolmušys nekantriai pakapstė žemę priekine koja ir suplakė uodega. Aš pažvelgiau jam į akis, kurios švietė kaip smaragdai pro karčius, ir baimė atslūgo.

Staugė jau visai arti ir vis tūžmingiau. Aš pribėgau prie Pako-arklio ir pamėginau užsikabaroti jam ant nugaros įsitvėrusi karčių. Nors gyvenau fermoje, ant arklio buvau sėdėjusi vieną ar du kartus, tad man prireikė kelių bandymų, kol užsilipau. Pakas suprunkštė ir papurtė galvą nepatenkintas mano jojimo įgūdžiais.

Šiaip taip įsitaisiusi viršuje aš sugniaužiau karčius ir pamačiau į mane atgręžtas Pako akis. Tada pusiau atbulomis mes nėrėme į krūmus ir pasileidome šuoliais.

Joti be balno visai nesmagu, ypač kai negali valdyti ristūno ir nežinai, kur jis lekia. Galiu nuoširdžiai pasakyti: tai buvo pats baisiausias pasijodinėjimas mano gyvenime. Medžiai šmėsčiojo pro šalį, šakos trankė mane, o kojos degė nuo bandymo keliais suspausti arkliui šonus. Pirštai karštligiškai gniaužė karčius, tačiau tai nelabai gelbėjo ir, kaskart jam pakeitus kryptį, iki pusės nuslysdavau. Vėjas kaukė ausyse, tačiau aš vis dar girdėjau gąsdinantį persekiotojų lojimą, rodės, jie lipa mums ant kulnų. Nedrįsau atsigręžti.

Praradau laiko pojūtį. Pakas nei lėtino, nei didino greičio, tačiau nuo prakaito jo kūnas patamsėjo ir tapo slidus, o mano kelionė – dar baisesnė. Kojos nutirpo, rankos pasidarė lyg ne mano.

Staiga dešinėje iš paparčių išniro didžiulis juodas padaras ir taukšėdamas nasrais metėsi ant arklio. Tokio didelio šuns dar nebuvau mačiusi, jo akys degė mėlyna liepsna. Pakas šoko į šalį norėdamas išsisukti ir apsigręžė vos nenumesdamas manęs ant žemės. Aš suklykiau ir koja spyriau šuniui į krūtinę, šis cypdamas nusirito šalin.

Krūmai prasiskleidė ir penki didžiuliai baisūs šunys pasipylė ant tako. Apsupę mus jie urzgė, kaukė stengdamiesi sugriebti arkliui už kojų ir šokinėjo atgal, Pakui mėginant įspirti. Aš sustingau įsikibusi Pakui į nugarą, stebėdama, kaip didžiuliai nasrai taukši per kelis centimetrus nuo mano maskatuojančių kojų.

Tada pro medžius pamačiau liekną figūrą ant didžiulio juodo arklio. Tai buvo vaikinas iš mano sapno, tas pats, kurį tądien mačiau važiuodama autobusu. Jis įtempė didžiulį lanką su strėle, kurios galiukas blizgėjo, žiauriame ir kartu angeliškame veide šmėstelėjo šypsenėlė.

– Pakai! – sušukau aš, nors supratau, kad jau per vėlu. – Saugokis!

Lapai virš medžiotojo galvos sušnarėjo ir didžiulė šaka trinktelėjo vaikinui per ranką, prieš pat jam atleidžiant templę. Strėlė zvimbdama praskriejo man pro galvą ir įsmigo į pušį. Iš ten, kur ji pataikė, ėmė sklisti šalčio voratinklis, Pakas pakratė savo arklišką galvą. Kai medžiotojas įstatė į templę kitą strėlę, veriamai prunkšdamas Pakas apsigręžė ir šoko per šunis, kažkokiu būdu išvengdamas jų taukšinčių dantų. Kanopos vėl palietė žemę ir jis nušuoliavo tolyn, šunims lojant ir lipant ant kulnų.

Vėl prašvilpė strėlė, aš atsigręžiau ir pamačiau tarp medžių kitą arklį, jo raitelis siekė strėlės sau už nugaros. Pakas suprunkštė, vos manęs nenusimesdamas pakeitė kryptį ir pasileido šuoliuoti į miško gilumą.

Medžiai čia buvo didžiuliai ir augo taip arti vienas kito, kad Pakui tekdavo joti aplink juos. Šunys atsiliko, bet aš vis dar girdėjau lojimą ir kartais brūzgynuose sušmėkščiodavo jų liauni juodi kūnai. Raitelis pradingo, bet aš žinojau, kad jis seka, pasiruošęs mirtinomis strėlėmis perverti mums širdį.

Pakas nėrė po didžiulio ąžuolo šakomis ir staigiai sustojo, tada spyrė taip stipriai, kad aš paleidau karčius. Perskridau jam per galvą, skrandžiui kylant iki gerklės, ir su trenksmu tėškiausi į susipynusias šakas. Oras šniokšdamas išsiveržė iš plaučių, šonkaulius nudiegė aštrus skausmas, į akis suplūdo ašaros. Pakas suprunkštė ir nušuoliavo tolyn, o šunys nusivijo jį į šešėlius.

Po kelių akimirkų raitelis prajojo pro medžius.

Jis vienam stingdančiam širdies dūžiui sulėtino greitį ir aš sulaikiau kvėpavimą, būdama visiškai tikra, kad raitelis pažvelgs aukštyn ir pamatys mane. Tada pasigirdo piktas šuns skalijimas ir jis paragino arklį į priekį, sekdamas persekiotojų pėdsakais. Po akimirkos garsai nuslopo. Tyla apgaubė šakas ir aš likau viena.

– Na, – pasakė kažkas visai šalia. – Tai buvo įdomu.

7

Apie goblinus ir Grimalkiną

Šį kartą aš nesurikau, nors buvau labai netoli to. Ir, be abejo, vos neiškritau iš medžio. Apsikabinusi šaką neramiai dairiausi aplinkui, bandydama pastebėti balso savininką, bet mačiau tik lapus ir šlykštų pilką švytėjimą pro šakas.

– Kur tu?! – šūktelėjau. – Pasirodyk.

– Aš nesislepiu, mergaite. – Balsas skambėjo smagiai. – Galbūt... jei tu plačiau atsimerktum. Štai taip.

Tiesiai prieš mane, mažiau nei už pusantro metro, iš niekur atsirado pora didžiulių akių ir aš įsispoksojau į milžiniško pilko katino snukį.

– Štai, – sumurkė jis, žiūrėdamas į mane tingiomis geltonomis akimis. Jo kailis buvo ilgas ir minkštas, puikiai susiliejantis su medžiu ir visa aplinka. – Dabar matai mane?

– Tu katinas, – kvailai išlemenau, ir prisiekiu, jis kilstelėjo antakį.

– Pačia bendriausia žodžio prasme, manau, galėtum mane taip pavadinti. – Katinas atsistojo, išrietė nugarą, tada atsitūpė ir gauruota uodega apsivijo kojas. Pamažu atsipeikėjau iš šoko supratusi, kad katinas yra jis. – Kiti mane vadina sidhių katinu, Grimalkinu ir Velnio kate, bet kadangi jie visi turi omenyje tą patį, manau, tu teisi.

Aš išsižiojau, bet aštrus tvinkčiojimas šonuose sugrąžino mintis prie kitų dalykų. Supratau, kad Pakas paliko mane vieną pasaulyje, kur esu laikoma užkandžiu, o aš neįsivaizduoju, kaip išgyventi.

Pirmiausia plūstelėjo pyktis: Pakas tikrai paliko mane gelbėdamas savo kailį; paskui sukaustė baimė, tokia gniuždanti, kad įstengiau tik apsikabinti šaką ir žliumbti. Kaip Pakas galėjo taip pasielgti? Aš viena neišsikapstysiu. Baigsiu gyvenimą kaip kokio nors mėsėdžio arklio desertas arba būsiu sudraskyta vilkų, arba beviltiškai pasiklysiu keliems dešimtmečiams, nes buvau įsitikinusi: laikas čia neegzistuoja ir aš įstrigau amžiams.

Giliai įkvėpiau ir prisiverčiau nusiraminti. Ne, Robis taip niekada su manimi nepasielgtų. Esu įsitikinusi. Tikriausiai numetė mane, kad nuviliotų persekiotojus tolyn, kad jie sektų paskui jį ir paliktų mane ramybėje. Gal jis tikėjosi išgelbėti man gyvybę. Galbūt jis išgelbėjo man gyvybę. Jeigu taip yra iš tikrųjų, norėjau tikėti, kad jis greitai sugrįš; vargu ar be jo išsikapstyčiau iš Niekadaniekada.

Grimalkinas, ar kuo ten jis vardu, toliau apžiūrinėjo mane kaip kokį įdomų vabzdį. Aš įtariai pasižiūrėjau į jį. Tiesa, jis atrodė kaip didžiulis, kiek apvalainas naminis katinas, tačiau paprastai arkliai nebūna mėsėdžiai, o normaliuose medžiuose negyvena maži žmogeliukai. Galbūt tas katinas matavo mane savo kitam patiekalui. Aš sunkiai nurijau seiles ir sutikau jo šiurpų protingą žvilgsnį.

– K-ko tu nori? – paklausiau; gerai, kad mano balsas virpėjo tik truputį.

Katinas nemirksėjo.

– Žmogau, – pasakė jis; jeigu katinas gali kalbėti globėjišku tonu, šitas padaras jį buvo ištobulinęs. – Pagalvok apie tokio klausimo absurdiškumą. Aš ilsiuosi savo medyje, rūpinuosi savo reikalais ir svarstau, ar nepatraukus šiandien medžioti, kai tu atskrendi kaip kokia banšė1 ir nubaidai visus paukščius per kelis kilometrus. O tada dar turi įžūlumo klausti, ko aš noriu. – Jis purkštelėjo ir pasižiūrėjo į mane tuo katinišku paniekos kupinu žvilgsniu. – Žinojau, kad mirtingieji yra storžieviai barbarai, bet kad tokie...

– Aš atsiprašau, – sumurmėjau. – Nenorėjau tavęs įžeisti.

Grimalkinas vikstelėjo uodega ir pradėjo laižyti savo užpakalinę leteną.

– A, – po akimirkos tariau. – Aš pamaniau, gal... tu kartais galėtum pagelbėti?

Grimalkinas liovėsi laižęs leteną, tačiau po sekundės tęsė pradėtą darbą, nė nepažvelgęs aukštyn.

– Kodėl aš turėčiau tai daryti? – paklausė jis, nė akimirkai nesustodamas praustis. Jis vis dar nežiūrėjo į mane.

– Aš bandau surasti brolį, – atsakiau užgauta tiesmuko Grimalkino atsisakymo. – Jį pragrobė Tamsieji rūmai.

– Hmm. Kaip siaubingai neįdomu.

– Prašau, – maldavau. – Padėk man. Duok užuominą ar tiesiog nurodyk teisingą kryptį. Ką nors. Aš tau atsilyginsiu, prisiekiu.

Grimalkinas nusižiovavo parodydamas ilgus iltinis dantis bei ryškiai rožinį liežuvį ir pagaliau pasižiūrėjo į mane.

– Tu norėtum, kad aš tau padaryčiau paslaugą?

– Taip. Klausyk, aš tau kaip nors atsilyginsiu, prižadu.

Jis pakrutino ausį, atrodė sutrikęs.

– Atsargiau, nesišvaistyk tokiais žodžiais taip paprastai, – perspėjo. – Taip tu taptum mano skolininke. Ar tikrai nori tęsti?

Aš negalvojau apie tai. Man desperatiškai reikėjo pagalbos, todėl būčiau sutikusi su viskuo.

– Taip! Būk geras, man reikia surasti Paką. Tą arklį, kuriuo aš jojau, kai jis mane nusimetė. Iš tikrųjų jis yra ne arklys. Jis...

– Aš žinau, kas jis toks, – tyliai pasakė Grimalkinas.

– Tikrai? Tai puiku. Ar žinai, kur jis galėtų būti?

Jis nemirksėdamas įsispoksojo į mane, o tada vikstelėjo uodega. Netaręs nė žodžio pakilo, gracingai nušoko ant žemesnės šakos ir stryktelėjo ant žemės. Katinas pasirąžė, užrietė gauruotą uodegą virš nugaros ir neatsigręždamas pradingo krūmuose.

Aš cyptelėjau stengdamasi nusikabaroti nuo šakų ir susiraukiau šonkaulius pervėrus skausmui. Galima sakyti, tiesiog iškritau iš medžio, dusliai žnegtelėjus ant nugaros, man išsprūdo žodis, už kurį būčiau susilaukusi namų arešto iš mamos. Valydamasi nugarą apsidairiau, ar nepamatysiu Grimalkino.

– Žmogau. – Krūmuose sušmėžavo pilkas pavidalas, tik didelės švytinčios akys išdavė jį ten esant. – Mūsų susitarimas toks: aš nuvesiu tave pas Paką, o tu man būsi skolingą mažą paslaugėlę. Tinka?

Išgirdus jo tariamą žodį „susitarimas“, man oda pašiurpo, bet linktelėjau.

– Labai gerai. Tada sek paskui. Ir pasistenk neatsilikti.

LENGVIAU PASAKYTI, NEI PADARYTI.

Jeigu jums kada nors teks sekti katiną per tankų mišką, pilną vijoklių, krūmų ir susipynusių mažų augalų, suprasite, kaip tai sudėtinga. Jau pamečiau skaičių, kiek kartų Grimalkinas buvo pradingęs iš akiračio ir aš kelias kraują stingdančias minutes jo ieškojau, tikėdamasi, jog einu teisinga kryptimi. Kiekvieną kartą mane užplūsdavo palengvėjimas, kai akies krašteliu pagaudavau jį šmėstelint priekyje tarp medžių, o po kelių minučių jis vėl pradingdavo.

Mane blaškė ir spėlionės, kas galėjo nutikti Pakui. Gal jis negyvas, nušautas tamsiojo fėjūnų vaikino ir sudraskytas šunų? O gal iš tikrųjų pabėgo ir nė neketina grįžti manęs pasiimti, nusprendęs, kad turiu pati savimi pasirūpinti?

Mane užplūdo baimė, pyktis ir niūrios mintys nukrypo prie dabartinio vedlio. Atrodė, kad Grimalkinas žino, kokiu keliu eiti, bet iš kur gali žinoti, kur yra Pakas?

O jeigu apsukrus katinas veda mane tiesiai į spąstus? Kol aš niūriai mintijau, Grimalkinas vėl pradingo.

Po galais, jeigu jis nenustos šitaip daręs, aš tam kvailam padarui po kaklu parišiu varpelį. Šviesa blėso, miškas darėsi vis pilkesnis. Aš sustojau ir įsispoksojau į krūmus ieškodama sunkiai pastebimos katės. Krūmai priekyje sušnarėjo ir mane tai nustebino. Iki dabar Grimalkinas buvo labai tylus.

– Žmogau! – kažkur virš galvos šnypštelėjo pažįstamas balsas. – Slėpkis!

– Ką? – paklausiau, bet buvo jau per vėlu. Sutraškėjo šakos, krūmai prasiskyrė ir iš jų pasipylė daugybė padarų.

Tai buvo žemi bjaurūs padarai, kokių šešiasdešimties devyniasdešimties centimetrų ūgio, gelsvai žalsva oda ir kumpomis nosimis. Ausys buvo didelės ir smailios. Jie vilkėjo nudriskusius drabužius, o geltonose letenose turėjo po ietį kauliniu antgaliu. Veidai atrodė šlykštūs ir žiaurūs, akutės mažos, burnos pilnos aplūžusių smailų dantų.

Jie sustojo ir akimirką nustebę mirksėjo. Tada gauja suspiegė ir pripuolusi ėmė baksnoti mane ietimis.

– Kas čia toks? Kas čia toks? – suurzgė vienas, kai aš išsilenkiau dūrio. Padarams mane apsupus, oras prisipildė juoko ir patyčių.

– Tai elfas, – sušnypštė kitas padaras, gašliai spoksodamas į mane. – Gal elfas, pametęs ausis.

– Ne, tai ožkamergė! – suriko trečias. – Skanu jas ėst.

– Jokia ji ne ožka, kretine! Žiūrėk, neturi kanopų!

Aš sudrebėjau ir apsidairiau ketindama bėgti, deja, kur tik pasisukdavau, išvysdavau į save nukreiptas aštrias kaulines ietis.

– Nuveskim ją pas vadą, – pagaliau kažkuris pasiūlė. – Vadas žinos, kas ji tokia ir ar galima ją valgyti.

– Teisingai! Vadas žinos!

Pora tų padarų nuskubėjo man už nugaros ir aš pajutau smūgiuojant per kelio linkius. Spygtelėjau ir susmukau, o visa gauja šūkaudama suvirto ant manęs. Aš rėkiau ir spardžiausi, mosikavau rankomis gniuždama nuo padarų svorio. Keli nuskriejo į krūmus, tačiau veriamai klykdami pašoko ir vėl puolė mane. Pasipylė smūgių lavina.

Tada kažkas trinktelėjo man per galvą iš už nugaros ir akyse susiliejo spalvos. Kurį laiką aš nieko nejaučiau.

PRABUDAU VISŲ SKAUSMŲ močiai mano galvoje šokant džigą. Aš sėdėjau jausdama kažkokį daiktą, primenantį šepečio kotą, nepatogiai įremtą į nugarą. Dejuodama apsičiupinėjau galvą, tikrindama, ar niekas nelūžo ir neskilo. Rodos, viskas gerai, išskyrus didžiulį gumbą ant pakaušio.

Įsitikinusi, kad nieko bloga nenutiko, atsimerkiau.

Ir iš karto pasigailėjau.

Aš buvau narve. Labai mažame narve, padarytame iš odos atraižomis surištų šakų. Vietos ten vos užteko pakelti galvai, o kai sujudėjau, kažkas aštrus iki kraujo įdūrė ranką. Geriau įsižiūrėjusi pamačiau, kad šakos padengtos ilgais spygliais.

Pro virbus buvo matyti apie didžiulę laužavietę be jokios tvarkos išsimėčiusios kelios drėbto molio trobelės. Po stovyklą šlaistėsi nedideli bjaurūs padarai – jie pešėsi, pykosi arba graužė kaulus. Nedidelė grupelė sėdėjo aplink mano kuprinę ir vieną po kito traukė daiktus. Drabužių pamainą jie tiesiog numetė į purvą, tačiau traškučius ir buteliuką aspirino nedelsdami praplėšė, paragavo ir čia pat dėl jų susipešė. Vienas sugebėjo atidaryti skardinę limonado ir viską aplinkui aplaistė šnypščiančiu skysčiu, jo bendrai pradėjo piktai cypti.

Vienas iš padarų, mažesnis už savo draugus ir vilkintis purviną raudoną liemenę, pamatė, kad aš atsipeikėjau. Šnypšdamas jis atskuodė prie narvo ir dūrė ietimi pro virbus. Aš atsilošiau, bet nebuvo kur trauktis: spygliai įsirėmė į odą, o ietis įdūrė į šlaunį.

– Ai! Liaukis! – surikau, tačiau tai tik paskatino jį tęsti. Kikendamas padaras badė ir baksnojo mane, kol aš sučiupau ietį už smaigalio. Urgzdamas ir keikdamasis padaras bandė ją ištraukti, mes taip tampėmės, kol kitas goblinas pamatė, kas vyksta. Jis atskubėjo prie narvo ir dūrė pro virbus iš kitos pusės, aš cyptelėjau ir paleidau ietį.

– Gryrtigai, nustok badyti mėsą, – sutarškėjo antrasis, aukštesnis padaras. – Bus negerai, jei visas kraujas ištekės.

– Aš tik norėjau įsitikinti, ar ji švelni. – Mane badęs goblinas suprunkštė ir nusispjovė, o tada pasižiūrėjo godžiomis raudonomis akimis. – Ko mes laukiame? Tiesiog suvalgykime ją.

– Vadas dar negrįžo. – Aukštesnis goblinas pasižiūrėjo į mane ir, mano siaubui, jo smakru nutįso seilė. – Jis turi įsitikinti, ar šitą padarą saugu valgyti.

Jie dar kartą ilgesingai dėbtelėjo į mane ir nuėjo prie laužo, pykdamiesi ir spjaudydami vienas į kitą. Aš prisitraukiau kelius prie krūtinės ir pabandžiau suvaldyti drebulį.

– Jeigu tu ruošiesi verkti, daryk tai tyliai, – man už nugaros sušnibždėjo pažįstamas balsas. – Goblinai užuodžia baimę. Jei duosi jiems pretekstą, jie tik dar labiau tave kankins.

– Grimalkinai? – Pasimuisčiusi savo narve pažvelgiau per petį ir išvydau beveik nematomą pilką katiną, prisiplojusį prie vieno kampo. Prisimerkęs iš susikaupimo jis stipriais aštriais dantimis graužė odinį raištį.

– Kvaiša, nežiūrėk į mane! – Jis spjovė ir aš greitai nusigręžiau. Katinas suurzgė tampydamas vieną virbą. – Goblinai nėra labai protingi, bet net jie pastebės, kad su kažkuo kalbi. Tiesiog sėdėk tyliai ir aš po minutės tave iš čia ištrauksiu.

– Ačiū, kad sugrįžai, – sušnibždėjau žiūrėdama, kaip du goblinai pešasi dėl kažkokio vargšo gyvūno šonkaulių. Ginčas baigėsi, kai vienas pokštelėjo kitam per galvą su kuoka ir nuskuodė šalin pasiėmęs grobį. Goblinas akimirką gulėjo pritrenktas, tačiau tuoj pašoko ir nusivijo pirmąjį.

Grimalkinas pauostė orą ir vėl pradėjo graužti odinį raištį.

– Neįsiskolink dar labiau, – pasakė jis apžiojęs odą. – Mes jau sudarėme sutartį. Sutikau tave nuvesti pas Paką, o aš visada įvykdau savo sutarties dalį. Dabar užsičiaupk, kad galėčiau toliau dirbti.

Aš linktelėjau ir nutilau, tačiau staiga goblinų stovykloje nuaidėjo riksmas. Goblinai pašoko ant kojų ir puolė šnypšdami lakstyti, iš miško į stovyklos vidurį lėtai įžengus dideliam padarui.

Tai buvo dar vienas goblinas, tik didesnis, platesnis ir šlykščiau atrodantis. Vilkėjo raudoną uniformą žalvarinėmis sagomis, rankovės buvo paraitotos, o skvernai vilkosi žeme. Jis nešėsi lenktą parudavusios bronzos kardą dantytais ašmenimis. Supratau, kad tai vadas, nes jam išdidžiai urzgiant kiti goblinai traukėsi šalin.

– Nutilkit jūs, amsinčių šunų gauja! – suriaumojo vadas, taikydamasis užvožti porai goblinų, nepakankamai greitai pasitraukusių iš kelio. – Visi jūs nieko verti! Aš sunkiai dirbau patruliuodamas pasienyje, o ką jūs turit parodyt? Nieko! Netgi triušio puode! Man nuo jūsų bloga!

– Vade, vade! – vienu metu suriko keli goblinai. – Žiūrėk, žiūrėk! Mes kažką pagavom! Mes jį atnešėm tau!

– Ką? – vado žvilgsnis perbėgo per stovyklą ir jo piktos akys įsmigo į mane. – Kas tai? Nejaugi jūs, niekingi liurbiai, sugebėjot pagaut kilmingą ir galingą elfą?

Jis neskubėdamas priėjo prie narvo. Aš nesusilaikiau ir žvilgtelėjau į Grimalkiną tikėdamasi, kad jis pabėgs. Grimalkinas jau buvo dingęs.

Sunkiai rydama seiles pažvelgiau aukštyn ir sutikau raudonas stiklines vado akis.

– Kas gi čia, po paraliais? – prunkštelėjo goblinų vadas. – Čia ne elfas, idiotai. Nebent jis išmainė savo ausis į ką nors kita! Be to, – jis pauostė orą, suraukęas snarglėtą nosį, – kvepia kitaip. Ei, tu, juokingas elfiūkšti! – Jis trinktelėjo per narvą kardo plokštuma, priversdamas mane pašokti. – Kas tu per padaras?

Aš įkvėpiau, kai visa goblinų gentis susispietė aplink narvą, stebėdama mane smalsiomis, bet labiau alkanomis akimis.

– Aš esu... otakų fėjūnė, – pasakiau ir sulaukiau pikto vado žvilgsnio, kiti goblinai žvelgė į mane sumišę. Minioje nuvilnijo šnabždesiai, jie plito kaip ugnis sausa žole.

– Kas?

– Niekad apie tokius nesu girdėjęs.

– Ar jie skanūs?

– Ar galima juos valgyti?

Vadas susiraukė.

– Prisipažįstu, iki šiol nebuvau susidūręs su otakų fėjūnais, – suurzgė jis kasydamasis galvą. – Na, bet tai nesvarbu. Tu atrodai jauna ir sultinga, manau, kad tavęs turėtų užtekti pamaitinti mano šutvę kelias naktis. Taigi, ką tu renkiesi, otakų fėjūne? – Jis išsiviepė ir pakėlė kardą. – Būti verdama gyva ar kepama ant iešmo?

Sugniaužiau rankas, kad nedrebėtų.

– Abu būdai man tinka, – pasakiau stengdamasi, kad balsas skambėtų natūraliai. – Rytoj tai bus nesvarbu. Mano gyslomis teka mirtini nuodai. Jeigu nurysite nors kąsnelį manęs, jūsų kraujas užvirs, viduriai išsilydys ir jūs pavirsite garuojančia mėšlo krūva. – Minioje pasigirdo šnypštimas; keli goblinai iššiepė dantis ir pradėjo urgzti. Aš susikryžiavau rankas ir kilstelėjusi smakrą iš viršaus pažvelgiau į goblinų vadą. – Nagi, pirmyn, suvalgykite mane. Rytoj iš jūsų teliks didelė lipni, į žemę besigerianti bala.

Dauguma goblinų atsitraukė, tačiau vadas stovėjo tvirtai.

– Nutilkit, jūs, žliumbos! – suurzgė jis ant išsigandusių goblinų. Rūsčiai pažvelgė į mane ir nusispjovė. – Taigi mes negalim tavęs suėst. – Neatrodė, kad tai jam būtų padarę įspūdį. – Gaila, ar ne? Bet nemanyk, kad tai tave išgelbės, mergaite. Jeigu tu tokia mirtina, aš tiesiog nužudysiu tave dabar ir leisiu lėtai nukraujuot, kad nuodingas kraujas man nepakenktų. Tada nudirsiu odą ir pasikabinsiu ją virš durų, o iš kaulų padarysiu strėlių antgalių. Kaip sakė mano senelė, kad niekas neprapultų.

– Palauk! – sušukau, kai jis žengė pirmyn keldamas kardą. – Būtų... būtų gaila, jeigu aš taip prapulčiau veltui, – išstenėjau, jam spoksant įtariomis akimis. – Yra būdas išvalyti nuodus iš kraujo ir tada mane bus saugu valgyti. Jeigu esu pasmerkta mirti, mieliau būčiau suvalgyta, nei kankinama.

Goblinų vadas nusišypsojo.

– Žinojau, kad mes susitarsim, – piktdžiugiškai pasakė jis. – Matot, šunys? Vadas jumis rūpinasi! Šiąnakt mes puotausim!

Pasigirdo gergždžiantys džiaugsmingi šūksniai ir vadas vėl pasisuko į mane, keldamas kardą man prie veido.

– Taigi, otakų mergaite. Kokia tavo paslaptis?

Aš greitai sumąsčiau.

– Turėsite virti mane dideliame puode su tuo, kas padėtų išvalyti nuodus iš mano kraujo. Reikės šaltinio vandens iš krioklio, aukščiausio ąžuolo gilės, mėlynų grybų ir… aaa...

– Tik nesakyk, kad pamiršai, – grasinamai pasakė vadas ir bakstelėjo kardo smaigaliu į narvo virbus. – Gal padėti tau prisiminti?

– Fėjų dulkių! – desperatiškai ištariau aš, priversdama jį sumirksėti. – Gyvos fėjos, – pridūriau. – Ne mirusios. Jeigu ji mirs, receptas nesuveiks. – Mintyse pasimeldžiau, kad šiame pasaulyje būtų fėjų. Jeigu jų nėra – aš

žuvusi.

– Hm, – kriuktelėjo vadas ir atsigręžė į laukiančią gentį. – Gerai, liurbiai, visi girdėjot. Man reikia šitų dalykų iki sutemstant! Kas nedirba, tas nevalgo! O dabar judinkitės!

Minia pažiro į šalis. Šnypšdami, bardamiesi ir keikdami vieni kitus jie pradingo miške, liko tik vienas sargybinis, pasirėmęs ant lenktos ieties.

Vadas nepatikliai pasižiūrėjo į mane ir kyštelėjo kardą pro virbus.

– Nemanyk, kad pavyks mus apgauti pasakius netinkamą receptą, – pagrasino jis. – Aš ketinu nukirsti tau pirštą, įmesti jį į troškinį ir duoti vienam iš savo draugų paragauti. Jeigu jis mirs ar pavirs mėšlo krūva, tavęs lauks ilga ir skausminga mirtis. Supratai?

Pakraupusi linktelėjau. Aš žinojau, kad nė vienas goblinas nemirs, nes tiek nuodai, tiek troškinio receptas – išgalvoti. Bet mintis, jog galiu netekti piršto, manęs nesužavėjo. Tiksliau būtų pasakyti „išgąsdino“.

Vadas nusispjovė ir apžvelgė apleistą stovyklavietę.

– Fui, nė vienas iš tų šunų nemokės pagauti fėjos, – sumurmėjo jis kasydamasis ausį. – O jei sučiups tą prakeiktą padarą, tikriausiai jį suės. Geriau pats ją surasiu. Bugratai!

Už kelių metrų stovintis vienišas sargybinis atsiliepė į vardą.

– Vade?

– Prižiūrėk mūsų vakarienę, – įsakė vadas, kišdamas kardą į makštį. – Jeigu bandys pabėgti, nukirsk kojas.

– Supratau, vade!

– Aš einu medžioti, – vadas metė paskutinį perspėjantį žvilgsnį į mane ir pradingo augmenijoje.

– Gudriai sumąstei, – sumurmėjo Grimalkinas, prastai slėpdamas susižavėjimą.

Aš linktelėjau, vis dar neturėdama kvapo atsakyti. Po akimirkos vėl pasigirdo kramtymo garsai.

Tai kiek užtruko, visą tą laiką aš kandžiojau lūpas ir gniaužiau rankas, stengdamasi kas dvidešimt sekundžių neklausinėti Grimalkino, kaip sekasi. Minutėms slenkant aš baugščiai dairiausi į medžius ir mišką bijodama išvysti vadą arba gaują goblinų. Vienišas sargybinis vaikštinėjo stovyklos perimetru, piktai į mane žvilgčiodamas; jam einant pro šalį Grimalkinas pranykdavo. Pagaliau, kai sargybinis praėjo pro šalį kokį aštuntą ar devintą kartą, pasigirdo Grimalkino balsas.

– Na štai. Manau, kad turėtum pralįsti.

Aš kiek galėdama smarkiau pasimuisčiau. Žiūrėdama į virbus pamačiau, kad keletas raiščių nugraužti iki pusės – dėkui stipriems Grimalkino žandikauliams ir aštriems dantims.

– Nagi, nagi, eime, – sušnypštė Grimalkinas plakdamas uodega. – Galėsi vėpsoti vėliau – jie grįžta.

Aplink mane sušlamėjo krūmai, oras prisipildė artėjančio aštraus juoko. Besidaužančia širdimi aš suėmiau už virbų saugodamasi spyglių ir pastūmiau. Virbai, laikomi susipynusių šakų, nepasidavė ir aš stumtelėjau stipriau. Tai priminė bandymą prasisprausti pro susiraizgiusius vijoklius: virbai truputėlį pajudėjo, viliodami ištrūkti į laisvę, tačiau tarpas vis dar buvo per mažas.

Goblinų vadas žengė iš miško, lydimas trijų pavaldinių. Viename kumštyje jis gniaužė kažkokį mažą spurdantį padarą, o paskui jį sekančių goblinų rankos buvo pilnos blyškių mėlynų šungrybių.

– Grybai buvo lengviausia dalis, – suprunkštė vadas paniekinamai žvilgtelėjęs į kitus. – Bet koks idiotas gali jų pririnkti. Jeigu būčiau leidęs tiems šunims sugauti fėją, turėtume tik kaulų...

Jis sustojo ir pasižiūrėjo į mane. Akimirką taip stovėjo, tada primerkė akis ir sugniaužė kumščius. Būtybė jo gniaužtuose cyptelėjo, goblinas ją sutraiškė ir trenkė į žemę. Piktai riaumodamas vadas išsitraukė kardą. Aš sušukau ir iš visų jėgų pastūmiau narvo virbus.

Garsiai traškant šakoms ir spygliams virbai pajudėjo, aš ištrūkau į laisvę.

– Bėk! – sušuko Grimalkinas, nors manęs jau nereikėjo raginti. Mes nėrėme į mišką, lydimi įtūžusių goblinų riksmų.

1Šmėkla, kurios riksmas pranašauja mirtį.

8

Giraitė mėnesienoje

Lapams ir šakoms daužant veidą, aš broviausi per mišką, kaip mokėdama sekiau paskui į šešėlį panašų Grimalkiną. Už manęs traškėjo šakos, aidėjo urzgimas, ausyse vis garsiau skambėjo pikti goblinų vado keiksmai. Kvėpavimas draskė gerklę, plaučiai degė, bet aš priverčiau kojas judėti, nes žinojau: jeigu suklupsiu ar pargriūsiu – mirsiu.

– Čionai! – sušuko Grimalkinas, nerdamas tarp gervuogių. – Jeigu nusigausime iki upės – būsime saugūs. Goblinai nemoka plaukti.

Nusekiau paskui jį į brūzgynus pasiruošusi, kad spygliai draskys odą ir plėšys drabužius. Tačiau šakos lengvai prasiskyrė, kaip ir tą kartą su Paku, ir aš praslydau beveik be įbrėžimų. Išlindus iš gervuogyno, už nugaros pasigirdo baisus triukšmas, aikčiojimai ir keiksmai. Atrodo, goblinams nebuvo taip lengva, ir aš padėkojau man padėjusioms nežinomoms jėgoms.

Ausyse spengė nuo aidinčio riaumojimo ir mano pačios nelygaus kvėpavimo, vis dėlto po kurio laiko išgirdau tekančio vandens garsą. Išsvirduliavusi iš po medžių pamačiau nuožulnų akmenuotą krantą. Priešais mane driekėsi plati upė, tačiau čia nebuvo nei tilto, nei kelto. Neįstengiau įžvelgti kito kranto, nes kiek akys užmato virš vandens dunksojo miglos siena. Prie krašto, kone skendėdamas rūke, stovėjo Grimalkinas ir nekantriai vizgino uodega.

– Paskubėk! – įsakė jis, kai aš nuvargusi suklupau ant kranto. – Miškų karaliaus teritorija prasideda kitoje pusėje. Greičiau, tu turi plaukti.

Aš dvejojau. Jeigu tyliuose tvenkiniuose tūno baisūs arkliai, kas slypi plačioje juodoje upėje? Jau įsivaizdavau gigantiškas žuvis ir jūrų pabaisas.

Pro šalį praskriejo kažkoks daiktas, priversdamas mane krūptelėti, ir barkštelėjęs atšoko nuo akmenų. Tai buvo goblinų ietis, jos kaulinis antgalis švietė tarp akmenų. Aš išbalau. Galėjau likti čia ir būti iškepta ant laužo arba bandyti laimę upėje.

Nuslydusi krantu žemyn įšokau į vandenį.

Kūną nutvilkė šaltis ir aš žiopčiodama ėmiau grumtis su srove, kuri pasigavo mane nešti žemyn. Esu gera plaukikė, bet mano galūnės virto drebučiais, aš žiopčiojau stengdamasi įkvėpti oro. Suspurdėjusi panirau, per nosį šliukštelėjo vanduo, priversdamas plaučius klykti. Srovė nešė mane, kovojančią su panika, tolyn.

Virš galvos prašvilpė dar viena ietis. Pažvelgusi atgal pamačiau, kad goblinai seka krantu paskui mane, šokinėdami per akmenis ir kilodami ietis. Baimė man suteikė naujų jėgų. Aš mečiausi link kito kranto, pašėlusiai irdamasi rankomis ir kojomis, iš visų jėgų kovodama su srove. Aplink mane suplumpsėjo daugiau iečių, bet, ačiūdie, goblinų taiklumas atitiko jų protinius gebėjimus.

Kai priplaukiau miglos sieną, kažkas su didžiule jėga įsmigo man į petį, pasiųsdamas agonijos pliūpsnį į nugarą. Aš aiktelėjau ir panirau po vandeniu. Skausmas suparalyžiavo ranką ir srovė nusitempė mane gilyn, buvau įsitikinusi, kad mirsiu.

Tada kažkas sučiupo už liemens ir stumtelėjo į viršų. Iškišau galvą iš vandens ir dūsdama įkvėpiau oro, akyse buvo tamsu. Atsipeikėjusi supratau, kad kažkas traukia mane vandeniu, tačiau per miglą negalėjau matyti kas. Galiausiai kojomis pajutau tvirtą žemę ir po akimirkos jau gulėjau ant žolės, o šilti saulė spinduliai glostė veidą. Atsargiai pramerkiau akis.

Išvydau virš savęs palinkusios merginos veidą, šviesūs plaukai brūkštelėjo man per skruostus, didelės žalios akys žvelgė įtariai ir smalsiai. Jos oda buvo vasaros žolės žalumo, aplink kaklą blizgėjo mažyčiai žvynai. Ji nusišypsojo, saulėje blykstelėjo aštrūs smailūs, panašūs į ungurio dantys.

Man gerkle pakilo riksmas, tačiau pavyko susivaldyti. Ši... mergina... ką tik išgelbėjo man gyvybę, net jeigu ji tenori mane suėsti. Būtų nemandagu suklykti jai į veidą, be to, staigūs judesiai tik įsiutintų. Aš negaliu parodyti baimės. Giliai įkvėpusi atsisėdau ir cyptelėjau skausmingai nudiegus petį.

– Aa... labas, – pralemenau žiūrėdama, kaip ji atsilošia ir sumirksi. Mane nustebino, kad vietoj žuvies uodegos ji turi kojas, tačiau pirštus jungė plėvė, o nagai atrodė labai labai aštrūs. Ji vilkėjo trumpą baltą suknelę, nuo kurios lašėjo vanduo. – Aš Megana. Kuo tu vardu?

Ji palenkė galvą primindama katę, kuri negali apsispręsti – suėsti pelę ar su ja pažaisti.

– Juokingai atrodai. – Jos balsas nuvilnijo kaip vanduo per uolas. – Kas tu?

– Aš? Aš žmogus, – leptelėjau ir iš karto pasigailėjau tai pasakiusi. Senose pasakose, kurias aš vis geriau prisiminiau, žmonės visada tapdavo maistu, žaislais ar tragiškos meilės objektais. Ir jau spėjau suprasti, kad čionykščiai gyventojai nesibodi valgyti kalbančių sąmoningų padarų. Aš priklausiau tai pačiai mitybos grandinės grandžiai kaip triušiai ar voverės. Ir tai labiau baugino, nei žemino.

– Žmogus? – Mergina pakreipė galvą į kitą pusę. Po jos smakru aš pastebėjau rožines žiaunas. – Seserys man pasakojo įvairių istorijų apie žmones. Kartais jos jiems dainuoja, kad nuviliotų po vandeniu. – Ji nusišypsojo parodydama aštrius kaip adatos dantis. – Aš mokiausi. Nori paklausyti?

– Ne, ji tikrai nenori. – Grimalkinas išdidžiai atžingsniavo per žolę, aukštai iškėlęs uodegą, panašią į šepetį buteliams plauti. Katinas neatrodė patenkintas, jis buvo permirkęs, nuo kailio upeliais tekėjo vanduo. – Štiš, – suurzgė jis ant merginos ir ši atsitraukė šnypšdama ir apnuogindama dantis. Bet Grimalkino, rodos, tai nejaudino. – Eik šalin. Aš neturiu nuotaikos žaisti su niksėmis. Nagi, nešdinkis!

Mergina dar kartą sušnypštė ir įslydo į vandenį kaip ruonis. Ji pasižiūrėjo į mus iš vidurio upės ir pradingo migloje.

– Tos įkyrios sirenos, – plūdosi Grimalkinas atsigręžęs į mane ir prisimerkęs. – Tikiuosi, tu jai nieko nepažadėjai?

– Ne, – pasišiaušiau aš. Džiaugiausi pamačiusi katiną, tačiau man nepatiko jo požiūris. Juk nesu kalta, kad goblinai mus vijosi. – Nereikėjo jos nuvyti, Grimai. Ji išgelbėjo man gyvybę.

Katinas papurtė uodegą, aptaškydamas mane.

– Ji tave ištraukė tik iš smalsumo. Jeigu nebūčiau pasirodęs, būtų savo daina nuviliojusi po vandeniu ir nuskandinusi arba suėdusi. Laimei, niksės nėra labai drąsios. Joms labiau patinka grumtis po vandeniu, kur jos pranašesnės. Dabar siūlyčiau susirasti kur pailsėti. Tu sužeista, o aš plaukdamas labai pavargau. Jeigu gali paeiti, judinkis.

Raukydamasi atsistojau. Petys degė, tačiau laikant ranką priglaustą prie krūtinės skausmas atlėgo iki buko tvinkčiojimo. Prikandusi lūpą nusekiau paskui Grimalkiną tolyn nuo upės į Miško karaliaus žemes.

NETGI ŠLAPIA, PAVARGUSI IR KĘSDAMA SKAUSMĄ vis dar turėjau jėgų dairytis aplinkui. Labai greitai nuo tokio žiūrėjimo nemirksint akys pasopo, ėmė peršėti. Šioje upės pusėje žemė buvo visiškai kitokia nei šiurpus pilkas laukinių fėjūnų miškas. Ten spalvos buvo išblukusios, išskydusios, o čia – pernelyg ryškios ir gyvos. Medžiai sodriai žali, gėlės rėksmingai spalvingos. Lapai šviesoje blizgėjo kaip skustuvo ašmenys, žiedai, pagavę saulės spindulį, žybčiojo it brangakmeniai. Buvo labai gražu, bet aš niekaip negalėjau atsikratyti baimės. Viskas atrodė kažkaip… netikra, tarsi žiūrėčiau į spalvingą tikrovės kaukę, o ne į tikrą pasaulį.

Mano petys nepaliovė degti, oda paburko, darėsi karšta. Saulei pakilus auščiau, tvinksintis karštis iš rankos pasklido nugara. Veidu žliaugė prakaitas, nuo kurio ėmė peršėti akis, kojos virpėjo.

Galiausiai žiopčiodama aš suklupau po pušimi, kūną tuo pat metu svilino karštis ir purtė šaltis. Grimalkinas pasisukiojo aplink, tada aukštai iškėlęs uodegą žengė artyn. Akimirką ten buvo du Grimalkinai, aš sumirksėjau stengdamasi įžiūrėti pro prakaitą ir vėl išvydau vieną katiną.

– Man kažkas darosi, – prašvokščiau, katinui reaguojant visiškai ramiai. Staiga jo akys atitrūko nuo snukio ir pakibo tarp mūsų. Aš dar kartą sumirksėjau ir viskas vėl tapo kaip buvę.

Grimalkinas linktelėjo.

– Miegpančio nuodai, – pasakė jis. – Goblinai ištepa nuodais ietis ir strėles. Kai prasideda haliucinacijos, vadinasi, liko visai nedaug.

Aš sunkiai įkvėpiau.

– Nejaugi nėra priešnuodžio? – sušnibždėjau nekreipdama dėmesio į papartį, kuris kaip koks lapuotas voras pradėjo ropoti artyn. – Ar kas nors gali padėti?

– Kaip tik ten mes ir einame. – Grimalkinas žiūrėjo į mane. – Netoli nuo čia, žmogau. Žiūrėk tik į mane ir pasistenk nekreipti dėmesio į nieką kita, kad ir kas tai būtų.

Tik iš trečio karto man pavyko atsistoti ant kojų. Galiausiai pasisekė išlaikyti pusiausvyrą gana ilgai ir žengti žingsnį. O tada kitą. Dar vieną. Aš sekiau paskui Grimalkiną mylių mylias, bent man taip atrodė. Paskui, kai medis šnarėdamas šakomis puolė ant manęs, tapo sunku susikaupti. Kelis kartus aš beveik pamečiau Grimalkiną iš akių, aplinka pavirto gąsdinančia savo pačios kopija, kuri bandė mane sugriebti žagariniais pirštais. Iš šešėlių viliojo tolimi siluetai, šaukiantys mane vardu. Žemė virto knibždančia vorų ir šimtakojų mase, jie šliaužė mano kojomis. Į tako vidurį įžengė elnias, palenkė galvą ir paklausė, kiek dabar valandų.

Grimalkinas sustojo. Užšoko ant didelio akmens, nekreipdamas dėmesio į riedulio protestus, ir atsisuko į mane.

– Nuo čia tau teks eiti vienai, žmogau, – pasakė jis ar bent jau aš taip išgirdau pro akmens maurojimą. – Tiesiog nenustok ėjusi, kol jis pasirodys. Jis man skolingas paslaugą, tačiau, žinoma, nelabai pasitiki žmonėmis, tad šansai, jog tau padės – maždaug penkiasdešimt iš šimto. Deja, dabar tik jis gali pagelbėti.

Aš susiraukiau stengdamasi suprasti jo žodžius, tačiau jie dūzgė aplink kaip musės ir man nepavyko.

– Apie ką tu čia šneki? – paklausiau.

– Suprasi, kai jį surasi... jei surasi. – Katinas pakreipė galvą ir tiriamai pasižiūrėjo. – Tu vis dar nekalta, tiesa?

Aš nusprendžiau, kad pastarasis klausimas – mano karštinės vaisius. Grimalkinas pradingo, man nespėjus daugiau nieko paklausti, palikdamas sutrikusią ir nesiorientuojančią. Mosikuodama rankomis ir vydama šalin aplink galvą dūzgiančių vapsvų spiečių, aš nuskubėjau jam iš paskos.

Mano koją apsivijo vijoklis. Aš parkritau ir nuriedėjau į geltonų gėlių patalą. Jos atsuko savo mažus veidukus į mane ir pradėjo spiegti, pripildydamos orą žiedadulkių. Aš atsisėdau ir supratau, kad esu mėnesienos nušviestoje giraitėje, žemę dengė gėlių kilimas. Medžiai šoko, akmenys juokėsi iš manęs, o ore skrajojo mažytės ugnelės.

Mano galūnės nutirpo ir staiga pasijutau labai pavargusi. Akyse pradėjo temti. Aš atsirėmiau į medį ir žiūrėjau, kaip ore mirga ugnelės. Kažkuri mano dalis miglotai suvokė, kad nustojau kvėpuoti, tačiau likusiai daliai tai nerūpėjo.

Nuo medžių atsiskyrė mėnesienos gija ir atskriejo link manęs. Aš abejingai žiūrėjau galvodama, kad tai haliucinacija. Priartėjusi ji ėmė keisti pavidalą – iš pradžių priminė elnią, tada ožį ar ponį, iš galvos išaugo šviesos ragas, o į mane įsistebeilijo labai senos auksinės akys.

– Labas, Megana Čeis.

– Labas, – atsakiau, nors lūpos nesujudėjo ir aš neturėjau kvapo kalbėti. – Ar aš numiriau?

– Ne visai. – Mėnesienos padaras švelniai nusijuokė, kratydamas karčius. – Tau nelemta čia numirti, princese.

– Ak. – Aš tai apmąsčiau, bet mintys surizgo galvoje. – Iš kur žinai, kas aš tokia?

Padaras suprunkštė mojuodamas panašia į liūto uodega.

– Tie, kurie stebi dangų, jau seniai numatė tavo atėjimą, Megana Čeis. Didieji visada dega ryškiai, bet tavo šviesa šviečia taip, kaip man niekada neteko matyti. Vienintelis dar likęs klausimas – kurį kelią tu pasirinksi ir kaip nuspręsi valdyti?

– Aš nesuprantu.

– O tu ir neturi suprasti. – Mėnesienos padaras žengė į priekį ir kvėptelėjo. Mane apgaubė sidabrinis oras, o vokai virpėdami nusileido. – Dabar miegok, mano princese. Tavo tėvas laukia tavęs. Ir pasakyk Grimalkinui, kad aš nusprendžiau padėti dėl savų priežasčių, o ne už paslaugą. Kitas kartas, kai jis mane pašauks, bus paskutinis.

Aš nenorėjau miegoti. Galvoje dūzgė įkyrūs klausimai. Pravėriau burną, norėdama paklausti apie tėvą, bet mėnesienos padaras ragu palietė krūtinę ir mane užliejo šiluma. Aš aiktelėjau ir atsimerkiau.

Mėnesienos apšviesta giraitė buvo dingusi. Gulėjau pievoje, vėjyje siūbavo aukšta žolė, o horizonte buvo matyti neryškus rožinis švytėjimas. Galvoje šmėkštelėjo keisto sapno vaizdiniai: judantys medžiai, kalbantis elnias, padaras iš šerkšno ir mėnesienos. Aš spėliojau, kas buvo tikra, o kas – tik mano karštinės vaisius. Dabar jaučiausi gerai – geriau nei gerai. Kažkas turėjo būti tikra.

Tada žolė sušlamėjo, lyg kas sėlintų man už nugaros.

Aš staigiai atsigręžiau ir už kelių žingsnių pamačiau ryškiai oranžinę dėmę ant žalios žolės – savo kuprinę. Maistas, aišku, buvo dingęs, kartu su aspirinu ir žibintuvėliu, bet drabužiai, šlapi ir susukti į kamuolį, buvo ten.

Sutrikusi spoksojau į kuprinę. Kas galėjo ją čia atnešti iš goblinų stovyklos? Vargu ar Grimalkinas būtų grįžęs atgal, ypač ryžęsis dar kartą perplaukti upę. Bet mano kuprinė čia – šlapia ir priplėkusi. Drabužiai galiausiai išdžius.

Tada prisiminiau dar kai ką ir tai privertė sucypti.

Atitraukusi šoninę kišenę aš išėmiau varvantį ir permirkusį iPod.

– Po galais, – atsidusau jį apžiūrinėdama. Ekranas buvo išplaukęs ir išsikraipęs, visiškai sugadintas – visų metų santaupos perniek. Pakračiusi jį išgirdau, kaip viduje kliuksi vanduo. Negerai. Norėdama įsitikinti, aš įsikišau ausines ir įsijungiau grotuvą. Nieko. Nė zyztelėjimo. Daiktas buvo visiškai negyvas.

Nuliūdusi įdėjau jį atgal į kuprinės kišenę ir užtraukiau užtrauktuką. Štai ir pasiklausiau „Aerosmith“ fėjūnų šalyje. Jau buvau pasiruošusi eiti ieškoti Grimalkino, kai virš galvos nuaidėjęs juokas privertė pažvelgti aukštyn.

Kažkas šliaužė šakomis. Kažkoks mažas, deformuotas padaras stebėjo mane spindinčiomis žaliomis akimis. Aš mačiau raumeningo kūno kontūrus, ilgas plonas rankas ir panašias į goblino ausis. Tik čia buvo ne goblinas. Padaras buvo mažas, labiau trikdantis ir atrodė protingas.

Pamatęs, kad jį stebiu, jis lėtai nusišypsojo. Smailūs aštrūs dantys spindėjo neonine mėlyna šviesa, kol jis dingo. Ne, ne pabėgo ir ne išnyko lėtai kaip vaiduoklis. Jis tiesiog dingo iš regėjimo lauko, kaip paveiksliukas kompiuterio ekrane.

Kaip tas padaras, kurį mačiau kompiuterių klasėje.

Tikrai laikas eiti.

Grimalkiną radau besimėgaujantį saulėkaita ant akmens, užmerktomis akimis, murkiantį žemu balsu. Jis tingiai atsimerkė, man greitai priėjus.

– Trauksime toliau, – pasakiau jam, užsimesdama kuprinę ant pečių. – Tu nuvesi mane pas Paką, aš išgelbėsiu Itaną ir mes grįšime namo. Ir jeigu niekada nebepamatysiu goblino, niksės, sidhių katino ar dar ko nors, tikrai dėl to neverksiu.

Grimalkinas nusižiovavo. Siutinančiai lėtai atsistojo, pasirąžė, nusižiovavo, pasikasė ausis tikrindamas, ar viskas gerai. Aš stovėjau spirgėdama iš nekantrumo, norėjosi čiupti jį už pakarpos, bet už tai greičiausiai būčiau buvusi apdraskyta.

– Arkadija, Vasaros rūmai, visai šalia, – pasakė Grimalkinas, pagaliau teikęsis pajudėti. – Atsimink, kad kai rasime tavąjį Paką, būsi man skolinga mažą paslaugėlę. – Jis nušoko nuo akmens ir iškilmingai pažvelgė į mane. – Aš nustatysiu kainą, kai tik jį surasime. Nepamiršk.

Mes valandų valandas ėjome mišku ir vis atrodė, kad jis tuoj tuoj baigsis. Akies krašteliu mačiau, kaip šakos, lapai, medžių kamienai juda mėgindami mane pagriebti. Kartais aš praeidavau pro medį ar krūmą ir vėl jį pamatydavau kiek toliau. Lapijoje virš galvos aidėjo juokas, o tolumoje mirgėjo ir siūbavo keistos ugnys. Kartą iš po nuvirtusio rąsto žvilgtelėjo lapė, kuri ant galvos turėjo užsimovusi žmogaus kaukolę. Tačiau Grimalkino visa tai nejaudino, jis pėdino miško taku iškėlęs uodegą ir nė sykio neatsigręžė pasižiūrėti, ar aš seku iš paskos.

Jau buvo atėjusi naktis ir virš gavos kabėjo didžiulis mėlynas mėnulis, kai Grimalkinas sustojo ir priglaudė ausis. Tada šnypšdamas nuslydo nuo tako ir dingo papartyne. Krūptelėjusi pažvelgiau aukštyn ir pamačiau, kad artėja pora tamsoje spindinčių raitelių. Jie pasuko savo pilkus ir sidabrinius žirgus tiesiai į mane ir šie pradėjo bėgti lengva risčia, kanopomis nesiekdami žemės.

Jiems artėjant aš tiesiog stovėjau vietoje. Nebuvo prasmės bėgti nuo raitų medžiotojų. Kai jie prijojo visai arti, pamačiau raitelius – aukštus, elegantiškus, aštrių bruožų, vario spalvos plaukais, surištais į uodegą. Jų sidabriniai šarvai blykčiojo mėnesienoje, prie šonų kabėjo ilgi ploni kardai.

Prunkšdami žirgai apsupo mane, jų iškvepiamas kvapas pakibo ore tarsi debesis. Raiteliai žvelgė nuo savo ristūnų, jų nenatūraliai gražūs bruožai atrodė pernelyg švelnūs ir subtilūs, kad būtų tikri.

– Ar tu Megana Čeis? – paklausė vienas aukštu skaidriu, panašiu į fleitos skambesį balsu. Jo akys blykstelėjo lyg vasaros dangus.

Aš nurijau gerklėje užstrigusį gumulą.

– Taip.

– Tu eisi su mumis. Jo didenybė karalius Oberonas, Vasaros rūmų valdovas, atsiuntė tavęs.

9

Vasaros rūmuose

Aš jojau priekyje elfų riterio, kuris viena ranka buvo saugiai apglėbęs mane per liemenį, o kita laikė vadžias. Grimalkinas snaudė man ant kelių, šiltas ir sunkus, ir atsisakė su manimi kalbėti. Riteriai irgi neatsakinėjo į klausimus: kur mes vykstame, ar jie pažįsta Paką, kodėl karaliui Oberonui manęs prisireikė? Netgi nežinojau, kas aš – belaisvė ar viešnia, tačiau spėjau, kad netrukus viskas paaiškės. Žirgai skriejo miško paklotu ir aš pamačiau, kad priekyje medžiai retėja.

Mes išjojome iš miško ir priešais išvydome didžiulį piliakalnį. Jis kilo virš mūsų senoviniu žaliu grožiu ir atrodė, kad jo viršūnė remia dangų. Visur augo spygliuočiai ir gervuogės, ypač prie viršūnės, tad piliakalnis priminė barzdotą galvą. Piliakalnį supo spygliais (kai kurie buvo mano rankos ilgumo) pasišiaušusi gyvatvorė. Riteriai nukreipė arklius į tankiausią gyvatvorės vietą. Manęs visai nenustebino, kai ji prasiskyrė suformuodama arką, mes prajojome pro ją, o paskui garsiai šnarėdamos gervuogės vėl susipynė.

Mane nustebino, kad žirgai, nelėtindami greičio, nujojo tiesiai prie kalno, ir aš tvirtai suspaudžiau Grimalkiną, priversdama jį piktai suurgzti. Kalnas nei atsivėrė, nei pasitraukė į šalį; mes įjojome į kalną ir traukėme per jį – aš visa drebėjau.

Mirksėdama spoksojau į visišką chaosą.

Priešais mane driekėsi didžiulis pilies kiemas, didelė platforma su dramblio kaulo kolonomis, marmurinėmis statulomis ir žydinčiais medžiais. Fontanai purškė į orą vandens geizerius, virš tvenkinių pleveno įvairiaspalvės ugnelės ir kur tik akis užmatė žydėjo visų vaivorykštės spalvų gėlės. Pasigirdo muzikos garsai, ansamblis iš arfų ir būgnų, smuikų ir fleitų, varpelių ir švilpynių, gyvas ir tuo pat metu melancholiškas. Mano akyse susitvenkė ašaros, staiga aš panūdau nuslysti nuo arklio ir šokti, kol muzika mane užvaldys. Laimei, Grimalkinas sumurmėjo kažką panašaus į „valdykis“ ir suleido nagus į riešą, taip mane pažadindamas.

Čia buvo pilna fėjūnų: jie sėdėjo ant marmurinių laiptų ar suoliukų, šoko grupelėmis ar tiesiog vaikštinėjo aplinkui. Akys nespėjo visko fiksuoti. Vyras nuoga krūtine ir gauruotomis kojomis su kanopomis mirktelėjo man iš krūmo šešėlio. Iš medžio išėjo liauna mergina žalios spalvos oda ir apibarė ant šakų kabantį vaiką. Berniukas parodė liežuvį, vikstelėjo voverės uodega ir nėrė aukštyn į lapiją.

Pajutau stiprų trūktelėjimą už plaukų. Šalia mano peties pleveno mažytė figūrėlė, mosuodama plonyčiais sparneliais kaip kolibris. Aš aiktelėjau, tačiau mane laikantis riteris net nepažvelgė į ją. Ji nusišypsojo ir ištiesė man kažkokią uogą, kuri priminė didelę vynuogę, bet ji buvo ryškiai mėlynos spalvos, išmarginta oranžiniais taškeliais. Aš sutrikusi ištiesiau ranką. Ji numetė uogą, patenkinta sukikeno ir nulėkė šalin.

– Būk atsargi, – suurzgė Grimalkinas, kai nuo uogos pasklido svaiginantis aromatas ir mano burna prisipildė seilių. – Tam tikrų dalykų valgymas ar gėrimas fėjūnų šalyje tokiems kaip tu gali turėti nepageidaujamų pasekmių. Nevalgyk nieko. Tiesą sakant, kol surasime Paką, patarčiau iš viso su niekuo nesikalbėti. Beje, kad ir ką darytum, iš nieko nepriimk dovanų. Ši naktis bus ilga.

Aš nurijau seiles, išmečiau uogą į vieną iš fontanų, pro kurį jojome, ir pamačiau, kaip aplink ją susispietė didžiulis geltonų ir žalių žiopčiojančių žuvų spiečius. Mums jojant per kiemą link aukštos akmeninės sienos su sidabriniais vartais, riteriai išsklaidė fėjūnus. Vartus saugojo du didžiuliai padarai mėlyna oda ir su iltimis, kiekvienas trijų metrų ūgio. Iš po sulipusių juodų plaukų ir vešlių antakių švietė geltonos akys. Netgi su drabužiais jie atrodė bauginamai, rankos ir krūtinės veržėsi iš po raudonų uniformų plėšdamos sagas.

– Troliai, – sumurmėjo Grimalkinas, kai susigūžiau prie nepalenkiamo elfų riterio krūtinės. – Dėkok, kad mes Oberono žemėse. Žiemos rūmams dirba ograi.

Riteriai sustojo ir nusodino mane nuo žirgo, likus keliems žingsniams iki vartų.

– Būk mandagi, kai kalbėsiesi su Miško karaliumi, vaike, – pasakė mane laikęs riteris ir pasuko žirgą šalin. Aš likau viena priešais du trolius, turėdama tik kuprinę ir katiną.

Grimalkinas suspurdėjo mano rankose ir aš leidau jam nušokti ant žemės.

– Nagi, – atsiduso katinas vizgindamas uodegą. – Eime susitikti su jo didenybe Smailiomis Ausimis ir užbaikime šitą reikalą.

Troliai sumirksėjo, kai katinas drąsiai priėjo prie vartų – atrodė lyg pilkas vabalas, ropojantis aplink jų letenas su nagais. Kai vienas trolis sujudėjo, aš sustingau baimindamasi, kad jis tuoj sutryps Grimalkiną į kačių pudingą. Tačiau trolis suėmė už žiedo ir atidarė vartus, o kitas patraukė už žiedo kitoje pusėje. Grimalkinas atsigręžęs žvilgtelėjo į mane, vikstelėjo uodega ir nutipeno pro atsivėrusius vartus. Aš giliai įkvėpiau, suglosčiau susivėlusius plaukus ir nusekiau iš paskos.

Kitoje vartų pusėje augo tankus miškas, lyg siena būtų pastatyta jam sulaikyti. Tolyn tęsėsi tunelis iš žydinčių medžių ir šakų, o kvapas buvo toks stiprus, kad man apsvaigo galva.

Tunelis baigėsi vijoklių užuolaidomis, už kurių atsivėrė milžiniškais medžiais apaugusi didelė laukymė. Seni kamienai ir susipynusios šakos priminė katedrą ar gyvus rūmus su gigantiškomis kolonomis ir skliautuotomis, lapais apaugusiomis lubomis. Nors aš ir žinojau, kad mes po žeme, o lauke naktis, miško kilimą margino pro mažyčius plyšelius lapijoje besiveržianti saulės šviesa. Ore sūpavosi spindintys šviesos kamuoliai, o į šalia esantį tvenkinį kaskadomis krito krioklys. Spalvos tiesiog akino.

Laukymės viduryje buvo susibūrę koks šimtas fėjūnų, vilkinčių puikiais, neįprastais, puošniais drabužiais. Iš jų išvaizdos aš spėjau, kad čia rūmų aukštuomenė. Jų plaukai buvo ilgi, tiesūs arba jų galvas puošė įmantrios šukuosenos. Satyrai, lengvai atpažįstami iš gauruotų kojų, ir maži pūkuoti žmogeliukai vaikščiojo pirmyn ir atgal, nešiodami padėklus su gėrimais ir maistu. Grakštūs šunys samanų žalumo kailiu zujo tikėdamiesi trupinių. Aplinkui patalpą sustingę stovėjo elfų riteriai pintais sidabro šarvais; kai kurie laikė po vanagą ar net mažą drakoną.

Viso šito sambūrio centre stovėjo du sostai, tarsi išaugę tiesiai iš miško paklotės, juos iš abiejų pusių saugojo du kentaurai su livrėjomis. Vienas sostas buvo tuščias, tik ant ranktūrio stovėjo narvelis su varnu. Puikus juodas paukštis krankė ir daužė sparnais savo kalėjimą, apskritos akys buvo ryškiai žalios. Na, o soste kairėje...

Karalius Oberonas, nors aš tik spėjau, kad tai jis, sėdėjo sunėręs pirštus ir žiūrėjo į minią. Kaip ir kiti fėjūnų aukštuomenės atstovai, jis buvo aukštas, lieknas, sidabriniais plaukais iki liemens ir žalio ledo akimis. Ant kaktos puikavosi karūna su ragais, kuri ant rūmų metė ilgą šešėlį, panašų į paukščio nagus. Iš jo sklido jėga, panaši į griaustinį.

Per spalvingą dvariškių jūrą mūsų akys susitiko. Oberonas pakėlė antakį, grakštų kaip vanago sparno linkis, tačiau veide nepasirodė jokia išraiška. Tą akimirką visi fėjūnai nurimo ir atsigręžę įsispoksojo į mane.

– Puiku, – sumurmėjo Grimalkinas, kurį buvau spėjusi pamiršti. – Dabar jie visi žino, kad mes čia. Ką gi, eime, žmogau. Pažaiskime geručius su dvariškiais.

Mano kojos sulinko, burna išdžiūvo, tačiau aš prisiverčiau eiti pirmyn. Fėjūnų lordai ir damos skyrėsi priešais mane, bet nežinia – iš pagarbos ar paniekos. Jų šaltos ir linksmos akys nieko neišdavė. Man einant pro šalį žalias fėjūnų šuo mane apuostė ir suurzgė, tačiau visi kiti neišleido nė garso.

Ką aš čia darau? Aš nė neįsivaizdavau. Grimalkinas turėjo atvesti mane pas Paką, tačiau dabar Oberonas užsimanė mane pamatyti. Atrodė, kad aš vis labiau tolstu nuo tikslo išgelbėti savo brolį. Nebent Oberonas žino, kur yra Itanas.

Arba Oberonas laiko jį įkaitu.

Aš pasiekiau sosto papėdę. Besidaužančia širdimi ir nenumanydama, ką toliau daryti, priklaupiau ant kelio ir nusilenkiau. Pajutau į pakaušį nukreiptas Miško karaliaus akis, tokias pat senas kaip ir mus supantis miškas. Pagaliau jis prabilo:

– Kelkis, Megana Čeis.

Jo balsas buvo švelnus, tačiau ritmingi pustoniai privertė pagalvoti apie riaumojančius vandenynus ir negailestingas audras. Po mano pirštais sudrebėjo žemė. Gniauždama baimę aš atsistojau ir pažvelgusi į jį pamačiau, kaip kažkas šmėkštelėjo kiaulės snukį primenančiame jo veide. Pasididžiavimas? Linksmumas? Tačiau pradingo nespėjus nustatyti, kas tai.

– Tu įžengei į mūsų žemes, – pasakė jis, sukeldamas šurmulį tarp fėjūnų. – Tu neturėjai išvysti Niekadaniekada, tačiau apgaule privertei šių rūmų gyventoją pervesti tave per užkardą. Kodėl?

Nežinodama, ką daugiau jam pasakyti, išklojau tiesą:

– Aš ieškau savo brolio, pone. Itano Čeiso.

– Ir tu turi priežasčių manyti, kad jis čia?

– Aš nežinau. – Mečiau desperatišką žvilgsnį į Grimalkiną, kuris laižė užpakalinę leteną nekreipdamas į mane dėmesio. – Mano draugas Robis... Pakas... pasakė man, kad Itaną pagrobė fėjūnai. Kad vietoj jo jie paliko pakeistinuką.

– Šit kaip. – Oberonas vos vos pasuko galvą, kreipdamasis į paukštį narvelyje: – O čia dar vienas pažeidimas, Robinai.

Aš aiktelėjau ir išsižiojau:

– Pakai?

Varnas pažvelgė į mane spindinčiomis žaliomis akimis, švelniai kranktelėjo ir tarytum gūžtelėjo pečiais. Aš vėl pasisukau į Oberoną.

– Ką tu jam padarei?

– Jam buvo įsakyta niekada neatvesti tavęs į mūsų žemes, – Oberono balsas skambėjo ramiai, bet negailestingai. – Jam buvo įsakyta palikti tave aklą mūsų keliams, mūsų gyvenimams, visai mūsų būčiai. Aš nubaudžiau jį už nepaklusnumą. Galbūt po keleto amžių atversiu jį atgal, kai jis bus apmąstęs savo kaltes.

– Bet jis tik stengėsi man padėti!

Oberonas nusišypsojo šalta abejinga šypsena.

– Mes, nemirtingieji, negalvojame apie gyvenimą taip kaip žmonės. Pakui visai neturėjo rūpėti išgelbėti žmonių vaiką, ypač kai tai prieštarauja tiesioginiams mano įsakymams. Jis pasidavė tavo reikalavimams, o tai rodo, kad tikriausiai praleidžia pernelyg daug laiko su mirtingaisiais, perima jų būdą ir nepastovias emocijas. Pats laikas jam prisiminti, ką reiškia būti fėjūnu.

Aš nuleidau tai negirdomis.

– O kaipgi Itanas?

– Aš nežinau. – Oberonas atsilošė ir gūžtelėjo liaunais pečiais. – Jo nėra čia, mano žemėse. Tiek aš galiu tau pasakyti.

Neviltis užgulė mane kaip dešimties tonų svarstis. Oberonas nežino, kur mano brolis, dar blogiau, jam tai nerūpi. Dabar aš dar praradau ir Paką, savo vedlį. Vėl sugrįžau į pradžią. Man reikės surasti kitus rūmus – Žiemos, patekti vidun, išgelbėti brolį, ir viską padaryti pačiai. Jei pavyks ten nusigauti sveikai ir gyvai. Galbūt Grimalkinas sutiktų padėti. Aš pažvelgiau žemyn į katiną, bet jis susitelkęs laižė savo uodegą ir mano širdis apmirė. Tikriausiai nepadės. Ką gi. Aš vienui viena.

Suvokus, kokia sudėtinga mano užduotis, man sunkiai sekėsi tvardyti ašaras. Kur eiti? Kaip išgyventi?

– Gerai. – Aš nenorėjau, kad tai nuskambėtų nemandagiai, tačiau šiuo metu buvau nusiteikusi ne itin pozityviai. – Tada aš išvykstu. Jeigu jūs man nepadėsite, telieka ieškoti toliau.

– Bijau, – pasakė Oberonas, – kad kol kas negaliu leisti tau išeiti.

– Ką? – Aš staigiai atsigręžiau. – Kodėl?

– Beveik visa žemė žino, kad tu čia, – tęsė Miško karalius. – Už rūmų ribų aš turiu daug priešų. Dabar, kai esi čia, dabar, kai tu žinai, jie panaudotų tai prieš mane. Negaliu to leisti.

– Aš nesuprantu. – Apžvelgiau fėjūnų aukštuomenę; dauguma jų atrodė niūrūs, nedraugiški. Iš žvilgsnių supratau, kad manęs nemėgsta. Maldaujamai atsigręžiau į Oberoną. – Ko jiems gali reikėti iš manęs? Aš tik žmogus. Neturiu nieko bendra su jumis. Aš tenoriu susigrąžinti brolį.

– Priešingai. – Oberonas atsiduso ir pirmą kartą pagalvojau, kad amžius jį slėgia. Jis atrodė senas, vis dar gąsdinantis ir nepaprastai galingas, tačiau labai senas ir labai pavargęs. – Su mūsų pasauliu tu susijusi labiau, nei numanai, Megana Čeis. Matai, tu esi mano duktė.

10

Miško karaliaus duktė

Aš žiūrėjau į Oberoną, lyg po manimi būtų prasivėrusi žemė. Miško karalius žvelgė į mane su ramia, neįskaitoma išraiška, o akys vėl buvo tuščios. Aplinkui tvyrojo mirtina tyla. Aš nemačiau nieko, išskyrus Oberoną, likę dvariškiai tapo neryškiu fonu, visame pasaulyje telikome mudu.

Pakas išleido pasipiktinusį „kar“ ir sparnais suplakė narvą.

Tai išsklaidė kausčiusius kerus.

– Ką? – užspringau. Miško karalius net nemirktelėjo ir tai kažkodėl įsiutino mane dar labiau. – Netiesa! Mama buvo ištekėjusi už mano tėčio. Buvo su juo, kol jis pradingo, tada ji ištekėjo už Luko.

– Tai tiesa, – linktelėjęs patvirtino Oberonas. – Tačiau tas žmogus nėra tavo tėvas, Megana. Tavo tėvas esu aš. – Jis atsistojo suvilnydamas apsiaustais. – Esi pusiau fėjūnė, tavo gyslomis teka mano kraujas. Kodėl, tavo manymu, aš liepiau Pakui tave saugoti, neleisti pamatyti mūsų pasaulio? Kadangi tau tai natūralu. Dauguma mirtingųjų yra akli, o tu galėjai matyti pro Miglą nuo pat pradžių.

Aš prisiminiau visus tuos kartus, kai akies krašteliu, rodos, kažką pamatydavau, kokius nors siluetus medžiuose. Atspindžius nesamų daiktų. Papurčiau galvą.

– Ne, aš tavimi netikiu. Mano mama mylėjo tėtį. Ji nebūtų... – aš nutilau nenorėdama daryti išvadų.

– Tavo motina – graži moteris, – švelniai tęsė Oberonas. – Ir gana ypatinga, kaip mirtingoji. Meniški žmonės visada mato truputėlį fėjūnų pasaulio aplinkui save. Ji dažnai eidavo į parką tapyti ir piešti. Tai atsitiko prie tvenkinio, ten mes susitikome pirmą kartą.

– Liaukis, – sušnypščiau. – Tu meluoji. Nesu viena iš jūsų. Negaliu būti.

– Tik pusiau, – pasakė Oberonas ir akies krašteliu aš pamačiau dvariškių žvilgsnius, kupinus paniekos ir pasišlykštėjimo. – Tačiau to užtenka, kad mano priešai pabandytų mane kontroliuoti pasitelkę tave. Arba galbūt nuteikti tave prieš mane. Tu daug pavojingesnė, nei numanai, dukra. Ir dėl grėsmės, kurią keli, privalai likti čia.

Atrodė, kad mano pasaulis griūva.

– Kaip ilgai? – sušnibždėjau galvodama apie mamą, Luką, mokyklą, viską, ką palikau savo pasaulyje. Ar manęs jau pasigedo? Ar sugrįžusi pamatysiu, kad praėjo šimtas metų ir visi, kuriuos pažinojau, seniai mirę?

– Kol aš nuspręsiu kitaip, – pasakė Oberonas tokiu tonu, kokį mano motina dažnai pasitelkdavo spręsdama ginčus. Nes aš taip pasakiau. – Mažų mažiausiai, kol baigsis Eliziejus. Po kelių dienų atvyksta Žiemos rūmai, ir tu būsi ten, kur aš galėsiu tave matyti. – Jis suplojo rankomis ir nuo minios atsiskyrusi satyrė jam nusilenkė. – Palydėk mano dukterį į jos kambarį, – pasakė jis sėsdamasis atgal į sostą. – Pasirūpink, kad ji jaustųsi patogiai.

– Taip, valdove, – sumurmėjo satyrė ir nukaukšėjo kanopomis tolyn, paraginusi žvilgsniu sekti iš paskos. Oberonas atsilošė nežiūrėdamas į mane, jo veidas buvo akmeninis ir neįskaitomas.

Mano audiencija pas Miško karalių baigėsi.

Aš žengiau atgal, pasiruošusi sekti paskui ožkamergę, kai nuo žemės atsklido Grimalkino balsas. Buvau visiškai užmiršusi katiną.

– Maldauju man atleisti, valdove, – pasakė Grimalkinas atsitūpęs ir apsivyniojęs uodegą aplink save. – Tačiau mūsų reikalai dar nebaigti. Matote, mergina man skolinga. Ji pažadėjo atsilyginti už tai, kad aš ją saugiai atgabensiu čionai, ir tą pažadą reikia ištesėti.

Aš spoksojau į katiną stebėdamasi, kodėl jis nusprendė apie tai prabilti dabar. Oberonas rūsčiai pažvelgė į mane.

– Ar tai tiesa?

Aš linktelėjau ir nustebau pamačiusi, su kokiu siaubu ir gailesčiu žiūri į mane aukštuomenė.

– Grimas padėjo man pabėgti nuo goblinų, – paaiškinau. – Jis išgelbėjo man gyvybę. Manęs čia nebūtų, jeigu jis... – Oberono žvilgsnis privertė mane nutilti.

– Taigi gyvenimo skola, – atsiduso jis. – Ką gi, sithių katine. Ko tau reikia iš manęs?

Grimalkinas prisimerkė. Ir ėmė murkti.

– Mažytės paslaugėlės, didysis valdove, – suburzgė jis. – Jos aš pareikalausiu vėliau.

– Sutarta. – Miško karalius linktelėjo ir tarsi padidėjo soste. Jo šešėlis pakibo virš katino, šis sumirksėjo ir suglaudė ausis. Virš galvų sudundėjo griaustinis, šviesa miške pritemo, šaltas vėjas sujudino šakas ir ant mūsų pabiro žiedlapiai. Kiti dvariškiai susigūžė, kai kurie visai pradingo iš akių. Staigiai sutemus, Oberono akys suspindo gintarine spalva. – Bet perspėju tave, katine. Aš ne iš tų, su kuriais juokaujama. Nesugalvok manęs kvailinti, nes galiu tavo reikalavimą išpildyti nenusakomai nemaloniu būdu.

– Žinoma, didysis Miško karaliau, – patikino Grimalkinas švelnaus vėjo šiaušiamu kailiu. – Aš nuolankus jūsų tarnas.

– Iš tiesų būtų kvaila patikėti meiliais sithių katino žodžiais. – Oberonas atsilošė, jo veidas vėl virto bejausme kauke. Vėjas nurimo, saulė nušvito, viskas tapo kaip anksčiau. – Tau bus atlyginta. Dabar eik.

Grimalkinas nulenkė galvą, apsigręžė ir atitipeno iki manęs, aukštai iškėlęs uodegą.

– Ką visa tai reiškia? – paklausiau piktai žiūrėdama į katiną. – Aš maniau, kad tau reikia paslaugos iš manęs? Kuo čia dėtas Oberonas?

Grimalkinas nė nestabtelėjo. Užrietęs uodegą jis be žodžių praėjo pro mane, nėrė į medžių tunelį ir pradingo iš akių.

Satyrė palietė man ranką.

– Čionai, – sumurmėjo ji rodydama kelią iš rūmų. Mums einant iš Miško karaliaus menės jaučiau nugarą varstančius aukštuomenės ir šunų žvilgsnius.

– Aš nesuprantu, – nelaiminga pasakiau sekdama paskui satyrę per laukymę. Mano smegenys nutirpo, jaučiausi bangų blaškoma sumišimo jūroje, beveik skendau joje. Aš tenorėjau surasti brolį. Kaip priėjau iki šito?

Satyrė užjaučiamai pasižiūrėjo. Ji buvo kiek žemesnė už mane, didelėmis šviesiai rudomis akimis, puikiai derančiomis prie jos plaukų. Aš stengiausi nežiūrėti į pūkuotą apatinę jos kūno dalį, tačiau tai nebuvo lengva, ypač kai ji atsidavė vaikų zoologijos sodu.

– Nėra taip blogai, – pasakė ji, vesdama mane ne į tunelį, o link tolimojo laukymės krašto. Medžiai čia buvo tokie tankūs, kad saulės šviesa neprasiskverbė pro šakas, viskas skendėjo žaliuose šešėliuose. – Tau gali čia patikti. Tavo tėvas suteikia tau didelę garbę.

– Jis ne mano tėvas, – nukirtau. Ji sumirksėjo plačiomis, drėgnomis rudomis akimis, apatinė lūpa suvirpėjo. Aš atsidusau apgailestaudama dėl šiurkštaus tono. – Atleisk. Man tiesiog teko daug ištverti. Prieš dvi dienas buvau namie, miegojau savo lovoje. Netikėjau goblinais, elfais ar kalbančiais katinais ir tikrai viso šito netroškau.

– Karalius Oberonas dėl tavęs labai rizikuoja, – pasakė satyrė šiek tiek tvirtesniu balsu. – Tu buvai skolinga sithių katinui gyvenimo paslaugą, tai reiškia, kad jis galėjo prašyti bet ko. Mano valdovas Oberonas prisiėmė šią skolą, tad dabar Grimalkinas negali reikalauti iš tavęs, kad ką nors nunuodytum arba atiduotum pirmagimį.

Aš pažvelgiau į ją su siaubu.

– Jis būtų galėjęs to prašyti?

– Niekas nežino, kas dedasi katino galvoje. – Satyrė gūžtelėjo pečiais žengdama per susiraizgiusias šaknis. – Tiesiog galvok, ką sakai. Jeigu ką nors pažadėsi – privalėsi ištesėti, netgi dėl „mažų paslaugėlių“ yra kilę karų. Ypač atsargi būk su lordais ir damomis – jie puikiai išmano šį politikos ir intrigų žaidimą. – Staiga ji išbalo ir prisispaudė ranką prie burnos. – Aš pasakiau per daug. Prašau man atleisti. Jeigu apie tai sužinos karalius Oberonas...

– Aš nieko nesakysiu, – pažadėjau.

Jai palengvėjo.

– Dėkoju tau, Megana Čeis. Kiti galėtų tai panaudoti prieš mane. Aš vis dar mokausi rūmų papročių.

– Kuo tu vardu?

– Bitkrėslė.

– Na, tu vienintelė su manimi elgiesi maloniai, nieko iš manęs nesitikėdama, – pasakiau jai. – Ačiū tau.

Ji atrodė sutrikusi.

– Tau tikrai nereikia man įsiskolinti, Megana Čeis. Čionai, leisk parodyti tavo kambarį.

Mes stovėjome giraitės pakraštyje. Virš mūsų dunksojo žydinčių gervuogių siena, tokia tanki, kad nemačiau kitos pusės. Tarp rausvų ir purpurinių žiedų grėsmingai žybčiojo spygliai.

Bitkrėslė ištiesė ranką ir brūkštelėjo per vieną žiedą. Gyvatvorė sudrebėjo, o tada susisuko ir persimainė suformuodama tunelį, panašų į tą, kuris vedė į rūmus. Dygliuoto vamzdžio gale buvo mažos durelės.

Nustebusi aš nusekiau paskui Bitkrėslę erškėtrožių tuneliu ir žengiau pro duris, kurias ji man atidarė. Prieš mano akis atsivėrė nuostabus miegamasis. Grindys buvo iš balto marmuro, inkrustuoto gėlių, paukščių ir žvėrių atvaizdais. Man žiūrint netikinčiu žvilgsniu, kai kurie iš jų judėjo. Kambario viduryje burbuliavo fontanas, šalia stovėjo staliukas, nukrautas pyragaičiais, arbata ir buteliais vyno. Prie vienos sienos stovėjo plati, šilkais nuklota lova, o kitoje sienoje žiojėjo židinys. Jame spragsinčios liepsnos keitė spalvą: iš žalios virsdavo mėlyna, tada pereidavo į rožinę ir vėl iš naujo.

– Tai garbingų svečių apartamentai, – pranešė Bitkrėslė, pavydžiai žvalgydamasi aplinkui. – Čia apsistoja tik svarbūs Vasaros rūmų svečiai. Tavo tėvas tau suteikia didelę garbę.

– Bitkrėsle, prašau liautis jį taip vadinti. – Atsidusau žiūrėdama į didžiulį kambarį. – Mano tėvas buvo draudimo agentas iš Bruklino. Juk aš būčiau žinojusi, kad esu pusiau žmogus. Argi neturėtų būti kokio ženklo, smailių ausų ar sparnų, dar ko nors tokio?

Bitkrėslė sumirksėjo ir pasižiūrėjo į mane tokiu žvilgsniu, nuo kurio man nugara perbėgo šaltukas. Taukšėdama kanopomis ji perėjo kambarį ir atsistojo šalia tualetinio staliuko su veidrodžiu. Pažvelgusi atgal pamojo man pirštu.

Aš nekantriai priėjau ir atsistojau šalia jos. Kažkur giliai manyje pradėjo rėkti balsas, sakantis, kad aš nenoriu matyti to, ką netrukus išvysiu. Bet laiku nepaklausiau. Iškilmingai žvelgdama Bitkrėslė parodė į veidrodį ir mano pasaulis antrą kartą per vieną dieną apsivertė aukštyn kojomis.

Aš nemačiau savęs nuo tos dienos, kai kartu su Paku žengiau per spintą. Žinojau, kad mano drabužiai purvini, permirkę prakaitu, suplėšyti šakų, spyglių ir nagų. Žemiau kaklo atrodžiau, kaip ir tikėjausi: tarsi valkata, dvi dienas prasibasčiusi po miškus ir nemačiusi vonios.

Aš nepažinau savo veido.

Žinojau, kad tai aš. Atvaizdas judino lūpas, kai tai dariau, mirksėjo, kai aš mirksėjau. Bet oda buvo blyškesnė, veido kaulai aštresni, akys didžiulės, panašios į elnio, apšviesto automobilio žibintų. O pro susivėlusius plaukus buvo matyti tai, ko dar vakar nebuvo – abipus galvos kyšojo ilgos smailios ausys.

Aš išsižiojau pamačiusi atvaizdą, galva susvaigo, nepajėgiau to suprasti. Ne! – suklykė mano smegenys, audringai atsisakančios patikėti priešais esančiu atvaizdu. – Tai ne tu! Ne tu!

Po kojomis susiūbavo grindys. Aš negalėjau atgauti kvapo. O tada visų dviejų dienų šokas, adrenalinas, baimė ir siaubas užplūdo vienu metu. Pasaulis pradėjo suktis, ašis pakrypo ir aš nugrimzdau į nebūtį.

ANTRA DALIS

11

Titanijos pažadas

– Megana! – iš už durų šūktelėjo mama. – Kelkis. Pavėluosi į mokyklą.

Aš suurzgiau ir pažvelgiau iš po antklodės. Nejaugi jau rytas? Akivaizdu, kad taip. Pro langą sklindanti neryški pilka šviesa apšvietė žadintuvą, kuris rodė 6:48.

– Megana! – šūktelėjo mama ir šįkart pasigirdo aštrus beldimas. – Ar tu atsikėlei?

– Taaaaip! – Išsiritau iš lovos norėdama, kad ji nueitų šalin.

– Paskubėk! Pavėluosi į autobusą.

Aš nerangiai atsistojau ant kojų, užsimečiau drabužius iš švariausios krūvos nuo grindų ir pasičiupau kuprinę. Iš jos iškrito mano iPod ir su trenksmu nukrito ant lovos. Aš susiraukiau. Kodėl jis šlapias?

– Megana! – vėl pasigirdo mamos balsas ir aš užverčiau akis. – Jau beveik septynios! Jeigu tu pavėluosi į autobusą ir man vėl reikės tave vežti – gausi mėnesį namų arešto!

– Gerai, gerai! Ateinu, po galais! – Aš piktai nužirgliojau iki durų ir plačiai jas atvėriau.

Ten stovėjo Itanas, jo veidas buvo pamėlęs ir susiraukšlėjęs, lūpos surauktos. Vienoje rankoje jis spaudė mėsininko peilį. Veidas ir rankos buvo aptaškyti krauju.

– Mamytė paslydo, – sušnibždėjo jis ir smeigė peilį man į koją.

AŠ PRABUDAU KLYKDAMA.

Židinyje spragsėjo žalios liepsnos, nušviesdamos kambarį kraupia šviesa. Sunkiai kvėpuodama gulėjau ant vėsių šilkinių pagalvių, košmaras pamažu užleido vietą realybei.

Aš Vasaros karaliaus rūmuose, tokia pat belaisvė kaip ir Pakas, įkalintas narve. Itanas, tikrasis Itanas, yra kažkur kitur, laukia, kol jį kas nors išgelbės. Spėliojau, ar jam viskas gerai, ar jis toks pat išsigandęs kaip ir aš. Spėliojau, ar mamai ir Lukui namie nieko nenutiko su tuo demonišku pakeistinuku. Meldžiausi, kad mamos sužeidimas nebūtų rimtas ir kad pakeistinukas daugiau niekam nepakenktų.

O tada, gulint keistoje lovoje fėjūnų karalystėje, į galvą atėjo viena mintis. Mintis įkvėpta kai ko, ką pasakė Oberonas. Tas vyras nėra tavo tėvas. Tavo tėvas esu aš.

Nėra tavo tėvas, o ne nebuvo. Tarsi Oberonas žinotų, kur jis yra. Tarsi jis būtų gyvas. Nuo šios minties mano širdis suplazdėjo iš susijaudinimo. Mano tėtis turi būti kažkur fėjūnų šalyje. Galbūt kur nors netoliese. Jeigu tik galėčiau jį surasti.

Bet viskam savas laikas, pirmiausia reikia dingti iš čia.

Aš atsisėdau… ir pamačiau neįskaitomas žalias Miško karaliaus akis.

Jis stovėjo šalia židinio, spalvą keičiančios liepsnos mėtė atšvaitus jam ant veido ir nuo to jis atrodė dar vaiduokliškesnis ir kraupesnis. Kambaryje buvo nutįsęs ilgas jo šešėlis, o raguota karūna ant paklodžių panėšėjo į sulenktus pirštus. Tamsoje jo akys švytėjo žaliai kaip katės. Pamatęs, kad aš nubudau, jis linktelėjo ir kviesdamas pamojo grakščia ranka ilgais pirštais.

– Eikš, – nors ir švelnus, jo balsas buvo tvirtas ir valdingas. – Pabandykime dar kartą. Pasikalbėkime, dukra mano.

Aš ne tavo duktė, – norėjau pasakyti, bet žodžiai įstrigo gerklėje. Akies krašteliu tualetinio staliuko veidrodyje išvydau savo atvaizdą ilgomis ausimis.

Nusimetusi antklodes aš pamačiau, kad mano drabužiai pasikeitę. Vietoj suplėšytų purvinų marškinėlių ir kelnių, aš vilkėjau baltais nėriniuotais naktiniais marškiniais. Ir ne vien tai, ant lovos atkaltės buvo pakabintas man skirtas apdaras: nepaprastai graži suknelė, papuošta smaragdais ir safyrais, apsiaustas ir ilgos pirštinės iki alkūnių. Žiūrėdama į visą ansamblį suraukiau nosį.

– Kur mano drabužiai, – paklausiau atsisukdama į Oberoną. – Tikrieji mano drabužiai.

Miško karalius purkštelėjo.

– Savo rūmuose aš nemėgstu mirtingųjų apdarų, – tyliai pradėjo jis. – Jei jau tu čia pasiliksi kurį laiką, turėtum vilkėti tai, kas labiau atitinka tavo kilmę. Tavo mirtingosios skarmalus aš sudeginau.

– Ką?

Oberonas prisimerkė ir aš supratau, kad, ko gero, busiu nuėjusi per toli. Suprantama, Vasaros rūmų karalius nebuvo pripratęs, kad kas nors prieštarautų jo sprendimams.

– Aa... atleisk, – sumurmėjau slysdama nuo lovos. Apie drabužius pagalvosiu vėliau. – Taigi apie ką norėjai pasikalbėti.

Miško karalius atsiduso ir sutrikęs pasižiūrėjo į mane.

– Tu statai mane į keblią padėtį, dukra, – pagaliau sumurmėjo jis, nusigręždamas į židinį. – Esi vienintelė mano palikuonė, atkeliavusi į šį pasaulį. Turiu pasakyti, truputėlį nustebau, kad tau pavyko taip ilgai išgyventi, netgi prižiūrimai Robino.

– Palikuonė? – sumirksėjau. – Tai aš turiu brolių ir seserų? Pusbrolių?

– Ne tarp gyvųjų. – Oberonas mostelėjo ranka. – Ir galiu patikinti, kad nė vieno šiame šimtmetyje. Tavo motina buvo vienintelis žmogus, patraukęs mano akį per du šimtus metų.

Man staiga išdžiūvo burna.

– Kodėl? – paklausiau priversdama jį išlenkti antakį. – Kodėl ji? Argi ji nebuvo ištekėjusi už mano tėčio? Ar tau tai nebuvo svarbu?

– Nebuvo. – Oberono akyse neįžvelgiau nei gailesčio, nei atgailos. – Kodėl man turėtų rūpėti žmonių ritualai. Man nereikia leidimo pasiimti tai, ko noriu. Be to, jeigu ji būtų buvusi tikrai laiminga, man nebūtų pavykę jos užvaldyti.

Niekšas. Aš prikandau liežuvį, neleisdama išsprūsti piktam žodžiui. Buvau įniršusi, bet ne savižudė. Oberono žvilgsnis paaštrėjo, tarsi jis būtų nuspėjęs mano mintis. Jis ilgai žiūrėjo, provokuodamas mesti jam iššūkį. Keletą akimirkų mudu spoksojome vienas į kitą aplinkui sūkuriuojant šešėliams, kol man tapo sunku nulaikyti žvilgsnį. Tai beprasmiška: žiūrėti į Oberoną – tas pats, kaip žiūrėti į besiartinantį tornadą. Aš sudrebėjau ir nusukau akis.

Po akimirkos Oberono veidas pasidarė švelnesnis, lūpose pasirodė vos regima šypsenėlė.

– Tu labai į ją panaši, dukra, – pratęsė jis, o balse buvo girdėti kažkas tarp pasididžiavimo ir susitaikymo. – Tavo motina – ypatinga mirtingoji. Jeigu ji būtų buvusi fėjūnė, jos piešiniai būtų atgiję, tiek pastangų į juos sudėta. Stebėdamas ją parke aš jaučiau jos ilgesį, vienatvę ir atskirtį. Iš savo gyvenimo ji tikėjosi daugiau, nei gaudavo. Ji troško, kad nutiktų kas nors ypatinga.

Aš nenorėjau šito klausytis. Nenorėjau žinoti nieko, kas sugriautų mano atsiminimus apie buvusį tobulą gyvenimą. Troškau ir toliau tikėti, kad mama mylėjo tėtį, kad mes buvome laimingi ir patenkinti, kad ji buvo visas jo gyvenimas. Aš nenorėjau klausytis apie motiną, kuri buvo vieniša ir tapo fėjūnų triukų ir kerų auka. Užteko vieno paprasto sakinio, kad mano praeitis klaikiai susijauktų ir aš pasijusčiau visai nepažįstanti savo motinos.

– Aš laukiau mėnesį, kol prisiverčiau jai pasirodyti, – tęsė Oberonas, nekreipdamas dėmesio į mano kančias. Jam kalbant aš susmukau prie lovos. – Tyrinėjau jos įpročius, emocijas, kiekvieną jos žingsnį. O kai jai pasirodžiau, atskleidžiau tik dalelę savo prigimties, būgštaudamas, ar ji priims mano nepaprastumą, ar laikysis įsikibusi mirtingųjų netikėjimo. Ji priėmė mane su nekantrumu, su nežabotu nekantrumu, lyg būtų laukusi manęs visą gyvenimą.

– Liaukis, – be garso ištariau. Skrandis, rodos, apsivertė, turėjau užsimerkti, kad nesupykintų. – Aš nenoriu viso to girdėti. Kur buvo mano tėtis, kai tai įvyko?

– Tavo motinos vyras daugumą naktų būdavo išvykęs, – atsakė Oberonas pabrėždamas tuos du žodžius, kad primintų man, jog tas vyras nėra mano tėvas. – Galbūt todėl tavo motina troško ko nors daugiau. Aš jai tai ir daviau: vieną naktį magijos, aistros, kurios jai trūko. Tik vieną naktį, prieš man sugrįžtant į Arkadiją ir jos prisiminimams apie mudu išblėstant iš jos atminties.

– Ji neprisimena tavęs? – Aš pažvelgiau į jį. – Ar todėl ji niekad apie tave nekalba?

Oberonas linktelėjo.

– Mirtingieji linkę pamiršti susidūrimus su mumis, – švelniai ištarė jis. – Geriausiu atveju tai atrodo kaip spalvotas sapnas. Dažniausiai mes visai išdylame iš atminties. Tu tikrai esi tai pastebėjusi. Kai netgi žmonės, su kuriais gyveni, kuriuos matai kiekvieną dieną, negali tavęs prisiminti. Nors aš visada įtariau, kad tavo motina žinojo daugiau, prisiminė daugiau, nei parodydavo. Ypač kai gimei tu. – Jo balsas tapo niūrus, o įkypos akys – visiškai juodos, be vyzdžių. Aš sudrebėjau, kai grindimis nušliaužė šešėlis ir pamėgino mane sugriebti smailiais pirštais. – Ji bandė tave pagrobti, – pasakė jis šiurpiu balsu. – Ji norėjo tave paslėpti nuo mūsų. Nuo manęs. – Oberonas nutilo, atrodė labai keistai, nors nė nesujudėjo.

Židinyje šoktelėjo ugnis, jos atspindžiai sužaižaravo paklaikusiose Miško karaliaus akyse.

– Ir štai tu čia. – Oberonas sumirksėjo, jo balsas sušvelnėjo, liepsnos prislopo. – Tau stovint priešais mane, tavo žmogiška veido išraiška pagaliau išnyko. Nuo tos akimirkos, kai įkėlei koją į Niekadaniekada, buvo tik laiko klausimas, kada pradės reikštis tavo paveldas. Tačiau dabar aš turiu būti labai atsargus. – Jis mostelėjo rankomis, klostydamas savo apdarus, lyg ruoštųsi išeiti. – Budrumo nebus per daug, Megana Čeis, – perspėjo jis. – Aplinkui yra daugybė, galinčių tave panaudoti prieš mane, netgi šiuose rūmuose. Būk atsargi, dukra mano. Net aš negaliu tavęs apsaugoti nuo visko.

Aš išsitiesiau lovoje, mano mintys beprotiškai sukosi. Oberonas dar akimirką žiūrėjo į mane, tada jo lūpose nušvito šypsena ir jis neatsigręždamas perėjo kambarį. Kai pažvelgiau aukštyn, Miško karaliaus nebebuvo. Aš net negirdėjau, kaip užsidarė durys.

BELDIMAS Į DURIS privertė krūptelėti. Nežinau, kiek laiko buvo praėję nuo Oberono vizito. Aš vis dar gulėjau lovoje. Židinyje ramiai degė spalvotos liepsnos, nevienodai mirgėdamos. Viskas atrodė nerealu, kaip per rūką ar sapne, lyg būčiau viską įsivaizdavusi.

Kažkas pasibeldė dar kartą ir aš išsijudinau.

– Užeikite!

Durys prasivėrė ir šypsodamasi įėjo Bitkrėslė.

– Labas vakaras, Megana Čeis. Kaip tu šiandien jautiesi?

Aš nuslydau ant grindų ir supratau, kad vis dar esu su naktiniais marškiniais.

– Manau, gerai, – sumurmėjau dairydamasi po kambarį. – Kur mano drabužiai?

– Karalius Oberonas parūpino tau šiuos drabužius. – Bitkrėslė nusišypsojo ir parodė į apdarus ant lovos. – Jis juos sukūrė specialiai tau.

Aš susiraukiau.

– Ne. Jokiu būdu. Aš noriu savo normalių drabužių.

Mažoji satyrė sumirksėjo. Ji pritaukšėjo prie lovos, paėmė suknelės kraštą ir praleido jį tarp pirštų.

– Bet… mano valdovas Oberonas nori, kad tu vilkėtum šitai. – Ji sutriko, kad aš drįstu nepaisyti Oberono norų. – Ar suknelė tau nepatinka?

– Bikrėsle, aš jos nevilkėsiu.

– Kodėl?

Mane net nupurtė nuo minties, kad staipysiuosi apsivilkusi cirko palapinę. Visą savo gyvenimą aš vilkiu nudriskusiais džinsais ir marškinėliais. Mano šeima neturtinga ir negali sau leisti dizainerių drabužių ar vardinių prekės ženklų. Užuot gailėjusis, kad neturiu gražių dalykėlių, aš puikavausi savo nuskurimu ir šaipiausi iš paviršutiniškų turčių merginų, kurios praleisdavo valandų valandas vonioje tobulindamos savo makiažą. Suknelę aš vilkėjau vienintelį kartą, per kažkieno vestuves.

Be to, jeigu apsivilkčiau tą puikų Oberono išrinktą drabužį, tai tarsi pripažinčiau jį savo tėvu. O aš nesiruošiau to daryti.

– Aš tiesiog nenoriu, – nevykusiai išstenėjau. – Mieliau vilkėsiu savo drabužius.

– Tavo drabužius sudegino.

– Kur mano kuprinė? – Aš staiga prisiminiau apie vidun sugrūstą drabužių pamainą. Jie bus drėgni, apipeliję ir šlykštūs, tačiau mieliau vilkėsiu juos nei prabangius fėjūnų apdarus.

Susiradau kuprinę, kuri buvo nerūpestingai užkišta už tualetinio stalelio, ir atsegiau ją. Kai iškračiau turinį ant grindų, pasklido drėgnas gižus kvapas. Drabužiai buvo susukti į kamuolį; nors prasmirdę ir susiglamžę, tačiau jie buvo mano. Sugedęs iPod irgi iškrito ir nučiuožęs marmurinėmis grindimis sustojo per kelis žingsnius nuo Bitkrėslės.

Satyrė sucypė ir vienu įspūdingu šuoliu stryktelėjo ant lovos. Įsikibusi į lovos stulpą ji išplėtusi akis spoksojo į įrenginį ant grindų.

– Kas tai?

– Kas? Šitas? Tai iPod. – Aš mirksėdama pakėliau prietaisą. – Tai muziką grojantis prietaisas, deja, jis sugedo ir aš negaliu parodyti, kaip veikia. Atleisk.

– Jis dvokia geležimi!

Aš nesumojau, ką į tai atsakyti, tad tiesiog sumišusi susiraukiau.

Bitkrėslė spoksojo į mane didžiulėmis rudomis akimis ir pamažu leidosi žemyn nuo lovos.

– Tu... tu gali jį laikyti? – sušnibždėjo ji. – Nenusidegindama odos? Neužnuodydama kraujo?

– A. – Pasižiūrėjau į iPod, taikiai gulintį mano delne. – Taip.

Ji sudrebėjo.

– Būk gera, patrauk jį. – Aš gūžtelėjau pečiais, paėmiau kuprinę ir įkišau iPod į šoninę kišenę. Bitkrėslė atsiduso ir atsipalaidavo. – Atleisk. Aš nenorėjau tavęs nuliūdinti. Karalius Oberonas įsakė palaikyti tau draugiją iki Eliziejaus. Ar norėtum apžiūrėti rūmus?

Nelabai norėjau, tačiau tai geriau, nei kiūtoti čia ir nieko neveikti. Ir gal pavyktų surasti, kaip iš čia pabėgti.

– Gerai, – pasakiau satyrei. – Bet pirma man reikia persirengti.

Ji žvilgtelėjo į ant grindų gulinčius suglamžytus mano drabužius ir suraukė nosį. Aiškiai norėjo kažką pasakyti, tačiau buvo mandagi ir susilaikė nuo komentarų.

– Kaip pageidausi. Aš palauksiu už durų.

AŠ UŽSITEMPIAU APSMUKUSIUS DŽINSUS, susiglamžiusius smirdančius marškinėlius ir patenkinta išsiviepiau, kai jie patogiai nuslydo mano oda. Sudeginote mano drabužius?  – tariau sau, išsitraukiau sportinius batelius ir įkišau į juos kojas. – Aš nesu šių rūmų dalis ir tikrai nesiruošiu būti jo dukra. Nesvarbu, ką jis sako.

Ant tualetinio stalelio gulėjo šepetys, aš persibraukiau juo per plaukus. Kai pažvelgiau į veidrodį, skrandis persivertė. Aš atrodžiau dar mažiau pažįstama sau nei pirma, bruožai kažkokie nenusakomi. Supratau tik, kad kuo ilgiau čia būnu, tuo labiau senoji „aš“ nyksta.

Drebėdama paėmiau kuprinę ir, apsidžiaugusi pažįstamu maloniu svoriu, užsimečiau ant pečių. Nors joje tebuvo neveikiantis iPod, ji buvo mano. Atsisakiusi dar kartą pažvelgti į veidrodį ir jausdama į nugarą nukreiptą žvilgsnį, aš atidariau duris ir žengiau į erškėčių tunelį.

Pro šakas skverbėsi mėnesiena, nuspalvindama taką sidabriniais šešėliais. Įdomu, kiek laiko miegojau? Naktis buvo šilta, iš kažkur sklido muzikos garsai, slopinami vėjo. Priėjo Bitkrėslė, tamsoje jos veidas atrodė mažiau žmogiškas, labiau panašus į juodos ožkos. Staiga ją nušvietė mėnesiena ir ji vėl tapo normali. Šypsodamasi paėmė mane už rankos ir nusivedė tolyn.

Gervuogių tunelis šįkart man pasirodė ilgesnis, labiau vingiuotas. Žvilgtelėjusi atgal pamačiau, kaip vijokliai už mūsų susipynė, paslėpdami tunelį nuo akių.

– Aa...

– Viskas gerai, – pasakė Bitkrėslė, traukdama mane į preikį. – Gyvatvorė gali tave nuvesti į bet kurią rūmų vietą. Tereikia žinoti kryptį.

– Kur mes einame?

– Pamatysi.

Tunelis išvedė mus į mėnesienos nušviestą laukymę. Žaliaveidė liekna mergina skambino auksine arfa, muzika pleveno vėjyje. Aplink vijoklių apraizgytą sostą, iš kurio ranktūrių augo baltos rožės, spietėsi elfių būrelis.

Sosto papėdėje sėdėjo žmogus. Aš sumirksėjau ir pasitryniau akis norėdama įsitikinti, kad jos manęs neapgauna. Ne, tikrai žmogus, jaunas vyras šviesiais garbanotais plaukais ir tuščiomis akimis, jis atrodė sumišęs. Buvo be marškinių, tik su auksiniu antkakliu, prie kurio buvo prisegta sidabrinė grandinė. Aplink jį sukiojosi būrelis fėjūnų merginų, jos bučiavo jam nuogus pečius, glostė krūtinę, kažką šnibždėjo į ausį. Viena iš jų rausvu liežuviu perbraukė per kaklą, jos nagai paliko kruvinus dryžius ant nugaros ir jis išsilenkė iš malonumo. Man sutraukė skrandį ir aš nusigręžiau. Po akimirkos jau buvau juos pamiršusi.

Soste sėdėjo nežemiško grožio moteris, ją pamačiusi iškart pasijutau nesmagiai dėl apdriskusių drabužių ir paprastos išvaizdos. Jos ilgi plaukai mėnesienoje mainė spalvas, kartais atrodė sidabriniai, kartais švytėjo it auksas. Ją supo spindinti jėgos ir arogancijos aura. Kai Bitkrėslė truktelėjo mane pirmyn ir nusilenkė, moteris primerkė žėrinčias mėlynas akis ir pažvelgė į mane taip, lyg tyrinėtų po kelmu rastą šliužą.

– Taigi, – pagaliau ištarė ji ir jos balse sudžerškėjo nuodingi varvekliai. – Tai čia ta Oberono pavainikė.

O šūdas. Aš supratau, kas ji tokia. Ji sėdėjo antrame Oberono rūmų soste, kuris vakar buvo tuščias. Tai kita varomoji jėga „Vasarvidžio nakties sapne“. Tokia pat galinga kaip ir Oberonas.

– Karaliene Titanija, – išspaudžiau aš nusilenkdama.

– Ji šneka, – apsimestinai nustebusi tęsė karalienė. – Lyg mane pažinotų. Lyg tai, kad yra Oberono pavainikė, galėtų ją apsaugoti nuo mano įtūžio. – Jos akys sublizgo it deimantai ir ji nusišypsojo; atrodė dar gražesnė ir grėsmingesnė. – Tačiau šiandien aš esu gailestinga. Galbūt nenupjausiu jai liežuvio ir nesušersiu šunims. Galbūt. – Titanija pažvelgė pro mane į Bitkrėslę, vis dar žemai nusilenkusią, ir pamojo dailiu pirštu. – Prieik arčiau, ožkavaiki.

Nulenkusi galvą Bitkrėslė ėmė slinkti pirmyn, kol priartėjo prie fėjūnų valdovės rankos. Karalienė Titanija palinko į priekį, lyg norėdama kažką pašnibždėti satyrei, tačiau prašneko gana garsiai, kad ir aš girdėčiau.

– Leisiu tau būti šio pokalbio balsu, – lyg mažam vaikui paaiškino ji. – Visus klausimus aš adresuosiu tau, o tu kalbėsi su ana ta pavainike. Jeigu kurią nors akimirką ji pamėgins kreiptis tiesiai į mane, aš paversiu ją elniu ir pjudysiu šunimis, kol ji padvės iš nuovargio ar bus sudraskyta į gabalus. Ar viskas aišku?

– Taip, mano ponia, – sušnibždėjo Bitkrėslė.

Visiškai aišku, kale karaliene, – mintyse pakartojau aš.

– Nuostabu, – patenkinta Titanija atsilošė. Staiga ji išsišiepė man lyg piktas urzgiantis šuo ir atsisuko į Bitkrėslę. – Taigi, ožkamerge, kodėl ta pavainikė yra čia?

– Kodėl tu čia? – perklausė manęs Bitkrėslė.

– Aš ieškau savo brolio, – atsakiau atsargiai žiūrėdama į Bitkrėslę, o ne į kerštingą ledinę raganą šalia jos.

– Ji ieško savo brolio, – persakė Bitkrėslė, pasisukusi į fėjūnų karalienę. Dieve mano, tai užtruks visą amžinybę.

– Jį pagrobė ir atgabeno į Niekadaniekada, – pasakiau, Titanijai nespėjus užduoti kito klausimo. – Pakas atvedė mane čia per spintą. Aš atvykau surasti brolio, noriu sugrąžinti jį namo ir atsikratyti jo vietoje palikto pakeistinuko. Tai viskas, ko aš noriu. Iškeliausiu vos tik jį suradusi.

– Pakas? – susimąsčiusi nutęsė karalienė. – Ak, tai štai kur jis buvo visą tą laiką. Oberonas gudriai tave paslėpė. O tada tau prisireikė ateiti čia ir suardyti visą apgavystę. – Ji sucaksėjo liežuviu ir papurtė galvą. – Ožkamerge, – pasakė vėl žiūrėdama į Bitkrėslę, – paklausk pavainikės, kas jai labiau patiktų – būti kiškiu ar elniu?

– Ma... mano ponia? – sumikčiojo Bitkrėslė, o aš pajutau, kaip virš manęs kaupiasi debesys. Širdis suspurdėjo, apsižvalgiau dairydamasi, kur galėčiau sprukti. Tačiau mus supo spygliuoti vijokliai, bėgti nebuvo kur.

– Tai paprastas klausimas, – dalykiniu tonu pratęsė Titanija. – Kuo ji norėtų, kad ją paversčiau – triušiu ar elniu?

Pati atrodydama lyg užspeistas triušis, Bitkrėslė pasisuko į mane.

– Mano ponia norėtų žinoti, ar...

– Taip, taip, aš girdėjau, – nutraukiau ją. – Triušiu ar elniu. O gal niekuo? – Aš išdrįsau pažvelgti aukštyn ir atremti karalienės žvilgsnį. – Klausyk, aš suprantu, kad tu manęs nekenti, tačiau tiesiog leisk man išgelbėti savo brolį ir grįžti namo. Jam tik ketveri ir jis tikriausiai labai išsigandęs. Žinau, kad jis manęs laukia. Kai tik jį surasiu, mes išvyksime ir, prižadu, tu niekada daugiau mūsų nebepamatysi.

Titanijos veide sušvito piktas triumfas.

– Tas padaras drįsta su manimi kalbėti! Labai gerai. Ji pati nulėmė savo likimą. – Karalienė pakėlė švytinčią ranką ir jai virš galvos blykstelėjo žaibas. – Tada busi elnias. Paleiskite šunis. Bus linksma medžioklė.

Jos ranka nusileido žemyn rodydama į mane ir mano kūnas sutrūkčiojo. Aš suklykiau ir išlenkiau nugarą jausdama, kaip stuburas tįsta ir trūkinėja. Nematomos replės suėmė mano veidą ir pradėjo jį tempti, lūpas ištęsdamos į snukį. Pajutau, kaip pailgėjo kojos, o pirštai virto skeltomis kanopomis. Surikau dar kartą, tačiau iš gerklės atsklido išgąsdinto elnio bliovimas.

Staiga viskas liovėsi. Aš atgavau įprastą išvaizdą kaip ištempta guminė juosta ir žiopčiodama suklupau ant miško paklotės.

Nors akyse vis dar liejosi, tunelio žiotyse pamačiau stovintį Oberoną iškelta ranka, jam už nugaros pastebėjau porą fėjūnų riterių. Akimirką man pasivaideno prie jo kojų tupintis Grimalkinas, tačiau sumirksėjau ir vaizdinys dingo. Fėjūnų merginos, supusios žmogų su antkakliu, krito ant žemės ir nulenkė galvas.

– Žmona, – ramiai pasakė Oberonas, žengdamas į laukymę. – Tu to nepadarysi.

Titanija atsistojo, jos veidą iškreipė įniršis.

– Tu drįsti su manimi šitaip kalbėti, – spjovė ji ir vėjas suošė medžių šakose. – Tu paslėpei ją nuo manęs, nusiuntei savo sarginį šunį ją saugoti! – nusišaipė Titanija ir virš jos galvos blykstelėjo žaibas. – Tu neatlieki sutuoktinio pareigos, tačiau drįsti puikuotis savo šlykščia puskrauje visiems rūmams matant. Dvariškiai paslapčia iš tavęs šaiposi, o tu ją vis tiek gini.

– Vis dėlto, – ramus Oberono balsas kažkaip užgožė vėjo kaukimą, – ji yra mano kraujo, ir tu jos nepaliesi. Jeigu turi kokių nors nuoskaudų, mano ponia, išliek jas man, o ne mergaitei. Tai ne jos kaltė.

– Manau, paversiu ją kopūstu, – samprotavo karalienė, metusi į mane tamsų neapykantos žvilgsnį, – ir pasodinsiu savo darže, kad triušiai turėtų ką veikti. Tada ji bus naudinga ir trokštama.

– Tu jos nepaliesi, – pasakė Oberonas valdingu balsu. Jo apsiaustas suplevėsavo, jis pats išaugo ir žeme nutįso šešėlis. – Aš tau įsakau, žmona. Daviau žodį, kad mano rūmuose jai bus saugu, ir tu man pritarsi. Ar aiškiai pasakiau?

Plykstelėjo žaibai, o nuo įtempto valdovo žvilgsnio pradėjo drebėti žemė. Merginos sosto papėdėje susigūžė, Oberono sargybiniai suėmė kardų rankenas. Aš prisiplojau prie žemės stengdamasi sumažėti.

– Ką gi, vyre, – Titanijos balsas buvo šaltas kaip ledas, tačiau vėjas po truputį nurimo, o žemė nustojo drebėjusi. – Kaip įsakysi. Aš nenuskriausiu puskraujės, kol ji bus rūmuose.

Oberonas atžariai linktelėjo.

– Ir tavo tarnai taip pat.

– Taip, vyre.

Miško karalius atsiduso.

– Puiku. Mes apie tai pasišnekėsime vėliau. Labos nakties, mano ponia. – Jis apsisuko suplevėsavęs apsiaustu ir lydimas sargybinių išėjo iš laukymės. Magėjo jam šūktelėti, tačiau nenorėjau pasirodyti, kad man reikia tėvelio apsaugos, ypač kai jis įkrėtė Titanijai.

Jei jau prašnekome apie...

Nurijau gerklėje įstrigusį gumulą ir pasisukau į fėjūnų karalienę, kuri žiūrėjo taip, lyg norėtų, kad nuo jos žvilgsnio mano gyslose užvirtų kraujas.

– Ką gi, tu girdėjai jo didenybę, puskrauje, – nuodingu balsu suulbėjo ji. – Dink man iš akių, kol nepamiršau savo pažado ir nepaverčiau tavęs sraige.

Aš apsidžiaugiau tai girdėdama. Tačiau nespėjus man pakilti ir dingti iš akių, Titanija spragtelėjo pirštais.

– Palauk! – įsakė ji. – Man kilo geresnė mintis. Ožkamerge, ateik čia.

Bitkrėslė prisiartino prie jos. Satyrė atrodė mirtinai išsigandusi: akys lipo ant kaktos, plaukuotos kojos drebėjo. Karalienė dūrė pirštu į mane.

– Nuvesk Oberono išperą į virtuvę. Pasakyk Sarai, kad čia nauja pagalbininkė. Jeigu pavainikė turi likti, vadinasi, gali ir dirbti.

– Be... bet, mano ponia, – išlemeno Bitkrėslė ir aš nusistebėjau, kad jai užteko drąsos paprieštarauti karalienei. – Karalius Oberonas pasakė...

– Ak, bet karaliaus Oberono čia nebėra. – Titanijos akys suspindo ir ji nusišypsojo. – O ko Oberonas nežino, dėl to jam širdies neskauda. Dabar judinkis, kol aš iš tikrųjų nepraradau kantrybės.

Mes sprukome iš karalienės akiračio, stengdamosi nesumindyti viena kitos, ir sugrįžome į tunelį.

Kai pasiekėme gervuogių sieną, orą perskrodė galinga banga, o už mūsų pasilikusios merginos pradėjo klaikiai šaukti. Po akimirkos, blykstelėjusi raudonu kailiu, į tunelį įbėgo lapė. Ji sustojo už kelių žingsnių ir pasižiūrėjo į mus gintarinėmis, sąmyšio ir baimės pilnomis akimis. Prieš jai baimingai kiauktelint ir pranykstant tarp erškėčių, aš spėjau ant jos kaklo pastebėti spindintį auksinį antkaklį.

Tylomis sekiau paskui Bitkrėslę erškėčių labirintu, apmąstydama, kas įvyko. Ką gi, Titanija rimtai prieš mane nusiteikusi ir tai labai, labai blogai. Jei turėčiau Nepageidaujamų priešų sąrašą, fėjūnų karalienė tikriausiai atsidurtų jo viršuje. Nuo šiol reikės būti dar atsargesnei, kad nepavirsčiau grybu kieno nors sriuboje.

Bitkrėslė neištarė nė žodžio, kol priėjome dideles akmenines duris gyvatvorėje. Pro jų plyšius vinguriavo garo srovelės, o oras buvo karštas ir trenkė riebalais.

Atidarius duris tvokstelėjo karšto padūmavusio oro gūsis. Bandydama išmirksėti ašaras iš akių, aš spoksojau į didžiulę virtuvę. Mūrinės krosnys kaukė, virš ugnies burbuliavo variniai puodai, mano jusles užplūdo daugybė aromatų. Tarp keleto ilgų darbastalių pirmyn ir atgal lakstė mažyčiai gauruoti žmogeliukai su prijuostėmis, jie virė, kepė ar ragavo viralą puoduose. Ant stalo gulėjo kruvini šerno griaučiai, juos dorojo didelė žaliaveidė moteris storomis iltimis ir rudais, suimtais į uodegą plaukais. Pamačiusi mus stovinčias tarpduryje ji priėjo artyn, jos prijuostė buvo aptaškyta krauju ir aplipusi mėsos gabaliukais.

– Mano virtuvėje dykinėtojams nėra vietos, – suurzgė ji, mojuodama dideliu bronziniu mėsininko peiliu. – Tokiems kaip jūs aš net trupinių neturiu. Eikit ir kaišiokit savo ilgus vagišių pirštus kur nors kitur.

– S... Sara Odlupe, čia Megana Čeis, – pristatė mane Bitkrėslė, o aš nusišypsojau trolei blankia „prašaunežudykmanęs“ šypsena. – Karalienės įsakymu ji padės tau virtuvėje.

– Man nereikia liesos pusžmogės išperos pagalbos, – suriaumojo Sara Odlupė, paniekinamai žiūrėdama į mane. – Ji tik sulėtins mus, o mes ir taip baigiame nuo kojų nusivaryti ruošdamiesi Eliziejui. – Nužiūrinėdama mane ji atsiduso ir pasikasė galvą peilio kriaunomis. – Nors gal ir rasiu jai kokį darbelį. Tačiau pasakyk jos didenybei, kad jeigu sumanys dar ką nors pakankinti, tegu siunčia į arklides ar šunidę. Aš čia turiu užtektinai rankų.

Bitkrėslė linktelėjo ir greitai pradingo, palikusi mane vieną su milžine. Pajutau, kaip nugara varva prakaitas, ir tikrai ne nuo ugnies.

– Ką gi, išpera, – amtelėjo Sara Odlupė, rodydama į mane peiliu. – Man nerūpi, kad tu jo didenybės pavainikė, dabar esi mano virtuvėje. Taisyklės čia paprastos – kas nedirba, tas nevalgo. Ir tas kampe stovintis rimbas ne dėl juoko. Ne veltui mane vadina Sara Odlupe.

Likusi vakaro dalis prabėgo gremžiant ir šveičiant. Aš šluosčiau kraują ir mėsos gabaliukus nuo akmeninių grindų. Šlaviau pelenus iš akmeninių krosnių. Suploviau kalnus lėkščių, taurių, puodų ir keptuvių. Kaskart, kai sustodavau pasitrinti skaudančių galūnių, trolė atsirasdavo šalia ir sulojusi įsakymą stumdavo mane prie kito darbo. Baigiantis vakarui, pagavusi mane sėdint ant taburetės, ji suriaumojo kažką apie „tingius žmones“, išplėšė iš rankų šluotą ir įdavė tą, kurią nešiojosi pati. Vos tik ją suėmiau, šluota atgijo ir pradėjo šluoti tvirtais, energingais, žvaliais mostais, o mano kojos vos spėjo lakstyti paskui ją po kambarį. Bandžiau ją paleisti, tačiau pirštai tarsi prilipo prie šluotos ir aš negalėjau atplėšti rankų. Šlaviau tol, kol kojos paskaudo, o rankos pradėjo degti, tol, kol nieko nebemačiau per žliaugiantį prakaitą. Galiausiai trolė spragtelėjo pirštais ir šluota liovėsi patrakusiai šluoti. Mano keliai sulinko ir susmukau kovodama su pagunda įgrūsti sadistę šluotą į artimiausią krosnį.

– Ar patiko, puskrauje? – paklausė Sara Odlupė, tačiau aš buvau pernelyg nusiplūkusi atsakyti. – Garantuoju, kad rytoj bus dar daugiau darbo. Štai. – Ant grindų nukrito dvi riekės duonos ir gabalas sūrio. – Tavo vakarienė, kurią šįvakar užsidirbai. Turėtų būti saugu tau tai valgyti. Galbūt rytoj gausi ką nors geresnio.

– Puiku, – sumurmėjau pasiruošusi šliaužti į savo kambarį ir galvodama, kad aš jokiu būdu daugiau čia negrįšiu. Išaušus ketinau patogiai „pamiršti“ apie prievartinę tarnybą, gal netgi surasti kelią iš Vasaros rūmų. – Pasimatysime rytoj.

Trolė užtvėrė man kelią.

– Ir kurgi tu susiruošei, puskrauje? Dabar tu dalis mano darbo jėgos, o tai reiškia, kad esi mano. – Ji parodė medines duris kampe. – Tarnų patalpos pilnos. Gali įsitaisyti maisto sandėliuke. – Ji nuožmiai ir šiurpiai nusišypsojo, parodydama bukus geltonus dantis ir iltis. – Darbas prasideda auštant. Pasimatysime rytoj, išpera.

SUVALGIUSI SAVO MENKĄ VAKARIENĘ aš susigūžiau miegoti po lentynomis su svogūnais, ropėmis ir keistomis mėlynomis daržovėmis. Neturėjau antklodės, tačiau virtuvėje buvo nemaloniai šilta. Pabandžiusi pasidaryti pagalvę iš maišo su grūdais, prisiminiau apie ant lentynos numestą savo kuprinę ir išsirangiau jos pasiimti. Nors dabar oranžiniame krepšyje nebuvo nieko, išskyrus neveikiantį iPod, tai buvo vienintelis mano prisiminimas apie praėjusį gyvenimą.

Paėmiau kuprinę nuo lentynos ir jau ėjau į savo mažą kambarėlį, kai pajutau kuprinėje kažką judant. Krūptelėjau ir vos neišmečiau jos iš rankų, išgirdusi iš vidaus sklindantį tylų kikenimą. Padėjau kuprinę ant darbastalio, pasičiupau peilį ir atitraukiau užtrauktuką, pasiruošusi smeigti ašmenimis, kad ir kas iš ten iššoktų.

Ten gulėjo mano iPod, miręs ir tylus. Lengviau atsidususi aš užsegiau kuprinę ir nusinešiau į sandėliuką. Numetusi ją į kampą susirangiau ant grindų, pasidėjau galvą ant maišo su grūdais ir leidau mintims tekėti. Ar manęs namie kas pasigedo? Ar buvo išsiųstos pajėgos manęs ieškoti, ar policija su šunimis šniukštinėja ten, kur mane matė paskutinį sykį? O gal mama mane pamiršo kaip ir Lukas – esu įsitikinusi, kad jis tikrai nebeprisimena? Ar aš tebeturėsiu namus, kur sugrįžti, jeigu įstengsiu rasti Itaną?

Pradėjau drebėti, akis aptraukė migla. Netrukus skruostais ėmė riedėti ašaros, jos gėrėsi į maišą po galva ir plaukai pradėjo lipti. Aš kūkčiodama įsikniaubiau veidu į šiurkščią medžiagą. Pasiekiau dugną. Gulėjau tamsiame podėlyje, be menkiausios vilties išgelbėti Itaną, o ateityje manęs telaukė baimė, skausmas ir išsekimas. Buvau bepasiduodanti.

Pamažu lioviausi kūkčioti, kvėpavimas nurimo ir aš suvokiau, kad esu ne viena.

Pakėlusi galvą pirmiausia pamačiau kuprinę, kurią buvau nutrenkusi į kampą. Ji buvo atsegta, gulėjo kaip pražioti nasrai. Iš vidaus kyšojo iPod.

Tada aš pamačiau akis.

Apmirusia širdimi greitai atsisėdau, trinktelėdama galvą į lentyną. Ir ant galvos byrant dulkėms žiopčiodama nuropojau į tolimąjį kampą. Jau buvau mačiusi tas akis anksčiau – spindinčias, žalias ir protingas. Padaras buvo nedidelis, mažesnis už gobliną, juoda blizgia oda, ilgomis laibomis rankomis. Išskyrus dideles, panašias į goblino ausis, jis atrodė kaip siaubingas beždžionės ir voro hibridas.

Padaras nusišypsojo ir jo dantys apšvietė patalpą blyškia melsva šviesa.

O tada jis prašneko.

Tamsoje jo balsas aidėjo lygiai, kaip šnypščiantis radijo garsiakalbis. Iš pradžių negalėjau nieko suprasti. Paskui, lyg kas būtų perjungęs stotį, statinis triukšmas išnyko ir aš išgirdau žodžius.

– ...laukia, – sutarškėjo jis su vis dar girdimu šnypštimu balse. – Ateik į… Geležies... tavo brolis... laikomas...

– Itanas? – Aš pašokau ir vėl trinktelėjau galvą. – Kur jis? Ką tu apie jį žinai?

– ...Geležies rūmuose... mes... laukiame... – Padaras suvirpėjo tamsoje, balsas nuslopo kaip silpnas signalas. Jis sušnypštė ir pradingo iš akių, paskandindamas kambarį tamsoje.

Mano širdis daužėsi, aš gulėjau galvodama apie tai, ką pasakė padaras. Iš tos klaikios kalbos supratau tik tiek, kad mano brolis gyvas ir kažkas kažko laukia Geležies rūmuose.

Gerai, – pasakiau sau giliai įkvėpusi. – Jie vis dar ten, Megana. Itanas ir tavo tėtis. Negali dabar pasiduoti. Laikas liautis žliumbus ir susiimti.

Aš čiupau iPod ir įsikišau į užpakalinę kišenę. Norėjau būti pasiruošusi, jeigu tas baisus padaras sugrįš su daugiau žinių apie Itaną. Gulėdama ant šaltų grindų užsimerkiau ir pradėjau planuoti.

KELIOS KITOS DIENOS prabėgo migloje. Aš dariau viską, ką liepė trolė: ploviau indus, gramdžiau grindis, pjausčiau mėsą nuo gyvūnų kaulų, kol rankos nusidažė raudonai. Manęs daugiau niekas neužbūrė, o Sara Odlupė nenoromis ėmė žvelgti su pagarba. Čia siūlomas maistas buvo paprastas: duona, sūris ir vanduo. Trolė paaiškino, kad egzotiškesni valgiai gali sutrikdyti mano gležną pusžmogio organizmą. Atėjus nakčiai aš išsekusi nušliauždavau į savo guolį podėlyje ir iškart užmigdavau. Po pirmos nakties ištįsęs padaras daugiau nepasirodė ir mano palaimingo miego netrikdė košmarai.

Dienomis būdavau plačiai atsimerkusi ir įdėmiai klausydavausi, rankiodama informaciją, kuri galėtų praversti, kai pagaliau pavyks iš čia pasprukti. Pabėgti iš virtuvės stebint budriai Saros Odlupės akiai buvo neįmanoma. Trolė turėjo įprotį pasirodyti, kai nuspręsdavau atsipūsti, arba išdygdavo priešais, man vos baigus užduotį. Vieną naktį aš pamėginau ištrūkti iš virtuvės, tačiau atidariusi lauko duris, vietoj spygliuoto tunelio išvydau mažą sandėliuką. Tą akimirką vos nepalūžau, bet prisiverčiau būti kantri. Ateis laikas, – pasakiau sau, – aš tiesiog privalau būti kantri.

Kai galėdavau, kalbėdavausi su kitais virtuvės darbininkais, vadinamaisiais brauniais1 ir naminukais, tačiau jie buvo tokie užsiėmę, kad iš jų gaudavau labai mažai informacijos. Vis dėlto sužinojau kai ką, nuo ko širdis nekantriai suspurdėjo. Eliziejus, dėl kurio virtuvėje visi lakstė kaip išprotėję, vyks už kelių dienų. Paisydami tradicijų Vasaros ir Žiemos rūmai susitinka neutralioje aplinkoje aptarti politikos, pasirašyti naujų susitarimų ir palaikyti labai nelengvų paliaubų. Kadangi buvo pavasaris, Žiemos rūmai Eliziejui keliaus į Oberono žemes; rudenį Žiemos rūmai taps šeimininkais. Visi dvariškiai pakviesti, o mes privalėsime ten būti kaip virtuvės darbuotojai.

Aš toliau sunkiai dirbau ir kūriau savo planus dėl Eliziejaus.

Tada, praėjus trims dienoms nuo mano įkalinimo virtuvėje pradžios, sulaukėme lankytojų.

Aš stovėjau prie krepšio su mažomis negyvomis putpelėmis; Sara Odlupė nusukdavo paukščiui sprandą ir paduodavo man, o aš imdavausi pešti plunksnas. Stengiausi nekreipti dėmesio, kai trolė įkišdavo ranką į narvą, pagaudavo plazdančią putpelę blizgančiomis akimis ir trekštelėdama nusukdavo jai galvą. Bejausmį kūnelį ji įmesdavo į krepšį kaip kokį nuskintą vaisių ir siekdavo kito paukščio.

Staiga atsidarė durys, į patalpą įsiveržė šviesa ir įėjo trys fėjūnų riteriai. Ilgi sidabriniai jų plaukai, suimti į paprastas uodegas, kambario prieblandoje spindėjo, jų veidai buvo išdidūs ir arogantiški.

– Mes atėjome puskraujės, – pranešė vienas iš jų ir jo balsas nuskambėjo per visą virtuvę. – Karaliaus Oberono įsakymu ji eis su mumis.

Sara Odlupė pažvelgė į mane, suprunkštė ir paėmė kitą putpelę.

– Aš neprieštarauju. Vis vien iš jos nebuvo jokios naudos nuo tada, kai čia atsirado. Paimkit ją iš mano virtuvės, ačiū Dievui, kad jos čia nebeliks. – Ji užbaigė sakinį aštriai trakštelėdama paukščiui kaklą; vienas braunis paliko viryklę, kad užimtų mano vietą, ir užsilipęs ant taburetės ėmė vyti mane šalin.

Aš žengiau paskui riterius, bet prisiminiau podėlyje ant grindų gulinčią kuprinę. Sumurmėjusi atsiprašymą nuskubėjau jos pasiimti ir užsimetusi ant pečių grįžau. Man išeinant nė vienas braunis į mane nė nepažvelgė, tik Sara Odlupė piktai dėbtelėjo sukdama galvą dar vienam paukščiui. Jausdama palengvėjimą ir keistą kaltės jausmą aš nusekiau paskui riterius.

Pro susivijusias gervuoges jie nuvedė mane prie dar vienų durų, kurios netikėtai atsivėrė. Aš įžengiau į mažą miegamąjį, kuris nė iš tolo neprilygo prabanga mano pirmajam kambariui, tačiau visai gražų. Pro praviras duris pamačiau apskritą garuojantį baseiną ir ilgesingai pagalvojau apie vonią.

Išgirdau prislopintą kanopų kaukšėjimą ant kilimais nuklotų grindų ir atsigręžusi pamačiau porą satyrių, įeinančių paskui liekną moterį skaisčia balta oda ir varno juodumo plaukais. Ji vilkėjo tokią juodą suknelę, kad rodėsi, jog ji sugeria šviesą, o jos pirštai buvo panašūs į voro kojas.

Viena satyrė žvilgtelėjo į mane iš už moters suknelės. Aš atpažinau Bitkrėslę, ji nedrąsiai nusišypsojo, tarsi bijodama, kad pykstu dėl netikėto susitikimo su Titanija. Aš nepykau; ji, kaip ir aš, tebuvo pėstininkas fėjūnų karalienės žaidime. Tačiau nespėjau nieko pasakyti, kai priėjusi aukšta moteris kaulėtais pirštais suėmė už smakro. Juodos akys be rainelių ir vyzdžių tyrinėjo mano veidą.

– Šlykštu, – pasakė ji balsu, kuris priminė plieno ašmenimis slystantį šilką. – Koks prastas, purvinas egzempliorius. Ir ką, Oberono manymu, aš turiu su ja padaryti? Nesu kokia stebukladarė.

Aš susiraukiau nuo jos gniaužtų ir satyrės cyptelėjo. Tačiau moteris, atrodė, linksminasi.

– Ką gi, manau, mums reikia pabandyti. Puskrauje...

– Mano vardas ne „puskraujė“, – pratrūkau pavargusi girdėti šį žodį. – Aš Megana. Megana Čeis.

Moteris nė nemirktelėjo.

– Tu taip lengvai išduodi savo vardą, – pareiškė ji, priversdama mane suglumti ir susiraukti. – Tau pasisekė, kad tai nėra tavo tikrasis vardas, kitaip patektum į baisią padėtį. Ką gi, Megana Čeis. Aš esu ledi Audėja ir tu manęs įdėmiai klausysi. Karalius Oberonas paprašė tavimi pasirūpinti, kad padoriai atrodytum šį vakarą per Eliziejų. Nepriimtina, jog jo duktė Žiemos rūmų akivaizdoje rodytųsi su valstiečių skarmalais arba, dar blogiau, mirtingųjų drabužiais. Aš jam pažadėjau padaryti, ką galiu, ir įspėjau nesitikėti stebuklų, bet mes pabandysime. Dabar, – ji mostelėjo į šoninį kambarį, – viskas nuo pradžių. Nuo tavęs trenkia žmogumi, troliais ir krauju. Eik išsimaudyti. – Ji suplojo rankomis ir prie manęs prikaukšėjo dvi satyrės. – Bitkrėslė ir Klarisa tau padės. O man reikia sukurti drabužius, kuriuos tu vilkėsi ir kurie nepadarys gėdos tavo tėvui viešumoje.

Aš pažvelgiau į Bitkrėslę, bet ji nežiūrėjo man į akis. Tylomis nusekiau paskui satyres prie baseino, nusimečiau savo šlykščius drabužius ir panirau į vandenį.

Palaima. Kelias minutes plūduriavau, leisdama šilumai įsigerti į kaulus ir sumažinti pastarųjų trijų dienų skausmus ir sopulius. Įdomu, ar fėjūnai kada nors suprakaituoja ir išsipurvina; aukštuomenės atstovai visada atrodo elegantiškai. Šiluma migdė. Tikriausiai užsnūdau, nes susapnavau baisų sapną apie vorus, kurie didžiuliais tuntais ropojo mano kūnu ir raizgė mane voratinkliais, lyg būčiau didelė musė. Kai prabudau nuo drebulio ir niežėjimo, pamačiau, kad guliu ant lovos, o ledi Audėja stovi šalia.

– Ką gi, – pasakė ji, kai aš atsikėliau. – Tai nėra mano geriausias darbas, tačiau, manau, turėtų tikti. Eikš čia, mergaite. Atsistok akimirkai prieš veidrodį.

Padariau kaip prašoma ir išsižiojau išvydusi atvaizdą. Aš vilkėjau blizgančią sidabrinę suknelę iš lengvesnės už šilką medžiagos. Nuo menkiausio judesio ji mirguliavo kaip vanduo, nėriniuotos rankovės bangavo, beveik neliesdamos odos. Mano plaukai buvo elegantiškai susukti į prašmatnų kuodą ant viršugalvio ir susegti blizgančiais sagučiais. Kūdikio kumščio dydžio safyras blykčiojo mėlyna ugnimi man ant kaklo.

– Na? – Ledi Audėja švelniai palietė vieną rankovę, gėrėdamasi darbu, kaip dailininkas gėrisi savo paveikslu. – Ką manai?

– Labai gražu, – tesugebėjau ištarti, žiūrėdama į veidrodyje atsispindinčią elfų princesę. – Aš savęs neatpažįstu. – Atspindys blykstelėjo man ties galva ir aš kiek isteriškai sukikenau. – Juk nepavirsiu į moliūgą, atėjus vidurnakčiui, tiesa?

– Jeigu kai ką suerzinsi, gali ir taip atsitikti. – Ledi Audėja nusisuko ir suplojo rankomis. Tikslios kaip laikrodis pasirodė Bitkrėslė ir Klarisa, vilkinčios paprastomis baltomis suknelėmis, susišukavusios savo banguotus plaukus. Po tamsiai rudais Bikrėslės karčiais pastebėjau ragus. Ji dviem pirštais laikė oranžinę mano kuprinę, tarsi bijodama, kad ši gali įkąsti.

– Liepiau mergaitėms išskalbti tavo mirtingosios drabužius, – pasakė ledi Audėja, vėl atsigręždama į veidrodį. – Oberonas būtų liepęs juos sunaikinti, bet tada tik būčiau turėjusi daugiau darbo, tad sudėjau juos į krepšį. Kai Eliziejus pasibaigs, suknelę aš atsiimsiu, o tau prireiks savų drabužių.

– A, gerai, – pasakiau imdama kuprinę iš Bitkrėslės. Žvilgtelėjusi vidun pamačiau tvarkingai sulankstytus džinsus ir marškinėlius, o iPod buvo saugiai paslėptas šoninėje kišenėje. Akimirką pagalvojau, ar nepalikus kuprinės čia, tačiau nusprendžiau priešingai. Oberonas galėjo įsižeisti ir įsakyti kam nors ją sudeginti, be mano žinios. Ji vis dar priklausė man ir joje buvo visa mano nuosavybė šiame pasaulyje. Jausdamasi šiek tiek nejaukiai, užsimečiau kuprinę ant vieno peties – kaimo princesė su ryškiai oranžine kuprine.

– Na, eikime, – pasakė ledi Audėja, apsisukusi permatomą juodą šaliką aplink kaklą. – Eliziejus laukia. Ir, puskrauje, aš sunkiai dirbau prie šios suknelės. Pasistenk, kad tavęs niekas nenužudytų.

1 Draugiški, nedidelio ūgio žmogeliukai, už smulkias dovanėles ar maistą naktį tvarkantys namus.

12

Eliziejus

Vijoklių tuneliu mes nuėjome į rūmų kiemą. Kaip ir anksčiau, jame buvo pilna fėjūnų, tačiau nuotaika kažkokia niūresnė. Skambėjo kraupi vaiduokliška muzika, fėjūnai šoko, šokinėjo ir šuoliavo visai nesivaržydami. Satyras priklaupė už nesipriešinančios raudonodės merginos, rankomis glostė jai šonus ir bučiavo kaklą. Dvi moterys lapės ausimis suko ratus apie apsvaigusį braunį, blykčiodamos alkanomis akimis. Grupelė aukštakilmių fėjūnų šoko hipnotizuojantį šokį, judėjo erotiškai ir geidulingai, paskendę aistroje ir muzikoje.

Pajutau nežabotą norą prie jų prisijungti, atlošti galvą ir suktis muzikos ritmu, nesirūpinant, kuo visa tai baigsis. Akimirką užsimerkiau ir pajutau, kaip ritmingi garsai pakelia mano sielą ir ima plukdyti ją link dangaus. Man užgniaužė gerklę, kūnas pradėjo linguoti kartu su muzika. Atmerkiau akis. Ir nevalingai pajudėjau link šokėjų rato.

Aš stipriai įsikandau į lūpą, kraujo skonis ir aštrus skausmas privertė atsipeikėti. Susikaupk, Megana. Neprarask budrumo. Jokių valgių, jokių šokių, jokių pašnekesių su nepažįstamaisiais. Susikaupk į tai, ką turi padaryti.

Pamačiau prie ilgo stalo sėdinčius Oberoną su Titanija, apsuptus Vasaros rūmų riterių ir trolių. Karalius su karaliene sėdėjo šalia, tačiau atvirai vienas kitą ignoravo. Oberonas ranka pasirėmęs smakrą žvalgėsi po savo rūmus, o Titanija sėdėjo taip, lyg jai kas būtų į nugarą įkalęs ledinį stulpą. Pako niekur nebuvo matyti – tikriausiai Oberonas jo dar nepaleido.

– Mėgaujiesi švente? – paklausė pažįstamas balsas.

– Grimalkinai! – šūktelėjau pamačiusi jį tupintį prie iškilusio baseino krašto, uodegą apsivijusį aplink kojas. Auksinės akys žiūrėjo į mane taip pat tingiai ir abejingai. – Ką tu čia veiki?

Jis nusižiovavo.

– Aš sau ramiai snaudžiau, tačiau paaiškėjo, kad reikalai netrukus turi pasisukti įdomia linkme, tad nusprendžiau būti kur nors netoliese. – Atsistodamas jis pasirąžė, išlenkė nugarą ir iš šono pažvelgė į mane. – Taigi, žmogau, kaip gyvenimas Oberono rūmuose?

– Tu žinojai, – apkaltinau Grimalkiną, kai jis atsitūpė ir pradėjo laižyti leteną. – Tu visą laiką žinojai, kas aš tokia. Todėl ir sutikai nuvesti pas Paką – tikėjaisi šantažuoti Oberoną.

– Šantažuoti, – pasakė Grimalkinas, mirksėdamas nuobodžiaujančiomis geltonomis akimis. – Koks barbariškas žodis. O tau reikia daug ko išmokti apie fėjūnus, Megana Čeis. Manai, kiti nebūtų taip pasielgę? Čia viskas turi savo kainą. Paklausk Oberono. O dar geriau – paklausk savo Pako.

Aš norėjau sužinoti, ką jis turi omenyje, tačiau virš manęs pakibo šešėlis ir atsisukusi pamačiau palinkusią ledi Audėją.

– Netrukus atvyks Žiemos rūmai, – sušnibždėjo ji, pirštais suspausdusi man petį. – Tu turi užimti savo vietą prie stalo, šalia karaliaus Oberono. Jis pareikalavo, kad būtum ten. Eik, eik.

Jos pirštai dar labiau susigniaužė ir ji stumtelėjo mane link stalo, kur laukė Oberonas su Vasaros rūmų lordais. Karaliaus žvilgsnis buvo atsargiai neutralus, tačiau Titanija spoksojo su tokia neapykanta, kad aš panūdau sprukti ir pasislėpti. Įsprausta tarp baisiosios moters vorės ir Vasaros rūmų karalienės, buvau įsitikinusi, kad naktį pavirsiu pele arba tarakonu.

– Parodyk pagarbą tėvui, – sušnypštė į ausį ledi Audėja; aš nurijau seiles ir stebima pašaipių aukštakilmių fėjūnų žvilgsnių priėjau prie stalo.

Aš nežinojau, ką sakyti. Nežinojau, ką daryti. Pasijutau taip, lyg sakyčiau kalbą prieš visą mokyklą ir būčiau pamiršusi savo užrašus. Nebyliai maldaudama užuominos sutikau tuščias žalias Oberono akis ir padariau nerangų reveransą.

Miško karalius pasimuistė kėdėje. Blykstelėjo akimis ir prisimerkė pastebėjęs kuprinę. Mano skruostai užsiplieskė, tačiau dabar jau negalėjau jos nusiimti.

– Rūmai sveikina Meganą Čeis, – tvirtu dalykišku balsu pasakė Oberonas. Jis nutilo, tarsi laukdamas mano atsakymo, tačiau aš neįstengiau nieko ištarti. Stojo nejauki tyla, tada minioje kažkas sukikeno. Galiausiai Oberonas parodė tuščią kėdę prie stalo ir aš atsisėdau degdama iš gėdos visų rūmų akyse.

– Buvo įspūdinga, – išgirdau sakant man prie kojų. Grimalkinas užšoko ant šalia stovinčios tuščios kėdės, ant kurios aš ruošiausi pasidėti kuprinę. – Tu tikrai paveldėjai aštrų tėvo sąmojį. Ledi Audėja turėtų tavimi didžiuotis.

– Nutilk, Grimai, – sumurmėjau grūsdama kuprinę po savo kėde. Būčiau pasakiusi daugiau, tačiau tą akimirką nutilo muzika ir garsiai nuaidėjo trimitai.

– Jie atvyko, – pasakė Grimalkinas primerkdamas akis iki auksinių plyšelių. Atrodė, tarsi šypsotųsi. – Turėtų būti labai įdomu.

Trimitai skambėjo vis garsiau ir viename rūmų gale esanti spygliuota siena ėmė keistis, susisuko atgal suformuodama didelę arką – tokios aukštos ir dailios man dar nebuvo tekę matyti. Tarp spyglių pražydo juodos rožės, o pro vartus atšvilpęs ledinis vėjas artimiausius medžius padengė šerkšnu.

Pamačiusi, kas įėjo pro arką, aš sudrebėjau labiau nei nuo šalčio. Tai buvo žalias karpotas goblinas, apsivilkęs puikiu juodu švarku auksinėmis sagomis. Jis ironiškai nužvelgė rūmus, išpūtė krūtinę ir suriko aiškiu, rimtu balsu:

– Jos didenybė karalienė Mebė, Žiemos rūmų ponia, Rudens žemių valdovė, Oro ir Tamsos karalienė.

Pasirodė Žiemos rūmų fėjūnai.

Iš pirmo žvilgsnio jie niekuo nesiskyrė nuo Vasaros rūmų fėjūnų. Žiemos vėliavas nešantys maži padarai priminė nykštukus puošniais apsiaustais ir raudonomis kepurėmis. Tada aš pastebėjau dantytas rykliškas šypsenas, akyse šviečiantį įniršį ir supratau, kad jie nė iš tolo nepanašūs į draugiškus sodo nykštukus.

– Raudonkepuriai, – suraukęs nosį pareiškė Grimalkinas. – Tau tikrai derėtų nuo jų laikytis atokiau, žmogau. Paskutinį kartą, kai jie čia buvo, viena nelabai protinga fuka1 pasiūlė vienam iš jų sužaisti antpirščiais ir laimėjo. Geruoju tai nesibaigė.

– Kas nutiko? – paklausiau spėliodama, kas yra fuka.

– Jie ją suėdė.

Tada jis parodė ogrus, dideles nerangias pabaisas riebiais kvailais veidais ir seilėtomis iltimis. Ant riešų jiems buvo uždėti antrankiai, o aplink storus kaklus apvyniotos sidabrinės grandinės. Jie įlingavo į rūmus kaip apsvaigintos gorilos, vilkdami kumščius žeme ir nekreipdami jokio dėmesio į trolių siunčiamus žudikiškus žvilgsnius.

Į laukymę pažiro įvairiausi Žiemos rūmų padarai. Ploni sėlinantys baubai, panašūs į tą iš Itanos spintos, krypavo žeme kaip išstypę vorai. Urzgiantys, šnypščiantys goblinai. Vyras gauruoto juodo ožio krūtine ir galva, su šviesoje blykčiojančiais baugiais ragais. Ir daugiau padarų, vienas už kitą baisesnių. Pastebėję mane jie laidė gašlius žvilgsnius, laižydamiesi lūpas ir dantis. Tačiau, stebimi atšiaurių Oberono ir Titanijos žvilgsnių, nė vienas nedrįso prieiti prie stalo.

Pagaliau, kai rūmuose esančių padarų padaugėjo dvigubai, atėjo eilė įžengti karalienei Mebei.

Jos pasirodymą pranašavo laukymėje dešimčia laipsnių nukritusi temperatūra. Mano rankos pašiurpo ir ėmiau drebėti gailėdamasi, kad tenka vilkėti iš voro šilko ir marlės pasiūtą suknelę, o ne ką nors storesnio. Jau ruošiausi pasislinkti su kėde arčiau stalo, kuo toliau nuo vėjo, kai iš tunelio žiočių pažiro sniegas ir pasirodė moteris – dėl tokių moterų kitos silpnosios lyties atstovės rauda iš pavydo, o vyrai pradeda karus.

Ji nebuvo aukšta kaip Oberonas ar liekna kaip Titanija, tačiau patraukė kiekvieno rūmuose esančio padaro akį. Jos plaukai buvo nenusakomai juodi, vietomis, rodos, net iki mėlynumo, vilnijantys nugara tarsi rašalo krioklys. Tuščios kaip bežvaigždė naktis akys ryškiai kontrastavo su marmurine oda ir tamsiai raudonoms lūpoms. Jos vilkima suknelė sukosi aplink ją lyg įsikūnijęs šešėlis. Ir, kaip Oberonas su Titanija, ji spinduliavo galia.

Tiek daug fėjūnų, Vasaros ir Žiemos, suplūdusių į rūmus, privertė mane klaikiai nervintis. Ir kai jau maniau, kad blogiau būti nebegali, pasirodė Mebės palyda.

Pirmi du palydovai buvo aukšti ir gražūs, kaip ir kiti iš jų giminės, aštrių bruožų ir grakščiomis galūnėmis. Jie oriai vilkėjo juodos ir sidabrinės spalvų kostiumus, varno juodumo plaukus buvo susišukavę atgal, kad pabrėžtų išdidžius, atšiaurius bruožus. Tamsos princai arogantiškai žengė Mebei iš paskos, laikydami ranką ant kardo, su besiplaikstančiais už nugaros apsiaustais.

Trečiasis už jų einantis didikas irgi vilkėjo juodais ir sidabriniais drabužiais. Kaip ir anie du, jis nešėsi kardą, patogiai kabantį ant klubo, buvo dailių aristokratiškų bruožų. Tačiau, skirtingai nei kiti, jis atrodė abejingas aplinkai, kone bodėjosi tuo, kas vyksta. Jo akyse blykstelėjo mėnesiena ir jos suspindo kaip sidabrinės monetos.

Mano širdis sustingo į ledą, o skrandis, rodės, tuoj užkils iki gerklės. Tai buvo vaikinas iš mano sapnų, tas pats, kuris vijosi mudu su Paku per mišką. Aš desperatiškai apsižvalgiau ieškodama, kur galėčiau pasislėpti, kol jis manęs nepamatė. Grimalkinas nustebęs pažvelgė į mane ir vikstelėjo uodega.

– Tai jis! – sušnibždėjau žvelgdama į artėjančius už karalienės didikus. – Tas vaikinas! Čia jis mane medžiojo tądien, kai įkritau į tavo medį. Jis bandė mane nužudyti!

Grimalkinas sumirksėjo.

– Tai princas Ašas, jauniausias karalienės Mebės sūnus. Sakoma, kad jis puikus medžiotojas ir praleidžia daugiau laiko Laukmiškyje nei rūmuose su broliais.

– Man nesvarbu, kad jis toks, – sušnypščiau gūždamasi savo kėdėje. – Jis neturi manęs pamatyti. Kaip man iš čia pabėgti?

Grimalkinas purkštelėjo, tačiau tai nuskambėjo įtartinai panašiai į juoką.

– Aš dėl to nesijaudinčiau, žmogau. Ašas nerizikuotų užsitraukti Oberono pyktį, užpuldamas tave jo rūmuose. Eliziejaus taisyklės draudžia bet kokį smurtą. Be to, – katinas pauostė orą, – ta medžioklė buvo prieš keletą dienų. Jis tikriausiai jau pamiršo apie tave.

Aš piktai dėbtelėjau į Grimalkiną ir vėl įsistebeilijau į fėjūną, kuris dabar lenkėsi Oberonui ir Titanijai kažką murmėdamas, deja, aš negirdėjau ką. Oberonas kinktelėjo galva ir princas, vis dar nusilenkęs, žengė atgal. Kai atsitiesė ir apsigręžė, jo žvilgsnis nuslydo stalu...

...ir sustingo ties manimi. Jis prisimerkė ir nusišypsojęs vos vos man linktelėjo. Mano širdis suspurdėjo ir aš suvirpėjau.

Ašas manęs tikrai neužmiršo.

VAKARUI ĮSIBĖGĖJUS aš ilgesingai prisiminiau savo dienas virtuvėje.

Ne vien dėl princo Ašo, nors jis ir buvo pagrindinė priežastis, dėl kurios vengiau dėmesio. Žiemos rūmų gyventojai vertė įsitempti ir jaustis nejaukiai, ir ne mane vieną. Tarp Vasaros ir Žiemos rūmų tvyrojo įtampa; buvo aišku, kad jie seni priešai. Ir tik fėjūnų atsidavimas taisyklėms ir tinkamam etiketui – kartu su sidhių valdovų galia – neleido šiam susibūrimui virsti skerdynėmis.

Bent jau taip man sakė Grimalkinas. Aš patikėjau jo žodžiu ir tyliai sėdėjau, stengdamasi nepatraukti dėmesio.

Oberonas, Titanija ir Mebei visą naktį praleido prie stalo. Visi trys princai sėdėjo Mebė iš kairės, o Ašas, didžiausiam mano palengvėjimui, buvo toliausiai. Patiekė maistą, pripylė vyno ir sidhių valdovai ėmė kalbėtis tarpusavyje. Grimalkinas nusižiovavo, akivaizdžiai viskuo bodėdamasis, ir palikęs mane dingo minioje. Atrodo, prabėgus valandai, prasidėjo pramogos.

Trys ryškiai apsirengę vaikinai su beždžionės uodegomis liuoktelėjo ant scenos priešais stalą. Jie atliko įspūdingus šuolius ir kūliavirsčius virš, ant ir per vienas kitą. Satyrui grojant dūdele viena moteris šoko, kol jos kojos pradėjo kraujuoti, o veide sumišo ekstazė su siaubu. Labai graži moteris su ožkos kanopomis ir piranijos dantimis dainavo baladę apie vyrą, kuris nusekė paskui mylimąją į ežerą ir niekas jo daugiau nematė. Kai daina baigėsi, aš įkvėpiau oro į degančius plaučius ir išsitiesiau nepastebėjusi, kad kurį laiką nekvėpavau.

Kažkuriuo šventės metu Ašas pradingo.

Susiraukusi pažvelgiau į rūmų kiemą, chaotiškoje fėjūnų minoje ieškodama blyškaus jo veido ir tamsių plaukų. Kiek užmačiau, kieme jo nebuvo, tačiau jis nesėdėjo ir prie stalo su Mebe ir Oberonu.

Staiga šalia savęs išgirdau tylų juoką ir mano širdis nusirito į kulnus.

– Tai čia ta garsioji Oberono puskraujė, – pasakė Ašas ir aš staigiai atsigręžiau. Jo šaltos nežmogiškos akys linksmai spindėjo. Stovėdamas šalia jis atrodė dar gražesnis, aukštais skruostikauliais ir tamsiais, sutaršytais, ant akių krintančiais plaukais. Mano išdavikės rankos panižo, norėdamos suleisti pirštus į tuos kirpčius. Pasibaisėjusi sugniaužiau jas ant kelių, stengdamasi įsiklausyti į Ašo žodžius. – Tu tik pamanyk, – šypsodamasis tęsė princas, – tądien, kai pamačiau tave miške, nė nežinojau, ką vejuosi.

Aš susigūžiau, pažvelgiau į Oberoną ir karalienę Mebę. Jie buvo įnikę į pokalbį ir manęs nė nepastebėjo. Nenorėjau jų pertraukti vien todėl, kad Žiemos rūmų princas mane kalbina.

Be to, dabar buvau fėjūnų princesė. Aš tuo ne visai tikėjau, bet Ašas, rodos, neabejojo. Giliai įkvėpiau, pakėliau smakrą ir pažvelgiau jam tiesiai į akis.

– Aš tave perspėju, – džiaugiausi, kad mano balsas nedreba, – jeigu pamėginsi man ką nors padaryti, tėvas nutrauks tau galvą ir prikals ją prie sienos.

Jis gūžtelėjo laibais pečiais.

– Yra ir baisesnių dalykų. – Pamatęs baugštų mano žvilgsnį jis blankiai šyptelėjo. – Nesijaudink, princese, aš nelaužysiu Eliziejaus taisyklių. Neturiu jokio noro patirti Mebės įniršį, padaręs jai gėdą. Aš čia ne tam.

– Tai ko tu nori?

Jis nusilenkė.

– Šokio.

– Ką? – Aš žiūrėjau į jį su nepasitikėjimu. – Tu bandei mane nužudyti!

– Tik formaliai, iš tikrųjų aš norėjau nužudyti Paką. Tu tiesiog atsidūrei ten. Bet jei būtų pasitaikiusi proga, būčiau paleidęs šūvį.

– Tai kodėl, po galais, tikiesi, kad aš su tavimi šoksiu?

– Tai buvo tada, – mandagiai atsakė jis. – O dabar yra dabar. Be to, tokia Eliziejaus tradicija: priešingų žemių sūnus ir dukra šoka vienas su kitu, taip parodydami abejų rūmų gerą valią.

– Kvaila tradicija. – Aš susikryžiavau rankas ir dėbtelėjau į jį. – Gali pamiršti. Aš niekur su tavimi neisiu.

Jis kilstelėjo antakį.

– Tu tikrai žadi atsisakyti ir įžeisti mano valdovę, karalienę Mebę? Ji tai gali priimti asmeniškai ir apkaltinti Oberoną. O Mebė laiko nuoskaudas labai, labai ilgai.

Velnias. Na ir įkliuvau. Jei atsisakysiu, įžeisiu Žiemos rūmų karalienę. Taip atsidurčiau abiejų, Mebės ir Titanijos, juoduosiuose sąrašuose, o tada mano išgyvenimo galimybės būtų lygios nuliui.

– Taigi tu tiesiog nepalieki man kitos išeities.

– Visada yra išeitis. – Ašas ištiesė ranką. – Neverčiu tavęs. Aš tik vykdau savo karalienės įsakymą. Tačiau atsimink, kad to tikisi visi rūmai. – Jis karčiai nusišypsojo, pašiepdamas pats save. – O aš prižadu, kad kol nesibaigs naktis, būsiu tikras džentelmenas. Duodu tau žodį.

– Po galais. – Sugniaužiau rankas bandydama sugalvoti, kaip išsisukti iš padėties. – Aš tik padarysiu tau gėdą, – įžūliai pasakiau jam. – Nemoku šokti.

– Tu esi Oberono kraujo, – jo balse pasigirdo šalta nustebimo gaidelė. – Žinoma, kad moki šokti.

Dar kelias akimirkas pakovojau su savimi. Čia juk Žiemos rūmų princas, – pasakiau mintyse. – Gal jis ką nors žino apie Itaną. Arba mano tėtį! Galiu bent jau paklausti.

Giliai įkvėpiau. Ašas kantriai laukė ištiesęs ranką ir, kai aš pagaliau padėjau pirštus jam ant delno, jis vos pastebimai nusišypsojo. Jo oda buvo šalta, jis švelniai pakėlė mano ranką prie savęs ir aš suvirpėjau nuo jo artumo. Princas aštriai kvepėjo šerkšnu ir kažkuo svetimu – ne nemaloniu, bet keistu.

Mes kartu žengėme nuo stalo ir mano skrandis apsivertė pamačius, kad mus stebi šimtai spindinčių akių. Mums einant prie scenos, tiek Vasaros, tiek Žiemos rūmų fėjūnai traukėsi į šalis.

Man drebėjo keliai.

– Aš negaliu, – sušnibždėjau spausdama Ašui ranką. – Paleisk mane. Man tuoj pasidarys bloga.

– Tau viskas bus gerai. – Ašas nežiūrėjo į mane, mums lipant ant scenos. Jis pakelta galva ir neįskaitomu veidu žvelgė į tris fėjūnų valdovus. O aš žiūrėjau į veidų jūrą drebėdama iš baimės.

Ašas suspaudė man ranką.

– Tiesiog leisk man vesti.

Jis nusilenkė Oberono stalui, o aš padariau reveransą. Miško karalius oficialiai linktelėjo ir Ašas atsisuko veidu į mane, paėmė vieną mano ranką, o kitą uždėjo sau ant peties.

Užgrojo muzika.

Kai Ašas žengė pirmyn, aš vos nesuklupau, prikandau lūpą ir pamėginau atkartoti jo žingsnius. Mes daugiau mažiau trepsėjome po sceną: aš iš visų jėgų stengiausi nepargriūti ir neužminti ant kojos, o Ašas judėjo kaip grakštus tigras. Laimei, niekas nešvilpė ir nieko nemėtė, bet aš lyg apsvaigusi trypčiojau pirmyn atgal laukdama, kol baigsis šis pažeminimas.

Košmarui tęsiantis išgirdau juoką.

– Nustok galvoti, – sumurmėjo Ašas ir pasuko mane taip, kad prisispausčiau jam prie krūtinės. – Žiūrovai nesvarbu. Žingsneliai nesvarbu. Tiesiog užsimerk ir klausykis muzikos.

– Lengva tau sakyti, – suurzgiau, tačiau jis mane pasuko taip greitai, kad scena sumirguliavo ir aš užsimerkiau. Atsimink, kodėl tu tai darai, – sušnypštė vidinis balas. – Tai dėl Itano.

Taip. Aš atmerkiau akis ir pažvelgiau į niūrųjį princą.

– Taigi, – sumurmėjau stengdamasi, kad tai skambėtų kaip įprastas pokalbis. – Tu karalienės Mebės sūnus, tiesa?

– Aš maniau, tai mes jau išsiaiškinome. Ir ką?

– Ar ji mėgsta... kolekcionuoti daiktus? – Ašas keistai į mane pasižiūrėjo ir aš suskubau tęsti: – Ta prasme, žmones. Ar jos rūmuose daug žmonių?

– Keletas. – Ašas mane vėl apsuko ir šįkart aš pasidaviau. Kai grįžau į princo glėbį, jo akys švytėjo. – Paprastai mirtingieji Mebei nusibosta per kelerius metus. Nelygu, kokia būna jos nuotaika, ji juos arba paleidžia, arba paverčia kokiais nors įdomesniais padarais. O ką?

Mano širdis suspurdėjo.

– O jos rūmuose kartais nėra berniuko? – paklausiau sukdamasi po sceną. – Keturmečio mėlynomis akimis, garbanotais rudais plaukais? Paprastai labai tylaus?

Ašas nustebo.

– Aš nežinau, – pasakė jis dideliam mano nusivylimui. – Pastaruoju metu nebuvau rūmuose. O jei ir būčiau buvęs, neskaičiuoju visų mirtingųjų, kuriuos metams bėgant įsigyja arba paleidžia karalienė.

– A, – sumurmėjau nuleisdama akis. Tai buvo neblogas bandymas. – Na, jei tavęs nebūna rūmuose, tai kur tu būni?

Ašas šaltai nusišypsojo.

– Laukmiškyje, – atsakė jis sukdamas mane. – Medžioju. Ir retai leidžiu savo grobiui pabėgti, tad dėkok Pakui, kad jis toks bailys. – Tačiau, man nespėjus nieko atsakyti, jis vėl prisitraukė mane artyn, jo lūpos atsidūrė man prie ausies. – Tačiau aš džiaugiuosi, kad tada tavęs nenužudžiau. Juk sakiau, kad Oberono duktė moka šokti.

Aš pamiršau apie muziką ir supratau, kad mano kūnas juda savaime, sukasi ant parketo, lyg aš būčiau tai dariusi tūkstančius kartų. Kurį laiką mudu tylėjome, pasinėrę į šokį. Vis garsiau naktyje liejantis muzikos garsams mane užvaldė stiprios emocijos, atrodė, kad likome tik dviese, besisukantys scenoje.

Ašui pasukus mane paskutinį kartą, muzika nutilo. Aš prisispaudžiau prie jo, princo veidas atsidūrė per keletą centimetrų nuo manojo, akys ryškios ir didelės. Akimirką mes taip stovėjome, pamiršę laiką, besidaužančiomis širdims. Viskas aplinkui išnyko. Ašas sumirksėjo ir nusišypsojo. Būtų užtekę pusės žingsnio, kad pasiekčiau jo lūpas.

Naktį perskrodęs klyksmas privertė mus atsipeikėti. Princas paleido mane ir žengė atgal; jo veidas virto bejausme kauke.

Vėl nuaidėjo klyksmas, šįkart lydimas kurtinamo riaumojimo, nuo kurio ėmė virpėti stalai ir ant grindų dužti puikios krištolinės taurės. Aš pamačiau, kad virš susirinkusiųjų galvų smarkiai dreba gervuogių siena, lyg koks nors didžiulis padaras brautųsi vidun. Fėjūnai suskato šaukti ir stumdytis, Oberonas atsistojo ir pradėjo skambiu balsu šūkauti įsakymus. Akimirką visi sustingo.

Gervuogės kurtinamai traškėdamos prasiskyrė ir kažkas didžiulis nagais prasiskynė sau kelią. Gelsvai rudu pabaisos kailiu tekėjo kraujas – ne šešėlio ar baubuko, kuris šoka iš po lovos norėdamas išgąsdinti, bet tikros pabaisos, kuri gali perplėšti pilvą ir suėsti vidurius. Ji turėjo tris siaubingas galvas: liūto su kruvinu satyru nasruose, ožio pamišusiomis baltomis akimis ir šnypščiančio drakono su liepsnomis iš nasrų. Chimera.

Akimirkai ji sustingo ir įsispoksojo į šventę, kurią ką tik nutraukė, akys visose trijose galvose sutartinai sumirksėjo. Negyvas satyras, virtęs sukramtyta, sudarkyta mase, iškrito ant grindų ir kažkas minioje pradėjo spiegti.

Chimera suriaumojo, trys balsai susiliejo į kurtinamą klyksmą. Tada ji sulenkė užpakalines letenas ir šoko į sumaištį, minia pažiro į šalis. Pabaisa nusileido šalia sprunkančio raudonkepurio ir užsimojusi smogė savo naguota letena. Ji pataikė fėjūnui į pilvą ir jį akimirksniu perskrodė. Raudonkepuris susvirduliavo ir parkrito susiėmęs už žarnų, chimera pasisuko, šoko ant trolio ir prispaudė jį prie žemės. Trolis suurzgė ir sučiupo liūto galvą už gerklės, stumdamas ją šalin, tačiau iš viršaus atskriejusi drakono galva apžiojo trolio kaklą ir pasuko. Čiurkštelėjo tamsus kraujas, pripildydamas orą vario tvaiko. Trolis trūktelėjo ir suglebo.

Iš chimeros nasrų tebelašėjo kraujas, kai ji apsidairė ir pastebėjo mane, sustingusią ant parketo. Riaumodama pašoko ir nusileido šokių aikštelės pakraštyje. Mano smegenys klykė bėgti šalin, tačiau aš neįstengiau pajudėti. Tegalėjau spoksoti, kaip jai šliaužiant po kruvinu kailiu grakščiai juda raumenys. Į mane tvokstelėjo karštas kvėpavimas, trenkiantis krauju ir supuvusia mėsa, ant liūto danties pamačiau raudono apdaro skiautę.

Klykdama chimera pašoko ir aš užsimerkiau tikėdamasi, kad viskas akimirksniu bus baigta.

1 Į goblinus panašūs padarai, gebantys keisti pavidalą.

13

Pabėgimas iš Vasaros rūmų

Kažkas rėžėsi į mane ir nustūmė šalin. Aš griuvau ant peties, skausmui nudiegus ranką aiktelėjau ir atsimerkiau.

Išsitraukęs kardą tarp manęs ir chimeros stovėjo Ašas. Kardo geležtė švytėjo melsvai, buvo padengta šerkšnu ir migla. Pabaisa suriaumojo ir metėsi ant jo, tačiau jis liuoktelėjo šalin ir užsimojo kardu. Sušalę ašmenys kirto chimerai per nasrus priversdamas pabaisą beveik žmogiškai suklykti. Ji liuoktelėjo ir Ašas nusirito šalin. Pašokęs ant kojų iškėlė ranką melsvai švytinčiais pirštais. Kai chimera vėl jį puolė, jis švystelėjo ranką pirmyn ir chimera sucypė, į jos kailį susmigus spiečiui spindinčių ledo kristalų.

– Prie ginklų! – skardus Oberono balsas perrėkė chimeros riaumojimą. – Riteriai, sulaikykit žvėrį! Apginkit pasiuntinius! Greičiau!

Į chorą įsiliejo Mebės balsas, įsakantis savo pavaldiniams pulti. Vis daugiau fėjūnų lipo ant scenos, atstatę ginklus ir šaukdami karo šūkius, iššiepę iltis ir dantis. Kitiems puolant, ne tokie karingi fėjūnai skubėjo nešti kudašių kuo toliau nuo scenos. Troliai ir ograi didžiuliais spygliuotais vėzdais trankė pabaisai per šoną, raudonkepuriai badė bronziniais peiliais, o Vasaros rūmų riteriai kirto ugniniais kardais. Aš pamačiau, kad Ašo broliai taip pat įsitraukė į kovą, jų lediniai kalavijai susmigo pabaisai į nugarą. Sunkiai sužeista chimera vėl suriaumojo, netikėtai įbauginta užpuolikų.

Staiga drakono galva su iš nasrų virstančiais garais nusileido ir spjovė čiurkšlę skystos ugnies ant ją apsupusių fėjūnų. Skysta liepsna apėmė keletą užpuolikų, šie klykdami krito ant žemės ir pradėjo pašėlusiai vartytis ant kaulų čirškant mėsai. Pabaisa pamėgino sprukti iš šokių aikštelės, tačiau fėjūnai susiglaudė tvirčiau ir atstatę ginklus neleido jai to padaryti.

Pabėgus paskutiniam civiliam fėjūnui, atsistojo Vasaros rūmų karalius, jo veidas buvo neatpažįstamai pasikeitęs, bauginantis, ilgi sidabriniai plaukai plaikstėsi už nugaros. Jis iškėlė rankas ir žemę supurtė siaubingas drebėjimas. Lėkštės barškėjo ir dužo ant grindų, medžiai virpėjo, fėjūnai pasitraukė nuo urzgiančios pabaisos. Chimera suriaumojo ir letena perskrodė orą, ji žvelgė nepatikliomis ir sumišusiomis akimis, tarsi nesuprastų, kas vyksta.

Tvirta marmurinė scena kurtinamai traškėdama suskeldėjo ir į paviršių išlindo didžiulės šaknys. Senos, padengtos spindinčiais spygliais, lyg storos gyvatės jos apsivijo chimerą, susimigdamos į kailį. Pabaisa suriaumojo vagodama gyvą medį nagais, tačiau pančiai toliau veržėsi.

Fėjūnai badydami ir kapodami vėl būriu puolė pabaisą. Chimera kovojo mojuodama pražūtingais nagais ir iltimis, taikydama į tuos, kurie prieidavo pernelyg arti. Vienas ogras trinktelėjo vėzdu pabaisai per šoną, tačiau negailestingi chimeros nasrai perplėšė jam petį. Vasaros rūmų riteris kirto drakonui per galvą, bet atsivėrę nasrai apipylė jį skysta ugnimi. Kai klykdamas jis parkrito, drakonas pakėlė galvą ir įsmeigė akis į susikaupusį, prisimerkusį, prie stalo stovintį Miško karalių. Pabaisa sudėjo lūpas vamzdeliu ir įkvėpė. Surikau Oberonui, tačiau mano balsas pradingo kakofonijoje ir aš supratau, kad nebespėsiu jo perspėti.

Tada pasirodė Ašas, išvengęs nagų jis kirto ledu mirgančiu kardu. Kirtis tiksliai perskrodė kaklą ir nuo kūno atskirta galva šlykščiai šleptelėdama atsitrenkė į marmurą. Ašas traukėsi saugodamasis ir toliau besirangančio kaklo, kuris taškėsi krauju ir skysta ugnimi. Fėjūnai sukaukė iš skausmo. Kai Ašas pasitraukė nuo lavos fontano, trolis bedė ietimi liūtui į nasrus ir ši išlindo jam per pakaušį, o trijulė raudonkepurių, išvengusi nagų, kandžiodamasi ir badydama peiliais užgulė ožio galvą. Chimera sutrūkčiojo, sudrebėjo ir galiausiai susmuko voratinklyje iš šakų, retkarčiais virptelėdama.

Mūšis buvo baigtas, tačiau skerdynių laukas liko. Ant sutrūkinėjusios scenos lyg sulaužyti žaislai gulėjo sužaloti, apanglėję, sudarkyti kūnai. Sunkiai sužeisti fėjūnai agonijos iškreiptais veidais spaudė savo žaizdas. Tvyrojo nepakeliamas kraujo ir degančios mėsos kvapas.

Man suspaudė skrandį. Nusukusi galvą nuo siaubingo vaizdo, aš nušliaužiau į scenos kraštą ir pratrūkau vemti į rožių krūmus.

– Oberonai!

Nuo riksmo man pašiurpo oda. Karalienė Mebė blizgančiomis akimis rodė pirštinėtu pirštu į Miško karalių.

– Kaip tu drįsti?! – suriko ji, ir aš sudrebėjau pajutusi stingdantį šaltį. Šerkšnas padengė medžių šakas ir pradėjo slinkti žeme. – Kaip tu drįsti užsiundyti šitą monstrą ant mūsų per Eliziejų, kai mes atvykome čia su pasitikėjimo vėliava? Tu sulaužei sutartį ir šitos erezijos aš tau neatleisiu!

Oberonas atrodė įskaudintas. Karalienė Titanija pašoko ant kojų.

– Kaip drįsti?! – sušuko ji ir jai virš galvos plykstelėjo žaibas. – Tu drįsti mus kaltinti pakvietus šitą padarą? Akivaizdu, kad čia Žiemos rūmų darbas, siekiant mus susilpninti mūsų pačių namuose!

Fėjūnai pradėjo murmėti tarpusavyje, įtariai dėbčiodami į kitų rūmų atstovus, nors vos prieš kelias sekundes jie kovėsi petys petin. Raudonkepuris, iš kurio kruvinos burnos dar lašėjo juodas chimeros kraujas, nušoko nuo scenos ir gašliai įsispoksojo į mane, apskritose akyse švietė alkis.

– Užuodžiu žmogų, – sugergždė jis, rausvu liežuviu laižydamasis iltis. – Užuodžiu jaunos merginos kraują ir saldesnę nei pabaisos mėsytę. – Aš pasileidau bėgti aplink sceną, tačiau jis sekė iš paskos. – Ateik čia, mergele, – užniūniavo rodonkepuris. – Pabaisos mėsa karti, ne tokia kaip saldžios jaunos mergelės. Aš noriu tik kąsnelio. Galbūt pirštelio.

– Pasitrauk. – Ašas atsirado lyg iš niekur, tamsiu krauju aptaškytas veidas atrodė grėsmingai. – Mums ir be tavęs, ėdančio Oberono dukterį, užtenka bėdų. Dink iš čia.

Raudonkepuris nusiviepė ir nukūrė šalin. Fėjūnų princas atsiduso ir atsisukęs nužvelgė mano suknelę.

– Tu nesužeista?

Aš papurčiau galvą.

– Tu išgelbėjai man gyvybę, – sumurmėjau. Jau ruošiausi pridurti „ačiū tau“, tačiau laiku susigriebiau, kad fėjūnų šalyje ištaręs šiuos žodžius tampi skolingas. Netikėtai man toptelėjo gluminanti mintis. – Aš… aš tau juk nieko nepažadėjau ar panašiai? – išsigandusi paklausiau. Jis pakėlė antakį ir aš nurijau gerklėje įstrigusį gumulą. – Jokios gyvenimo skolos ar prievolės tapti tavo žmona, tiesa?

– Ne, nebent mūsų valdovai sudarė sandorį be mūsų žinios. – Ašas pažvelgė į besipykstančius valdovus. Oberonas mėgino nutildyti Titaniją; dabar jis turėjo atremti ne tik Mebės, bet ir savo žmonos pyktį. – O, sakyčiau, kad visos sutartys, kurias jie buvo sudarę, oficialiai nutrauktos. Tikriausiai tai reiškia karą.

– Karą? – Kažkas šaltas palietė mano skruostus ir pažvelgusi aukštyn aš pamačiau, kad iš žaibų nutvieksto dangaus krinta snaigės. – Kas dabar bus?

Ašas žengė artyn. Pirštais nubraukė plaukus man nuo veido, nuo jo prisilietimo mane tarsi elektra nupurtė. Jis palinko artyn ir šaltas jo kvėpavimas pakuteno man ausį.

– Aš tave nužudysiu, – sušnibždėjo ir nuėjo pas savo brolius prie stalo. Jis nė nepažvelgė atgal.

Apsvaigusi ir tuo pat metu išsigandusi aš paliečiau tą vietą, kur jo pirštai brūkštelėjo per odą.

– Atsargiai, žmogau. – Iš scenos krašto, skendinčio negyvos chimeros šešėlyje, pasirodė Grimalkinas. – Nepamesk galvos dėl fėjūnų princo. Tai niekada gerai nesibaigia.

– Kas tavęs klausė? – Piktai dėbtelėjau į jį. – Ir kodėl tu visada pasirodai, kai esi nepageidaujamas. Juk gavai savo atlygį. Kodėl sekioji paskui mane?

– Tu juokinga, – sumurkė Grimalkinas. Auksinės jo akys žvilgtelėjo į besiriejančius valdovus ir vėl įsmigo į mane. – Ir labai įdomi karaliams ir karalienėms. Dėl to tampi vertingu pėstininku. Man įdomu, ką darysi dabar, kai neradai savo brolio Oberono žemėse?

Aš pažvelgiau į Ašą, stovintį greta brolių, jie visi akmeniniais veidais stebėjo Mebės ir Titanijos ginčą, Oberonas nesėkmingai mėgino nuraminti jas abi.

– Turiu patekti į Žiemos rūmus, – sušnibždėjau ir Grimalkinas nusišypsojo. – Turiu paieškoti Itano karalienės Mebės žemėse.

– Taip ir galvojau, – sumurkė Grimalkinas, įsmeigęs akis į mane. – Tik tu nežinai, kur yra Žiemos rūmai, tiesa? Karalienės Mebės palyda čia atvyko skraidančiomis karietomis. Kaip tu rasi kelią?

– Galbūt galėčiau pasislėpti vienoje iš karietų. Užsimaskuoti.

Grimalkinas suprunkštė iš juoko.

– Jeigu tavęs neužuos raudonkepuriai, ograi tikrai pajus. Kai pasieksite Tir Na Nogą, iš tavęs bus likę tik kauleliai. – Katinas nusižiovavo ir palaižė priekinę leteną. – Kaip gaila, kad neturi vedlio. Ko nors, kas žinotų kelią.

Kai spoksodama į katiną pagaliau supratau, ką jis nori pasakyti, manyje užvirė pyktis.

– Tu žinai kelią į Žiemos rūmus, – tyliai ištariau.

Grimalkinas persibraukė letena per ausį.

– Galbūt.

– Ir už mažą užmokestį, – tęsiau aš, – mane ten nuvesi.

– Ne, – pasakė Grimalkinas žiūrėdamas į mane. – Einant į Žiemos žemes nieko mažo nebūna. Mano kaina bus milžiniška, žmogau, nesuklysk. Taigi turi paklausti savęs, kiek tau vertas brolis.

Aš nutilau ir pasižiūrėjau į stalą, kur vis dar barėsi karalienės.

– Kodėl aš turėjau iškviesti tą padarą?! – paklausė Mebė, paniekinamai nusiviepusi Titanijai. – Aš taip pat netekau lojalių pavaldinių. Kodėl turėčiau tą pabaisą siundyti ant saviškių?

Titanija atsakė Žiemos karalienei su tokia pat panieka.

– Tau nerūpi, ką žudyti, – šniurkštelėjusi pasakė ji, – kol galų gale gauni tai, ko nori. Kaip gudru, susilpninti mūsų rūmus, nemetant įtarimo šešėlio ant savęs!

Mebė net išsipūtė iš pykčio ir sniegas virto šlapdriba.

– Dabar tu kaltini mane žudžius savo pačios pavaldinius! Neketinu to klausytis nė akimirkos ilgiau! Oberonai! – iššiepusi dantis ji atsisuko į Miško karalių. – Surask, kas tai padarė! – sušnypštė ji, jos plaukai raitėsi aplinkui kaip gyvatės. – Surask juos ir atiduok man, antraip pajusi Žiemos rūmų įniršį!

– Ledi Mebe, – pasakė Oberonas pakeldamas ranką, – prašau taip neskubėti. Juk supranti, ką tai reiškia mums abiem.

Mebės veidas nesušvelnėjo.

– Aš lauksiu iki vasaros saulėgrįžos, – su akmenine veido išraiška pranešė ji. – Jeigu Vasaros rūmai iki tada neperduos man atsakingų už šią piktadarystę, ruoškitės karui. – Ji pasisuko į savo sūnus, kurie tyliai laukė nurodymų. – Praneškite mūsų gyduoliams, – paliepė. – Surinkite mūsų sužeistuosius ir žuvusiuosius. Šiąnakt grįžtame į Tir Na Nogą.

– Jeigu ruošiesi apsispręsti, – tyliai pasakė Grimalkinas, – paskubėk. Jiems išvykus, Oberonas tavęs niekur neišleis. Tu išties pernelyg vertinga figūra, kad taip paprastai paaukotų Žiemos rūmams. Jis laikys tave čia prieš tavo valią, jei reikės – užrakintą, kad tik nepakliūtum Mebei į nagus. Po šios nakties gali nebepasitaikyti daugiau progų pabėgti ir tu niekada nerasi brolio.

Aš žiūrėjau, kaip Ašas su broliais ištirpsta tamsių fėjūnų minioje, pastebėjau niūrų, gąsdinantį Miško karaliaus žvilgsnį ir apsisprendžiau. Giliai įkvėpusi pasakiau:

– Gerai. Nešdinkimės iš čia.

Grimalkinas atsistojo.

– Puiku, – tarė jis. – Išvykstame dabar pat. Kol nenurimo chaosas ir Oberonas neprisiminė tavęs. – Jis nužvelgė mano prabangius apdarus ir suraukęs nosį pauostė. – Aš atnešiu tavo drabužius ir daiktus. Lauk čia ir pasistenk nepritraukti dėmesio. – Tada vikstelėjo uodega ir pradingo šešėliuose.

Aš stovėjau šalia negyvos chimeros, nervingai dairydamasi aplinkui ir vengdama pakliūti Oberonui į akis.

Kažkas mažytis iškrito iš liūto karčių, atsidūręs šviesoje jis suspindo ir dusliai skimbtelėjęs atsitrenkė į marmurą. Pagauta smalsumo atsargiai prisiartinau, stebėdama didžiulį kūną ir kelis jį vis dar graužiančius raudonkepurius. Aš pasilenkiau ir pakėliau tą daiktą, kuris ant žemės spindėjo metalu, padėjusi ant delno apverčiau.

Jis priminė mažytį metalinį vabalėlį, apvalų ir tiksintį, dydžio sulig mano mažojo pirštelio nagu. Ilgos kojos buvo palenktos po pilvu kaip kokio negyvo vabzdžio. Jis buvo aplipęs juodu dumblu ir aš su siaubu supratau, kad tai chimeros kraujas.

Man jį apžiūrinėjant, neaiškus padaras sumataravo kojomis ir apsivertė delne. Aš cyptelėjau ir nusviedžiau jį ant žemės, kur jis greitai nuropojo marmurine scena, įlindo į plyšį ir pradingo iš akių.

KAI TARSI IŠ NIEKUR ATSIRADO GRIMALKINAS, nešinas mano oranžine kuprine, aš valiausi chimeros kraują nuo rankų, kuris, pasirodo, dažė odą.

– Čionai, – pasakė katinas ir nusivedė mane iš rūmų kiemo į proskyną tarp medžių. – Skubiai persirenk, – paragino, kai susigūžėme šakų šešėlyje. – Mes neturime laiko.

Aš atsegiau kuprinę ir iškračiau savo drabužius ant žemės. Pradėjusi rangytis iš suknelės pamačiau, kad Grimalkinas mane stebi tamsoje švytinčiomis akimis.

– Gal galima šiek tiek privatumo? – paklausiau. Katinas sušnypštė.

– Tu neturi nieko, kas mane domintų, žmogau. Paskubėk.

Susiraukusi aš išslydau iš suknelės ir persirengiau senais patogiais drabužiais. Grūsdama kojas į sportinius batelius pastebėjau Grimalkiną žiūrint atgal, į kiemą. Link mūsų per pievelę ėjo trys Vasaros rūmų riteriai, lyg kažko ieškodami.

Grimalkinas priglaudė ausis.

– Tavęs jau pasigedo. Čionai!

Laikydamasi šešėlyje nusekiau paskui katiną prie kiemą juosiančios gyvatvorės. Mums priėjus gervuogės atsitraukė atgal, atidengdamos siaurą skylę, gana didelę, kad keliaklupsčia galėčiau pralįsti. Grimalkinas pralindo nė neatsigręždamas. Aš susiraukiau, atsiklaupiau ir nėriau paskui katiną, iš paskos tempdamasi kuprinę.

Tunelis buvo tamsus ir vingiuotas. Laviruodama spygliuotu labirintu aš susibadžiau daugybę kartų. Sprausdamasi ypač siauru tarpu nusikeikiau, kai spygliai ėmė draskyti plaukus, drabužius ir odą. Man vis labiau atsiliekant, Grimalkinas pažvelgė atgal ir sumirksėjo šviečiančiomis akimis.

– Pasistenk pernelyg nesusikruvinti į spyglius, – patarė jis, kai vėl įsidūriau ir sušnypščiau iš skausmo. – Dabar mus gali sekti bet kas, o tu palieki labai aiškius pėdsakus.

– Žinoma, nes aš čia tyčia stengiuosi viską iškruvinti. – Skausmingai truktelėjusi galvą ištraukiau gervuogyne įstrigusią plaukų sruogą. – Ar dar toli?

– Nelabai. Mes einame trumpesniu keliu.

– Čia trumpesnis kelias? Gal jis veda tiesiai į Mebės sodą ar panašiai?

– Ne visai. – Grimalkinas atsisėdo ir pasikasė ausį. – Iš tikrųjų šitas kelias veda į tavo pasaulį.

Aš kilstelėjau galvą ir įsidūriau į pakaušį, iš skausmo akys prisipildė ašarų.

– Ką? Tu rimtai? – Mane užplūdo palengvėjimas ir jaudulys. Aš galėsiu eiti namo! Pamatysiu mamą, ji tikriausiai baisiai dėl manęs jaudinasi. Galėsiu eiti į savo kambarį ir... – Ne. Aš dar negaliu eiti namo, – pasakiau jausdama, kaip sugniaužia gerklę. – Be Itano negrįšiu. – Prikandusi lūpą susitvardžiau ir pažvelgiau į katiną. – Grimai, maniau, kad tu mane vedi į Žiemos rūmus.

Grimalkinas nusižiovavo ir nuobodžiaujančiu balsu tarė:

– Taip ir yra. Žiemos rūmai yra daug arčiau tavo pasaulio nei Vasaros žemės. Todėl kur kas greičiau yra žengti į mirtingųjų žemes, o iš ten patekti į Tir Na Nogą.

– O. – Akimirką apie tai mąsčiau. – Kodėl tada Pakas mane vedė per Laukmiškį? Jeigu Žiemos rūmus paprasčiau pasiekti iš mano pasaulio, kodėl jis nėjo tuo keliu?

– Kas žino? Tiltus – kelius į Niekadaniekada – sunku rasti. Kai kurie iš jų nuolat keičiasi. Dauguma veda tiesiai į Laukmiškį. Tik keli eina tiesiai į Vasaros ar Žiemos žemes, juos saugo galingi sergėtojai. Tiltas, kuriuo mes einame, yra į vieną pusę. Atsidūrę kitapus mes niekada jo neberasime.

– Nejaugi nėra kito kelio?

Grimalkinas atsiduso.

– Kiti keliai į Tir Na Nogą veda iš Laukmiškio, tačiau tektų susidurti su ten gyvenančiais padarais, kaip jau žinai iš patirties, – su goblinais, o jie tikrai nėra baisiausi padarai, kuriuos galima sutikti. Be to, tave medžioja Oberono sargybiniai ir Laukmiškyje jie ieškos pirmiausia. Trumpiausias kelias į Žiemos rūmus yra šitas, kuriuo tave vedu. Taigi, žmogau, apsispręsk. Ar vis dar nori eiti?

– Neatrodo, kad turėčiau kitą pasirinkimą.

– Tu vis kartoji tą patį, – tarė Grimalkinas. – Tačiau pasirinkimas visada yra. Siūlyčiau liautis pliurpus ir eiti pirmyn. Mus seka.

Mes ėjome tolyn erškėčių tuneliu, skindamiesi kelią per spyglius, kol aš praradau laiko ir krypties nuovoką. Iš pradžių stengiausi išvengti gervuogių šakų, tačiau ilgainiui, badoma ir draskoma, nustojau į tai kreipti dėmesį. Keista, kai lioviausi dėl to jaudintis, įsidrėksdavau kur kas rečiau. Man nustojus judėti kaip sraigei, Grimalkinas pradėjo eiti vienodu sparčiu tempu ir aš iš paskutiniųjų stengiausi neatsilikti. Kartais pamatydavau kitomis kryptimis atsišakojančius tunelius ir pastebėdavau tarp krūmų šmėkščiojant neaiškius pavidalus, tačiau nė sykio nepavyko gerai įsižiūrėti.

Mes pasukome už kampo ir staiga mūsų kelyje išdygo didelis betoninis vamzdis. Tai buvo drenažo vamzdis, pro skylę mačiau atvirą erdvę ir mėlyną dangų. Keista, tačiau ten buvo saulėta.

– Mirtingųjų pasaulis štai ten, – pranešė Grimalkinas. – Atmink, kai išeisime, šiuo keliu nebegalėsime sugrįžti į Niekadaniekada. Mums teks susirasti kitą kelią.

– Žinau, – pasakiau.

Grimalkinas ilgai, nejaukiai žiūrėjo į mane.

– Be to, žmogau, atsimink – tu buvai Niekadaniekada. Kerai nuo tavo akių nukrito. Kiti mirtingieji tavyje neįžvelgs nieko keista, tačiau tau viskas atrodys… kiek kitaip. Pasistenk nereaguoti labai jautriai.

– Kitaip? Kaip kitaip?

Grimalkinas nusišypsojo.

– Pamatysi.

IŠ DRENAŽO VAMZDŽIO MES IŠLINDOME į automobilių variklių ir gatvės eismo garsus, šitiek laiko praleidus laukinėje gamtoje buvo keista. Atsidūrėme miesto centre, iš abiejų pusių virš mūsų kilo pastatai. Virš vamzdžio ėjo šaligatvis, juo skubėjo žmonės, paskendę savo rūpesčiuose, toliau vingiavo piko valandomis sausakimšos gatvės. Atrodė, kad niekas nepastebėjo iš nuotekų vamzdžio lendančių katino ir purvinos, kiek išsikruvinusios paauglės.

– Gerai. – Nors ir jaudinausi, nudžiaugau sugrįžusi į pažįstamą pasaulį ir apstulbau išvydusi didžiulius stiklo ir metalo statinius. Buvo nemaloniai šalta, šaligatviai ir nuotekų grioviai padengti purvinu ižu. Ištempusi kaklą aš žiūrėjau į dunksančius dangoraižius, kurie, atrodė, remia dangų, kol ėmė svaigti galva. Nieko panašaus mano mažame Luizianos miestelyje nebuvo.

– Kur mes?

– Detroite. – Grimalkinas prisimerkė žiūrėdamas į pastatus ir į pro šalį skubančius žmones. – Minutėlę. Nuo tada, kai buvau čia paskutinį kartą, prabėgo šiek tiek laiko. Leisk pagalvoti.

– Detroite, Mičigane?

– Ša.

Jam galvojant iš minios išniro kažkoks aukštas tipas nuskurusiu raudonu megztiniu su gobtuvu ir patraukė link mūsų, vienoje rankoje spausdamas butelį maišelyje. Jis atrodė kaip benamis, nors aš niekada nebuvau jų mačiusi. Jaučiausi gana saugiai: mes buvome judrioje gatvėje, kur daug liudininkų išgirstų mano riksmą, jeigu jis mėgintų ką nors padaryti. Tikriausiai paprašys smulkiųjų ir nueis sau.

Tačiau, jam priartėjus ir pakėlus galvą, aš pamačiau raukšlėtą apžėlusį veidą ir iš nasrų kyšančias kreivas iltis. Gobtuvo šešėlyje švietė katiniškos geltonos įkypos akys. Aš net pašokau, kai nepažįstamasis mane gašliai nužvelgė ir žengė artyn. Dvokas vos neišvertė manęs iš kojų: nuo jo trenkė dvėseliena, sugedusiais kiaušiniais ir saulėje pūvančia žuvimi. Aš žiauktelėjau ir vos neatsisveikinau su pusryčiais.

– Graži mergaitė, – suurzgė keistasis padaras mostelėjęs nagais. – Juk tu atėjai iš ten, ar ne? Parsiųsk mane atgal! Dabar! Parsiųsk atgal!

Aš atsitraukiau, Grimalkinas, dvigubai išsipūtęs, liuoktelėjo tarp mūsų. Piktas jo šnypštimas privertė valkatą sustoti, jo akys išsiplėtė iš baimės. Jis sugargaliavo, apsiverkė ir nusigręžęs puolė bėgti stumdydamas žmones į šalis. Praeiviai keikėsi ir žvalgėsi į šalis, spoksodami vienas į kitą, tarsi nė nematytų sprunkančio valkatos.

– Kas čia buvo? – paklausiau Grimalkino.

– Norgenas 1. – Katinas atsiduso. – Šlykštūs padarai. Argi patikėtum, kad jie taip bijo kačių? Tikriausiai jį kadaise ištrėmė iš Niekadaniekada. Todėl ir prašė tavęs sugrąžinti atgal.

Aš apsižvalgiau ieškodama norgeno, tačiau jis pradingo minioje.

– Ar visi fėjūnai bičiuliaujasi su žmonių pasaulio atmatomis? – paklausiau.

– Žinoma, kad ne. – Grimalkinas metė niekinamą žvilgsnį, kaip moka tik katės. – Daugelis pasirenka būti čia; jei sugeba rasti kelią, jie keliauja tarp šio pasaulio ir Niekadaniekada. Kai kurie, pavyzdžiui, kaukai ar baubai, apsigyvena namuose amžinai. Įsilieję į žmonių bendruomenę ir apsimetę mirtingaisiais, jie minta jų svajonėmis, emocijomis ir talentu. Yra žinoma, kad kai kurie netgi susituokė su išskirtinių gabumų mirtingaisiais, nors jų vaikų fėjūnų bendruomenė ir nepriėmė, o patys fėjūnai tėvai dažniausiai pasišalina, jei gyvenimas tampa pernelyg sudėtingas. Esama ir tokių, kurie buvo ištremti į mirtingųjų pasaulį. Jie sukasi, kaip išmano, tačiau jiems kenksminga per ilgai užsibūti žmonių pasaulyje. Tikriausiai kaltas jiems mirtinas geležies ir technikos kiekis. Ištremti fėjūnai pradeda po truputį nykti, kol galiausiai tampa ankstesnių savęs šešėliais, tuščiais kiautais, kurie tik dėl kerų atrodo normaliai. Galiausiai jie tiesiog nustoja egzistavę.

Susirūpinusi pažvelgiau į Grimalkiną.

– Ar ir tau gali taip nutikti? Ir man? – Aš pagalvojau apie savo iPod, prisiminiau, kaip Bitkrėslė su siaubu liuoktelėjo tolyn nuo jo. Staiga prisiminiau, kaip stebuklingai Robis išsisukdavo nuo visų kompiuterijos pamokų. Aš maniau, kad jis tiesiog nemėgsta spausdinti. Nė nenumaniau, jog tai jam mirtina.

Tačiau Grimalkino, rodos, tai nejaudino.

– Jeigu pasilikčiau čia gana ilgai – galbūt. Gal per kokius du ar tris dešimtmečius, tačiau aš neplanuoju čia tiek užsibūti. O tu esi pusiau žmogus. Žmogiškas kraujas saugo tave nuo geležies ir banalaus jūsų mokslo ir technologijų poveikio. Tavim dėtas, pernelyg nesijaudinčiau.

– O kuo blogas mokslas ir technologijos?

Grimalkinas užvertė akis.

– Jeigu būčiau žinojęs, kad tai virs istorijos pamoka, būčiau pasirinkęs geresnę vietą nei miesto gatvė. – Jis vikstelėjo uodega ir atsitūpė. – Tu niekada nesutiksi fėjūno mokslo mugėje. Kodėl? Todėl, kad mokslas yra teorijų įrodinėjimas ir visatos aiškinimas. Mokslas viską sudėlioja į tvarkingus, logiškus, detaliai išaiškintus vienetus. Fėjūnai yra magiški, kaprizingi, nelogiški ir nepaaiškinami padarai. Mokslas negali pagrįsti fėjūnų egzistavimo, todėl mūsų ir nėra. Netikėjimas fėjūnams pražūtingas.

– O kaipgi Robis… eee… Pakas? – Pati nesupratau, kodėl staiga jį prisiminiau. – Kaip jis sugebėjo susidoroti su jį supančia geležimi ir būti šalia manęs, eiti į mokyklą ir visa kita.

Grimalkinas nusižiovavo.

– Šaunusis Robinas – labai senas fėjūnas, – pasakė jis ir aš pasimuisčiau mėgindama jį tokį įsivaizduoti. – Apie jį sukurta daugybę poemų, baladžių, istorijų, jis bus nemirtingas, kol žmonės jį prisimins. Nesakau, kad jis turi imunitetą geležiai ir technikai – toli gražu ne. Pakas stiprus, tačiau netgi jis negali pasipriešinti šiems dalykams.

– Tai jį gali pražudyti?

– Lėtai, per ilgą laiką. – Grimalkinas spoksojo į mane rimtomis akimis. – Niekadaniekada miršta, žmogau. Su kiekvienu dešimtmečiu ji vis mažėja. Per daug pažangos, per daug technologijų. Netgi žmonių vaikai jau paveikti pažangos. Jie raukosi girdėdami senas istorijas, juos traukia nauji įrenginiai, kompiuteriai ir vaizdo žaidimai. Jie nebetiki pabaisomis ar magija. Miestai auga ir technologijos užkariauja pasaulį, tikėjimas ir vaizduotė blėsta, taip pat ir mes.

– Ką mes galime padaryti, kad tai sustabdytume? – sušnibždėjau.

– Nieko. – Grimalkinas pakėlė užpakalinę leteną ir pasikasė ausį. – Galbūt Niekadaniekada išliks iki pasaulio pabaigos. Galbūt išnyks po kelių šimtmečių. Viskas neišvengiamai miršta, žmogau. Dabar, jei jau baigei klausinėti, turėtume eiti.

– Bet jeigu Niekadaniekada dings, ar tu irgi išnyksi?

– Aš katinas, – atsakė Grimalkinas, lyg tai viską paaiškintų.

SEKIAU ŠALIGATVIAIS paskui Grimalkiną, kol saulė nusileido už horizonto ir sumirksėję atgijo gatvės žibintai.

Aš visur mačiau fėjūnus: einančius už mūsų, susispietusius tamsiose gatvelėse, sėlinančius stogais ar liuoksinčius elektros laidais. Stebėjausi, kaip iki šiol galėjau būti tokia akla. Netikėtai prisiminiau seniai, regis, prieš visą gyvenimą, Robio ištartus žodžius mūsų svetainėje. Kai pradėsi matyti, nebegalėsi sustoti. Kaip sakoma, nežinai ir širdies neskauda.

Jeigu tik būčiau jo tada paklausiusi.

Mudu su Grimalkinu kirtome dar kelias gatves ir staiga sustojome. Kitoje gatvės pusėje dviejų aukštų pastate, šviečiančiame neoninėmis mėlynomis ir rožinėmis lempomis, buvo įsikūręs šokių klubas. Iškaba skelbė: „Mėlynasis chaosas“. Prie klubo rikiavosi jauni vyrai ir moterys, nuo jų auskarų, metalinių segių ir balintų plaukų atsispindėjo šviesos. Muzika per sienas veržėsi lauk.

– Štai ir atvykome, – savimi patenkintas pasakė Grimalkinas. – Energija aplink tiltą nesikeičia, nors kai čia buvau paskutinį kartą, vieta atrodė kitaip.

– Tai tiltas yra šokių klubas?

– Jis yra šokių klubo viduje, – kantriai paaiškino Grimalkinas.

– Aš niekad nepateksiu į vidų, – pasakiau katinui žiūrėdama į klubą. – Eilė kokio kilometro ilgumo ir neatrodo, kad čia būtų palankiai sutinkami nepilnamečiai. Neprasmuksiu pro paradines duris.

– O aš maniau, kad Pakas tave geriau išmokė. – Grimalkinas atsiduso ir nutipeno į gretimą gatvelę. Sutrikusi nusekiau iš paskos, spėliodama, ar mes eisime kitu keliu.

Tačiau Grimalkinas užšoko ant perpildyto šiukšlių konteinerio ir pažvelgė man tiesiai į veidą, tamsoje jo akys atrodė kaip plevenantys rutuliai.

– Dabar, – plakdamas uodega pradėjo jis, – klausyk atidžiai, žmogau. Tu esi pusiau fėjūnė. Dar svarbiau – tu Oberono duktė, taigi būtų pats laikas išmokti naudotis ta galia, dėl kurios visi taip jaudinasi.

– Aš neturiu jokios...

– Žinoma, kad turi. – Grimalkinas prisimerkė. – Nuo tavęs tiesiog tvoskia galia, kaip tik todėl fėjūnai į tave taip stipriai reaguoja. Tu tik nežinai, kaip ja naudotis. Ką gi, aš tave išmokysiu, nes taip bus lengviau, nei pačiam tave įvesti į klubą. Ar tu pasirengusi?

– Aš nežinau.

– Gerai. Pirmiausia, – Grimalkino akys pranyko, – užsimerk.

Kiek nuogąstaudama taip ir padariau.

– O dabar atsiverk ir pajusk tave supančius kerus. Mes visai šalia šokių klubo, kerai nuolat aprūpinami emocijomis. Kerai maitina mūsų galią. Kaip tik taip mes keičiame pavidalą, uždainuojame ką nors iki mirties ar pasidarome nematomi mirtingųjų akims. Ar jauti?

– Aš ne...

– Nekalbėk, tiesiog pajausk.

Aš pamėginau, tačiau nežinodama, ką turiu patirti, jutau tik nesmagumą ir baimę.

Ir staiga aš tai pajutau, tarsi už užvertų vokų būtų blykstelėjusios šviesos.

Atrodė, kad kiekviena emocija turi spalvą: oranžinė – aistra, kraujo raudonumo – geismas, avietinė – pyktis, mėlyna – liūdesys; mano galvoje sūkuriavo hipnotizuojantys pojūčiai. Aš aiktelėjau ir Grimalkinas pritariamai sumurkė.

– Taip, tai kerai. Mirtingųjų svajos ir emocijos. Dabar atsimerk. Mes pradėsime nuo paprasčiausių fėjūnų kerų – gebėjimo išnykti žmonėms iš akių, tapti nematomiems.

Aš linktelėjau, vis dar svyruodama nuo sūkuriuojančių emocijų srauto.

– Gerai, tapsiu nematoma. Visai lengva.

Grimalkinas piktai dėbtelėjo į mane.

– Jeigu taip galvosi, žmogau, tavo netikėjimas pakiš koją. Jei manysi, kad tai neįmanoma, taip ir bus.

– Gerai, gerai, atleisk. – Aš pakėliau rankas. – Taigi, kaip aš tai padarysiu?

– Nupiešk kerus mintyse. – Katinas vėl prisimerkė. – Įsivaizduok tave apgaubiantį apsiaustą. Savo kerams gali suteikti kokią tik nori formą, kad ir tuščią erdvę ore ar vietą, kur niekas nestovi. Kai apsigaubsi kerais, turi tikėti, kad niekas negali tavęs matyti. Tiesiog taip.

Akys pradingo kartu su visu katinu. Netgi žinant, kad Grimalkinas tai sugeba, vis dėlto buvo kraupu matyti jį išnykstant.

– Dabar, – akys atsimerkė ir pasirodė katino kūnas, – tavo eilė. Kai tu patikėsi, kad esi nematoma, galėsime eiti.

– Ką? Jokių bandymų?

– Tau tereikia tuo patikėti, žmogau. Jeigu neįstengsi patikėti, kad esi nematoma, iš pirmo karto, darysis tik sudėtingiau. Eime. Ir atsimink – jokių abejonių.

– Taip. Jokių abejonių. – Aš giliai įkvėpiau ir užsimerkiau kviesdamasi kerus. Įsivaizdavau save išnykstančią iš akių, užsimetančią šviesos ir oro apsiaustą sau ant pečių, o ant galvos užsitraukiančią gobtuvą. Niekas manęs nemato, – pamaniau stengdamasi nesijausti kvailai. – Aš nematoma.

Atsimerkiau ir pažvelgiau į savo rankas.

Jos vis dar buvo ten.

Kai aš nusivylusi pasižiūrėjau į Grimalkiną, jis papurtė galvą.

– Niekada nesuprasiu žmonių, – sumurmėjo. – Matei tiek kerų, fėjūnų, pabaisų ir stebuklų, o vis tiek nepajėgi patikėti, kad gali būti nematoma. – Katinas sunkiai atsiduso ir nušoko nuo konteinerio. – Ką gi. Kaip suprantu, man teks įvesti mus vidun.

1 Norgenai – Kalnuose gyvenantys milžinai žmogėdros, paniškai bijantys kačių

14

„Mėlynasis chaosas“

Eilėje prastovėjome beveik valandą.

– Viso šito buvo galima išvengti, jeigu būtum padariusi, kaip sakiau, – kokį šimtąjį kartą sušnypštė Grimalkinas. Jo nagai susmigo man į ranką ir aš vos susilaikiau neperspyrusi jo per tvorą kaip futbolo kamuolio.

– O, liaukis, Grimai. Aš pamėginau, gerai? Taigi liaukis. – Aš nepaisiau keistų žvilgsnių, kurių sulaukdavau iš šalia stovinčių žmonių, girdinčių sau po nosimi murmančią merginą. Nežinau, ką jie matė žiūrėdami į Grimalkiną, tačiau tikrai ne gyvą kalbantį katiną. Ir dar sunkų.

– Paprastas nematomumo burtas. Nieko nėra lengviau. Kačiukai sugeba tai padaryti dar prieš pradėdami vaikščioti.

Būčiau ką nors pasakiusi, tačiau mes artėjome prie apsaugininko, saugančio paradines „Mėlynojo chaoso“ duris. Tamsus, raumeningas ir didžiulis, jis patikrino priešais stovinčios poros dokumentus ir tik tada mostelėjo leisdamas įeiti. Grimas suleido nagus man į ranką ir aš žengiau į priekį.

Šaltos juodos akys nužvelgė mane nuo galvos iki kojų.

– Nieko nebus, brangute, – pasakė apsaugininkas judindamas rankų raumenis. – Geriau apsisuk ir drožk namo. Tau rytoj į mokyklą.

Man išdžiūvo burna, tada žemu raminamu balsu prašneko Grimas.

– Tu juk neįsižiūrėjai į mane, – sumurkė jis, o apsaugininkas nė nežvilgtelėjo į jį. – Aš iš tikrųjų daug vyresnė, nei atrodau.

– Tikrai. – Neatrodė, kad apsaugininką tai būtų įtikinę, tačiau jis bent jau neišmetė manęs už pakarpos. – Tada gal parodysi dokumentą?

– Žinoma. – Grimalkinas bakstelėjo man ir aš, perėmusi jį ant vienos rankos, kita ištiesiau apsaugininkui savo vaizdajuosčių nuomos kortelę. Jis ją pagriebė ir įtariai apžiūrėjo, o man suspaudė skrandį, ėmė pilti šaltas prakaitas. Grimalkinas visai nesijaudindamas toliau murkė man ant rankos, apsaugininkas piktai žiūrėdamas grąžino kortelę.

– Taip, viskas gerai. Gali eiti. – Jis mostelėjo didžiule ranka ir mes patekome vidun.

Viduje tvyrojo chaosas. Aš niekada nebuvau buvusi klube ir mane akimirksniu apstulbino šviesos ir triukšmas. Sauso ledo dūmai rangėsi palei grindis, primindami Laukmiškyje tvyrančią miglą. Spalvotos šviesos šokių aikštelę pavertė rožine, mėlyna, auksine elektrinių fantazijų žeme. Man ausyse barškėjo muzika, jutau, kaip nuo jos vibruoja krūtinė, ir nusistebėjau, kaip tokioje kakofonijoje gali kas nors susikalbėti.

Šokėjai sukosi, kraipėsi ir lingavo aikštelėje, judėdami pagal muzikos ritmą, nuo jų prakaituotų kūnų sklido energija.

Tarp jų, pagauti siautulio, rangėsi ir sukosi fėjūnai, siurbdami besiliejančius kerus.

Mačiau fėjūnus, dėvinčius odines kelnes ir blizgančius drabužius, kurie buvo pusiau suplėšyti – visai nepanašu į Vasaros rūmų viduramžių prabangą. Mergina su paukščio nagais ir plunksnomis vietoj plaukų draskė jaunuoliui odą ir laižė jo kraują. Liesas kaip pagalys vaikinas savo trimis susipynusiomis rankomis buvo apsivijęs šokančią porą ir panardinęs ilgus pirštus jiems į plaukus. Dvi merginos lapės ausimis šoko kartu su tarp jų atsidūrusiu mirtinguoju, prisispaudusios savo kūnais prie jo. Žmogaus veidas buvo iškreiptas ekstazės, jis nejuto jo užpakalį ir tarpkojį glostančių rankų.

Grimalkinas suspurdėjo ir nušoko nuo mano rankų. Jis nutipeno į klubo gilumą, jo uodega atrodė kaip pūkuotas periskopas, iškilęs virš miglos vandenyno. Aš nusekiau iš paskos stengdamasi nespoksoti į žmonių minioje besisukančius nežemiškus šokėjus.

Klubo gale, šalia baro, buvo mažos durelės su užrašu „Tik personalui“. Aplink jas spindėjo kerai, kurie trukdė žiūrėti, žvilgsnis savaime slydo tolyn. Lyg netyčia žengiau link durų, bet man nespėjus prieiti, iš už baro pakilo barmenas ir primerkė akis.

– Geriau nedaryk to, meilute, – perspėjo jis. Tamsūs jo plaukai buvo surišti į uodegą, o iš kaktos augo lenkti ragai. Jam einant link baro kampo, išgirdau taukšint kanopas. – Eikš čia ir aš tau ko nors sumaišysiu. Baro sąskaita, ką pasakysi?

Grimalkinas užšoko ant baro kėdės ir pasidėjo priekines letenas ant baro. Ant gretimos kėdės sėdintis žmogus siurbčiojo gėrimą, lyg aplinkui nieko nevyktų.

– Mes ieškome Šukės, – pasakė Grimas, barmenas nusigręžė nuo manęs ir susierzinęs pažvelgė į jį.

– Šukė užsiėmusi, – atsakė satyras, nežiūrėdamas Grimui į akis, ir po akimirkos pradėjo šluostyti barą. Grimas toliau spoksojo į jį, kol satyras pažvelgė aukštyn. Jo akys pavojingai prisimerkė. – Aš pasakiau, kad ji užsiėmusi. O dabar atšok, antraip pasikviesiu raudonkepurius ir jie tave sugrūs į butelį.

– Deividai, argi taip elgiamasi su klientais? – man už nugaros pasigirdo ramus moteriškas balsas ir aš krūptelėjau. – Ypač jei vienas iš jų – senas draugas.

Už mūsų stovėjo žema liekna moteris blyškia oda ir neono mėlynumo lūpomis, kurių kampučiai buvo pašaipiai pakilę. Spygliuoti mėlynai, žaliai ir baltai nudažyti jos plaukai styrojo į visas puses, primindami iš kaukolės kyšančius ledo kristalus. Ji mūvėjo ankštas odines kelnes ir dėvėjo iki pusės nuplėštus marškinėlius, kurie vos dengė krūtis, ant klubo kabėjo durklas. Veidą margino nesuskaičiuojama daugybė auksinių ir sidabrinių auskarų: antakiuose, nosyje, lūpose ir skruostuose. Ilgose ausyse žibėjo žiedai, sagučiai ir strypeliai, jų buvo tiek, kad bet kuris metalgalvis būtų apsiverkęs iš pavydo. Iš bambos kyšojo sidabrinė lazdelė su kabančia drakono figūrėle.

– Sveikas, Grimalkinai, – nuolaidžiu balsu pasakė moteris. – Praėjo nemažai laiko, tiesa? Kas tave atvedė į mano kuklų klubą? Ir dar su Vasaros išpera iš paskos? – Jos žaliai ir mėlynai spindinčios akys smalsiai mane nužiūrinėjo.

– Mums reikia patekti į Tir Na Nogą, – nedvejodamas pasakė Grimalkinas. – Jeigu galima, šiandien.

– O tu daug neprašai. – Šukė nusišypsojo ir mostelėjo link kampinės kabinos. Ten įsitaisiusi ji atsilošė ir spragtelėjo pirštais. Iš šešėlių išniro aukštas lieknas žmogus susižavėjusiu veidu.

– Obuolių martinio, – paliepė ji. – Tik išliek nors lašelį ir likusias savo dienas praleisi kaip tarakonas. Judu ko nors norite?

– Ne, – tvirtai atsakė Grimalkinas. Aš papurčiau galvą.

Žmogus nuskubėjo šalin, o Šukė palinko į priekį. Mėlynose lūpose pasirodė šypsena.

– Taigi. Kelias į Žiemos žemes. Tu nori pasinaudoti mano tiltu, tiesa?

– Jis ne tavo, – atrėmė Grimalkinas, uodega daužydamas kabinos pagalvėles.

– Tačiau jis yra po mano šokių klubu, – nenusileido Šukė. – O ir Žiemos karalienė neapsidžiaugtų, jeigu nepranešusi praleisčiau Vasaros išperą į jos žemes. Nežiūrėk taip į mane, Grimai. Nesu kvaila. Aš atpažinau Miško karaliaus dukterį vos ją pamačiusi. Taigi ką už tai gausiu?

– Atmokėtą paslaugą. – Grimalkinas prisimerkė į ją žiūrėdamas. – Tu nebebūsi man skolinga.

– Su tavimi viskas aišku, – pasakė Šukė ir nukreipė gašlų žvilgsnį į mane. – O kaip dėl šitos? Ką ji gali pasiūlyti?

Aš nurijau seiles.

– Ko tu nori? – paklausiau, Grimalkinui nespėjus nieko pasakyti. Katinas susierzinęs dėbtelėjo į mane, tačiau aš nekreipiau dėmesio. Nusprendžiau pati derėtis dėl savo likimo. Nenorėjau, kad man nežinant Grimalkinas šiai fėjūnei pažadėtų mano pirmagimį.

Šukė vėl atsilošė ir šypsodamasi susikryžiavo kojas. Pasirodė ilgšis su žaliu gėrimu, papuoštu mažu skėtuku, ir moteris pradėjo jį lėtai gurkšnoti, neatitraukdama akių nuo manęs.

– Hmm, o čia geras klausimas, – sumurmėjo Šukė, mąsliai teliūskuodama savo martinį. – Ko gi aš iš tavęs noriu? Tau tikriausiai be galo svarbu patekti į Mebės žemes. Ko tai galėtų būti verta?

Ji nugėrė dar gurkšnelį giliai susimąsčiusi.

– O jeigu… tavo vardo? – galiausiai pasiūlė ji. Aš sumirksėjau.

– Mano... vardo?

– Teisingai. – Šukė nuginkluojamai nusišypsojo. – Nieko daugiau. Tiesiog pasakyk man savo vardą, savo tikrąjį vardą, ir mes būsime atsiskaičiusios.

– Mergina dar labai jauna, Šuke, – pasakė Grimalkinas, stebintis mus abi primerktomis akimis. – Ji gali dar nė nežinoti tikrojo vardo.

– Nieko tokio. – Šukė vėl nusišypsojo man. – Tiesiog pasakyk man vardą, kuriuo dabar vadiniesi, ir mes atsiskaičiusios. Neabejoju, kad rasiu kur jį panaudoti.

– Ne, – pasakiau jai. – Sandorio nebus. Tu negausi mano vardo.

– Ką gi. – Šukė gūžtelėjo pečiais ir pakėlė taurę prie lūpų. – Tikiuosi, rasite kitą kelią į Mebės žemes. – Ji pasislinko link kabinos krašto. – Buvo labai malonu.

O dabar prašau man atleisti, turiu pasirūpinti klubu.

– Palauk! – burbtelėjau.

Šukė sustojo ir lūkuriuodama pasižiūrėjo į mane.

– Gerai, – sušnibždėjau. – Gerai, aš pasakysiu tau vardą. O tada tu atidarysi tiltą, tiesa?

Fėjūnė nusišypsojo parodydama dantis.

– Žinoma.

– Ar tu tikrai nori taip pasielgti? – tyliai paklausė Grimalkinas. – Ar žinai, kas nutinka, kai fėjūnui pasakai savo vardą?

Aš nekreipiau į jį dėmesio.

– Prisiek, – pasakiau Šukei. – Prižadėk, kad man ištarus vardą, atidarysi tiltą. Pasakyk priesaiką.

Fėjūnės šypsena tapo pagiežinga.

– Ne tokia kvaila, kaip atrodo iš pirmo žvilgsnio, – sumurmėjo ji ir gūžtelėjo pečiais. – Na gerai. Aš, Šukė, Chaoso tilto sergėtoja, prisiekiu atverti kelią, gavusi sutartą užmokestį – vardą, ištartą prašančios šalies. – Ji nutilo ir kvailai išsiviepė. – Ar tinka?

Aš linktelėjau.

– Puiku. – Šukė apsilaižė lūpas klaikiai nekantraudama, akys suspindo. – O dabar pasakyk vardą.

– Gerai. – Aš giliai įkvėpiau ir man siaubingai suspaudė skrandį. – Fredas Flinstonas.

Šukė išbalo.

– Ką? – Vieną nuostabią akimirką ji atrodė sutrikusi. – Tai ne tavo vardas, puskrauje. Mes tarėmės ne taip.

Mano širdis suspurdėjo.

– Taip, – pasakiau jai tvirtu balsu. – Aš pažadėjau tau pasakyti vardą, o ne savo vardą. Išpildžiau savo sutarties sąlygas. Tu gavai vardą. Dabar parodyk mums tiltą.

Šalia manęs Grimalkinas pradėjo čiaudėti, ištiktas staigaus katiniško juoko priepuolio. Šukės veidas dar akimirką buvo baltas, tada jį nušvietė pyktis, akys pajuodo. Jos spygliai pasišiaušė, o stiklinę rankoje padengė ledas ir ji sudužo į daugybę spindinčių šukių.

– Tu. – Šaltas bauginantis žvilgsnis įsmigo į mane. Aš vos susitvardžiau neišbėgusi spiegdama iš klubo. – Tu dar pasigailėsi tokio įžūlumo, puskrauje. Aš šito nepamiršiu ir priversiu tave maldauti pasigailėjimo, kol tavo gerklė užkims.

Grimalkinas liovėsi juokęsis ir užšoko ant stalo.

– Tave pergudravo, Šuke. – Jo balse vis dar buvo girdėti linksmos gaidelės. – Susitaikyk su pralaimėjimu ir pabandyk kitą kartą. O dabar mums metas eiti.

Fėjūnės akys tebežibėjo juodai, nors ji iš paskutiniųjų stengėsi susitvardyti.

– Puiku, – oriai pasakė. – Aš išpildysiu savo sutarties sąlygas. Palaukite čia minutėlę. Turiu įspėti Deividą, kad manęs kurį laiką nebus.

Ji pasišalino aukštai iškėlusi galvą, ant kurios kaip varvekliai virpėjo spygliai.

– Labai gudru, – tyliai pasakė Grimalkinas, kai fėjūnė nužingsniavo prie baro. – Šukė visada pernelyg skuba, niekad neįsiklauso į svarbias detales. Ji mano, kad tam yra per daug protinga. Vis dėlto nelabai išmintinga pykdyti Žiemos sidhę. Tau gali tekti pasigailėti šitos protų dvikovos, kai viskas nurims. Fėjūnai nepamiršta įžeidimų.

Aš tylėjau žiūrėdama, kaip Šukė pasilenkia ir kažką šnabžda satyrui. Deividas pažvelgė į mane, prisimerkė, linktelėjo ir nusigręžė toliau šluostyti baro.

Šukė grįžo. Jos akys vėl buvo normalios, tačiau į mane ji žvelgė su šaltu nepasitenkinimu.

– Čionai, – pasakė ir nusivedė mus per patalpą prie „Tik personalui“ durelių.

Mes nusileidome paskui ją kokius penkis ar šešis laiptatakius ir sustojome prie kitų durų, ant kurių buvo užrašyta: „Pavojinga! Eiti draudžiama!“ Šukė atsigręžė į mane su pikta šypsenėle.

– Nekreipkite dėmesio į Niurzgą. Jis paskutinė mūsų atbaidymo priemonė tiems, kurie kaišioja nosį, kur negalima. Kartais kokia fuka ar raudonkepuris, kurie tariasi esą labai protingi, praslysta pro Deividą pasižiūrėti, kas gi čia yra. Negaliu to leisti. Taigi Niurzga turi juos atkalbėti. – Ji sukikeno. – Kartais koks mirtingasis suranda kelią žemyn. Tai geriausia pramoga. Taip pat padeda sumažinti jo maitinimo sąskaitas.

Ji žybtelėjo aštria šypsena ir staigiai atidarė duris.

Lyg didžiulis kūjis trenkė dvokas – pasibjaurėtinas puvimo, prakaito ir išmatų kvapų mišinys. Aš nusigręžiau, skrandis persivertė. Ant akmeninių grindų voliojosi kaulai – žmonių ir kitokių būtybių. Kampe šalia tolimiausioje sienoje esančių durų riogsojo purvinų šiaudų krūva. Aš supratau, kad už tų durų – įėjimas į Žiemos žemes, tačiau jas pasiekti būtų buvęs tikras iššūkis.

Prie grindyse įmontuoto žiedo buvo pritvirtinta grandinė, o prie jos už kojos, storos kaip medžio kamienas, prirakintas didžiulis ogras, kokio man dar neteko matyti. Violetinė oda atrodė lyg nubrozdinta, iš apatinio žandikaulio kyšojo keturios geltonos iltys. Liemuo storas, po marga oda bangavo raumenys ir sausgyslės, stori pirštai baigėsi lenktais juodais nagais.

Ant kaklo taip pat buvo sunkus antkaklis, oda po juo raudona, randuota, buvo matyti, kas jis dažnai kasosi. Staiga aš supratau, kad tiek pančiai, tiek antkaklis pagaminti iš geležies. Ogras šlubčiojo po patalpą tempdamas prirakintą koją, kelis buvo nusėtas pūslėmis ir atviromis pūliuojančiomis žaizdomis. Grimalkinas sušnypštė.

– Įdomu, – pasakė jis, – ar ogras iš tiesų toks stiprus, kad jį reikėjo taip prikaustyti?

– Kol nenaudojome geležies, jis buvo keliskart pabėgęs, – su pasitenkinimu atsakė Šukė. – Sudaužė klubą į šipulius ir prieš jį sustabdant suėdė kelis nuolatinius lankytojus. Pamaniau, kad laikas imtis drastiškų priemonių. Dabar jis elgiasi gražiai.

– Jį tai žudo. – Grimalkino balsas buvo kategoriškas. – Turi suvokti, kad taip smarkiai trumpini jo gyvenimo trukmę.

– Nepamokslauk man, Grimalkinai. – Šukė su pasišlykštėjimu pažvelgė į katiną ir žengė pro duris. – Jeigu aš jo nelaikyčiau čia, jis siautėtų kur nors kitur. Geležis jo nenužudys iškart. Ograi labai greitai gyja.

Ji neskubėdama priėjo prie ogro, kuris žiūrėjo į ją skausmo kupinomis geltonomis akimis.

– Judinkis, – įsakė ji, rodydama į šiaudų krūvą. Eik į savo guolį, Niurzga. Dabar pat.

Ogras pasižiūrėjo į ją, silpnai suurzgė ir nuklibikščiavo prie šiaudų žvangindamas grandine. Man jo pagailo.

Šukė atidarė duris. Už jų tęsėsi ilgas koridorius, o pro atsivėrusią angą vidun pradėjo skverbtis migla.

– Na? – kreipėsi ji į mus. – Štai jūsų tiltas į Žiemos žemes. Dar ilgai ten stovėsite?

Atsargiai stebėdama Niurzgą aš patraukiau pirmyn.

– Palauk, – sumurmėjo Grimalkinas.

– Kas nutiko? – Aš atsigręžiau ir pamačiau jį prismerkus žvalgantis po patalpą. – Išsigandai ogro? Juk Šukė jį prilaikys?

– Aišku, kad ne, – atsakė katinas. – Jos sutartis įvykdyta. Ji atvėrė mums kelią į Tir Na Nogą. Šukė mums nežadėjo apsaugos.

Aš vėl pažvelgiau į patalpą ir pamačiau, kad Niurzga spokso į mus, o jam nuo dantų ant grindų laša seilės. Kitoje pusėje man piktai viepėsi Šukė.

Staiga ant laiptų pasigirdo triukšmas, tarsi daug kojų skubėtų žemyn. Pro turėklus į mane pažvelgė piktas susiraukšlėjęs veidas su žvilgančiais ryklio dantimis. Jam nuo galvos nukrito raudona skara ir nusileido man prie kojų.

– Raudonkepuriai, – aiktelėjau ir negalvodama žengiau link atvertų durų.

Niurzga suriaumojo ir nuskuodė iki savo grandinės galo, akėdamas grindis nagais. Aš klyktelėjau ir prisiplojau prie sienos, kai ogras suurzgė ir mostelėjo letena, bandydamas mane pasiekti. Didžiuliai jo kumščiai atsitrenkė į žemę mažiau nei už kelių žingsnių ir jis suriaumojo iš nusivylimo. Aš negalėjau pajudėti. Grimalkinas pradingo. Tuzinas raudonkepurių suvirto į patalpą ir ore suskambo Šukės juokas.

– Taip, – pasakė ji atsiremdama į durų staktą, – va čia tai pramoga.

15

Pako sugrįžimas

Raudonkepuriai grūdosi pro duris, prieblandoje jų dantys blykčiojo. Jie vilkėjo baikerių striukes ir odines kelnes, o vietoj firminių savo kepuraičių ryšėjo raudonas skaras. Urgzdami ir grieždami dantimis jie pastebėjo Niurzgą tuo pat metu, kaip ir ogras – juos, ir liuoktelėjo atgal, didžiuliam pabaisos kumščiui trinktelint į grindinį.

Pasigirdo urzgimas ir keiksmai. Raudonkepuriai kaip išprotėję šokinėjo į šalis, kur ogras negalėjo jų pasiekti, mosikuodami bronziniais peiliais ir medinėmis beisbolo lazdomis.

– Kas čia? – išgirdau, kaip suurzgė vienas iš jų. – Ožkažmogis mums pažadėjo jaunos mėsytės, jeigu nulipsime laiptais. Kur mūsų mėsa?

– Ten! – suurzgė kitas, rodydamas į mane kažkokia purvina geležte. – Kampe. Neleiskite monstrui atimti mūsų mėsos!

Jie pradėjo slinkti link manęs palei sieną, kaip ir aš būdami nepasiekiami ogrui. Niurzga riaumojo ir draskė betonines grindis, palikdamas gilias žymes, tačiau niekaip negalėjo pasiekti mažų ir vikrių raudonkepurių. Aš su siaubu žiūrėjau, kaip juokdamiesi ir mojuodami ginklais prie manęs būriu slenka šlykštūs fėjūnai, bet negalėjau pajudėti. Mane tuoj suės gyvą, o jeigu žengsiu gilyn į patalpą, sudraskys Niurzga.

Pro visą šitą sumaištį aš mačiau, kaip atsirėmusi į durų staktą Šukė stebi mane pašaipiai šypsodamasi.

– Kaip tau patinka mūsų sandorio baigtis, mažoji kale?! – šūktelėjo ji prarėkdama Niurzgos ir raudonkepurių staugimą. – Pasakyk savo tikrąjį vardą ir galbūt aš juos atšauksiu.

Vienas raudonkepuris šoko ant manęs, pražiotais nasrais taikydamasis tiesiai į veidą. Aš prisidengiau ranka ir smailūs dantys susmigo man į raumenis, susičiaupdami lyg plieniniai spąstai. Klykdama pradėjau pašėlusiai mojuoti ranka, taip atmušdama šlykštų padarą ir nublokšdama jį pas ogrą. Raudonkepuris trenkėsi į grindis ir urgzdamas pašoko ant kojų, po akimirkos Niurzgos kumštis sutrynė jį į kruviną košę.

Atrodė, kad laikas sulėtėjo. Tikriausiai taip atsitinka prieš mirštant. Iššiepę ryklio dantis ir klegėdami raudonkepuriai būriu veržėsi pirmyn, Niurzga riaumojo ištempęs grandinę, Šukė atsirėmusi į staktą nusijuokė.

Pro atviras duris vidun įskrido didelis juodas paukštis.

Raudonkepuriai liuoktelėjo į viršų.

Paukštis nėrė žemyn, klykdamas ir plakdamas sparnais, jis suleido nagus vienam iš jų į veidą. Paukščiui siaučiant, plakant sparnais ir kapojant fėjūnui akis, netikėtai užklupti ir sutrikę raudonkepuriai sudvejojo. Gauja pradėjo erzeliuoti ir pamėgino trenkti jam beisbolo lazdomis, tačiau staiga paukštis šovė aukštyn ir raudonkepuris sustūgo, kai visi ginklai smogė jam.

Šitoje sumaištyje paukštis sprogo, ore pakeisdamas pavidalą. Tarp manęs ir raudonkepurių nusimetęs plunksnas ir šypsodamasis pažįstama šypsena nusileido

Pakas.

– Labas, princese. Atleisk, kad vėluoju. Spūstys.

– Pakai!

Jis pamerkė man akį ir pažvelgė į tarpdury stovinčią Žiemos sidhę.

– Labas, Šuke. – Pakas pamojavo. – Šauni vietelė. Reikės prisiminti, kad vėliau galėčiau jai padovanoti ypatingąjį Pako prisilietimą.

– Kokia garbė, Šaunusis Robinai, – piktai šypsodamasi atsakė Šukė. – Jeigu raudonkepuriai nesudarkys tavo galvos, prikalsiu ją virš baro, kad kiekvienas užėjęs matytų. Nužudykit jį!

Raudonkepuriai urgzdami puolė pirmyn, blukčiodami dantimis, lyg piranijos aplink sužeistą paukštį. Pakas kažką išsitraukė iš kišenės ir metė. Tai pavirto storu rąstu, raudonkepuriai apžiojo medį ir susmeigė dantis. Tyliai inkšdami jie tėškėsi į grindis.

– Pokštas! – šūktelėjo Pakas.

Cypdami iš įsiūčio raudonkepuriai sulaužė rąstą, trupindami jį kaip diskiniai pjūklai. Taukšėdami dantimis jie spjaudė medžio skiedras ir žudikiškai dėbsojo į mus. Pakas pasisukęs į mane atsiprašė:

– Prašau man atleisti, princese. Turiu pažaisti su šuniukais.

Jis šypsodamasis žengė link jų ir raudonkepuriai šoko pirmyn, mojuodami peiliais ir beisbolo lazdomis. Pakas laukė iki paskutinės akimirkos, tada nėrė tolyn nuo sienos. Gauja nusivijo iš paskos. Aš aiktelėjau pamačiusi, kaip Niurzga užsimoja, bet Pakas laiku liuoktelėjo šalin ir didžiulis ogro kumštis suplojo raudonkepurį į blyną.

– Oi! – šūktelėjo Pakas prispausdamas rankas prie burnos ir išvengė antro Niurzgos mosto. – Koks aš nerangus.

Raudonkepuriai vėl puolė jį keikdamiesi.

Prasidėjo mirtinas šokis: Pakas įžeidžiais žodžiais, juoku ir džiugiais šūksniais erzino ir viliojo raudonkepurius sekti paskui save. Niurzga urzgė ir mosikavo kumščiais, mažiems žmogeliukams zujant jam aplink kojas, bet raudonkepuriai buvo greiti ir žinojo apie gresiantį pavojų. Tačiau tai nesutrukdė jiems būriu pulti Pako, kuris lankstėsi ir šokinėjo aplink ogrą, netgi, atrodė, tuo mėgaudamasis. Visą tą laiką mano širdis buvo nusiritusi į kulnus: vienas netinkamas, blogai apskaičiuotas judesys ir iš Pako tebūtų likusi šlapia dėmė ant grindų.

Oras aplink mane atvėso. Aš taip įtemptai žiūrėjau į Paką, kad nepastebėjau, kaip Šukė pasitraukė nuo durų ir atsidūrė vos per kelis žingsnius nuo manęs. Juodai šviečiančiomis akimis ji pakėlė ranką ir jos lūpas iškreipė šypsnys. Jai virš galvos susiformavo į mane nukreipta ilga ledinė ietis.

Tada pasigirdo piktas kniaukimas ir Šukei ant nugaros nusileido nematomas svoris, ji susvyravo ir vos neparkrito. Ant krūtinės blykstelėjo kažkoks auksinis daiktas: ant sidabrinės grandinėlės kabėjo raktas. Nusikeikusi Šukė sviedė nematomą užpuoliką į sieną, pasigirdo duslus smūgis ir sekundės daliai pasirodė skausmingai šnypščiantis Grimalkinas, tačiau jis tuoj pat užsimerkė ir vėl pradingo.

Pasinaudojusi Šukės sutrikimu žengiau į priekį ir čiupau ant kaklo kabantį raktą. Akimirksniu ji atsigręžė ir man ant gerklės susigniaužė blyški balta ranka. Aš žioptelėjau ir pabandžiau jai įdrėksti laisvąja ranka, bet jos ranka atrodė lyg akmeninė. Oda degė ledu: Šukei besišypsant ir lėtai veržiant gniaužtus, ant mano kaklo ėmė rastis ledo kristalų. Aš parkritau ant kelių, o kambarį pradėjo temdyti migla.

Nuožmiai klykdamas jai ant nugaros vėl užšoko Grimalkinas ir suleido dantis ir nagus jai į kaklą. Šukė suriko, jos pirštai liovėsi spausti man gerklę. Pasvirusi pirmyn aš iš visų jėgų pastūmiau sidhę nuo savęs. Kažkas tyliai trakštelėjo, nutrūko ir raktas atsidūrė mano rankoje.

Kosėdama ir svirduliuodama aš pasitraukiau nuo sienos ir pažvelgiau į ogrą.

– Niurzga! – šūktelėjau užkimusiu, gergždžiančiu balsu. – Niurzga, pažiūrėk į mane! Paklausyk manęs!

Ogras nustojo daužęs grindis ir įsmeigė į mane iškankintas akis. Už manęs pasigirdo kniaukimas ir Grimalkino kūnas trinktelėjo į grindis.

– Padėk mums! – sušukau ištiesdama raktą. Šviesoje auksas blykstelėjo. – Padėk mums, Niuzga, ir mes tave išlaisvinsime! Išlaisvinsime tave!

– Laivė... man?

Kažkas trinktelėjo man per galvą ir apsvaigino. Aš suklupau gniauždama raktą, aštriai tvykstelėjo skausmas. Kažkas spyrė man į šonkaulius ir parvertė ant nugaros. Virš manęs iškilo Šukė, vienoje rankoje laikanti durklą.

– Ne!

Viską užgožė Niurzgos urzgimas. Šukė krūptelėjo ir pažvelgė aukštyn supratusi, kad ogras gali ją pasiekti. Per vėlai. Niurzga atžagaria ranka trenkė jai į krūtinę, su bjauriu garsu nusviesdamas į sieną. Netgi raudonkepuriai atsigręžė nustoję vaikęsi Paką.

Aš pašokau ant kojų, nekreipdama dėmesio į neklusnius raumenis, nusvirduliavau prie Niurzgos, tikėdamasi, kad ogras apsigalvojęs nesutrins manęs į pudingą. Jis nesujudėjo, kai aš paėmiau už grandinės, kur žiaurus geležinis antrankis buvo įsipjovęs į odą. Įkišau raktą į skylę ir pasukau, užraktas trakštelėjo. Geležinis lankas atsilaisvino ir nukrito.

Niurzga suriaumojo, jo balse buvo girdėti įniršis ir triumfas. Būdamas toks didelis jis stulbinamai vikriai apsisuko ir spyrė raudonkepurį į sieną. Pakas žaibiškai pasitraukė iš kelio, kai ogras pakėlė koją ir sutraiškė dar du lyg tarakonus. Raudonkepuriai tiesiog pašėlo. Urgzdami ir klykdami jie apspito Niurzgos kojas, trankydami jas beisbolo lazdomis ir kandžiodami kelius. Niurzga trypė ir spardėsi, vos nepataikydamas į mane, nuo jo smūgių drebėjo žemė, tačiau aš neturėjau jėgų pajudėti.

Aplenkęs skerdynes Pakas čiupo mane ir nutempė tolyn nuo vykstančios kovos.

– Eime, – sumurmėjo jis, žvelgdamas atgal per petį, – kol jie užsiėmę. Eik link tilto.

– O kaipgi Grimalkinas?

– Aš čia, – pasakė katinas, išniręs šalia manęs. Jis kalbėjo įsitempusiu balsu ir šlubavo viena letena, tačiau šiaip, atrodo, jam viskas buvo gerai. – Tikrai laikas eiti.

Mes nusvirduliavome link atvertų durų, tačiau kelią pastojo Šukė.

– Ne, – suurzgė sidhė. Kairė jos ranka bejėgiškai kabėjo, bet ji pakėlė ledinę ietį ir nutaikė man į krūtinę. – Tu niekur neisi. Tu mirsi čia, o aš prikalsiu tave prie sienos, kad visi matytų.

Už mūsų pasigirdo griausmingas riaumojimas ir sunkūs žingsniai sudrebino žemę.

– Niurzga, – neatitraukdama akių nuo manęs pasakė Šukė, – nužudyk juos. Tau viskas atleista. Sudraskyk juos į gabalus, iš lėto. Padaryk tai tučtuojau.

Niurzga dar kartą suriaumojo ir šalia manęs nusileido stora koja.

– Drrrrrraugai, – suriaumojo ogras, palinkdamas virš mūsų. – Išlaisvino Niurzgą. Niurzgos draugai. – Jis žengė dar žingsnį, atviros, nutrintos, supūliavusios jo kojos žaizdos smirdėjo. – Nužudyti šeimininkę, – suurzgė jis.

– Ką? – Šukės akys išsiplėtė ir ji atsitraukė. Niurzga žengė pirmyn pakėlęs kumščius. – Ką tu darai? Eik atgal, kvailas padare. Aš tau įsakau! Ne, ne!

– Eime, – sušnibždėjo Pakas, tempdamas mane už rankos. Mes praslydome pro Niurzgos kojas ir išskuodėme pro atviras duris. Paskutinis dalykas, kurį mačiau prieš užsiveriant durims, buvo virš buvusios šeimininkės palinkęs Niurzga ir atgal besitraukianti Šukė, atstačiusi ledinę ietį.

PRIEŠ MUS DRIEKĖSI koridorius, skendintis migloje ir mirgantis šviesomis. Nuslopus adrenalinui, aš drebėdama atsirėmiau į sieną.

– Tau viskas gerai, princese? – Žaliose Pako akyse švietė susirūpinimas. Aš pasvirau į priekį ir apsivijau jį rankomis, stipriai apsikabindama. Jis apglėbė mane ir prisitraukė artyn. Jutau jo šilumą, greitą širdies plakimą, kvėpavimą šalia savo ausies. Galiausiai aš atšlijau ir vėl atsirėmiau į sieną, nusitempdama jį paskui.

– Maniau, kad Oberonas pavertė tave paukščiu, – sušnibždėjau.

– Taip ir buvo, – gūžtelėjęs pečiais atsakė Pakas. – Tačiau kai jis sužinojo, kad tu pabėgai, pasiuntė mane tave surasti.

– Tai čia tave aš girdėjau mus sekant? – paklausė migloje beveik nematomas Grimalkinas.

Pakas linktelėjo.

– Aš supratau, kad jūs traukiate į Žiemos rūmus. Kas, jūsų nuomone, nutiesė tą trumpąjį kelią? Šiaip ar taip, kai mane išlaisvino, aš pašniukštinėjau ir viena fėja pasakė mačiusi jus einant į šią miesto dalį. Žinojau, kad Šukė čia turi naktinį klubą, o visa kita, kaip sako mirtingieji, jau istorija.

– Džiaugiuosi, kad atėjai, – pasakiau atsitiesdama. Jaučiausi jau tvirčiau ir beveik lioviausi drebėjusi. – Tu išgelbėjai man gyvybę. Dar kartą. Žinau, tikriausiai nenori to girdėti, bet ačiū.

Pakas kreivai pasižiūrėjo į mane ir tas žvilgsnis man visai nepatiko.

– Dar nedėkok man, princese. Oberonas labai nusiminė, kad tu palikai saugias Vasaros žemes. – Jis apgailestaudamas sugniaužė rankas. – Man įsakyta tave sugrąžinti į rūmus.

Aš spoksojau į jį, tarsi jis ką tik būtų spyręs į pilvą.

– Bet... tu taip nepasielgsi, tiesa? – pralemenau. Jis nusigręžė ir mano neviltis ėmė augti. – Pakai, tu negali. Man reikia surasti Itaną. Man reikia patekti į Žiemos rūmus ir sugrąžinti jį namo.

Pakas ranka persibraukė plaukus – gestas atrodė keistai žmogiškas.

– Tu nesupranti. – Jo balsas skambėjo netvirtai. – Aš mėgstamiausias Oberono liokajus, tačiau jau baigiu išvesti jį iš kantrybės. Jeigu vėl nuvilsiu, man gali baigtis kur kas blogiau, nei kelis šimtmečius būti varnu. Jis gali ištremti mane iš Niekadaniekada visam laikui. Aš nebegalėčiau grįžti namo.

– Prašau, – maldavau imdama jį už rankos. Jis vis dar nežiūrėjo į mane. – Padėk mums. Pakai, aš tave pažįstu nuo mažens. Nedaryk šito. – Aš paleidau jo ranką ir prisimerkusi pasižiūrėjau. – Tu juk supranti, kad tau teks partempti mane besispardančią ir rėkiančią ir aš daugiau niekada su tavimi nesišnekėsiu.

– Nesielk šitaip. – Pakas pagaliau pakėlė akis. – Tu nesupranti, ką darai. Jeigu Mebė tave suras... neįsivaizduoji, ką ji gali padaryti.

– Man nesvarbu. Žinau tik tai, kad ten yra mano brolis ir jis pateko į bėdą. Turiu jį surasti. Ir aš tai padarysiu su tavo pagalba arba be jos.

Pako akys suspindo.

– Aš galėčiau tave užkerėti, – garsiai pamąstė jis ir vienas jo lūpų kamputis pakilo. – Tai išspręstų daugybę problemų.

– Ne, – man nespėjus sprogti iš pykčio pasakė Grimalkinas, – tu negalėtum. Pats žinai, kad to nepadarysi, tad nustok maivytis. Be to, aš turiu kai ką, kas gali išspręsti šią mažytę problemą.

– Ką?

– Paslaugą. – Grimalkinas tingiai vizgino uodegą. – Iš karaliaus.

– Tačiau tai nesutrukdys Oberonui mane ištremti.

– Nesutrukdys, – sutiko Grimalkinas. – Bet aš galėčiau pareikalauti, kad tave ištremtų tam tikram laikui. Keliems dešimtmečiams ar panašiai. Vis geriau nei nieko.

– Hmm mhm. – Neatrodė, kad Paką tai būtų įtikinę. – Ir visa tai man kainuos mažytę paslaugėlę tau, tiesa?

– Tu įtraukei mane į šį konfliktą tą akimirką, kai įmetei mergaitę man į medį, – pasakė Grimalkinas tingiai mirksėdamas. – Aš tikrai nepatikėsiu, kad tai atsitiktinumas, tik ne tada, kai tai susiję su Šauniuoju Robinu. Numanei, jog viskas gali taip baigtis.

– Žinau, kad neverta sudaryti sandorių su sidhių katinu. – Pakas pažvelgė į jį ir atsidusęs pasitrynė akis. – Gerai, – galiausiai pasakė. – Tu laimėjai, princese. Be to, laisvė pernelyg pervertinama.

Mano širdis suspurdėjo.

– Tai tu mums padėsi?

– Žinoma, kodėl gi ne? – Pakas nuolankiai nusišypsojo. – Tave juk gyvą sutryptų be manęs. Be to, pulti Žiemos rūmus? – Jo šypsena išsiplėtė. – Nė už ką to nepraleisčiau.

– Tai eime, – paragino Grimalkinas ir Pakas truktelėjo už rankos. – Kuo ilgiau gaištame, tuo toliau sklinda žinia apie mūsų ketinimus. Tir Na Nogas jau netoli. – Jis apsisuko ir nutipeno koridoriumi, aukštai rūke iškėlęs uodegą.

Mes ėjome koridoriumi keletą minučių. Po kurio laiko oras atšalo, tapo žvarbus, sienas padengė šerkšnas, o nuo lubų nukaro varvekliai.

– Artėjame, – iš miglos pasigirdo atsietas nuo kūno Grimalkino balsas.

Koridorius baigėsi paprastomis medinėmis durimis. Pro tarpelį apačioje baltavo sniegas, durys drebėjo ir girgždėjo nuo lauke ūžaujančio vėjo.

Pakas žengė į priekį.

– Damos ir katinai, – iškilmingai pasakė jis ir suėmė durų rankeną, – sveiki atvykę į Tir Na Nogą. Nesibaigiančios žiemos ir storiausių sniegynų žemę.

Pakas atidarė duris ir šaltų miltelių banga plūstelėjo man į veidą. Stengdamasi išmirksėti ledo kristalus žengiau pirmyn.

Aš stovėjau sušalusiame sode, kur spygliuoti gyvatvorės krūmai buvo padengti ledu, cherubinas viduryje esančiame fontane pylė ledinį vandenį. Tolumoje už bevaisių medžių ir spygliuotų krūmokšnių pamačiau smailų didžiulio Viktorijos laikų dvaro stogą. Pažvelgiau atgal į Grimą ir Paką, jie stovėjo po nukarusių violetinių vijoklių ir krištolinių mėlynų gėlių arka. Jiems žengus žingsnį, koridorius už nugaros išnyko.

– Žavinga, – su pasišlykštėjimu dairydamasis pakomentavo Pakas. – Man patinka tas bergždžias mirties pojūtis, kurio jie taip siekia. Įdomu, kas sodininkas? Paprašyčiau patarimų.

Aš jau drebėjau.

– K-kaip toli iki karalienės Mebės rūmų? – paklausiau kalendama dantimis.

– Žiemos rūmai už dviejų dienų kelio pėstute, – pasakė Grimalkinas užšokęs ant kelmo. Jis vieną po kitos pakratė letenas ir atsargiai atsitūpė. – Mums reikėtų greitai susirasti pastogę. Aš nekaip jaučiuosi tokiu oru, o mergina tikrai mirtinai sušals.

Sode nuskambėjo niūrus juokas.

– Aš dėl to nesijaudinčiau.

Iš už medžio pasirodė vaikinas su iškeltu kardu. Mano širdis stabtelėjo ir vėl ėmė plakti, tik garsiau ir ne taip lygiai kaip pirma. Vaikinui grakščiai ir tyliai lyg šešėliui einant link mūsų, vėjas kedeno tamsius plaukus. Grimalkinas sušnypštė ir pradingo, Pakas nustūmė mane už savęs.

– Aš jūsų laukiau, – tyloje sumurmėjo Ašas.

16

Geležies fėjūnai

– Ašas, – sušnibždėjau aš žiūrėdama, kaip lieknas vaikinas artinasi sniegu link mūsų, nesukeldamas jokio garso. Jis buvo nepaprastai žavus, visas apsirengęs juodai, atrodė, kad blyškus veidas plevena virš žemės. Aš prisiminiau jo žvilgsnį, kaip jis šypsojosi, kai mes šokome. Dabar Ašas nesišypsojo, akys buvo šaltos. Tai buvo ne princas iš Eliziejaus nakties, o kuo tikriausias plėšrūnas.

– Ašas, – dalykišku tonu pakartojo Pakas, tačiau jo veidas tapo atšiaurus ir grėsmingas. – Nesitikėjau tave pamatyti čia. Kaip tu mus radai?

– Nebuvo sudėtinga, – pasakė Ašas nuobodžiaujančiu tonu. – Princesė minėjo, kad ji ieško kažko, kas yra Mebės rūmuose. Iš mirtingųjų pasaulio į Tir Na Nogą veda ne tiek jau daug kelių, o Šukė nelabai ir slėpė, kad saugo tiltą. Tad pamaniau, tik laiko klausimas, kada jūs čia atsirasite.

– Kaip gudru, – pašaipiai išsiviepęs pasakė Pakas. – Bet tu juk visada buvai strategas, ar ne? Ko nori, Ašai?

– Tavo galvos, – tyliai atsakė Ašas. – Pamautos ant ieties. Tačiau šįkart nesvarbu, ko aš noriu. – Jis kardu parodė į mane. – Atėjau jos.

Aš aiktelėjau, suspaudė širdį ir skrandį. Jis čia dėl manęs, atėjo manęs nužudyti, kaip ir žadėjo per Eliziejų.

– Tik per mano lavoną. – Pakas nusišypsojo, lyg tai būtų draugiškas pokalbis gatvėje, tačiau aš pajutau, kaip po oda įsitempė jo raumenys.

– Tai mano plano dalis. – Princas pakėlė kardą, aplink ledinę geležtę sūkuriavo migla. – Šiandien aš atsiteisiu už ją ir ji galės ilsėtis ramybėje. – Jo veidu perbėgo skausmo šešėlis ir jis užmerkė akis. Kai vėl atsimerkė, jos buvo šaltos ir degė pykčiu. – Pasiruošk!

– Pasitrauk, princese, – paliepė Pakas, stumdamas mane šalin. Jis pasilenkė ir iš bato išsitraukė durklą, kurio lenkta geležtė atrodė kaip stiklinė. – Čia gali būti pavojinga.

– Pakai, ne. – Aš įsikibau jam į rankovę. – Nesikauk su juo. Kas nors gali mirti.

– Paprastai dvikovos iki mirties taip ir baigiasi. – Pakas nusišypsojo, tačiau šypsena buvo žiauri, negailestinga, gąsdinanti. – Bet man labai malonu, kad tu rūpiniesi. Vieną minutėlę, princeli! – šūktelėjo jis Ašui ir šis linktelėjo galva. Paėmęs už riešo Pakas nusivedė mane už fontano ir palinko artyn, kvėpavimu šildydamas man skruostą. – Aš turiu tai padaryti, princese, – tvirtai pasakė jis. – Ašas be kovos mūsų nepaleis, be to, tai tęsiasi nuo labai seniai. – Akimirką jo veide šmėstelėjo atgaila ir čia pat pradingo. – Taigi, – sumurmėjo jis ir nusišypsojęs kilstelėjo man smakrą, – prieš man žengiant į kovą, gal padovanosi bučinį sėkmei?

Aš sudvejojau spėliodama, kodėl būtent dabar jis prašo bučinio. Juk jis nieko tokio apie mane negalvoja… tiesa? Aš pasipurčiau. Nebuvo laiko apie tai mąstyti. Palinkau į priekį ir pabučiavau į skrustą. Jo oda buvo šilta ir šiurkštoka dėl nenuskustų šeriukų.

– Nemirk, – sušnibždėjau atsitraukdama.

Pakas atrodė nusivylęs, bet tik akimirką.

– Mirti? Aš? Princese, nejaugi jie tau nepasakė? Aš – Šaunusis Robinas.

Perspėjamai šūktelėjęs jis sumosavo peiliu ir puolė jo laukiantį princą.

Ašas staigiai metėsi į priekį kaip tamsus žaibas baltame sniege, jo kardas nirčiu lanku nušvilpė žemyn. Pakas atšoko į šalį ir nuo kirčio link manęs atskriejo sniego gūsis. Aš aiktelėjau, nes šaltos snaigės gėlė kaip adatos, ir pasitryniau peršinčias akis. Kai vėl galėjau atsimerkti, išvydau Paką ir Ašą įsitraukusius į kovą – ir vienas, ir kitas buvo nusiteikęs nužudyti priešininką.

Pakas išsilenkė nuo triuškinančio smūgio ir išsitraukęs kažką iš kišenės metė į Ašą. Tai virto didžiuliu, klaikiai žviegiančiu šernu blizgančiomis iltimis, jis lėkė tiesiai į princą. Ledinis kardas susmigo į šerną ir šis pavirto sausų lapų sūkuriu. Ašas mostelėjo ranka ir lyg durklai į Paką nuskriejo spiečius blizgančių ledo skeveldrų. Aš surikau, tačiau Pakas tik įkvėpė ir pūstelėjo priešais save, lyg norėdamas užpūsti gimtadienio žvakutes. Ledo skeveldros virto pienėmis ir nepadariusios jokios žalos ėmė leistis aplink jį; Pakas nusišypsojo.

Ašas įnirtingai puolė, jo kardas skimbčiojo sulig kiekvienu įnirtingu kirčiu. Išsisukinėdamas ir atsimušinėdamas durklu Pakas ėmė trauktis nuo atakuojančio Žiemos princo. Pakas pasilenkė, pagriebė saują šakelių iš po medžio, pūstelėjo į jas, išmetė į orą...

Ir staiga ten atsirado trys Pakai, piktai išsišiepę jie puolė priešininką. Blykstelėjo trys peiliai, trys kūnai apsupo niūrųjį princą, o tikrasis Pakas, atsirėmęs į medį, žiūrėjo, kaip vargsta Ašas.

Tačiau Ašas toli gražu nebuvo nugalėtas. Jis gynėsi nuo Pakų, kardas mirgėjo atmušant vieną smūgį po kito. Ašas nėrė po savo priešininko peiliu, kirto viršun ir lygiai perrėžė Pakui pilvą. Antrininkas skilo pusiau, virto perkirsta šaka ir nukrito ant žemės. Ašas pasisuko ir pasiruošė atremti antro Pako, skubančio iš kitos pusės, puolimą. Pakreipė kardą ir Pako galva nusirito nuo pečių, o jis pats virto žagaru. Paskutinis Pakas, aukštai iškėlęs durklą, puolė princą iš už nugaros. Ašas net neatsigręždamas dūrė kardu atgal, taikydamas aukštyn. Pakas tiesiog užšoko ant geležtės, ši pradūrė jam skrandį ir išlindo nugaroje. Princas neatsisukdamas trūktelėjo kardą ir perskelta šaka nukrito į sniegą.

Ašas nuleido kardą ir atsargiai apsidairė. Sekdama jo žvilgsnį apsidairiau ir aš. Kol mūsų dėmesys buvo sutelktas kitur, sekdamas Grimalkino pavyzdžiu, Pakas pradingo. Akimirksniu įsitempęs Žiemos princas ėmė slinkti pirmyn iškėlęs kardą ir tyrinėdamas sodą. Kai jo žvilgsnis nukrypo į mane, aš sustingau, tačiau jis iškart nusuko nuo manęs akis ir žengė po apledėjusia pušimi.

Vos jis atsidūrė po šakomis, kažkas kaukdamas pašoko iš sniego. Paskutinę sekundę princas spėjo išsisukti nuo durklo, o Pakas neteko pusiausvyros ir kluptelėjo. Urgzdamas Ašas dūrė Pakui į nugarą ir prismeigė jį prie žemės.

Aš suklykiau, tačiau vos susičiaupiau, kūnas pradingo. Akimirką Ašas spoksojo į kardo smaigaliu perdurtą lapą ir staiga metėsi šalin, nes kažkas blyksėdamas durklu šoko iš medžio.

Ašas pakilo gniauždamas ranką. Nuaidėjo Pako juokas. Pro blyškius princo pirštus sunkėsi kraujas.

– Šįkart vos nepavėlavai, prince, – paerzino Pakas, sūpuodamas durklą tarp dviejų pirštų. – Rimtai, čia juk seniausias triukas iš knygos. Žinau, nes pats ją parašiau. Jeigu tu tebenori žaisti, aš moku dar kokį milijoną triukų.

– Aš jau pavargau kautis su kopijomis. – Ašas išsitiesė ir paleido ranką. – Spėju, kad garbė nėra tokia svarbi Vasaros rūmams, kaip maniau iki šiol. Ar tu tikrasis Pakas, o gal jis pernelyg bailus su manimi susikauti?

Pakas paniekinamai dėbtelėjo į jį ir pranyko. Bjauriai šypsodamasis iš už medžio žengė kitas Pakas.

– Ką gi, prince, – išsiviepė jis eidamas artyn. – Jeigu to nori, nužudysiu tave senuoju būdu.

Apmirusia širdimi, neišmanydama, ko griebtis, stebėjau, kaip jie kovoja. Nenorėjau, kad kuris nors iš jų mirtų, bet net neįsivaizdavau, kaip sustabdyti kovą. Rėkti ar mėginti įsiterpti tarp jų neatrodė gera mintis, nes vienas galėjo prarasti budrumą, o kitas, tuo pasinaudojęs, jį pribaigti. Neviltis sugniaužė man skrandį. Niekada nemaniau, kad Pakas taip ištroškęs kraujo, tačiau beprotiškas spindesys jo akyse sakė: jei tik galėtų, jis nužudytų Žiemos princą.

Jie turi bendrą praeitį, – toptelėjo pamačius, kaip piktai Ašas kirto Pakui tiesiai į veidą ir vos nepataikė, laimė, priešininkas spėjo atsilošti. – Tarp jų kažkas įvyko, kad jie taip vienas kito nekenčia. Įdomu, ar jie kada nors buvo draugai?

Mano oda pašiurpo, bet ne nuo šalčio. Pro metalo skambesį išgirdau kažkokį tylų šiurenimą, tarsi link mūsų ropotų daugybė vabzdžių.

– Bėk! – Aš net pašokau nuo Grimalkino balso. Sniege išvydau link manęs artėjančius pėdsakus, po akimirkos nematomi nagai ėmė drėksti kamieną, katinui lipant į medį. – Kažkas artinasi! Greičiau slėpkis!

Aš žvilgtelėjau į susikibusius Paką ir Ašą. Šiurenimas garsėjo, jį lydėjo tolygus, tylus aštrus juokas. Staiga pro medžius mus apsupo šimtai tamsoje elektrine žalia spalva spindinčių akių. Pagaliau supratę, kad kažkas negerai, Pakas ir Ašas išsiskyrė, tačiau jau buvo per vėlu.

Jie pasipylė žeme iš visur kaip gyvas kilimas: maži juodi padarai ištįsusiomis rankomis, didelėmis ausimis ir aštriais baltai ir melsvai švytinčiais dantimis. Aš išgirdau, kaip vaikinai šūktelėjo iš nuostabos, kaip iš siaubo sukniaukė Grimalkinas, lipdamas dar aukščiau. Kai padarai pastebėjo mane, neturėjau kur dingti. Jie puolė kaip įniršusios širšės, šliaužė mano kojomis, korėsi ant nugaros. Jutau į odą smingant nagus, ausis užtvindė garsus dūzgimas ir spigus juokas. Pradėjau rėkti ir blaškytis kaip patrakusi. Nebemačiau, nesusigaudžiau, kur yra kas. Neatlaikydama jų kūnų svorio aš nugriuvau ant spurdančios minios ištiestomis rankomis. Šimtai rankų pakėlė mane ir pradėjo tempti tolyn, lyg skruzdėlės, nešančios švilpiką.

– Pakai! – sušukau bandydama išsilaisvinti. Tačiau vos man pavykdavo nusiristi nuo vieno būrio, jo vietoje atsirasdavo kitas ir vėl pakeldavo mane į viršų. Aš nė karto neprisiliečiau prie žemės. – Grimalkinai! Padėkit!

Nešama gyvo dūzgiančio čiužinio aš greitai sklendžiau virš žemės į tamsą.

AŠ NEŽINAU, KAIP ILGAI jie mane nešė. Jei imdavau muistytis, į odą susmigdavo mane laikantys nagai ir čiužinys virsdavo adatų lova. Netrukus lioviausi spardytis ir pabandžiau susitelkti į tai, kur jie mane neša. Tačiau buvo sudėtinga; nešama ant nugaros aiškiai galėjau matyti tik dangų. Pamėginau pasukti galvą, bet padarai sučiupo nagais už plaukų ir tampė tol, kol mano akys pritvino ašarų. Aš pasidaviau ir gulėjau ramiai, drebėdama iš šalčio ir laukdama, kas bus toliau. Šaltis ir graužiantis nerimas atėmė daug jėgų, todėl leidau akims užsimerkti, atrasdama tamsoje paguodą.

Kai vėl atsimerkiau, nakties dangus buvo dingęs, jį pakeitė tvirto ledo lubos. Tunelis atvedė į didingą ledo olą, kurioje buvo dar šalčiau. Ola spindėjo atšiauriu, neįprastu grožiu. Nuo lubų kabėjo didžiuliai varvekliai, kai kurie – ilgesni nei aš ir grėsmingai aštrūs. Buvo kiek nejauku keliauti po šiomis atstatytomis ietimis; stebėjau, kaip jos blizga lyg krištoliniai sietynai, ir meldžiausi, kad nenukristų.

Nuo šalčio ėmiau kalenti dantimis, lūpos pamėlo. Tačiau, leidžiantis urvu gilyn, oras pamažu šilo. Iš žemesnių urvų sklido triukšmas: riaumojimas, šnypštimas, primenantis pro trūkusį vamzdį besiveržiančių garų garsą. Dabar nuo lubų čiurkšlėmis varvėjo vanduo, kiaurai merkdamas mano drabužius, o kai kurie ledo luitai grasinosi tuoj tuoj atskilti.

Šnypštimas garsėjo, lydimas siaubingo riaumojimo, atodūsių ir aitrių dūmų. Pastebėjau, kad kai kurie varvekliai išties krinta ant žemės ir lieka ten blizgėti lyg stiklo šukės.

Pagrobėjai atnešė mane į didelę olą, nuklotą sudužusio ledo kristalais. Ant žemės telkšojo balos, nuo lubų be perstojo varvėjo. Padarai numetė mane ant apledėjusios žemės ir nukurnėjo šalin. Aš pasitryniau nutirpusias, skaudančias galūnes ir apsižvalgiau mėgindama susigaudyti, kur esu. Ola buvo tuščia, išskyrus kampe stovinčią medinę dėžę, prikrautą juodų akmenų, kurie priminė anglį. Toliau, palei sieną, šalia į tamsą vedančios arkos pastebėjau daugiau sustatytų dėžių.

Iš urvo atsklido veriantis švilpimas, lyg į stotį būtų įvažiavęs garvežys, o iš angos pradėjo virsti juodi dūmai. Aš užuodžiau pelenus ir suodžius, oloje nuaidėjo žemas balsas:

– AR ATNEŠĖT JĄ?

Greitakojai padarai pažiro į šalis, ant grindų nukritus keliems varvekliams, kurių dužimo garsas skambėjo beveik kaip melodija. Tunelyje nuaidėjo sunkūs žingsniai ir aš susigūžiau už ledinės kolonos. Pro dūmus pamačiau kažkokį didžiulį, siaubingai deformuotą padarą, kuris tikrai negalėjo būti žmogus, ir iš baimės sudrebėjau.

Iš besiraitančių dūmų išniro didelis juodas arklys, jo akys žibėjo kaip karštos anglys, o iš šnervių veržėsi garas. Didumu jis prilygo arkliams, tempiantiems „Budweiser“ vežimus, tačiau tuo panašumas ir baigėsi. Iš pradžių maniau, kad jis padengtas metalinėmis plokštėmis, nuo metalo jo kūnas atrodė gremėzdiškas, surūdijęs, juodas, nuo svorio padaras keistai judėjo. Tada supratau, kad jis padarytas iš geležies. Iš šonkaulių kyšojo stūmokliai ir pavaros. Karčiai ir uodega buvo iš plieno laidų, o pro plyšius odoje buvo matyti pilve deganti didžiulė ugnis. Kai arklys pasisuko į mane, jam iš šnervių ėmė veržtis liepsna, snukis priminė bauginančią kaukę.

Įsitikinusi, kad tuoj mirsiu, aš atsitraukiau atgal.

– AR TU ESI MEGANA ČEIS? – arklio balsas sudrebino patalpą. Nusižudė dar daugiau varveklių, tačiau jie man rūpėjo mažiausiai. Purtydama galvą ir prunkšdama ugnimi geležinė pabaisa palinko virš manęs ir aš susigūžiau. – ATSAKYK MAN, ŽMOGAU. AR TU ESI MEGANA ČEIS, VASAROS KARALIAUS DUKTĖ?

– Taip, – sušnibždėjau ir arklys priėjo dar arčiau, geležinėmis kanopomis traiškydamas ledą. – Kas tu? Ir ko tau iš manęs reikia?

– ESU GELEŽINIS ARKLYS, – atsakė pabaisa, – VIENAS IŠ KARALIAUS MACHINOS 1 LEITENANTŲ. AŠ ATGABENAU TAVE ČIONAI, NES MANO VALDOVAS TAIP PAGEIDAVO. TU EISI SU MANIMI PASIMATYTI SU GELEŽIES KARALIUMI.

Nuo kurtinamo garso man įsiskaudėjo galvą. Pamėginau susikaupti, nekreipdama dėmesio į spengimą ausyse.

– Geležies karalius? – kvailai paklausiau. – Kas...

– KARALIUS MACHINA, – patvirtino Geležinis arklys. – GELEŽIES RŪMŲ IR GELEŽIES FĖJŪNŲ VALDOVAS.

Geležies fėjūnai?

Nugara nubėgo šaltukas. Aš apsižvalgiau aplinkui – išvydau nesuskaičiuojamą daugybę gremlinus 2 primenančių pabaisų akių, masyvų Geležinį arklį, ir nuo išvadų man apsvaigo galva. Geležies fėjūnai? Ar tai apskritai įmanoma? Man neteko girdėti tokių minint jokiose istorijose, pjesėse ir poemose. Iš kur jie atsirado? Ir kas tas Machina, geležies fėjūnų valdovas? Dar svarbiau...

– Ko jam iš manęs reikia?

– NE MAN TAI ŽINOTI, – suprunkštė Geležinis arklys ir žvangėdamas mostelėjo uodega. – AŠ TIK PAKLŪSTU. BET KURIUO ATVEJU, JEIGU NORI VĖL PAMATYTI BROLĮ, TURĖTUM EITI SU MUMIS.

– Itaną? – Aš staigiai pakėliau galvą ir pažvelgiau į bejausmę Geležinio arklio kaukę. – Ką tu apie jį žinai? – paklausiau. – Ar jam viskas gerai? Kur jis yra?

– EIME SU MANIM IR TAU BUS ATSAKYTA Į VISUS TAVO KLAUSIMUS. GELEŽIES RŪMAI IR MANO VALDOVAS MACHINA LAUKIA.

Geležiniam arkliui apsisukus ir nužvangėjus tuneliu, aš atsistojau. Jam žingsniuojant pirmyn stūmokliai girgždėjo, pavaros garsiai dejavo. Pamačiau, kaip vienas varžtas atsipalaidavęs nukrito ant žemės, ir supratau, kad jis jau senas. Praėjusių dienų reliktas. Susimąsčiau, ar nėra naujesnių, gražesnių modelių ir kaip jie atrodo. Greitesni, geresni, pažangesni geležies fėjūnai. Po akimirkos nusprendžiau, kad visai nenoriu to sužinoti.

Geležinis arklys nekantriai mindžikavo urvo angoje. Jis piktai pažvelgė į mane ir iš po kanopų pažiro kibirkštys.

– EIME, – įsakė jis, iš šnervių išleisdamas čiurkšlę garo. – EIK Į GELEŽIES RŪMUS VEDANTĮ TUNELĮ. JEIGU NEISI, GREMLINAI TAVE NUNEŠ. – Jis papurtė galvą ir atsisuko atgal, iš gerklės spjaudydamas liepsną. – O GAL MAN REIKIA BĖGTI TAU IŠ PASKOS IR KVĖPUOTI UGNIMI...

Ledinė ietis perskrodė orą ir įsmigusi Geležiniam arkliui tarp šonkaulių virto garais, susidūrusi su ugnimi. Arklys garsiai sušvilpė ir apsisuko kanopomis daužydamas ledą. Gremlinai plūstelėjo pirmyn, pašėlusiai dairydamiesi įsibrovėlių.

– Ei, šlykštyne! – šūktelėjo pažįstamas balsas. – Šauni čia vietelė! Bet duosiu patarimą. Kitąsyk pasirink slėptuvę kiek atsparesnę ugniai nei ledinis urvas.

– Pakai! – sušukau ir išvydau raudonplaukį elfą, kuris su šypsena mojo man iš tolimojo olos galo. Geležinis arklys suriko ir, blaškydamas gremlinus kaip paukščius, puolė Paką. Pakas net nesujudėjo, didelė geležinė pabaisa parbloškė jį ant ledo ir pradėjo trypti plieninėmis kanopomis.

– Oi, atrodė skausmingai! – šūktelėjo kitas Pakas kiek tolėliau. – Mums reikėtų pasikalbėti apie tavo pykčio valdymo problemas.

Riaumodamas Geležinis arklys puolė antrąjį Paką, pasitraukdamas nuo manęs ir tunelio. Juokdamiesi ir šnypšdami gremlinai nusekė jam iš paskos, laikydamiesi saugiu atstumu nuo siuntančios pabaisos kanopų.

Man nespėjus surikti šalta ranka užspaudė burną. Atsigręžusi pamačiau spindinčias sidabrines akis.

– Ašai?

– Čionai, – tyliai pasakė jis, tempdamas mane už rankos, – kol visų dėmesys nukreiptas į tą idiotą.

– Ne, palauk, – atsitraukusi sušnibždėjau, – jis kažką žino apie Itaną. Man reikia surasti brolį...

Ašas prisimerkė.

– Dar padvejok ir Šaunusis mirs. Be to, – jis vėl paėmė mane už rankos, – aš neleidžiu tau rinktis.

Piktai dėbtelėjusi nusekiau paskui Žiemos princą palei sieną, buvau pernelyg apstulbusi, kad paklausčiau, kodėl jis man padeda. Argi nenorėjo manęs nužudyti? Ar jis gelbsti mane tik tam, kad ramiai užbaigtų darbą? Tačiau tai neturėjo jokios prasmės: jis galėjo mane nužudyti, kol Pakas buvo užsiėmęs su Geležiniu arkliu.

– Laaaaabas, – toliau oloje nuaidėjo Pako balsas. – Atleisk, šlykštyne, ne tas aš! Bandyk dar kartą, esu tikras, kad tau būtinai pasiseks!

Geležinis arklys pakėlė žvilgsnį nuo trypiamo į žemę netikro Pako, jo akyse spindėjo neapykanta. Pamatęs dar vieną Paką jis įtempė raumenis ir pasiruošė pulti, tuo metu gremlinas pastebėjo mus slenkančius palei sieną ir perspėjamai cyptelėjo.

Geležinis arklys atsisuko ir įsispitrijo degančiomis akimis į mus. Riaumodamas ir spjaudydamasis liepsna jis puolė mus kaip garo mašina, kurios garbei ir buvo pavadintas. Ašas išsitraukė kardą ir paleido į pabaisą spiečių ledo kristalų. Nepadarę jokios žalos, tik dar labiau jį įsiutinę, jie sudužo į jo metalinį kūną. Kai riaumojanti ir liepsnojanti metalo krūva priartėjo, Ašas nustūmė mane jam nuo kelio, o pats nėrė pirmyn, tik per kelis centimetrus nuo plieninių kanopų. Pašokęs ant kojų pabaisai už nugaros, jis kirto kardu į šoną, tačiau Geležinis arklys nulenkė galvą ir spyrė jam į šonkaulius. Pasigirdo kraupus triokštelėjimas ir Ašas susmuko ant žemės. Tačiau Geležinis arklys nespėjo sutrypti Ašo – jį užpuolė krankiančių varnų būrys. Jos sukosi aplink jo galvą, kapodamos ir draskydamos nagais, o Geležinis arklys riaumojo spjaudydamasis ugnimi ir versdamas jas pelenais. Kai Ašas šiaip ne taip atsistojo ant kojų, šalia manęs išdygo Pakas ir paėmė už rankos.

– Laikas eiti, – linksmai pranešė jis. – Prince, paskubėk, antraip liksi čia. Mes išvykstame.

Slidinėdami ledu ir po purvą mes pasileidome urvu, o mums ant kulnų lipo riaumojantis Geležinis arklys ir šnypščiantys gremlinai. Aš nedrįsau atsigręžti. Urvas sudrebėjo ir aplink mus pažiro varvekliai, aptaškydami geliančiomis šukėmis, tačiau mes bėgome toliau.

Prie mūsų prisijungė pūkuotas padaras aukštai iškelta uodega.

– Jūs ją radote, – pasakė Grimalkinas ir sustojęs pažvelgė į Paką. – Idiote, sakiau tau nesikauti su tuo arkliu.

– Dabar negaliu kalbėti, truputėlį skubu, – paaiškino Pakas ir mes pro katiną nudūmėme tuneliu tolyn. Grimalkinas priglaudė ausis ir gremlinų šnypštimui atsimušus nuo sienų prisivijo mus. Aš pamačiau apkibusią varvekliais urvo angą ir pasileidau bėgti dar greičiau.

– Sugriaukite urvą! – suriko greta skuodžiantis Grimalkinas. – Užverskite lubas jiems ant galvų! Greičiau! – Jis nėrė pro urvo angą ir pradingo.

Po kelių akimirkų mes visi išvirtome iš urvo ir nelygiai kvėpuodami suklupome sniege. Pažvelgę atgal išvydome tuzinus žalių akių ir išgirdome visai netoliese taukšinčias Geležinio arklio kanopas.

– Nesustokite! – sušuko Ašas ir apsisuko. Užsimerkęs jis pakėlė kumštį prie veido ir nulenkė galvą. Gremlinai puolė link jo, tamsoje raudonai sušvito Geležinis arklys spjaudydamasis liepsnomis.

Ašas atsimerkė ir mostelėjo ranka.

Žemė priešais urvą sudrebėjo. Didžiuliai varvekliai ėmė siūbuoti. Gremlinams pasiekus angą su trenksmu ir dūžtančio stiklo garsu įgriuvo lubos. Kelių tonų ledo ir uolų prispausti gremlinai sucypė, o visą kakofoniją perskrodė išgąstingas Geležinio arklio žvengimas.

Triukšmas nutilo, tapo tylu. Ašas, stovintis už kelių žingsnių nuo urvą užvertusios ledo sienos, susmuko sniege.

Aš puoliau prie jo, bet Pakas sučiupo už rankos.

– Pala, pala, princese, – pasakė jis, kai pamėginau ištrūkti. – Ir ką gi tu sumanei? Jeigu netyčia pamiršai, tai tas princas – mūsų priešas. O mes priešams nepadedame.

– Jis sužeistas.

– Dar viena priežastis jį palikti.

– Jis ką tik išgelbėjo mums gyvybę!

– Tik formaliai, iš tikrųjų jis gelbėjo savąją, – atsakė Pakas, vis dar manęs nepaleisdamas. Aš jį stipriai pastūmiau ir pagaliau išsivadavau. – Klausyk, princese, – tarė Pakas ir atsiduso, kai aš į jį dėbtelėjau. – Tu tikiesi, kad dabar Ašas žais gražiai? Jis padėjo, sudarė paliaubas dėl vienintelės priežasties – norėdamas pristatyti tave Mebei. Tu jai reikalinga gyva, kad galėtų spausti Oberoną. Tai vienintelė priežastis, dėl kurios jis atėjo. Jeigu nebūtų sužeistas, dabar jis bandytų nužudyti mane.

Aš pažvelgiau į Ašą, be gyvybės ženklų gulintį sniege. Ant jo kūno leidosi snaigės, grasindamos jį visą užkloti.

– Mes negalime palikti jo numirti.

– Jis Žiemos princas, Megana. Patikėk manimi, mirtinai nesušals.

Aš piktai dėbtelėjau į jį.

– Tu toks pat blogas kaip ir jie. – Pakas pritrenktas sumirksėjo ir aš nuo jo nusigręžiau. – Einu bent pažiūrėti, ar jam viskas gerai. Eikš kartu arba traukis man iš kelio.

Pakas iškėlė rankas.

– Gerai, princese. Aš padėsiu Mebės sūnui, amžinam savo rūmų priešui. Nors jis tikriausiai įsmeigs kardą man į nugarą, vos tik prarasiu budrumą.

– Aš dėl to nesirūpinčiau, – lėtai stodamasis sumurmėjo Ašas. Viena ranka jis laikė kardą, kita buvo susiėmęs už šonkaulių. Ašas nusipurtė sniegą nuo plaukų ir iškėlė ginklą. – Jeigu nori, galime pratęsti dabar.

Šypsodamasis Pakas išsitraukė durklą.

– Man būtų labai malonu, – burbtelėjo jis ir žengė pirmyn. – Tai neužtruks.

Aš mečiausi tarp jų.

– Liaukitės! – sušnypščiau žiūrėdama į juos paeiliui. – Liaukitės tuojau pat! Nuleiskite ginklus, abu! Ašai, tokios būklės negali kovoti, Pakai, kaip tau ne gėda –

sutikai kautis, kai jis akivaizdžiai sužeistas. Sėskitės ir nutilkite.

Priblokšti jie žiūrėjo į mane, vis dėlto lėtai nuleido ginklus. Medžio šakose kažkas nusičiaudėjo ir pro šakas išlindo Grimalkinas, linksmai mosikuodamas uodega.

– Tikra Oberono duktė, – pasakė jis, katiniškai iššiepdamas dantis. – Karalienė Titanija didžiuotųsi.

Pakas gūžtelėjo pečiais, nudribo ant kelmo ir susikryžiavo rankas ir kojas. Ašas toliau stovėjo su neįskaitoma išraiška žiūrėdamas į mane. Nekreipdama dėmesio į Paką priėjau prie jo. Žiemos princas prisimerkė ir įsitempęs pakėlė kardą, tačiau aš neišsigandau. Pirmą kartą nuo tada, kai čia patekau, aš visai nebijojau.

– Prince Ašai, – sumurmėjau prisiartinusi. – Siūlau sandorį.

Jo veide blykstelėjo nuostaba.

– Mums reikia tavo pagalbos, – tęsiau žiūrėdama tiesiai jam į akis. – Aš nežinau, kas per padarai ten buvo, tačiau jie save vadino geležies fėjūnais. Jie taip pat minėjo kažkokį Machiną, Geležies karalių. Ar tu žinai, kas jie?

– Geležies karalius? – Ašas papurtė galvą. – Tokiu vardu nėra nė vieno nė vienuose rūmuose. Jeigu tas karalius Machina tikrai yra, jis kelia grėsmę mums visiems. Abeji rūmai norėtų sužinoti apie jį ir tuos… geležies fėjūnus.

– Man reikia jį surasti, – pasakiau stengdamasi, kad balsas skambėtų kuo ryžtingiau. – Pas jį mano brolis. Padėk man pabėgti iš Žiemos žemių ir surasti Geležies karalių.

Ašas pakėlė antakį.

– O kodėl aš turėčiau padėti? – tyliai paklausė jis. Nesityčiodamas, visai rimtai.

Aš nurijau seiles.

– Tu sužeistas, – mostelėjau atlaikydama jo žvilgsnį. – Nepriversi manęs jėga, ypač kai Pakas dega noru įsmeigti peilį tau tarp šonkaulių. – Aš pažvelgiau į Paką, besiraukantį ant kelmo, ir pritilau. – Štai mano pasiūlymas. Jeigu padėsi man surasti brolį ir saugiai pargabenti namo, aš su tavimi keliausiu į Žiemos rūmus. Laisva valia ir neginama Pako.

Ašo akys sužibo.

– Jis tiek daug tau reiškia? Už jo saugumą paaukotum savo laisvę?

Aš giliai įkvėpiau ir linktelėjau.

– Taip. – Žodis pakibo ore tarp mūsų ir aš paskubėjau dar ką nors pasakyti, kol nepersigalvojau: – Tai kaip, sutariame?

Jis palenkė galvą, lyg spręsdamas galvosūkį.

– Ne, Megana Čeis. Mes pasižadame.

– Gerai. – Mano kojos virpėjo. Pasitraukiau nuo jo, turėjau prisėsti, kad nesuklupčiau. – Ir dar – nebandyk nužudyti Pako.

– Dėl šito nesitarėme, – ištarė Ašas, tada susiraukė ir suklupo susiėmęs už pilvo. Jam tarp lūpų pasirodė tamsaus kraujo.

– Pakai! – sušukau atsigręžusi į fėjūną ant kelmo. – Ateik čia ir padėk.

– Ak, tai mes dabar žaidžiame gražiai? – Pakas toliau sėdėjo, neketindamas pagelbėti. – O gal pirmiau išgerkime arbatos? Išsivirkime po puodelį „pabučiuokmanįsubinę“?

– Pakai! – susierzinusi šuktelėjau, tada Ašas pakėlė galvą ir pažvelgė į savo priešą.

– Paliaubos, Šaunusis, – sudžeržgė jis. – Šaltojo Sielvarto dvaras už kelių kilometrų į rytus nuo čia. Dabar jo šeimininkė išvykusi į rūmus, taigi ten būsime saugūs. Siūlau atidėti mūsų dvikovą, kol nuvyksime ten ir princesė nebešals. Nebent tu nori pribaigti mane dabar.

– Ne, ne. Galėsime nužudyti vienas kitą vėliau. – Pakas pakilo nuo kelmo ir užsikišo durklą už aulo. Uždėjęs princo ranką sau ant pečių, pastatė jį ant kojų. Ašas sudejavo ir prikando lūpą, tačiau garsiai nesuriko. Aš pažvelgiau į Paką. Jis nekreipė į mane dėmesio.

– Pirmyn. – Pakas atsiduso. – Grimalkinai, tu eini?

– Be jokio abejonės. – Grimalkinas nusileido dusliai bumbtelėjęs į sniegą. Jo linksmai spindinčios auksinės akys supratingai žiūrėjo į mane. – Nė už ką pasaulyje to nepraleisčiau.

1 Lot. machina – didelė, sunki mašina

2 Gremlinai – Antrojo pasaulinio karo lakūnų folklore atsiradę piktybiškai nusiteikę padarai, gadinantys lėktuvus.

17

Orakulė

Šaltojo Sielvarto dvaras atitiko savo pavadinimą. Dvaro prieigos buvo nuklotos ledu, pievelės sušalusios, o daugybė spygliuotų medžių įkalinti susikristalizavusiame vandenyje. Viduje buvo ne kažin ką geriau. Laiptai slidūs, grindys priminė čiuožyklą, o mums einant šaltomis ankštomis menėmis, mano iškvėpto oro debesėliai likdavo kabėti ore. Bent jau tarnai buvo paslaugūs, nors ir labai baisūs: liesi kaip skeletai baltaodžiai gnomai labai, labai ilgais pirštais tyliai slidinėjo po namus, netardami nė žodžio. Atrodė, kad jų didelės be vyzdžių akys yra per didelės veidams, ir jie turėjo erzinantį įprotį liūdnai spoksoti, lyg sirgtum nepagydoma liga ir nebepriklausytum šiam pasauliui.

Vis dėlto jie pakvietė mus užeiti, pagarbiai nusilenkė Ašui ir padėjo jam patogiai įsikurti viename iš kambarių. Atrodė, kad kandantis šaltukas neveikia Žiemos princo, o aš drebėjau ir kalenau dantimis, kol vienas iš tarnų pasiūlė storą antklodę ir netaręs nė žodžio nuėjo šalin.

Dėkingai spausdama apklotą žvilgtelėjau į kambarį, kur apsuptas gnomų ant lovos sėdėjo Ašas. Jis buvo be marškinių, matėsi jo laibos raumeningos rankos ir krūtinė. Sudėtas labiau kaip šokėjas ar praktikuojantis kovos menus nei kultūristas, dailus torsas bylojo apie grakštumą, kuriuo jam joks žmogus tiesiog negalėjo prilygti. Sutaršyti juodi plaukai krito ant akių ir jis išsiblaškęs nusibraukdavo juos nuo veido.

Man keistai suspaudė skrandį ir aš pasitraukiau į koridorių. Ką tu darai? – išsigandusi paklausiau savęs. – Tai Ašas, Žiemos rūmų princas. Jis norėjo nužudyti Paką ir gali bandyti nužudyti tave. Jis neseksualus. Ne.

Tačiau Ašas buvo seksualus, nepaprastai, beviltiška tai neigti. Mano širdis prieštaravo smegenims – turėjau kuo greičiau tai išspręsti. Gerai, gerai, – tariau mintyse,  – jis žavingas, aš tai pripažįstu. Tai tiesiog reakcija į jo išvaizdą, nieko daugiau. Visi sidhiai tokie gražūs ir pritrenkiantys. Tai nieko nereiškia.

Su šia mintimi aš žengiau atgal į kambarį.

Man priėjus su apklotu ant pečių, Ašas pažvelgė į mane. Pora gnomų tvarstė jam liemenį, tačiau aš spėjau pamatyti baisų juodą rėžį virš pilvo.

– Ar čia, kur...

Ašas linktelėjo. Aš toliau žiūrėjau į pajuodusią šašuotą odą, kol sudrebėjusi nusigręžiau.

– Atrodo kaip apdegę.

– To padaro kanopos buvo iš geležies, – atsakė Ašas. – Geležis degina, jeigu iškart nenužudo. Man pasisekė, kad nepataikė į širdį. – Gnomai timptelėjo tvarsčius ir jis aiktelėjo.

– Ar tu sunkiai sužeistas?

Jis vertinamai pažvelgė į mane.

– Fėjūnai gyja greičiau nei jūs, mirtingieji, – atsakė jis ir gracingai pakilo, išsklaidydamas gnomus. – Ypač jeigu esame savo žemėse. Išskyrus šitą, – jis atsargiai palietė geležies nudegintą žymę sau ant šonkaulių, – rytoj turėčiau būti sveikas.

– Ak. – Aš pristigau kvapo nepajėgdama atplėšti nuo jo akių. – Tada gerai.

Jis šaltai nusišypsojo ir žengė arčiau.

– Gerai? – balse buvo girdėti pašaipa. – Tu neturėtum linkėti man sveikatos. Tau būtų kur kas lengviau, jeigu Pakas būtų mane nužudęs, kai turėjo progą.

Aš atsispyriau pagundai atsitraukti nuo jo.

– Ne, nebūtų. – Jo šešėlis pakibo virš manęs, mano oda pašiurpo, tačiau aš nejudėjau iš vietos. – Man reikia tavo pagalbos paliekant Žiemos žemes ir surandant brolį. Be to, negalėjau jam leisti šaltakraujiškai tavęs nužudyti.

– Kodėl? – Jis buvo visai arti, taip arti, kad ant krūtinės mačiau blyškius randus. – Atrodo, jis tau labai atsidavęs. O gal tu palauksi, kol mes paliksime Tir Na Nogą, ir leisi jam tada įsmeigti peilį man į nugarą? Kas nutiktų, jei mes vėl susikautume ir aš jį nužudyčiau?

– Liaukis. – Aš pažvelgiau jam į akis. – Kodėl tu taip kalbi? Aš juk daviau tau žodį. Kodėl to klausi dabar?

– Noriu suprasti tavo poziciją, princese. – Ašas per žingsnį atsitraukė, šypsena dingo jam iš veido. – Man patinka pajausti priešus prieš su jais susikaunant. Žinoti jų stipriąsias ir silpnąsias vietas.

– Mes nesikauname...

– Nebūtina kovoti kardais. – Ašas nuėjo prie lovos, išsitraukė savo kardą ir apžiūrėjo spindinčią geležtę. – Emocijos gali būti mirtinas ginklas, o žinodamas savo priešininko silpniausią vietą gali laimėti mūšį. Pavyzdžiui... – jis nukreipė kardą į mane ir pažvelgė per lygius ašmenis, – tu bet ką padarytum dėl savo brolio – nevengtum pavojaus, derėtumeisi su priešu, paaukotum laisvę, – jeigu tik tai jį išgelbėtų. Greičiausiai tu taip pat pasielgtum dėl savo draugų ar ko nors kito, kas tau rūpi. Prieraišumas daro tave pažeidžiamą ir priešai būtinai tai panaudos prieš tave. Tai tavo silpnybė, princese. Pavojingiausias dalykas tavo gyvenime.

– Na ir kas? – atkirtau tvirčiau susisupdama į apklotą. – Taip, aš neišduočiau savo draugų ir šeimos. Jeigu tai silpnybė, džiaugiuosi, kad ją turiu.

Jo akys sužibo, tačiau veido išraiška liko neįskaitoma.

– O jeigu tau tektų rinktis – brolio saugumas ar mano gyvybė, ką pasirinktum? Atsakymas turėtų būti akivaizdus, bet ar galėtum taip pasielgti?

Aš tylėjau kandžiodama lūpą. Ašas lėtai linktelėjo ir nusigręžė.

– Pavargau, – pasakė jis sėsdamasis ant lovos. – Turėtum susirasti Paką ir nuspręsti, kur iš čia eisime. Nebent žinai, kur yra Machinos rūmai. Aš nežinau. Jeigu nori, kad tau padėčiau, turiu pailsėti.

Jis atsigulė ranka užsidengdamas akis ir taip parodydamas, kad audiencija baigta. Aš atsitraukiau ir kankinama niūrių minčių išėjau iš kambario.

Koridoriuje susidūriau su Paku, jis stovėjo susikryžiavęs rankas ir atsirėmęs į sieną.

– Na, tai kaip laikosi žavusis princas? – pašaipiai paklausė jis, atsistumdamas nuo sienos. – Ar jis išlaikys šį sunkų išbandymą ir išgyvens dar vieną dieną?

– Jam viskas gerai, – burbtelėjau, Pakui pradėjus eiti greta. – Krūtinė, ten, kur spyrė arklys, bjauriai nudeginta, manau, kad lūžę šonkauliai, tačiau jis nieko neminėjo.

– Atleisk, kad man dėl jo širdis neapsipila krauju, – tarė Pakas užversdamas akis. – Nežinau, kaip privertei jį mums padėti, tačiau aš juo pernelyg nepasitikėčiau. Sandoriai su Žiemos rūmais nežada nieko gero. Ką tu jam pažadėjai?

– Nieko, – pasakiau vengdama jo akių. Jausdama nepatiklų žvilgsnį nusprendžiau jį užsipulti, kad nukreipčiau dėmesį. – Klausyk, o kas tarp jūsų nutiko. Jis sakė, kad tu vienąkart išdavei jo pasitikėjimą. Ką visa tai reiškia?

– Tai... – Pakas sudvejojo ir aš supratau, kad tema skaudi. – Tai buvo klaida, – tyliu balsu ištarė jis. – Aš nenorėjau, kad taip nutiktų. – Jis pasipurtė ir abejonės pranyko iš veido, jas pakeitė ta pati erzinanti šypsenėlė. – Na, nesvarbu. Ne aš čia blogiukas.

– Ne, – sutikau. – Ne tu. Bet man reikės jūsų abiejų pagalbos susigrąžinant Itaną. Ypač dabar. Ypač kai Geležies karalius užsimanė manęs. Ar tu ką nors apie jį žinai?

Pakas prasiblaivė.

– Niekada nesu girdėjęs, – sumurmėjo jis, mums einant į valgomąjį. Jo viduryje stovėjo ilgas stalas, o pagrindinė puošmena buvo nuostabi ledo skulptūra. Susirangęs ant stalo ir įgrūdęs galvą į dubenį kažką, kas stipriai atsidavė žuvimi, ėdė Grimalkinas. Mums įėjus jis pažvelgė aukštyn ir ryškiai rožiniu liežuviu apsilaižė nasrus.

– Apie ką girdėjęs?

– Apie karalių Machiną. – Aš prisitraukiau kėdę ir atsisėdau rankomis pasirėmusi smakrą. – Tas į arklį panašus padaras – Geležinis arklys – pavadino jį geležies fėjūnų valdovu.

– Hmm. Neteko apie tokį girdėti. – Grimalkinas vėl įniko į dubenį ir pradėjo garsiai kramtyti. Pakas atsisėdo šalia.

– Tai atrodo nelabai įmanoma, – sumurmėjo jis, atkartodamas mano pozą ir pasiremdamas smakrą. – Geležies fėjūnai? Šventvagystė! Tai prieštarauja viskam, ką mes žinome. – Jis pirštais palietė antakį ir prisimerkė. – Vis dėlto Geležinis arklys tikrai buvo fėjūnas. Aš tai jaučiau. Jeigu yra daugiau tokių kaip jis, ir tų gremlinų, reikia nedelsiant pranešti Oberonui. Jeigu tas karalius Machina nuspręstų užpulti mus su geležies fėjūnais – jis sunaikintų abejus rūmus, mums net nesupratus, kas užpuolė.

– Bet tu nieko apie jį nežinai, – dubenyje nuaidėjo Grimalkino balsas. – Tu net neįsivaizduoji, kur jis gyvena, kokie jo motyvai ir kiek tų geležies fėjūnų apskritai yra. Ką dabar pasakytum Oberonui? Ypač kai tu... hmm... nepaklusai jam ir netekai jo malonės.

– Jis teisus, – įsiterpiau. – Prieš pasakydami rūmams, turėtume daugiau apie tai sužinoti. O jeigu jie nuspręstų jį užpulti? Jis smogtų atgal arba pasislėptų. Negaliu rizikuoti prarasti Itaną.

– Megana...

– Rūmams nepranešime, – tvirtai pasakiau žiūrėdama jam į akis. – Tai galutinis sprendimas.

Pakas atsiduso ir nenoromis nusišypsojo.

– Gerai, princese, – nusileido jis iškeldamas rankas. – Padarysime taip, kaip tu nori.

Grimalkinas sukikeno į dubenį.

– Tai kaip mes rasime tą Machiną? – uždaviau klausimą, kuris mane kamavo visą vakarą. – Vienintelis mums žinomas tiltas į jo karalystę užverstas tonomis ledo. Kur mums pradėti jo ieškoti? Jis gali būti bet kur.

Grimalkinas pakėlė galvą.

– Aš pažįstu kai ką, kas galėtų padėti, – sumurkė jis prisimerkęs. – Jūsų pasaulyje gyvena tokia orakulė. Labai sena, senesnė net už Paką. Senesnė už Oberoną. Beveik tokia pat sena kaip katės. Jeigu kas ir gali pasakyti, kur rasti tą Geležies karalių, – tai ji.

Mano širdis suspurdėjo. Jeigu ta orakulė gali pasakyti, kur yra Geležies karalius, galbūt ji žinotų, kur yra mano tėtis. Paklausti juk nieko nekainuoja.

– Maniau, kad ji mirė, – pasakė Pakas. – Jeigu čia ta pati orakulė, apie kurią aš galvoju, ji pradingo prieš šimtmečius.

Grimalkinas nusižiovavo ir apsilaižė ūsus.

– Nemirė, – atsakė jis. – Tikrai nemirė. Tačiau ji tiek kartų keitė vardą ir pavidalą, kad net seniausi fėjūnai sunkiai ją pamena. Žinai, ji nelabai mėgsta afišuotis.

Pakas susiraukė ir jo antakiai susijungė į vieną.

– Tai kaip tada tu ją prisimeni? – nepatikliai paklausė jis.

– Aš katinas, – sumurkė Grimalkinas.

TĄ NAKTĮ AŠ MIEGOJAU PRASTAI. Daugybė apklotų nelabai saugojo nuo nesiliaujančio šalčio: jis skverbdavosi, vos tik atsirasdavo koks nors plyšys, ir šaltais pirštais vogdavo šilumą. Ant manęs po antklodėmis miegojo Grimalkinas, jo pūkuotas kūnas buvo palaimingai šiltas, tačiau jis vis suleisdavo nagus man į odą. Prieš aušrą, kai vėl įdūrė, aš atsikėliau, apsigaubiau apklotu ir patraukiau ieškoti Pako.

Vietoj jo valgomajame radau Ašą, pilkoje aušros šviesoje besipraktikuojantį su kardu. Atrodė, kad jo lieknas treniruotas kūnas ir susikaupęs veidas užmerktomis akimis sklando virš plytelių, o kardas grakščiai skrodžia orą. Aš kelias minutes stovėjau tarpduryje ir žiūrėjau nepajėgdama atitraukti žvilgsnio. Tai buvo gražus, hipnotizuojantis šokis. Bežiūrėdama į jį praradau laiko nuovoką ir būčiau mielai prastovėjusi čia visą rytą, tačiau jis atmerkė akis ir pamatė mane.

Aš cyptelėjau ir kaltai išsitiesiau.

– Nekreipk į mane dėmesio, – pasakiau, jam perėjus į laisvą stovėseną. – Aš nenorėjau trukdyti. Prašau tęsti.

– Jau baigiau, – kišdamas kardą į makštį iškilmingai pareiškė jis. – Tau ko nors prisireikė?

Aš susigriebiau spoksanti į jį ir nuraudusi nusigręžiau.

– A, ne. Tai yra... Aš džiaugiuosi, kad jautiesi geriau.

Jis keistai šyptelėjo.

– Juk privalau būti geriausios formos, jeigu ruošiuosi žudyti dėl tavęs, tiesa?

Įėjęs Pakas išgelbėjo mane nuo būtinybės atsakyti, jis mykdamas nešėsi dubenį keistų auksinių vaisių, kurių kiekvienas buvo maždaug golfo kamuoliuko dydžio.

– Labą rytą, princese, – pilna burna pasakė jis statydamas dubenį ant stalo. – Žiūrėk, ką radau.

Ašas sumirksėjo.

– Tai dabar kraustai podėlius, Šaunusis?

– Aš? Vagiu? – Pakas kreivai šyptelėjo ir įsimetė dar vieną vaisių į burną. – Savo seno priešo namuose? Kaip tu galėjai taip pagalvoti? – Jis paėmė dar vieną vaisių ir mirktelėjęs metė man. Vaisius buvo šiltas, minkštas ir panašus į pernokusią kriaušę.

Grimalkinas užšoko ant stalo ir pauostė.

– Vasarankštės, – konstatavo jis apsivydamas uodegą aplink save. – Nežinojau, kad jos auga Žiemos žemėse. – Tada atsisuko į mane su rimta išraiška. – Geriau jų nepadaugink, – perspėjo. – Iš jų daromas fėjūnų vynas. Tavo žmogiškajai prigimčiai gali nelabai patikti.

– Oi, leisk jai nors vieną paragauti, – prunkštelėjo Pakas užversdamas akis. – Ji jau gana ilgai fėjūnų pasaulyje. Nuo to juk nepavirs žiurke ar dar kuo nors.

– Kur eisime? – paklausė Ašas; atrodė, kad mes jam nusibodome. – Jums pavyko sukurti planą, kaip surasti Machiną, ar mes tiesiog nusipiešime taikinius ant nugarų ir vaikščiosime ratais, kol jis pastebės?

Aš atsikandau vaisiaus ir šiluma užplūdo burną. Nurijau kąsnį ir ji užliejo visą kūną, išstumdama šaltį. Po tuo apklotu tapo dusinamai karšta; aš pakabinau jį ant kėdės ir vienu kąsniu prarijau likusį vaisių.

– Oi, tu taip veržiesi padėti, – tingiai ištarė Pakas atsirėmęs į stalą. – O aš jau ruošiausi dvikovai iš paties ryto. Iš kur tokie pokyčiai, prince?

Vasarankštės poveikis sklaidėsi: šaltukas gnaibė man rankas ir skruostus. Nekreipdama dėmesio į Grimalkino perspėjimą aš paėmiau dar vieną vaisių ir, kaip Pakas, įsimečiau į burną. Nuostabi, skani šiluma plūstelėjo į mane ir privertė atsidūsėti iš malonumo.

Ašui atsigręžus į Paką, jo kontūrai kiek apsiblausė.

– Mudu su tavo princese sudarėme sandorį, – pasakė jis. – Aš sutikau jai padėti surasti Geležies karalių, bet gal nevarginsiu tavęs detalėmis. Vykdysiu savo pasižadėjimą, nes jame nieko nėra pasakyta apie tave. Aš pažadėjau padėti jai.

– O tai reiškia, kad kada panorėję mes galime stoti į dvikovą?

– Būtent.

Kambarys lengvai pakrypo. Aš klestelėjau ant kėdės ir, pasičiupusi dar vieną vaisių iš dubens, susigrūdau visą į burną. Vėl pajutau nuostabią šilumos bangą ir apsvaigau. Kažkur labai toli Pakas ir Ašas grėsmingai kalbėjosi, tačiau man tai visai nerūpėjo. Įsitvėrusi dubens krašto prisitraukiau jį artyn ir pradėjau vaisius krimsti kaip saldainius.

– Ką gi, tai kam laukti? – nekantravo Pakas. – Jūsų šviesybe, mes galėtume tuojau pat išeiti laukan ir viską užbaigti.

Grimalkinas garsiai atsiduso ir nutraukė jų pokalbį. Abu fėjūnai pasisuko ir piktai pažvelgė į jį.

– Visa tai labai žavu, – Grimalkino balsas neaiškiai nuskambėjo man ausyse, – bet užuot maivęsi ir kapstę žemę lyg rujojantys povai, geriau pažvelgtumėte į merginą.

Abu vaikinai pažvelgė į mane ir Pako akys išsiplėtė.

– Princese! – cyptelėjo jis ir prišokęs išplėšė dubenį iš mano susigniaužusių pirštų. – Tau negalima... Ne visus... Kelis suvalgei?

– Kaip tai panašu į tave, Pakai, – iš tolybės atsklido Ašo balsas, o kambarys pradėjo suktis, – pasiūlyti fėjūnų vyno ir nustebti, kai jis visiškai užvaldo.

Man tai pasirodė nepaprastai juokinga ir aš pradėjau isteriškai kikenti. O pradėjusi negalėjau sustoti. Aš juokiausi, kol pritrūkau kvapo, skruostais ėmė ristis ašaros. Kojas niežėjo, oda ėjo pagaugais. Man reikėjo judėti, reikėjo ką nors veikti. Pamėginau atsistoti, norėdama suktis ir šokti, tačiau kambarys pasviro ir aš parkritau, vis dar klykdama iš juoko.

Kažkas mane sugriebė ir paėmė ant rankų. Aš užuodžiau šerkšną ir žiemą, o virš galvos išgirdau susierzinimo atodūsį.

– Ką tu darai, Ašai? – kažkas paklausė. Pažįstamas balsas, tačiau aš neprisiminiau jo savininko vardo ir negalėjau suprasti, kodėl jis toks įtarus.

– Nešu ją į jos kambarį, – virš manęs skambantis balsas nuostabiai ramino. Aš atsidusau ir įsitaisiau nešančiajam ant rankų. – Ji turės miegoti, kol išsisklaidys vaisių poveikis. Per tavo kvailumą mums tikriausiai teks čia praleisti dar vieną dieną.

Kitas balsas skambėjo labai neaiškiai ir aš nieko nesupratau. Staiga pasijutau pernelyg apsnūdusi ir apsvaigusi, kad man tai rūpėtų. Atsipalaidavusi prie nepažįstamojo krūtinės, aš nugrimzdau į svaiginantį miegą.

AŠ STOVĖJAU TAMSIAME KAMBARYJE, apsupta mechanizmų. Virš galvos kabėjo mano rankos storumo

plieniniai laidai, palei sienas rikiavosi namo dydžio kompiuteriai, mirksintys milijonais lempučių, ir tūkstančiai sugedusių televizorių, senų kompiuterių, pasenusių žaidimų pultų ir vaizdajuosčių grotuvų, suverstų į krūvas, gulėjo kambaryje. Viską dengė laidai, jie rangėsi ir šliaužė sienomis, kalnais pamirštų prietaisų, susipynę krito nuo lubų. Patalpa prisipildė garsaus barbenimo, nuo kurio pradėjo vibruoti grindys ir mano dantys.

– Mege.

Man iš už nugaros atsklido prislopintas šnabždesys. Apsigręžusi pamačiau ant laidų kabančią mažą figūrėlę. Jie vijosi apie jos rankas, kojas ir krūtinę, laikydami ją išskėstomis rankomis ir kojomis prie lubų. Su siaubu pamačiau, kad kai kurie laidai sukišti tiesiai į kūną, tarytum į šakutės lizdus sujungti į veidą, kaklą ir kaktą. Jis silpnai sumataravo ir mėlynos akys maldaujamai pažvelgė į mane.

– Mege, – sušnibždėjo Itanas, kai už jo iškilo kažkas didžiulis ir baisus. – Išgelbėk mane.

Aš rėkdama pašokau, ant laidų kabančio Itano atvaizdas įsirėžė į smegenis. Kniaukdamas nulėkė Grimalkinas, aštrius nagus prieš tai susmeigęs man į krūtinę. Aš vos juos pajutau. Nubloškusi šalin apklotus nuskubėjau prie durų.

Nuo kėdės šalia sienos pakilo tamsi figūra ir sučiupo mane bėgančią pro šalį. Jis sugriebė už pečių ir laikė, kol aš muisčiausi. Man akyse stovėjo mirštančio Itano agonijos iškreiptas veidas.

– Paleisk! – sušukau ir ištraukusi ranką bandžiau iškabinti priešininkui akis. – Ten Itanas! Aš turiu jį išgelbėti. Paleisk mane!

– Tu net nežinai, kur jis yra. – Ašas sučiupo mano skriejantį riešą ir prispaudė sau prie krūtinės. Jis mane supurtė ir sidabrinės akys įsmigo į manąsias. – Paklausyk manęs! Jeigu pulsi ten neturėdama plano, pražudysi mus visus ir tavo brolis mirs. Ar šito nori?

Aš susmukau priešais jį.

– Ne, – sušnibždėjau, kovos dvasiai mane apleidus. Susitvenkė ašaros ir aš suvirpėjau stengdamasi jas sulaikyti. Neturėjau teisės būti silpna. Jeigu norėjau išgelbėti brolį, negalėjau stovėti kampe ir žliumbti. Privalėjau būti stipri. Nelygiai kvėpuodama aš susitvardžiau ir nusibraukiau ašaras. – Atleisk, – susigėdusi ištariau. – Man jau viskas gerai. Daugiau jokių isterijų, pažadu.

Ašas vis dar laikė mane už rankos. Švelniai pamėginau ją ištraukti, bet jis nepaleido. Aš pažvelgiau aukštyn ir pamačiau jo veidą vos per kelis centimetrus nuo manojo, kambario šešėliuose jo akys tiesiog švietė.

Aplink mus sustingo laikas. Širdis trumpam apmirė, tada vėl pradėjo plakti, tik garsiau ir greičiau nei pirma. Ašo išraiška buvo neįskaitoma, nieko negalima buvo įžvelgti jo veide ir akyse, o kūnas atrodė tarsi sustingęs. Aš žinojau, kad raudonuoju kaip įkaitinta geležis. Jis pakėlė pirštus ir švelniai nušluostė ašarą man nuo skruosto, priversdamas odą virptelėti. Sudrebėjau išsigandusi mus slegiančio spaudimo, reikėjo kaip nors sumažinti įtampą.

Apsilaižiau lūpas ir sušnibždėjau:

– Ar čia ta vieta, kur žadėjai mane nužudyti?

Vienas jo lūpų kamputis pašaipiai pakilo.

– Jeigu taip nori, – sumurmėjo jis ir jo veide pagaliau šmėkštelėjo linksmumas. – Tačiau tapo pernelyg įdomu.

Koridoriuje nuaidėjo žingsniai ir Ašas pasitraukė paleisdamas mano ranką. Įėjo Pakas, jam iš paskos tingiai įtipeno Grimalkinas, Ašas susikryžiavo rankas ir atsišliejo į sieną.

Aš giliai įkvėpiau tikėdamasi, kad šešėliuose nematyti, kaip dega veidas. Prieš pažvelgdamas į mane Pakas įtariai dėbtelėjo į Ašą.

– E, kaip jautiesi, princese? – paklausė jis, susidėdamas rankas už galvos ir taip išsiduodamas, kad nervinasi. – O tie vasarankščių vaisiai neblogai kerta, tiesa? Na, bet čia bent jau ne šeriuotoji misa. O tai būtum praleidusi vakarą pavirtusi ežiu.

Aš atsidusau suprasdama, kad geresnio atsiprašymo neverta tikėtis.

– Man viskas gerai, – pasakiau jam užvertusi akis. – Kada išvykstame?

Pakas sumirksėjo, o Ašas atsakė, lyg nieko nebūtų atsitikę.

– Šiąnakt, – ištarė jis ir atsitraukęs nuo sienos pasirąžė lyg pantera. – Mes ir taip čia iššvaistėme per daug laiko. Aš spėju, kad sidhių katinas žino kelią pas orakulę?

Grimalkinas nusižiovavo parodydamas dantis ir ryškiai rožinį liežuvį.

– Be jokios abejonės.

– Ar labai toli? – paklausiau jo.

Katinas nuo manęs nusigręžė į Ašą ir išmintingai sumurkė.

– Orakulė gyvena mirtingųjų pasaulyje, – pasakė jis, – dideliame mieste žemiau jūros lygio. Kiekvienais metais žmonės ten apsirengia kostiumais ir padaro didžiulę šventę. Jie šoka, valgo ir mėtosi karoliais, skatindami vieni kitus nusirengti.

– Naujasis Orleanas, – susiraukusi pasakiau. – Tu šneki apie Naująjį Orleaną. – Aš sunerimau galvodama, kaip mums reikės ten nusigauti. Naujasis Orleanas – artimiausias miestas nuo mano mažyčio provincijos miestuko, tačiau iki jo ilgas kelias. Aš žinojau, nes svajodavau, kaip gavusi vairuotojo pažymėjimą važiuosiu į tą beveik mitinį miestą. – Bet tai už šimtų kilometrų! – pareiškiau. – Aš neturiu nei mašinos, nei pinigų lėktuvo bilietui. Kaip mes ten nusigausime? O gal jūs planuojate stabdyti pakeleivingas mašinas?

– Žmogau, Niekadaniekada siejasi su visu žmonių pasauliu. – Grimalkinas nekantriai papurtė galvą. – Nėra jokių fizinių kliūčių; tu galėtum iš čia nukeliauti į Bora Borą, jei tik žinotum tinkamą tiltą. Nustok mąsčiusi žmonių sąvokomis. Aš esu tikras, kad princas žino kelią į miestą.

– Aišku, kad žino, – įsiterpė Pakas. – Arba kelią į Žiemos rūmų vidurį. Žinoma, neatsisakyčiau sugadinti Mebei vakarėlį, bet norėčiau, kad tai būtų daroma pagal mano planą.

– Jis nenuves mūsų į spąstus, – užsipuoliau Paką, o šis tik sumirksėjo. – Juk pažadėjo padėti mums surasti Geležies karalių. Atiduodamas mus Mebei, sulaužytų žodį. Tiesa, Ašai?

Ašas pasijuto nesmagiai, bet linktelėjo.

– Tiesa, – pakartojau vaidindama drąsią, nors taip nesijaučiau. Tikėjausi, jog Ašas mūsų neišduos, tačiau jau buvau spėjusi patirti, kad sandoriai su fėjūnais gali skaudžiai atsirūgti. Aš nusipurčiau dvejones ir atsigręžiau į princą. – Taigi, – paklausiau stengdamasi kalbėti tvirtu balsu, – kur mes rasime tą tiltą į Naująjį Orleaną?

– Speigo milžino griuvėsiuose, – susimąstęs atsakė Ašas. – Visai netoli Mebės rūmų. – Į Pako žvilgsnį jis gūžtelėjo pečiais ir atsakė liūdna šypsena. – Jie kiekvienais metais vyksta į Užgavėnių karnavalą.

Aš įsivaizdavau Žiemos rūmų karalienę, siaučiančią su pora girtų šventės dalyvių, ir pradėjau kikenti. Visi trys keistai į mane pasižiūrėjo.

– Atsiprašau. – Aiktelėjau ir prikandau lūpą. – Aš vis dar kiek apsvaigusi. Tai gal eime?

Pakas išsišiepė.

– Tik pasiskolinsiu truputį maisto atsargų.

VĖLIAU, MUMS EINANT TIESIU kaip strėlė taku, Šaltojo Sielvarto dvaras už mūsų vis mažėjo. Kažkuriuo metu naktį gnomai pradingo; kai mes išėjome, namas liko tuščias, tarsi toks ir būtų buvęs šimtus metų. Aš vilkėjau ilgą pilko kailio apsiaustą, kuris einant tyliai skimbčiojo vėjyje. Pakas jį padavė man, kai dvaro jau nebuvo matyti, ir nors Ašas nepritariamai žiūrėjo, aš nedrįsau paklausti, kur jis jį gavo. Tačiau taip apsirengus man buvo šilta ir patogu keliauti per šaltas, sustingusias Mebės valdas.

Ilgainiui aš pradėjau suprasti, kad ledinis Žiemos rūmų kraštovaizdis toks pat gražus – ir pavojingas – kaip Oberono valdos. Nuo medžių karojo varvekliai, šviesoje spindėdami tarsi deimantai. Kartkartėmis išvysdavome po jais gulintį skeletą su iš šonkaulių kyšančia ledine ietimi. Palei kelią žydėjo krištolinės gėlės, jų žiedai buvo tvirti ir nuostabūs kaip stiklas, o kai priartėdavau, spygliai atsigręždavo į mane. Kartą tariausi pastebėjusi mus nuo kalvos stebintį baltąjį lokį su maža figūrėle ant kupros, tačiau vaizdą užstojo medis ir žvėris pradingo.

Kol mes keliavome, Ašas ir Pakas neištarė vienas kitam nė žodžio, ir, ko gero, taip buvo geriausia. Aš mažiausiai norėjau dar vienos dvikovos iki mirties. Princas tyliai ir sparčiai žingsniavo priekyje, retai atsigręždamas, o Pakas linksmino mane juokeliais ir tuščiais plepalais. Tikriausiai taip jis bandė palaikyti mūsų kovinę dvasią, priversti mane pamiršti Machiną ir brolį, o aš buvau jam dėkinga už tai. Grimalkinas nuolatos išnykdavo susiliedamas su medžiais, atsirasdavo po kelių minučių ar valandų ir nė neketindavo aiškintis, kur buvo.

Vėliau tą dieną mes pasiekėme eilę dantytų apledėjusių viršukalnių ir mūsų takas pradėjo staigiai kilti aukštyn. Kelias tapo slidus ir klastingas, man teko žiūrėti, kur statau koją. Sykį Pakas parkrito ant nugaros, nuo tada nesiliovė įtariai žvilgčioti per petį, tarsi baimindamasis, kad kas nors užpuls iš pasalų. Aš žvilgtelėjau atgal į jį ir pastačiusi koją ant ledo paslydau. Sumosikavau rankomis desperatiškai bandydama išstovėti ant siauro tako ir nenusiristi nuo kalno.

Kažkas sučiupo mane už riešo ir trūktelėjo pirmyn. Aš atsitrenkiau į tvirtą krūtinę ir pirštais įsitvėriau standžios medžiagos, stengdamasi nepargriūti. Kai nuslūgo adrenalinas ir mano pulsas tapo normalus, pažvelgiau aukštyn ir išvydau Ašo veidą visai šalia savojo, taip arti, kad mačiau savo atspindį jo sidabrinėse akyse.

Nuo jo artumo aš sutrikau ir nepajėgiau nusigręžti. Esantis taip arti jo veidas atrodė neįskaitomas, tačiau po savo delnu pajutau greitą širdies plakimą. Tarsi atsakydama manoji irgi pašėlo daužytis. Jis palaikė ranką akimirką ilgiau, užtektinai, kad man apsiverstų skrandis, ir pasitraukė palikdamas mane be žado vidury tako.

Aš pažvelgiau atgal ir pamačiau į mane spoksantį Paką. Susigėdusi ir jausdama keistą kaltę nusipurčiau drabužius ir piktai pasitaisiusi plaukus nusekiau paskui Ašą.

Pakas su manimi nebesikalbėjo.

Vakare pradėjo lėtai snigti, didelės minkštos snaigės tingiai leidosi iš dangaus. Atrodė, kad krisdamos pro ausis jos dainuoja, vėjyje skimbčiojo tylūs balseliai.

Ašas sustojo vidury tako ir atsigręžė į mus. Snaigės krito jam ant plaukų ir drabužių, sukdamosi aplink tarsi gyvos.

– Žiemos rūmai jau netoli, – pranešė jis nekreipdamas dėmesio į šalia sūkuriuojančius verpetus. – Mums reikia trauktis nuo tako. Mebė ne tik mane pasiuntė ieškoti jūsų.

Jam nutilus, aplink mus pašėlusiai pradėjo suktis sniegas, kaukdamas ir plėšydamas drabužius. Pūgai apipylus mane sniegu, kailinis apsiaustas suskimbčiojo. Šaltis degino skruostus, aš nebemačiau, negalėjau kvėpuoti, ištiestos rankos sušalo. Kai pūga nurimo, supratau, kad nuo kaklo esu įšaldyta į ledą ir negaliu pajudėti. Paką taip pat sukaustė ledas, net jo galva buvo padengta skaidriu stiklu, veide sustingęs šokas.

Likęs sveikas Ašas bukai spoksojo į mus.

– Po galais, Ašai! – sušukau bandydama ištrūkti. Tačiau negalėjau nė piršto pajudinti. – Aš maniau, kad mes buvome susitarę.

– Susitarę? – sušnibždėjo antras balsas. Sniego sūkurys sutirštėjo ir pavirto aukšta moterimi ilgais baltais plaukais ir melsva oda. Jos elegantišką kūną dengė balta suknelė, o juodose lūpose nušvito šypsena. – Susitarę? – pakartojo ji apsimestinai išsigandusi ir atsigręžė į Ašą. – Pasakyk. Ašai, brangusis, man atrodo, kad tu kažką nuo mūsų slepi.

18

Vudu muziejus

– Narisa, – sumurmėjo Ašas. Atrodė, kad jam visai neįdomu, netgi nuobodu, tačiau aš pastebėjau, kaip jo pirštai suspaudė kardo rankeną. – Kam turiu būti dėkingas už tavo vizitą?

Prieš atgręždama savo juodas bevyzdes akis į Ašą, sniego fėjūnė apžiūrėjo mane, kaip voras apžiūri į jo tinklą patekusį vabzdį.

– Mielasis, ar aš teisingai išgirdau? – sumurkė ji ir nesiekdama žemės nupleveno link princo. – Tu iš tikrųjų sudarei sandorį su puskrauje? Kiek pamenu, karalienė mums įsakė pristatyti Oberono dukterį jai. Nejaugi tu pradėjai broliautis su priešu?

– Ką čia nusišneki? – ramiu balsu paklausė Ašas ir pašaipiai dėbtelėjo į mane. – Aš niekada neišduočiau savo karalienės. Ji nori Oberono dukters, aš jai pristatysiu Oberono dukterį. Kaip tik tai aš ir dariau, kol pasirodei tu ir man sutrukdei.

Bet Narisos tai, rodos, neįtikino.

– Kokia graži kalba, – suniūniavo ji, braukdama pirštu Ašui per skruostą ir palikdama šerkšno pėdsaką. – O kaip dėl merginos palydovo? Kiek prisimenu, tu prisiekei nužudyti Šaunųjį Robiną, Ašai, mielasis, bet štai atsivedi jį į mūsų žemių vidurį. Jeigu karalienė žinotų...

– Ji leistų man elgtis savo nuožiūra, – pertraukė ją Ašas prisimerkęs. Pyktis jo veide buvo tikras. – Aš atsivedžiau Paką kartu, nes noriu jį nužudyti lėtai, pasimėgaudamas. Pristatęs puskrauję, turėsiu šimtmečius atkeršyti Šauniajam Robinui. Ir kai ateis laikas, niekas neatims iš manęs šito malonumo.

Narisa atsitraukė.

– Žinoma, kad ne, brangusis, – nuramino ji. – Bet galbūt nuo čia aš turėčiau nugabenti puskrauję į rūmus. Tu žinai, kokia nekantri gali būti karalienė, o ir princui nepridera užsiimti konvojumi. – Ji nusišypsojo ir priplaukė prie manęs. – Aš tiesiog nuimsiu šią naštą tau nuo pečių.

Ašas išsitraukė kardą ir sustabdė fėjūnę.

– Ženk dar vieną žingsnį ir jis tau bus paskutinis.

– Kaip tu drįsti man grasinti?! – Sniego sūkuryje Narisa plūstelėjo atgal. – Aš pasiūlau pagalbą ir štai ką gaunu vietoj atpildo? Tavo brolis viską sužinos.

– Aš net neabejoju, kad sužinos. – Ašas šaltai nusišypsojo, tačiau kardo nenuleido. – Ir gali pasakyti Rovanui, kad jeigu jis nori užsitarnauti Mebės palankumą, turėtų pats sučiupti puskrauję, o ne siųsti tave pavogti ją iš manęs. Kad jau dirbi pasiuntine, perduok karalienei Mebei, jog aš pristatysiu jai puskrauję, duodu žodį. O dabar, – pasakė jis mostelėdamas kardu, – tau laikas eiti.

Narisa besiplaikstančiais apie veidą plaukais dar akimirką žiūrėjo. Tada nusišypsojo.

– Ką gi, brangusis, aš tikrai mėgausiuosi stebėdama, kaip Rovanas drasko tave į gabalėlius. Iki kito karto. – Ji pradėjo suktis vietoje ir pavirtusi sniego gūsiu nušvilpė į mišką.

Ašas atsiduso ir papurtė galvą.

– Reikia skubėti, – sumurmėjo jis, eidamas link manęs. – Narisa pasakys Rovanui, kur mes esame, ir jis tuojau pat atlėks čia, norėdamas tave atimti. Nejudėk.

Jis pakėlė kardo rankeną ir trenkė į ledą. Ledinis kiautas trekštelėjo ir pradėjo eižėti. Jis trenkė dar kartą ir plyšiai praplatėjo.

– N-nesijaudink dėl m-manęs, – pasakiau kalendama dantimis. – P-padėk Pakui. Jis t-ten uždus!

– Aš nesudariau sandorio su Šauniuoju, – sumurmėjo Ašas, nesitraukdamas nuo manęs. – Neturiu įpročio padėti mirtiniems priešams. Be to, nieko jam neatsitiks. Jis yra ištvėręs daug blogesnių dalykų, nei būti užšaldytas gyvas. Kad ir kaip gaila.

Aš piktai dėbtelėjau į jį.

– Ar t-tu t-tikrai mums p-padedi? – paklausiau aižėjant vis didesniam ledinio kiauto plotui. – Tai, ką tu pasakei Narisai...

– Nepasakiau jai nieko, kas nebūtų tiesa, – pertraukė Ašas ir pažvelgė į mane. – Aš neišduosiu savo karalienės. Kai tai baigsis, kaip ir pažadėjau, pristatysiu Oberono dukterį jai. – Jis nusigręžė ir uždėjo ranką ten, kur įtrūkimai buvo plačiausi. – Tiesiog tai nutiks kiek vėliau, nei ji tikisi. Užsimerk.

Aš užsimerkiau ir pajutau, kaip ledas vibruoja. Dūzgimas vis garsėjo ir stiprėjo, kol galiausiai suskambėjęs kaip dūžtantis stiklas ledas suskilo į milijoną gabalėlių ir aš buvau laisva.

Parkritau ant žemės nevaldomai drebėdama. Mano apsiaustas buvo apledėjęs ir kailis nebeskambėjo. Ašas priklaupė man padėti, tačiau aš atstūmiau jo ranką.

– Aš niekur neisiu, – suurzgiau, – jei tu neištrauksi Pako.

Jis susierzinęs atsiduso, tačiau pakilo ir priėjęs prie kito sušalusio kupsto uždėjo ant jo ranką. Šįkart ledas suskilo staiga, lėkdamas į visas puses kaip šrapnelis. Keli gabalai atsitrenkė į gretimai augantį medį ir blizgantys ledo durklai giliai susmigo į kamieną. Nuo staigaus sprogimo aš susigūžiau. Jeigu jis taip būtų pasielgęs su manimi, būčiau supjaustyta į smulkius gabalėlius.

Pakas sunkiai žengė pirmyn, jo veidas buvo kruvinas, o drabužiai suplėšyti į skutelius. Jis susiūbavo, užvertė akis ir pradėjo kristi. Surikusi jo vardą aš puoliau prie jo ir jis susmuko man ant rankų.

Ir pranyko. Jo kūnas išnyko tą akimirką, kai jį sugavau, ir aš likau spoksoti į ant žemės krintantį sudžiūvusį lapą. Ašas šalia manęs prunkštelėjo ir papurtė galvą.

– Išgirdai viską, ką norėjai, Šaunusis? – paklausė jis žvelgdamas į tuščią erdvę.

– Išgirdau, – iš medžių pasigirdo bekūnio Pako balsas. – Tačiau nežinau, ar tikėti savo ausimis.

Jis nušoko nuo pušies šakų ir pliumptelėjęs nusileido sniege. Kai išsitiesė, pamačiau, kad jo akys dega pykčiu. Nukreiptu ne į Ašą, o į mane.

– Tai tu jam tai pažadėjai, princese?! – suriko jis iškeldamas rankas. – Tai čia jūsų sandoris? Tu pati pasisiūlei Žiemos rūmams? – Pakas pasisuko ir smogė į medį, paberdamas ant žemės varveklius ir šakeles. – Kvailiau sugalvoti nebegalėjai! Kas tau negerai?

Aš susigūžiau. Pirmą kartą mačiau jį piktą. Ne tik Paką, bet ir Robį. Jis niekada nesupykdavo ir į viską žiūrėjo kaip į didelį pokštą.

– Mums reikia pagalbos, – pasakiau su siaubu žvelgdama į jo spindinčias akis ir lyg liepsnos aplink galvą besiplaikstančius plaukus. – Mums reikia palikti Žiemos žemes ir nusigauti į Machinos valdas.

– Aš būčiau tave ten nugabenęs! – suriaumojo Pakas. – Aš! Tau nereikia jo pagalbos. Ar tu netiki, kad aš galiu tave apsaugoti? Aš viską dėl tavęs padaryčiau. Kodėl manai, kad nesugebėčiau?

Aš netekau amo. Pakas buvo įskaudintas, jis žiūrėjo į mane taip, lyg būčiau jam įbedusi peilį į nugarą. Nesumojau, ką pasakyti. Nedrįsau pažvelgti į Ašą, tačiau jaučiau, kad visa tai jį labai suglumino.

Mums bespoksant vienam į kitą, iš krūmų išlindo Grimalkinas kaip dūmų kamuolys, sklendžiantis virš sniego. Jis pasižiūrėjo į siuntantį Paką, tada į mane, jo primerktos akys šelmiškai žėrėjo.

– Su kiekviena diena vis linksmiau ir linksmiau, – sumurkė jis ir katiniškai išsišiepė.

Aš nebuvau nusiteikusi klausytis jo sarkazmo.

– Gal turi pasakyti ką nors, kas iš tiesų pagelbėtų, Grimai? – pratrūkau matydama, kaip jis dar labiau prisimerkia.

Katinas nusižiovavo ir atsitūpęs pradėjo praustis.

– Šiaip tai turiu, – sumurmėjo jis pasilenkdamas į šoną. – Žinau kai ką, kas jus galėtų sudominti. – Jis toliau prausė savo uodegą dar kelias akimirkas, o aš kovojau su noru nutverti jį už tos uodegos ir pasukti virš galvos kaip bolà. Galiausiai jis išsitiesė ir tingiai mirksėdamas pažvelgė aukštyn.

– Aš manau, – sumurkė jis rąžydamasis, – kad radau tiltą, kurio jūs ieškote.

Mes sekėme paskui Grimalkiną, kol priėjome seną sugriuvusią pilį, kurios kieme voliojosi sudaužytos kolonos ir chimeros. Visą teritoriją buvo nukloję iš sniego kyšantys ir nesmagiai jaustis verčiantys kaulai. Pakas ėjo iš paskos piktai tylėdamas. Pasižadėjau sau pasikalbėti su juo, kai jis nurims, o dabar nekantravau ištrūkti iš Žiemos žemių.

– Ten, – Grimalkinas galva mostelėjo didžiulės, perpus perlūžusios kolonos pusėn. Viena jos dalis buvo užvirtusi ant kitos, taip suformuodama arką.

Tiesiai priešais gulėjo kūnas. Pusketvirto metro ūgio padaro, vilkinčio odomis ir kailiais, melsvai balta oda ir susivėlusia balta barzda. Jis gulėjo išsipleikęs ant nugaros, nusukęs galvą į kitą pusę, viena didele ranka gniauždamas akmeninę kuoką.

Ašas susiraukė.

– Tiesa, – sumurmėjo jis, mums pasislėpus už žemos akmeninės sienos. – Mebė palieka savo naminį milžiną viską saugoti. Šaltasis Tomas neklauso nieko, išskyrus karalienę.

Aš dėbtelėjau į katiną, kuriam viskas atrodė nė motais.

– Galėjai bent jau užsiminti, Grimai. Ar tu užmiršai apie šią mažytę, bet svarbią detalę? Ar nepastebėjai ant žemės tysančio pusketvirto metro milžino?

Pakas, pamiršęs arba pamynęs savo priešiškumą, žvilgtelėjo iš už akmens.

– Atrodo, kad Tomas nuėjo poguliuko, – pasakė jis. – Gal mums pavyktų pro jį prasmukti?

Grimalkinas pažvelgė į kiekvieną iš mūsų ir lėtai sumirksėjo.

– Tokiomis akimirkomis aš dar labiau džiaugiuosi, kad esu katinas. – Jis atsiduso ir nutipeno link milžino.

– Grimai! Stok! – sušnypščiau jam pavymui. – Ką tu darai?

Katinas nekreipė į mane dėmesio. Žiūrint, kaip jis artinasi prie milžino, man sustingo širdis, jis atrodė kaip pūkuota pelė šalia didžiulio Tomo kūno. Žiūrėdamas į milžiną jis vikstelėjo uodega, susigūžė ir užšoko milžinui ant krūtinės.

Aš užgniaužiau kvapą, tačiau milžinas nejudėjo. Gal Grimalkinas buvo per lengvas, kad šis pajustų? Katinas apsigręžė, atsitūpė, apsivijo uodega kojas ir nustebęs pažvelgė į mus.

– Negyvas! – šūktelėjo jis. – Tiesą sakant, netgi labai. Galite nustoti gūžęsi iš baimės. Prisiekiu, niekada nesuprasiu, kaip jūs išgyvenate su tokiomis nosimis. Jo dvoką aš užuosčiau iš už kilometrų.

– Negyvas? – Suraukęs antakius Ašas nedelsdamas priėjo artyn. – Keista. Šaltasis Tomas buvo vienas stipriausių iš savo klano. Kaip jis mirė?

Grimalkinas nusižiovavo.

– Gal suvalgė ką nors, kas jam prieštaravo?

Aš atsargiai prisiartinau. Gal esu prisižiūrėjusi per daug „siaubiakų“, tačiau beveik tikėjausi, kad „negyvas“ milžinas pramerks akis ir puls mus.

– Nejaugi tai svarbu? – paklausiau Ašo, atsargiai stebėdama kūną. – Jeigu jis negyvas, vadinasi, mes galime be kovos iš čia išsinešdinti.

– Tu nieko nesupranti, – atsakė Ašas. Jis prisimerkęs tyrinėjo kūną. – Šitas milžinas buvo stiprus, vienas iš stipriausių. Kažkas jį nužudė mūsų žemėse. Aš noriu žinoti, kas galėjo šitaip susidoroti su Šaltuoju Tomu.

Aš buvau visai prie milžino galvos, iš taip arti galėjau matyti tuščias išsprogusias akis, iš burnos pusiau kyšantį pilką liežuvį. Ant kaklo ir aplink jo akiduobes buvo išpampusios mėlynos venos. Kad ir kas jį nužudė, mirtis buvo lėta.

O tada jam iš burnos išropojo metalinis voras.

Aš suklykiau ir atšokau. Pakui ir Ašui pribėgus prie manęs, didžiulis voragyvis Tomo veidu nuskubėjo ant sienos. Ašas išsitraukė kardą, bet Pakas šūktelėjo ir paleido akmenį į jį. Akmuo vorą užmušė; iš jo pažiro kibirkštys ir skimbtelėjęs metalu jis nukrito ant akmeninių plokščių.

Mes artinomės atsargiai, Ašas ištraukęs kardą, o Pakas su dideliu akmeniu. Tačiau vabalas gulėjo negyvas ir nejudrus, beveik perskeltas pusiau. Iš arčiau jis buvo nelabai panašus į vorą – labiau priminė Apkabintoją iš „Svetimų“, pagamintą iš metalo. Nedrąsiai paėmiau jį už uodegos, panašios į rimbą.

– Kas tai? – sumurmėjo Ašas. Nors kartą šaltakraujiškas fėjūnas atrodė mažumėlę… išsigandęs. – Dar vienas Machinos geležies fėjūnas?

Kažkas skimbtelėjo mano galvoje.

– Tai blakė, – sušnibždėjau. Vaikinai į mane pasižiūrėjo keistai susiraukę ir aš tęsiau: – Geležinis arklys, gremlinai, blakės – man viskas po truputį aiškėja. – Pasisukau į Paką, kuris sumirksėjo ir žengė atgal. – Pakai, kartą sakei, kad fėjūnai gimsta iš mirtingųjų svajonių, tiesa?

– Na ir kas? – paklausė nieko nesuprasdamas Pakas.

– O ką, jeigu šitie padarai, – aš pasukiojau metalinį vabalą, – gimsta iš kitokių svajonių? Svajonių apie technologijas ir pažangą? Svajonių apie mokslą? Kas, jeigu idėjų, kurios kadaise atrodė neįmanomos – skrydis, garo varikliai, internetas, – vaikymasis pagimdė visai kitokią fėjūnų rūšį? Per pastarąjį šimtmetį žmonija pažengė labai toli kurdama įvairias technologijas. Ir su kiekviena sėkme mes siekiame, svajojame apie daugiau. Šitie geležies fėjūnai gali būti to rezultatas.

Pakas išblyško, Ašas atrodė nepaprastai sutrikęs.

– Jeigu tai tiesa, – sumurmėjo jis, o jo pilkos akys apsiniaukė kaip audros debesys, – visi fėjūnai atsidūrė pavojuje. Ne tik Žiemos ir Vasaros rūmai. Gali nukentėti visa Niekadaniekada, visas fėjūnų pasaulis.

Pakas linktelėjo – tokio rimto man dar nebuvo tekę jo matyti.

– Tai karas, – pasakė jis žvelgdamas Ašui į akis. – Jeigu Geležies karalius žudo tiltų sargybinius, jis planuoja įsiveržti. Mes turime surasti Machiną ir jį sunaikinti. Jis tikriausia visų geležies fėjūnų širdis. Jeigu jį nužudysime, jo sekėjai išsisklaidys.

– Aš sutinku. – Ašas sukišo kardą į makštį ir piktai dėbtelėjo į vabalą. – Mes nuvesime Meganą į Geležies rūmus ir išgelbėsime jos brolį, pirma nužudę geležies fėjūnų valdovą.

– Bravo, – pasakė Grimalkinas, žiūrėdamas nuo Šaltojo Tomo krūtinės. – Žiemos princas ir Oberono juokdarys dėl kai ko susitarė. Pasaulio pabaiga.

Mes visi piktai sužiurome į jį. Katinas čiaudėdamas nusijuokė ir nušoko nuo kūno ant žemės, spoksodamas į vabalą mano rankoje. Jis suraukė nosį.

– Įdomu, – pasakė jis, – tas daiktas smirdi plienu ir geležimi, tačiau tavęs nedegina. Pasirodo, buvimas pusiau žmogumi visgi teikia šiokių tokių pranašumų.

– Ką tu turi omenyje? – paklausiau.

– Hmm. Mesk jį Ašui.

– Ne!  – Ašas žengė atgal, uždėjęs ranką ant kardo rankenos. Grimalkinas nusišypsojo.

– Matai? Netgi galingasis Žiemos princas nepakenčia liestis prie geležies. O tu gali be jokių skausmingų pasekmių. Dabar supranti, kodėl abeji rūmai taip stengiasi tave surasti? Įsivaizduok, ką galėtų padaryti Mebė, turėdama tave.

Sudrebėjusi numečiau vabalą.

– Ar tam aš reikalinga Mebei? – paklausiau už kelių žingsnių stovinčio Ašo. – Kaip ginklas?

– Kvaila, tiesa? – sumurkė Grimalkinas. – Tu net nemoki naudotis kerais. Iš tavęs išeitų siaubinga žudikė.

– Aš nežinau, kodėl Mebė užsigeidė tavęs, – žvelgdamas man į akis lėtai pasakė Ašas. – Aš nesvarstau savo karalienės įsakymų. Aš juos vykdau.

– Dabar tai nesvarbu, – įsiterpė Pakas, įsmeigęs žvilgsnį į Žiemos princą. – Pirmiausia turime surasti Machiną ir jį pašalinti. O tada išspręsime kitus reikalus. – Iš jo tono buvo galima numanyti, kad reikalai, apie kuriuos jis kalba, bus sprendžiami kovos lauke.

Atrodė, kad Ašas nori kažką pasakyti, bet tik linktelėjo. Grimalkinas garsiai nusižiovavo ir nutipeno link vartų.

– Žmogau, išeidamas nepalik to vabalo čia, – neatsigręždamas paliepė jis. – Jis gali užteršti žemę aplinkui. Galėsi išmesti jį savo pasaulyje, kur nepadarys jokios žalos.

Mojuodamas uodega jis nutipeno po kolona ir pradingo. Suėmusi vabalą nykščiu ir smiliumi įsimečiau į kuprinę. Iš abiejų pusių lydima Pako ir Ašo, lyg įtarių sarginių šunų, aš žengiau po kolonomis ir viskas pabalo.

KAI RYŠKI ŠVIESA išblėso, apsidairiau aplinkui, iš pradžių sutrikusi, paskui su siaubu. Aš stovėjau vidury išžiotos burnos, iš abiejų pusių mane supo buki dantys, o po kojomis buvau pamynusi raudoną liežuvį. Iš baimės sucypiau ir per apatinę lūpą liuoktelėjusi lauk visu ūgiu išsitiesiau ant pilvo.

Apsivertusi pamačiau, kad Pakas ir Ašas išlipa iš mėlyno banginio burnos. Ant banginio skulptūros sėdėjo besišypsantis Pinokis ir rodė kažkur į tolį, jo mediniai bruožai buvo išlieti iš plastiko ir stiklo pluošto.

– Atsiprašau, ponia! – Per mane peržengė maža mergaitė rožiniu kombinezonu ir lydima dviejų draugių nubėgo į banginio nasrus. Nasruose krykščiantys ir besivartantys vaikai nekreipė jokio dėmesio į Ašą ir Paką, kurie pasitraukė į šalį.

– Įdomi vieta, – pareiškė Pakas, pastatęs mane ant kojų. Aš nieko neatsakiau, smalsiai dairydamasi aplinkui. Atrodė, kad mes pataikėme tiesiai į pasakų šalies vidurį. Už kelių metrų stovėjo vaikų apgultas didžiulis rožinis batas, o už jo ryškiai mėlyna pilis. Tarp parko suoliukų ir ūksmingų medžių, piratų laive siautė tuntas miniatiūrinių galvažudžių, o ant užpakalinių letenų atsistojęs nuostabus žalias drakonas spjaudė plastikine ugnimi. Iš jo burnos virstanti ugnis atstojo čiuožynę. Žiūrėdama, kaip mažas berniukas užsikepurnėja laiptukais ant drakono nugaros ir krykštaudamas iš pasitenkinimo nučiuožia žemyn, liūdnai nusišypsojau.

Itanui čia patiktų,  – pamaniau stebėdama, kaip berniukas lekia prie karietos iš moliūgo. – Galbūt kai viskas baigsis, aš jį čia atsivešiu.

– Eime, – pakvietė Grimalkinas, užšokęs ant didelio rožinio grybo. Katinas vizgino uodegą ir neramiai dairėsi. – Orakulė netoliese, tačiau turime paskubėti.

– Ko toks nervingas, Grimai? – tingiai paklausė Pakas, žvalgydamasis po parką. – Aš manau, kad turėtume čia kiek pabūti, pasimėgauti atmosfera. – Jis nusišypsojo, pamojavo į jį iš už namuko žiūrinčiai mergaitei ir ši pasislėpė.

– Čia per daug vaikų, – nervingai žiūrėdamas per petį pasakė Grimalkinas. – Per daug vaizduotės. Žinote, kad jie gali mus matyti. Tokius, kokie esame iš tikrųjų. Ir, skirtingai nei tam kaukui, jų dėmesys man nėra malonus.

Aš pasekiau katino žvilgsnį ir ant bato viršaus pamačiau su vaikais žaidžiantį mažą fėjūną. Jo plaukai buvo rudi ir garbanoti, jis vilkėjo nudrengtą lietpaltį, o iš galvos jam kyšojo kailiuku apaugusios ausys. Jis juokėsi ir gainiojo vaikus, o ant suoliukų sėdintys tėvai jo visai nematė.

Maždaug trejų metų amžiaus berniukas pastebėjo mus ir priėjęs įsmeigė akis į Grimalkiną.

– Katytė, katytė, – tyliai niūniavo jis, tiesdamas abi rankas. Grimalkinas priplojo ausis, sušnypštė, iššiepė dantis ir berniukas atšoko atgal.

– Dink iš čia, vaike, – spjovė jis ir berniukas, puolęs į ašaras, nubėgo prie porelės, sėdinčios ant suoliuko. Tėvai susiraukė, kad jų sūnus verkia dėl blogos katytės, ir pasižiūrėjo į mus.

– Taip, laikas eiti, – pasakė Pakas žengdamas šalin. Mes nusekėme paskui Grimalkiną, kuris rodė kelią. Palikome „Pasakų šalį“, kaip skelbė užrašas prie vartų, saugomų Kliunkio Pliumpio ir piemenaitės Bo, ir nuėjome per parką, kuriame augo didžiuliai ąžuolai, apžėlę samanomis ir apraizgyti vijokliais. Pastebėjau iš kamienų mus stebinčių moterų veidus blizgančiomis akimis. Pakas kelioms iš jų pasiuntė oro bučinius, o mums einant pro šalį Ašas pagarbiai nulenkė galvą. Netgi Grimalkinas linktelėjo ir privertė mane susimąstyti, kuo jos tokios svarbios.

Maždaug po valandos mes pasiekėme miesto gatves.

Aš sustojau ir apsižvalgiau aplinkui apgailestaudama, kad neturiu daugiau laiko pasidairyti. Visada norėjau nuvykti į Naująjį Orleaną, ypač per Užgavėnių karnavalą, tačiau žinojau, kad mama niekada neleistų. Netgi dabar Naujasis Orleanas šurmuliavo pilnas gyvybės. Palei gatves rikiavosi paprastos parduotuvėlės ir gyvenamieji namai, dauguma dviejų arba trijų aukštų, su turėklais ir verandomis, iš viršaus žvelgiančiomis į šaligatvius. Gatvėje pleveno džiazo garsai, o aštrus cajun virtuvės kvapas privertė mano skrandį urgzti.

– Paskui pažioplinėsi, – pasakė Grimalkinas, nagu baksteldamas man į blauzdą. – Mes čia ne vaizdais gėrėtis atvykome. Turime nusigauti į Prancūzų kvartalą. Kuris nors iš jūsų suraskite transportą.

– Kur tiksliai mes vykstame? – paklausė Ašas, kai Pakas sustabdė tingaus raudono mulo traukiamą karietą. Mums lipant į vidų mulas prunkštė ir karpė ausimis, tačiau vadeliotojas nusišypsojo ir linktelėjo. Grimalkinas užšoko ant priekinės sėdynės.

– Į Istorinį vudu muziejų, – pasakė jis vadeliotojui, kurio kalbantis katinas nė kiek nenustebino. – Ir greičiau.

VUDU MUZIEJUS? Aš nežinojau, ko tikėtis, kai karieta sustojo prie aptriušusio pastato Prancūzų kvartale. Po stogeliu buvo pora juodų durų, o paprasta medinė iškaba skelbė, kad čia Naujojo Orleano istorinis vudu muziejus. Buvo jau sutemę ir tamsiame lange pamatėme lentelę „Uždaryta“. Grimalkinas linktelėjo Pakui, kuris sumurmėjo kažką po nosimi ir stumtelėjo duris. Tyliai sugirgždėjusios jos atsidarė ir mes įžengėme vidun.

Viduje buvo šilta ir trenkė pelėsiais. Aš kluptelėjau užkliuvusi už susiraukšlėjusio kilimo ir atsitrenkiau į Ašą, kuris atsiduso ir sulaikė mane, kad nepargriūčiau. Pakas uždarė duris mums už nugarų ir patalpa paskendo tamsoje. Pradėjau apgraibomis ieškoti sienos, bet Ašas kažką ištarė ir virš jo galvos pasirodė melsvas šviesos kamuolys.

Blyški šviesa apšvietė šiurpią, gąsdinančią kolekciją. Prie tolimosios sienos šalia manekeno su aligatoriaus galva stovėjo skeletas su cilindru ant galvos. Kambarį puošė žmonių ir gyvūnų kaukolės, išsišiepusios kaukės ir daugybė medinių lėlių. Stiklinėse spintose rikiavosi stiklainiai su gintariniame skystyje plūduriuojančiomis gyvatėmis ir varlėmis, dantys, grūstuvai, būgneliai, vėžlių kiautai ir kitokios keistenybės.

– Čionai, – spengiančioje tyloje Grimalkino balsas nuskambėjo neįprastai garsiai. Mes nusekėme paskui jį į tamsią salę, kur į mus nuo sienų žvelgė vyrų ir moterų portretai. Įkišusi galvą į dar vieną kambarį, užgriozdintą šiurpiais reikmenimis, kurio viduryje stovėjo juoda staltiese užklotas apskritas stalas, pajutau, kad į mane kažkas žiūri. Aplink stalą buvo sustatytos keturios kėdės, lyg kas būtų mūsų laukęs.

Mums priėjus prie stalo, vienas iš sudžiūvusių veidų sukrutėjo ir atsiskyręs nuo sienos nuplaukė mūsų pusėn. Aš suklykiau ir pasislėpiau už Pako, nes link mūsų pajudėjo liesa kaip skeletas moteris, susivėlusiais baltais plaukais, suvytusiu veidu ir tuščiomis akiduobėmis.

– Sveiki, vaikai, – sušnibždėjo ragana, jos balsas priminė vamzdžiu šnypščiantį smėlį. – Tai atėjote aplankyti senosios Anos? Štai ir Pakas, ir Grimalkinas. Kaip malonu. – Ji mostelėjo į stalą ir nagai ant jos gumbuotų rankų sužibo kaip plienas. – Prašom sėstis.

Mes susėdome aplink stalą, o ragana atsistojo priešais mus. Nuo jos trenkė dulkėmis, puvėsiu ir palėpėje seniai dūlančiais laikraščiais. Ji nusišypsojo man, atidengdama geltonus, panašius į adatas dantis.

– Aš užuodžiu pagalbos poreikį, – sudžeržgė ji sėsdamasi ant kėdės. – Poreikį ir troškimą. Tu, vaike. – Ji bedė sulenktu pirštu į mane. – Tu čia atėjai tikėdamasi kai ką sužinoti. Tu ieškai kažko, ką reikia surasti, tiesa?

– Taip, – sušnibždėjau.

Ragana linktelėjo susivėlusia galva.

– Tai klausykis, dviejų pasaulių vaike. Tačiau atmink... – Ji įsispoksojo į mane tuščiu žvilgsniu. – Už žinias reikia mokėti. Aš tau duosiu atsakymus, kurių tu ieškai, tačiau man reikia kai ko mainais. Ar tu priimsi tokią kainą?

Mane užplūdo pralaimėjimo kartėlis. Vėl fėjūnų sandoriai. Vėl užmokesčiai. Aš ir taip jau įsiskolinusi, tam nebus pabaigos.

– Man ne tiek jau daug ir liko, – pasakiau jai. Tačiau ji tik nusijuokė šnypščiančiu juoku.

– Visada yra kas nors, mielas vaike. Kol kas tik tavo laisvė pažadėta kitam. – Ji pauodė lyg šuo, ieškantis pėdsakų. – Tu vis dar turi jaunystę, savo talentus, balsą. Būsimą vaiką. Man viskas tiktų.

– Tu negausi mano būsimo vaiko, – automatiškai pasakiau.

– Tikrai? – Orakulė susinėrė pirštus. – Tu nepasiduosi, net jeigu tai tau suteiks vien tik sielvartą?

– Gana, – stiprus Ašo balsas perskrodė tylą. – Mes čia ne tam, kad spėliotume „okasjeigu“. Sakyk savo kainą, orakule, ir leisk merginai pačiai nuspręsti, ar ji nori ją mokėti.

Orakulė šniurkštelėjo ir atsilošė.

– Prisiminimas.

– Kas?

– Prisiminimas, – pakartojo ji. – Tas, kuris labai brangus.

Gražiausias vaikystės prisiminimas. Matai, aš pati turiu kelis tokius.

– Rimtai? – paklausiau. – Ir viskas? Tu nori vieno iš mano prisiminimų ir mes būsime atsiskaičiusios?

– Megana, – įsiterpė Pakas, – viskas ne taip paprasta. Tavo prisiminimai yra dalis tavęs. Netekti kurio nors iš jų – lyg netekti dalies savo sielos.

Tai nuskambėjo kiek grėsmingiau. Bet visgi,  – pamaniau,  – geriau jau atiduoti savo prisiminimą nei balsą ar pirmagimį. Juk aš jo nepasiilgsiu, jeigu neprisiminsiu. Prisiminiau pačias laimingiausias savo gyvenimo akimirkas: gimtadienio šventes, pirmąjį dviratį, Bo, kai jis buvo mažas šuniukas. Nė vienas iš prisiminimų neatrodė toks svarbus, kad jį reikėtų pasilikti.

– Gerai, – pasakiau orakulei ir atsisėdau priešais ją. – Man tinka. Tu gauni vieną mano prisiminimą, o tada pasakysi man, ką aš noriu žinoti. Sutarta?

Ragana išsišiepė parodydama dantis.

– Taiiiiiip.

Ji pakilo virš stalo ir abiem rankomis suėmė man veidą. Kai jos nagai švelniai brūkštelėjo per skruostą, aš sudrebėjau ir užsimerkiau.

– Tai gali būti truputį... nemalonu, – sušnypštė orakulė ir aš aiktelėjau, kai ji suleido nagus į mano mintis, naršydama po jas lyg po šūsnį popierių. Pajutau, kaip ji šiurena galvoje, versdama mano prisiminimus kaip nuotraukas, žvilgtelėdama į jas ir numesdama šalin. Išmesti vaizdai plūduriavo šalia manęs: prisiminimai, emocijos ir senos žaizdos vėl atgijo, tapo lyg naujos ir keliančios skausmą. Aš norėjau atsitraukti, kad visa tai liautųsi, tačiau neįstengiau pajudėti. Galiausiai orakulė sustojo, ištiesė nagus link laimės taško ir aš su siaubu pamačiau, ką ji nori pasiimti.

Ne!  – norėjau surikti.  – Ne, tik ne šį! Prašau palikti tai!

– Taiiiiip, – sušnypštė orakulė, suleisdama nagus į mano atmintį. – Aš paimsiu šį prisiminimą. Dabar jis mano.

Atrodė, tarsi iš manęs ką plėštų, galvą pervėrė skausmas. Įsitempiau, žandikaulis susirakino užspausdamas klyksmą ir aš susmukau kėdėje, jausdamasi taip, lyg kas būtų galvą perskėlęs pusiau.

Atsitiesiau susiraukusi nuo tvinksėjimo kaukolėje. Orakulė žiūrėjo į mane nuo stalo ir patenkinta šypsojosi. Pakas kažką nesuprantamai murmėjo, o Ašas žiūrėjo į mane su gailesčiu. Aš jaučiausi pavargusi, išsunkta ir kažkodėl tuščia, lyg manyje žiojėtų didžiulė skylė.

Dvejodama patikrinau prisiminimus, spėliodama, kurį pasiėmė orakulė. Po akimirkos supratau, kaip tai absurdiška.

– Padaryta, – sumurmėjo orakulė. Ji padėjo ant stalo savo rankas delnais į viršų. – O dabar aš išpildysiu savo sutarties sąlygas. Dėk savo rankas ant manųjų, vaike, ir klausk.

Nurijusi pasišlykštėjimą atsargiai padėjau rankas ant jos delnų ir sudrebėjau, kai ilgi nagai apsivijo mano pirštus. Ragana užmerkė įdubusias akis.

– Trys klausimai. – Atrodė, kad jos džeržgiantis balsas sklinda iš labai toli. – Įprastas sandoris. Į tris klausimus aš atsakysiu ir mes būsime atsiskaičiusios. Pasirink išmintingai.

Aš giliai įkvėpiau, pažvelgiau į Paką, Ašą ir sušnibždėjau:

– Kur man rasti savo brolį?

Akimirką stojo tyla. Tada ragana atsimerkė ir aš pašokau. Jos akys nebebuvo tuščios, jos degė liepsna, juoda ir gilia kaip tuštuma. Ji pravėrė burną, išsižiojo neįtikėtinai plačiai ir iškvėpė:

Geležiniame kalne

yra pagrobtas vaikas.

Nekaraliaujantis karalius

į vidų jus įleis.

– Ak, nuostabu, – sumurmėjo Pakas ir atsilošęs kėdėje užvertė akis. – Dievinu mįsles. O kur dar puikus rimas. Paklausk jos, kur mums surasti Geležies karalių.

Aš linktelėjau.

– Kur yra Machina, Geležies karalius?

Orakulė atsiduso, iš jos gerklės pasigirdo šnabždesys:

Rūdžių viduryje

dainuoja bokštas.

Jame ir sostas

Geležies karaliaus.

– Rūdys. – Pakas linktelėjo suraukęs antakius. – Ir dainuojantys bokštai. Vis geriau ir geriau. Aš toks laimingas, kad mes apskritai nusprendėme čia ateiti. Prince, gal tu sugalvotum, ko paklausti mūsų nepaprastai paslaugios orakulės?

Ašas, giliai susimąstęs ir pasirėmęs rankomis smakrą, pakėlė galvą. Ir prisimerkė.

– Paklausk, kaip mums jį nužudyti, – paliepė jis.

Aš pasimuisčiau jausdamasi nesmagiai nuo minties, kad reikia kažką žudyti. Tenorėjau išgelbėti Itaną. Nemaniau, kad tai pavirs šventuoju karu.

– Ašai...

– Tiesiog paklausk.

Aš nurijau seiles ir atsigręžiau į orakulę.

– Kaip mums nužudyti Geležies karalių? – nenoriai sušnibždėjau. Orakulės burna prasivėrė:

Nei fėjūnas, nei mirtingasis negali

užmušti Geležies karaliaus.

Pas medžių Sergėtojas eiti privalote,

Jų širdys jums parodys kelią.

Vos jai iš gerklės išsiveržė paskutinis žodis, orakulė susmuko ant stalo. Akimirką ji tiesiog gulėjo ten, išdžiūvusi sena moteris, o tada paprasčiausiai... suiro. Visur pasklido dulkės, nuo jų ėmė peršėti akys ir gerklė. Aš nusigręžiau kosėdama ir čiaudėdama, o kai vėl galėjau kvėpuoti, orakulė buvo dingusi. Tik kelios ore plevenančios dulkelės rodė, kad ji apskritai čia buvo.

– Aš manau, – pasakė Grimalkinas žvelgdamas pro stalo kraštą, – kad mūsų audiencija baigta.

– KUR DABAR? – paklausiau, kai išėjome iš vudu muziejaus ir žengėme blankiai apšviesta Prancūzų kvartalo gatve. – Man atrodo, kad orakulė mums nieko nepasakė.

– Priešingai, – tarė Grimalkinas atsigręžęs į mane. – Ji pasakė labai daug. Pirma, mes žinome, kad tavo brolis yra pas Machiną. Tai buvo galima numanyti, tačiau gauti patvirtinimą visada naudinga. Antra, mes žinome, kad Machina tariamai neįveikiamas, o jo irštva yra surūdijusios žemės viduryje. Ir, svarbiausia, žinome, kad kai kas gali patarti, kaip jį nužudyti.

– Taip, bet kas? – Aš pasitryniau akis. Buvau tokia pavargusi – pavargusi nuo ieškojimo, pavargusi nuo vaikščiojimo ratais negaunant jokių atsakymų. Norėjau, kad viskas baigtųsi.

– Žmogau, tu ką, visai nesiklausei? – Grimalkinas atsiduso vėl susierzinęs, tačiau man tai nerūpėjo. – Čia net nebuvo mįslė. O kaip judu? – paklausė jis žvelgdamas į vaikinus. – Ar mūsų galingieji sergėtojai išgirdo ką nors vertinga, ar tik aš vienas įdėmiai klausiausi?

Ašas neatsakė, jis prisimerkęs žvalgėsi po gatvę. Pakas gūžtelėjo pečiais.

– Pas medžių Sergėtojas eiti privalote, – sumurmėjo jis. – Tai gana lengva. Manau, kad mums reikia grįžti į parką.

– Puiku, Šaunusis.

– Stengiuosi.

– Aš visai nieko nebesuprantu, – sudejavau sėsdamasi ant bordiūro. – Kodėl mums reikia grįžti į parką? Mes juk ką tik atėjome iš ten. Naujajame Orleane yra ir kitų medžių.

– Nes, princese...

– Paaiškinsi vėliau. – Šalia manęs atsirado Ašas. Jo balsas buvo tylus ir griežtas. – Mums reikia eiti. Dabar.

– Kodėl? – paklausiau kaip tik tą akimirką, kai gatvės žibintai – ir visas dirbtinis kvartalo apšvietimas – sumirgėjo ir užgeso.

Sužibo fėjūnų šviesos, iškviestos tiek Ašo, tiek Pako. Šešėliuose pasigirdo žingsniai, jie artėjo iš visų pusių. Grimalkinas kažką sumurmėjo ir pranyko. Pakas ir Ašas atsistojo man iš šonų, skrosdami žvilgsniu tamsą.

Už šviesos rato išniro tamsūs pavidalai ir ėmė artėti link mūsų. Kai jie žengė į šviesą, fėjūnų ugnis nušvietė žmones – paprastus vyrus ir moteris – tuščiomis akimis, palinkusiais į priekį kūnais. Dauguma nešėsi kokį nors ginklą: geležinį vamzdį, metalinę beisbolo lazdą ar peilį. Aš prisiminiau visus filmus apie zombius ir prisispaudusi prie Ašo pajutau, kaip po jo oda įsitempia raumenys.

– Žmonės, – sumurmėjo Ašas, nuleisdamas ranką ant kardo rankenos. – Ką jie čia veikia? Jie neturėtų mūsų matyti.

Link mūsų slenkančioje minioje pasigirdo niūrus kikenimas ir gauja staiga sustojo. Žmonės prasiskyrė ir iš minios išplaukė moteris, susidėjusi rankas ant siaurų klubų. Ji vilkėjo nuodingos žalios spalvos dalykinį kostiumėlį, avėjo trijų colių aukštakulnius, o lūpas buvo nusitepusi radioaktyviai švytinčiu žaliu lūpdažiu. Jos plaukai buvo iš laidų, plonų įvairiaspalvių kabelių: žalių, juodų ir raudonų.

– Štai ir jūs, – lyg milijonas kalbančių bičių sudūzgė ji. – Aš priblokšta, kad Geležinis arklys turėjo su jumis tiek bėdos, kita vertus, jis toks senas. Sakyčiau, seniai nebenaudingas. Su manimi nebus taip lengva.

– Kas tu? – suurzgė Ašas. Pakas atsistojo šalia ir kartu jie prieš mane sudarė gyvą skydą. Dama sukikeno kaip ausyje dūzgiantis moskitas ir iškėlė ranką žaliais nagais.

– Aš esu Virusė, antroji karaliaus Machinos leitenantė. – Ji pasiuntė man oro bučinį ir mano oda pašiurpo. – Malonu susipažinti, Megana Čeis.

– Ką tu padarei tiems žmonėms? – paklausiau.

– Oi, dėl jų nesijaudink. – Virusė apsisuko ant kulno ir nusišypsojo. – Jiems įkando kažkoks vabalas. Tiksliau, šitie mažyčiai vabalėliai. – Ji ištiesė ranką ir iš rankovės išskrido spiečius mažyčių vabzdžių, jie pakibo jai virš delno kaip blizgančios sidabrinės dulkės. – Argi jie ne nuostabūs? Beveik nepavojingi, tačiau leidžia man įsigauti į žmonių smegenis ir jas perprogramuoti. Leiskite parodyti. – Ji mostelėjo į artimiausią žmogų ir šis, parkritęs ant keturių, pradėjo loti. Virusė sukikeno plodama rankomis. – Matote? Dabar jis mano, kad yra šuo.

– Nuostabu, – pasakė Pakas. – O gali padaryti, kad jis giedotų kaip gaidys?

Mudu su Ašu pasižiūrėjome į jį. Jis sumirksėjo.

– Ką?

Mintims dėliojantis į vietą aš pradėjau gręžtis ir atsisukau į Virusę.

– Tai... tu paleidai chimerą per Eliziejų!

– Taip, čia mano darbas. – Atrodė, kad Virusei malonu, tačiau po akimirkos ta išraiška dingo. – Tiesa, eksperimentas nepavyko taip, kaip tikėjausi. Žinai, visas tas geležies atmetimo reikalas. Ji tą kvailą padarą išvedė iš proto ir tikriausiai būtų nužudžiusi, jeigu jo prieš tai nebūtų sukapoję į gabalus. O štai mirtingieji... – Ji apsisuko ore ištiesusi rankas, lyg bandydama apglėbti visą minią. – Iš jų išeina puikūs robotai. Tokie atsidavę savo kompiuteriams ir technologijoms, jie buvo tapę vergais dar prieš man pasirodant.

– Paleisk juos, – pasakiau jai.

Virusė pažvelgė į mane spindinčiomis žaliomis akimis.

– Nė nemanau, brangute. – Ji spragtelėjo pirštais ir minia, ištiesusi rankas, vėl pajudėjo į priekį. – Atveskite man merginą, – įsakė ji ir ratas aplink mus susiveržė. – Kitus nužudykite.

Ašas išsitraukė kardą.

– Ne! – sušukau griebdama jam už rankos. – Neskriausk jų. Jie tik žmonės. Jie nesupranta, ką daro.

Ašas piktai dėbtelėjo į mane per petį.

– Tai ką tu man siūlai daryti?

– Siūlau bėgti, – įsiterpė Pakas, traukdamas kažką iš kišenės. Jis metė tai į minią ir staiga atsiradęs rąstas prispaudė du zombius prie žemės.

Mus supantis ratas prasiskyrė.

– Pirmyn! – sušuko Pakas, bet mums nereikėjo padrąsinimo. Peršokome prispaustus trūkčiojančius kūnus, išsisukome nuo į mus nukreiptų vamzdžių ir nulėkėme gatve.

19

Miesto parko driadės

Garsūs žingsniai išdavė, kad mus vejasi. Man pro petį praskriejo besisukantis vamzdis ir trenkėsi į parduotuvės vitriną. Aš cyptelėjau ir vos neparkritau, tačiau Ašas sučiupo už rankos ir trūktelėjo pirmyn.

– Kas per nesąmonė, – suurzgė jis ir nusitempė mane kartu. – Bėgame nuo minios, nuo žmonių minios. Būčiau nugalėjęs juos vienu rankos mostelėjimu.

– Tu tikriausiai nepastebėjai viso jų tempiamo geležies kiekio, – pasakė Pakas ir susiraukė, kai pro jį prašvilpė peilis ir nuskriejo į gatvę. – Žinoma, jeigu nori nusižudyti, aš tikrai tavęs nestabdysiu. Nors ir labai būtų gaila, jei tavęs neliktų paskutinei dvikovai.

– Išsigandai, Šaunusis?

– Pasvajok, prince.

Aš negalėjau patikėti, jog jie riejasi, kai mūsų gyvybei iškilęs pavojus. Norėjau jiems šūktelėti, kad liautųsi, tačiau atskriejo vamzdis ir trinktelėjo Pakui į petį. Jis aiktelėjo ir susvyravo vos išsilaikydamas ant kojų, aš iš baimės surikau.

Už mūsų sudūzgė juokas. Pasukusi galvą pamačiau virš minios plevenant Virusę, jos vabalai sukosi aplinkui kaip deimantinė pūga.

– Galite bėgti, berniukai, tačiau niekur nepasislėpsite! – sušuko ji. – Žmonės visur ir jie visi gali būti mano lėlėmis. Jeigu sustosite dabar ir atiduosite merginą, aš netgi leisiu jums pasirinkti, kaip numirti.

Ašas suurzgė. Jis pastūmė mane į priekį, apsisuko ir paleido spiečių ledo kristalų į mums virš galvų plevenančią moteriškę. Ji aiktelėjo, tačiau pašokęs į orą zombis sugėrė ataką ir ledai susmigo jam į krūtinę. Jis trūkčiodamas susmuko, o Virusė sušnypštė lyg išerzinta vapsva.

– Puikus ėjimas, prince! – šūktelėjo Pakas, kai piktai rėkaudami zombiai puolė pirmyn. – Puikus būdas ją įsiutinti.

– Tu jį nužudei! – Pasibaisėjusi pažvelgiau į Ašą. – Tu ką tik nužudei žmogų, kuris buvo visai nekaltas.

– Visuose karuose būna netekčių, – šaltai atsakė Ašas, tempdamas mane už kampo. – Jei tik būtų galėjęs, jis būtų nužudęs mus. Vienu kareiviu nebereikės rūpintis.

– Čia ne karas! – sušukau jam. – Ir viskas kitaip, kai žmonės net nežino, kas vyksta. Jie medžioja mus tik todėl, kad kažkokia išprotėjusi fėjūnė susuko jiems galvą!

– Bet kuriuo atveju mes būtume žuvę.

– Daugiau jokių žudymų, – suurzgiau norėdama sustoti ir pažvelgti jam į akis. – Ar girdi mane, Ašai? Surask kitą būdą jiems sustabdyti. Tu neprivalai žudyti.

Jis akies krašteliu žvilgtelėjo į mane ir susierzinęs atsiduso.

– Kaip pageidausi, princese. Nors dar neišaušus rytui tau gali tekti dėl to pasigailėti.

Mes įbėgome į ryškiai apšviestą skverą, kurio centre stovėjo marmurinis fontanas. Žmonės vaikštinėjo šaligatviais ir aš lengviau atsikvėpiau. Virusė neišdrįs mūsų čia užpulti, kai tiek liudininkų. Fėjūnai galėtų įsimaišyti į minią ar pranykti, tačiau žmonės, ypač minia žmonių, tokios galios neturėjo.

Ašas sulėtino žingsnį, sučiupo mane už rankos ir prisitraukė artyn.

– Eik, – sumurmėjo jis ir spustelėjo man ranką, kad sulėtinčiau žingsnį. – Nebėk, taip patrauksi jų dėmesį.

Mus besivejanti minia išsiskirstė prie gatvės kampo, zombiai ėmė žvalgytis, lyg būtų susitarę taip elgtis iš anksčiau. Mano širdis suspurdėjo, tačiau aš prisiverčiau eiti, laikydama Ašą už rankos, lyg mes būtume išėję pasivaikščioti.

Virusė atskriejo į skverą, jos vabzdžiai pažiro visomis kryptimis ir aš dar labiau susinervinau. Pamačiau policininką, atsirėmusį į savo automobilį, ir, ištrūkusi Ašui iš rankų, nubėgau prie jo.

Naktį perskrodė Virusės juokas.

– Aš tave matau! – šūktelėjo ji, kai ištiesiau ranką į policininką.

– Atleiskite, pone! – sužiopčiojau, kai policininkas atsigręžė. – Gal galėtumėte padėti? Mus vejasi gauja...

Aš iš baimės žingtelėjau atgal. Policininko žvilgsnis buvo abejingas, žandikaulis nukaręs, jo akys ne be priežasties atrodė tuščios. Jis šoko pirmyn ir sučiupo mane už rankos, aš suklykiau ir spyriau jam į blauzdą. Nekreipdamas į tai dėmesio jis sugriebė kitą mano riešą.

Po skverą vaikštinėjantys žmonės puolė link mūsų su dviguba jėga. Aš nusikeikiau ir keliu trinktelėjau policininkui į paslėpsnius. Jis susiraukė ir skėlė per veidą, man pradėjo suktis galva. Minia priartėjo ir griebė mane už plaukų ir drabužių.

Čia pasirodė Ašas, kardo rankena jis trenkė policininkui į žandikaulį, nublokšdamas jį atgal. Pakas pagriebė mane ir liuoktelėjęs per policijos automobilį nusitempė už variklio dangčio. Mes ištrūkome iš apsupties ir nubėgome. Gatvėje mus atsivijo Virusės juokas.

– Ten! – Už mūsų atsirado Grimalkinas, jo uodega buvo pasipūtusi, akys paklaikusios. – Tiesiai pirmyn! Karieta! Pasinaudokite ja, greičiau!

Pažvelgiau per gatvę ir pamačiau arklį be priežiūros ir atvirą vežimaitį, prie bordiūro laukiantį, kol kas nors įlips. Mes perbėgome gatvę ir nulėkėme tiesiai prie karietos.

Už mūsų pasigirdo šūvis.

Pakas keistai krūptelėjo, parkrito ir susmuko ant grindinio kaukdamas agonijoje. Aš surikau, bet Ašas jį čia pat pakėlė, priversdamas judėti. Ašas tempė svirduliuojantį Paką per gatvę, kai naktyje nuaidėjo antras šūvis. Arklys sužvengė ir užvertęs akis pasisuko nuo triukšmo. Aš čiupau jį už apynasrio, kol išsigandęs gyvulys nespėjo pabėgti. Už manęs klibikščiuodamas kaip zombis ir atstatęs revolverį ėjo policijos pareigūnas.

Ašas paguldė Paką į vežimaitį ir užšoko ant priekinės sėdynės, Grimalkinas įsitaisė už jo. Aš įvirtau vidun ir susigūžiau šalia Pako. Pasibaisėjusi žiūrėjau, kaip jam tarp šonkaulių sunkiasi tamsus kraujas ir laša ant grindų.

– Laikykitės! – suriko Ašas ir sudavęs vadelėmis arkliui per šonus garsiai sušuko: – Niuo! Žvengdamas arklys šoko pirmyn. Mes prašuoliavome per raudoną šviesoforo signalą, vos išsilenkdami pypsinčio taksi. Mašinų vairuotojai signalizavo, žmonės šaukė ir keikėsi, o persekiojimo garsai už mūsų tolo.

– Ašai! – surikau aš po kelių minučių. – Pakas nejuda!

Ašas susikaupęs vadeliojo vežimaitį ir vos žvilgtelėjo atgal, tačiau Grimalkinas nušoko ant grindų ir atitipeno prie kūno. Pako veidas buvo baltas kaip kiaušinio lukštas, oda šalta ir lipni. Aš bandžiau sustabdyti kraujavimą jo apsiausto rankove, tačiau buvo per daug kraujo. Mano geriausias draugas miršta ir aš nieko negaliu padaryti.

– Jam reikia gydytojo! – sušukau Ašui. – Reikia surasti ligoninę...

– Ne! – pertraukė Grimalkinas. – Galvok, žmogau! Joks fėjūnas neišgyvens ligoninėje. Nuo visų tų metalinių instrumentų jis bus negyvas rytui neišaušus.

– Tai ką mums daryti?! – Jaučiau, kad mane tuoj ištiks isterija.

Grimalkinas vėl užšoko šalia Ašo.

– Parkas, – ramiai pasakė Grimalkinas. – Vešime jį į parką. Galbūt driadės galės jam padėti.

– Galbūt? O jeigu negalės?

– Tada, žmogau, aš pradėčiau melsti stebuklo.

AŠAS NESUSTOJO PARKO PAKRAŠTYJE, jis peršoko per bordiūrą ir nuvažiavo ant žolės tarp medžių. Jaudindamasi dėl Pako aš nepastebėjau, kad sustojome, kol princas priklaupė šalia manęs, užsimetė Paką ant peties ir išlipo. Aš be žado nusekiau iš paskos.

Mes sustojome po dviem didžiuliais ąžuolais, kurių susipynusios šakos visiškai dengė nakties dangų. Ašas paguldė Paką ant žolės.

Mes pradėjome laukti.

Iš medžių kamienų netikėtai išlindo dvi būtybės. Lieknos moterys samanų žalumo plaukais ir poliruoto raudonmedžio oda. Žengdamos į priekį jos žvalgėsi juodomis kaip vabalai akimis, ore pasklido šviežios žemės ir žievės kvapas. Grimalkinas ir Ašas pagarbiai nusilenkė, o aš buvau pernelyg susijaudinusi, kad laiku susivokčiau tai padaryti.

– Mes žinome, kodėl jūs čia atėjote, – pasakė viena driadė lapų šlamėjimą primenančiu balsu. – Vėjas mums atneša šnabždesius, naujienas iš tolimų vietų. Mes žinome apie tavo rūpestį dėl Geležies karaliaus. Mes laukėme tavęs, dviejų pasaulių vaike.

– Prašau, – tariau žengdama į priekį. – Ar jūs galite padėti Pakui? Pakeliui jį pašovė. Aš sudarysiu su jumis sandorį, duosiu jums viską, ko panorėsite, jeigu jį išgelbėsite.

Akies krašteliu pastebėjau, kaip niūriai Ašas pažvelgė į mane, tačiau aš nekreipiau į jį dėmesio.

– Mes nesudarysime su tavimi sandorio, vaike, – sumurmėjo kita driadė ir pajutau, kaip mane užplūsta neviltis. – Mums tai nebūdinga. Mes ne tokios kaip sidhiai ar sidhių katinas, siekiantys sau daugiau galios. Mes tiesiog esame.

– Tada padarykite paslaugą, – maldavau atsisakydama pasiduoti. – Būkite geros, jis mirs, jeigu jam nepadėsite.

– Mirtis yra gyvenimo dalis. – Driadė pažvelgė į mane negailestingomis juodomis akimis. – Visi dalykai neišvengiamai išblėsta, netgi tokie ilgaamžiai kaip Pakas. Žmonės pamirš istorijas apie jį, pamirš, kad jis buvo, ir jis nustos buvęs. Tokia yra tvarka.

Man norėjosi surikti. Driadės nepadės, jos ką tik pasmerkė Paką mirčiai. Sugniaužusi kumščius aš spoksojau į medžių moteris, norėdama jas papurtyti, smaugti, kol sutiks padėti. Staiga pajutau kažką… užplūstant... medžiai aplinkui sugirgždėjo ir suvirpėjo apiberdami mus lapais. Ašas ir Grimalkinas atsitraukė, driadės susižvalgė.

– Ji stipri, – sušnabždėjo viena.

– Jos galia miega, – atsakė kita. – Medžiai ją girdi, žemė atsiliepia į jos šauksmą.

– Tikriausiai to pakaks.

Jos vėl linktelėjo, tada viena iš jų apkabino Paką per liemenį ir nusitempė prie savo medžio. Jie abu susiliejo su kamienu ir pradingo. Aš išsigandusi pašokau.

– Ką jūs darote?

– Nesijaudink, – pasakė likusi driadė, atsigręžusi į mane. – Mes negalime jo išgydyti, tačiau galime sustabdyti žalą. Pakas miegos, kol pasijus gana gerai ir galės prie jūsų prisijungti. Ar tai užtruks vieną naktį, ar kelerius metus – priklausys tik nuo jo.

Ji linktelėjo man galva, sujudindama samanas.

– Tu ir tavo palydovai galite pasilikti per naktį. Čia saugu. Šioje vietoje geležies fėjūnai negali pasirodyti. Mūsų medžių ir žemės galios juos sulaiko. Ilsėkitės, o kai ateis laikas, mes jus pakviesime.

Tai pasakiusi ji susiliejo su medžiu, palikdama mus vienus, ir su vienu palydovu mažiau nei iš pradžių.

AŠ NORĖJAU UŽMIGTI. Norėjau atsigulti, išsijungti ir prabusti pasaulyje, kur geriausių draugų niekas nepašauna, o mažų brolių nepagrobia. Aš norėjau, kad viskas baigtųsi ir mano gyvenimas vėl būtų normalus.

Tačiau kad ir kokia išsekusi buvau, užmigti negalėjau. Apsvaigusi klajojau po parką, viskam abejinga. Ašas kalbėjosi su parke gyvenančiais fėjūnais, Grimalkinas pradingo, tad aš buvau viena. Išplaukusioje mėnesienoje fėjūnai šoko, dainavo ir juokėsi šaukdami man iš toli. Satyrai grojo dūdelėmis, fėjos skraidė aplink, mosuodamos permatomais sparnais, o lieknos driadės šoko aplink savo medžius, linguodamos lyg žolė vėjyje. Aš į nieką nekreipiau dėmesio.

Priėjusi tvenkinį atsisėdau po nusvirusiomis ąžuolo šakomis, prisitraukiau kelius prie krūtinės ir pravirkau.

Tvenkinio paviršiuje pasirodė undinės, aplink susirinko fėjų žiedas, virš manęs neramiai pleveno mažos švieselės. Aš vos jas mačiau. Nuolatinis nerimas dėl Itano, baimė prarasti Paką ir tas nelemtas pažadas Ašui – to buvo tiesiog per daug. Verkiau, kol pritrūkau kvapo ir užsižagsėjau taip smarkiai, kad suskaudo plaučius.

Tačiau savaime aišku, kad fėjūnai negalėjo leisti man ramiai pagailėti savęs. Kai ašaros pamažu ėmė sekti, pamačiau, jog esu ne viena. Mane apsupo banda satyrų prieblandoje švytinčiomis akimis.

– Gražioji gėlele, – pasakė vienas žengęs pirmyn. Jis buvo tamsaus veido, su ožio barzdele, o pro tankius tamsius plaukus kyšojo lenkti ragai. Tyliame minkštame balse buvo girdėti švelnus kreoliškas akcentas. – Mieloji, ko tokia liūdna? Eikš su mumis, mes vėl tave prajuokinsime.

Aš sudrebėjau ir netvirtai atsistojau ant kojų.

– Ačiū, ne... Ne. Man viskas gerai. Aš tik noriu truputį pabūti viena.

– Būti vienai baisus dalykas, – pasakė satyras prieidamas arčiau. Jis žavingai nusišypsojo. Aplink jį suspindo kerai ir akimirką aš pamačiau jo žmogiškąjį pavidalą: gražų studenčiuką, vaikštantį su draugais. – Kodėl mums nenuėjus kur nors išgerti kavos ir tu pasipasakosi?

Jis kalbėjo taip nuoširdžiai, kad aš beveik patikėjau. O tada jo ir jo draugų akyse pamačiau laukinį geismą ir man iš baimės suspaudė skrandį.

– Man tikrai reikia eiti, – pasakiau atsitraukdama. Jie nusekė iš paskos, žiūrėdami įtemptais, alkanais žvilgsniais. Ore užuodžiau kažkokį stiprų kvapą ir supratau, kad tai muskusas. – Prašau, prašau palikti mane ramybėje.

– Paskui tu mums padėkosi, – pažadėjo satyras ir puolė.

Aš pasileidau bėgti.

Banda mane nusivijo, ūbaudama ir šūkaudama pažadus: kad man patiks, kad man reikia atsipalaiduoti. Jie buvo daug greitesni ir vedlys sugriebė mane iš už nugaros, rankomis apkabindamas per liemenį. Jis mane pakėlė į orą ir aš surikau spardydamasi ir mosikuodama rankomis. Prisiartino kiti satyrai, jie pradėjo mane graibyti, grabinėti ir plėšti drabužius.

Aš pajutau galios antplūdį, tokį pat kaip anksčiau, ir staiga ąžuolas virš mūsų pajudėjo. Kurtinamai girgždėdama gumbuota šaka, storumo sulig mano riešu, švystelėjo žemyn ir trenkė vedliui per galvą. Jis išmetė mane ir pasviro atgal, o šaka trenkė dar kartą, šįkart į pilvą, jis parkrito ir išsitiesė. Kiti satyrai atsitraukė.

Ožbernis atsiklaupė, tada atsistojo piktai spoksodamas į mane.

– Matau, kad tau patinka kiek stipriau, – sugargaliavo jis atmetęs galvą. Kratydamas ją iškišo liežuvį ir žengė pirmyn. – Viskas gerai, mes irgi galime stipriau, tiesa, vaikinai?

– Aš taip pat. – Iš šešėlių išniro tamsi figūra, dalis šešėlio atgijo. Satyrai sumirksėjo ir paskubomis atsitraukė, kai Ašas įžengė į bandos vidurį. Palinkęs virš manęs jis apkabino per pečius ir prisitraukė prie krūtinės. Mano širdis pradėjo daužytis, skrandį suskaudo. – Šita, – suriaumojo Ašas, – neliečiama.

– Prince Ašai? – sužiopčiojo vedlys, o likusi banda nulenkė galvas. Vedlys išblyško ir iškėlė rankas. – Atsiprašau, jūsų šviesybe, aš nežinojau, kad ji jūsų. Nuoširdžiai atsiprašau. Mes nieko nepadarėme, gerai?

– Niekas jos neliečia, – pasakė Ašas ir jo balse pasijuto šaltis. – Jei dar kartą paliesite ją, aš sušaldysiu jūsų kiaušus ir sudėsiu juos į stiklainį. Supratote?

Satyrai susigūžė. Mekendami atsiprašymus Ašui ir man nusilenkė ir nuskuodė šalin. Ašas metė piktą žvilgsnį į dvi šalia kabančias ir spoksančias fėjas, šios cypiamai kikendamos nuskriejo į medžius. Stojo tyla, mes likome vieni.

– Tau viskas gerai? – sumurmėjo Ašas paleidęs mane. – Jie tavęs nenuskriaudė?

Aš drebėjau. Neįprastas galios pojūtis buvo dingęs ir jaučiausi išsekusi.

– Ne, – sušnibždėjau žengdama šalin. – Man viskas gerai. – Būčiau apsiverkusi, tačiau manyje nebebuvo likę ašarų. Keliai pradėjo drebėti ir aš ėmiau klupti, turėjau atsiremti į medį, kad išsilaikyčiau ant kojų.

Ašas priėjo artyn. Sugriebęs už riešo švelniai prisitraukė prie savęs ir apsivijo mane rankomis, stipriai apkabindamas. Aš nustebau, bet tik akimirką. Šniurkščiodama užsimerkiau ir įsikniaubiau veidu jam į krūtinę, leisdama visoms baimėms ir pykčiams išsisklaidyti nuo jo prisilietimo. Išgirdau greitą jo širdies plakimą, o pro marškinius pajutau mane badantį šaltuką. Keista, tačiau tai nebuvo nemalonu.

Taip mes stovėjome kurį laiką. Ašas nekalbėjo, neklausinėjo, tik laikė mane apkabinęs. Aš atsidusau, prisiglaudžiau prie jo ir nurimau. Itanas ir Pakas vis dar kirbėjo kažkur mintyse, tačiau šiuo metu buvo taip gera. To užteko.

O tada aš padariau kvailą klaidą ir pažvelgiau aukštyn.

Mūsų akys susitiko ir akimirką mėnesienoje jo veidas atrodė atviras ir pažeidžiamas. Mums žiūrint vienam į kitą jaučiau, kad gali atsitikti stebuklas. Jis lėtai palinko į priekį. Aš sulaikiau kvapą ir tyliai aiktelėjau.

Jis įsitempė ir jo išraiška pasikeitė, akys vėl tapo atšiaurios ir šaltos.

Atstūmęs mane jis žengė atgal ir man suspaudė širdį. Ašas žiūrėjo į medžius, šešėlius, tvenkinį, tik ne į mane. Norėdama susigrąžinti prarastą akimirką, pamėginau jį paliesti, bet jis išsisuko.

– Tai pradeda nusibosti, – pasakė jis balsu, atitinkančiu žvilgsnį. Susikryžiavo rankas ir žengė dar labiau atsitolindamas nuo manęs. – Aš čia ne tam, kad būčiau aukle, princese. Turbūt nereikėtų klaidžioti vienai. Nenorėčiau, kad tau kas nors nutiktų, kol mes pasieksime Žiemos rūmus.

Man užsiliepsnojo skruostai ir aš sugniaužiau kumščius. Prisiminiau, kaip buvau pažeminta valgykloje, ir įsiutau.

– Ir tai viskas, kas aš tau esu? – suurzgiau. – Tavo šansas užsitarnauti karalienės palankumą? Tik tai tau rūpi.

– Taip, – ramiai atsakė jis, dar labiau įsiutindamas mane. – Aš niekada neapsimetinėjau, kad yra kitaip. Mano motyvai tau žinomi nuo pat pradžių.

Akis nudegino skaudžios ašaros. Maniau, kad jau viską išverkiau, tačiau klydau.

– Niekšas, – sušnypščiau. – Pakas buvo teisus dėl tavęs.

Jis šaltai nusišypsojo.

– Galbūt turėtum paklausti Pako, kodėl vieną dieną prisiekiau jį nužudyti, – pasakė Ašas blykstelėjęs akimis. – Įdomu, ar jam užteks drąsos papasakoti apie mus siejančią praeitį. – Jis nusiviepė ir susikryžiavo rankas. – Aišku, jeigu jis apskritai atsibus.

Aš išsižiojau norėdama atsikirsti, tačiau sušlamėjo lapai ir iš gretimo kamieno išlindo dvi driadės. Joms priėjus Ašas dingo tamsoje, palikdamas mane su neišsakytais piktais žodžiais. Sugniaužiau rankas, norėdama išmušti aroganciją iš jo tobulo veido, bet tik pasisukau ir spyriau į kelmą.

Driadės nusilenkė, nepaisydamos mano pykčio priepuolio.

– Megana Čeis, Senolė dabar tave priims.

AŠ NUSEKIAU PASKUI JAS prie vienišo ąžuolo, kurio šakas dengiančios samanos atrodė tarytum senos nukabusios užuolaidos. Ašas ir Grimalkinas jau buvo ten, tačiau man priėjus Ašas nė nepažvelgė mano pusėn. Aš dėbtelėjau į jį, bet jis ir toliau nekreipė dėmesio. Su katinu iš vieno šono ir Žiemos princu iš kito žengiau po didžiulio ąžuolo lapija ir ėmiau laukti.

Žievė sumirguliavo ir iš medžio išėjo labai sena moteris. Jos oda buvo sluoksniuota kaip susiraukšlėjusi žievė, o ilgi plaukai rudai žalsvi it senos samanos. Ji buvo palinkusi ir kumptelėjusi, susisupusi į kerpių apsiaustą, kuris knibždėjo tūkstančiais vabzdžių ir vorų. Veidas priminė riešutą, išvagotą ir susiraukšlėjusį, o jai judant sąnariai girgždėjo kaip šakos vėjyje. Tačiau kai pažvelgė į mane ir pamojo gumbuota šakota ranka, jos blizgios akys buvo aštrios ir skaidrios.

– Prieik arčiau, vaike, – sušnabždėjo ji ir jos balsas sušnarėjo kaip sausi lapai. Aš nurijau seiles ir žengiau artyn, kol galėjau matyti į jos odą lendančius vabzdžius ir užuosti žemės kvapą. – Taip, tu esi Oberono duktė, ta pati, apie kurią šnabžda vėjas. Tu ieškai to, kuris vadinasi Geležies karaliumi, tiesa? Tu trokšti surasti įėjimą į jo valdas.

– Taip, – sumurmėjau. – Aš ieškau savo brolio. Machina jį pagrobė, o aš ruošiuosi jį susigrąžinti.

– Tokia, kokia esi dabar, tu nesugebėsi jo išgelbėti, – pasakė Senolė ir mano širdis nusirito į kulnus. – Geležies karalius laukia tavęs savo plieno irštvoje. Joks ginklas, nukaltas žmogaus ar fėjūno, negali jo sužeisti. Jis nieko nebijo.

Ašas žengė į priekį ir pagarbiai nulenkė galvą.

– Senole, – sumurmėjo jis. – Mums sakė, kad tu galėtum žinoti, kaip jį nužudyti.

Senoji driadė oriai pažvelgė į jį.

– Taip, jaunasis prince, – sušnabždėjo ji. – Tu išgirdai teisingai. Yra būdas nužudyti Machiną ir pabaigti jo viešpatavimą. Tau reikia ypatingo ginklo, tokio, kokio nenukalsi jokiais įrankiais, tokio natūralaus kaip saulės šviesoje auganti gėlė.

Ašas nekantriai palinko į priekį.

– Kur mums rasti šį ginklą?

Senoji driadė atsiduso ir tarsi sumažėjo.

– Čia, – sumurmėjo ji, atsigręždama į senąjį ąžuolą ir jos balse suskambo liūdesys. – Tas ginklas, kurio jums reikia, yra Keramedis iš pačių seniausių medžių šerdies, toks pat mirtinas Machinai kaip geležis paprastam fėjūnui. Gyvas medis, kuriame yra gamtos dvasia ir žemės galia, – pražūtis pažangos ir technologijų fėjūnams. Be jo nėra jokios vilties jį nugalėti ir išgelbėti žmonių vaiką.

Ašas nutilo, jo veidas apsiniaukė. Aš sumišusi pažvelgiau į jį, tada vėl į senąją driadę.

– Tu juk duosi jį mums, tiesa? – paklausiau. – Jeigu tai vienintelis būdas išgelbėti Itaną...

– Megana, – nuo žolės sumurkė Grimalkinas, – tu nežinai, ko prašai. Keramedis yra Senolės medžio šerdis. Be jo ąžuolas žus, o kartu ir su juo susisaisčiusi driadė.

Aš sunerimusi pažvelgiau į Senolę, kurios lūpose pasirodė liūdna šypsena.

– Tai tiesa, – sušnabždėjo ji. – Be šerdies medis iš lėto nudžius. Tačiau aš žinojau, kad tu jo atėjai, Megana Čeis. Nuo pat pradžių planavau tau jį pasiūlyti.

– Ne, – nesusimąsčiusi pasakiau. – Aš nenoriu. Tik ne šitaip. Turi būti kitas būdas.

– Nėra kito būdo, vaike. – Senolė papurtė galvą. – O jeigu tu nenugalėsi Geležies karaliaus, mes visi žūsime. Jo įtaka auga. Kuo stipresnis jis darosi, tuo labiau blėsta Niekadaniekada. Galiausiai mes visi sudžiūsime ir mirsime logikos ir mokslo dykynėje.

– Bet aš negaliu jo nužudyti, – užprotestavau. – Nesu karys. Aš tenoriu susigrąžinti Itaną ir tiek.

– Tau nereikia dėl to rūpintis. – Driadė linktelėjo į šalia tyliai stovintį Ašą. – Aš manau, kad Žiemos princas gali kovoti už tave. Jis kvepia krauju ir sielvartu. Aš mielai atiduosiu Keramedį jam.

– Prašau. – Aš maldaujamai pažvelgiau į ją norėdama, kad suprastų. Gali būti, kad Pakas jau paaukojo savo gyvybę mano paieškose. Nenorėjau jaustis kalta dar dėl vienos mirties. – Aš nenoriu, kad tu taip pasielgtum. To per daug. Neturėtum mirti dėl manęs.

– Aš atiduodu savo gyvybę už visus fėjūnus, – iškilmingai atsakė driadė. – Tu tiesiog būsi mano gelbėjimo įrankis. Be to, galiausiai mirtis ištinka visus. Aš nugyvenau ilgą gyvenimą, ilgesnį nei dauguma. Dėl nieko nesigailiu.

Ji nusišypsojo man senoliška šypsena ir pradingo savo ąžuole. Ašas, Grimalkinas ir driadės stovėjo tyliai, rimtais, liūdnais veidais. Po akimirkos Senolė pasirodė vėl gniauždama sausose rankose ilgą beveik baltą lazdą su per visą ilgį einančiomis raudonomis gyslomis. Ji žengė pirmyn ir ištiesė ją man, bet praėjo kelios sekundės, kol įstengiau ją paimti. Lazda buvo šilta, lygi, pulsavo gyvybe, ir aš jos vos neišmečiau.

Senolė uždėjo sausą gumbuotą ranką ant manosios.

– Dar vienas dalykas, vaike, – tarė ji, man sunkiai laikant gyvą medį. – Tu galinga, daug galingesnė, nei įsivaizduoji. Oberono kraujas teka tavo gyslomis ir pati Niekadaniekada atsiliepia į tavo norus. Iki šiol miegojęs tavo talentas jau pradeda busti. Tai, kaip jį panaudosi, nulems viską – rūmų, fėjūnų, tavo pačios likimą. Dabar, – tęsė ji jau silpnesniu balsu, – eik ir išgelbėk brolį. Tiltas į Machinos valdas yra apleistoje gamykloje, šalia prieplaukos. Vedlys palydės tave ten rytoj. Nužudyk Geležies karalių ir sugrąžink taiką abiem mūsų pasauliams.

– O jeigu aš nesugebėsiu? – sušnibždėjau. – Kas, jeigu Geležies karalius iš tikrųjų nepažeidžiamas?

– Tada mes visi mirsime, – pasakė Senolė ir pranyko ąžuole. Kitos driadės išsiskirstė, palikdamos mane su katinu, princu ir lazda. Aš atsidusau ir pažvelgiau į medį savo rankose.

– Ir jokio spaudimo ar dar ko nors, – sumurmėjau.

TREČIA DALIS

20

Geležiniai drakonai ir kaupikai

Mes išvykome auštant. Man užteko laiko nusnausti kokias porą valandų ant nelygios žemės ir atsisveikinti su Paku. Kai prabudau tuo ramiu metu prieš aušrą, jis vis dar miegojo giliai medyje. Su ąžuolu susisaisčiusi driadė pasakė, kad jis gyvas, tačiau ji neįsivaizduojanti, kada prabus.

Aš kelias minutes pastovėjau prie ąžuolo, uždėjusi ranką ant žievės, bandydama per medieną pajusti jo širdies plakimą. Man jo trūko. Ašas su Grimalkinu buvo sąjungininkai, tačiau ne draugai. Jie norėjo manimi pasinaudoti savo tikslais. Tiktai Pakas iš tiesų manimi rūpinosi, ir štai jo neliko.

– Megana. – Šalia atsirado Ašas, jo balsas buvo stebėtinai švelnus. – Mums reikia eiti. Mes negalime jo laukti, juo labiau kad gali praeiti mėnesiai, kol jis atsibus. Neturime tiek laiko.

– Aš žinau. – Prispaudžiau delną prie žievės jausdama, kaip aštrūs jos kraštai duria odą. Greičiau pabusk,  – pasakiau jam, spėliodama, ar Pakas sapnuoja ir ar jaučia mano prisilietimą per medį.  – Greičiau prabusk ir susirask mane. Aš lauksiu.

Pasisukau į Ašą, kuris buvo apsitaisęs kovai, prie šono pasikabinęs kardą, o per krūtinę persimetęs lanką. Pažvelgus į jį mano oda sudilgčiojo.

– Ar tu jį turi? – paklausiau stengdamasi neužsiplieksti raudoniu.

Ašas linktelėjo ir ištiesė spindinčią baltą strėlę, išvagotą raudonomis venomis. Praėjusią naktį jis paprašė Keramedžio, pažadėjęs jį paversti tinkamesniu ginklu, ir aš nedvejodama jį atidaviau jam. Dabar, žiūrint į strėlę, baimė augo. Strėlė atrodė tokia maža ir trapi, o turėjo nukauti tariamai nepažeidžiamą Geležies fėjūnų karalių.

– Ar aš galiu palaikyti? – paklausiau ir Ašas nedelsdamas įdėjo strėlę man į delną, jo pirštai kiek užtruko ant manųjų. Medis mano rankoje sutvinkčiojo, jo ritmingas tuk tuk priminė širdies plakimą; aš sudrebėjau ir ištiesiau strėlę atgal, laukdama, kol jis pasiims.

– Pasaugok ją už mane, – tyliai pasakė Ašas, neatitraukdamas akių nuo manęs. – Tai tavo ieškojimai. Tu nuspręsi, kada man ją panaudoti.

Aš nuraudau ir atsegusi kuprinę įkišau strėlę vidun. Strėlės kotas kyšojo iš kuprinės, aš atsargiai užtraukiau užtrauktukus iš abiejų pusių ir užsimečiau kuprinę ant pečių. Dabar ji buvo sunkesnė; praėjusią naktį aš išmaišiau parko fontaną ir prisirinkau užtektinai monetų, kad nusipirkčiau maisto ir vandens likusiai kelionei. Greta esančios degalinės darbuotojas kiek suirzo, kad jam iš pat ryto teko po vieną skaičiuoti dešimties ir dvidešimties centų monetas, tačiau aš nenorėjau pradėti paskutinio mūsų kelionės etapo tuščiomis. Tikėjausi, Ašui ir Grimui patiks vytintas kumpis, džiovintų vaisių mišinys ir „Skittles“.

– Tu teturėsi vieną šūvį, – sumurmėjau.

Ašas nelinksmai nusišypsojo.

– Vadinasi, privalėsiu pataikyti.

Jis kalbėjo taip užtikrintai. Aš pagalvojau, ar jam kada nors buvo baisu, ar kada abejojo dėl to, ką teks padaryti. Laikyti pyktį dabar atrodė kvaila, ypač kai jis ruošėsi lydėti mane į mirtiną pavojų.

– Klausyk, atleisk už vakar naktį, – pratariau. – Nereikėjo man siautėti. Tiesiog aš labai nerimauju dėl Itano. O dar Paką pašovė ir viskas...

– Nesijaudink dėl to, Megana.

Aš sumirksėjau, kažkodėl sugniaužė paširdžius. Jis pirmą kartą kreipėsi į mane vardu.

– Ašai, aš...

– Aš čia pamaniau... – įsiterpė Grimalkinas užšokęs ant akmens. Aš piktai dėbtelėjau į jį ir atsidusau, kad jis pasirinko tokią akimirką įsiterpti. Tačiau katinas tęsė nekreipdamas dėmesio: – Mums reikėtų permąstyti strategiją. – Jis pažiūrėjo į mus abu. – Man atrodo, kad stačia galva pulti į Machinos valdas yra labai prastas sumanymas.

– Ką turi galvoje?

– Na, – katinas atsitūpė ir pradėjo laižyti užpakalines letenas, – kadangi jis vis siundo savo karininkus ant mūsų, spėčiau, kad žino, jog ateiname. Kam jis apskritai pagrobė tavo brolį? Juk turėjo žinoti, kad ateisi jo gelbėti.

– Gal pernelyg pasitiki savimi? – spėjau aš, tačiau Grimalkinas papurtė galvą.

– Ne. Kažko trūksta. Arba mes kažko nepastebime. Geležies karaliui iš vaiko jokios naudos. Nebent... – Katinas prisimerkė ir pasižiūrėjo į mus. – Aš iškeliauju.

– Ką? Kodėl?

– Aš turiu teoriją. – Grimalkinas atsistojo ir vikstelėjo uodega. – Man atrodo, žinau kitą kelią į Machinos valdas. Maloniai kviečiu prisijungti.

– Teoriją? – Ašas susikryžiavo rankas. – Mes negalime keisti plano dėl nuojautos, sidhių katine.

– Net jeigu kelias, kuriuo einate, veda tiesiai į spąstus?

Aš papurčiau galvą.

– Mes privalome rizikuoti. Esame taip arti, Grimai. Negalime dabar apsigręžti. – Priklaupiau, kad galėčiau pasižiūrėti Grimalkinui tiesiai į akis. – Eime su mumis. Mums tavęs reikia. Tu visada parodai teisingą kryptį.

– Aš ne kovotojas, žmogau. – Grimalkinas papurtė galvą ir mirktelėjo. – Tam tu turi princą. Lydėjau tave, kad parodyčiau kelią pas tavo brolį, ir savo pramogai. Tačiau aš žinau ribas. – Jis pažvelgė į Ašą ir priglaudė ausis. – Iš manęs jums ten nebūtų jokios naudos. Tik ne einant jūsų pasirinktu keliu. Taigi atėjo laikas mokėti skolas ir išsiskirti.

Teisingai. Aš vis dar buvau skolinga katinui paslaugą. Sunerimau. Tikėjausi, kad katinas nepaprašys mano balso arba pirmagimio. Vis dar nesupratau, kas dedasi toje mažoje apsukrioje galvelėje.

– Tiesa. – Aš atsidusau stengdamasi, kad mano balsas nedrebėtų. Ašas patikimai atsistojo už manęs. – Sandoris lieka sandoriu. Ko tu nori, Grimai?

Į mane įsmigo Grimalkino žvilgsnis. Jis išsitiesė ir mostelėjo uodega.

– Mano kaina yra tokia, – pareiškė jis. – Aš noriu galimybės tave išsikviesti vienąkart mano pasirinktu laiku be jokių aiškinimų. Tokia tavo skola.

Mane užplūdo palengvėjimas. Tai neatrodė labai blogai. Tačiau Ašas mąsliai suniurzgė ir susikryžiavo rankas.

– Iškvietimas? – Princas atrodė suglumęs. – Keistas noras, sidhių katine. Ką tu tikiesi su ja nuveikti?

Katinas nekreipė į jį jokio dėmesio.

– Kai aš pakviesiu, – tęsė jis spoksodamas į mane, – tu privalai nedelsdama atvykti. Ir kaip galėdama man padėti. Tokios yra mano sąlygos. Būsi man skolinga, kol jos bus išpildytos.

– Gerai. – Linktelėjau. – Galiu su tuo susitaikyti. Bet jeigu pakviesi, kaip aš žinosiu, kur tave rasti?

Grimalkinas iš juoko nusičiaudėjo.

– Dėl to nesirūpink, žmogau. Tu žinosi. O dabar turiu jus palikti. – Jis atsistojo ir linktelėjo man, paskui Ašui. – Iki kito karto.

Tada nušoko į žolę ir aukštai iškėlęs uodegą pradingo.

Aš liūdnai nusišypsojau.

– Ir jie liko tik dviese.

Ašas priėjo artyn ir atsargiai palietė man ranką. Aš pažvelgiau ir jis švelniai nusišypsojo, lyg atsiprašydamas ir drąsindamas, tyliai pažadėdamas manęs nepalikti. Vargais negalais išspaudžiau šypseną ir susilaikiau nepalinkusi į priekį, kad ir kaip norėjau vėl pajusti mane apkabinančias rankas.

Iš šakų nusileido fėja ir pakibo man prie veido. Melsva oda, plaukais iš pienių pūkų ir permatomais sparnais, ji kyštelėjo man liežuvį ir nuskriejusi prie Ašo susilygino su jo petimi. Ašas palenkė galvą ir ji kažką pašnibždėjo į ausį. Vienas jo lūpų kamputis pakilo, jis žvilgtelėjo į mane ir papurtė galvą. Fėja sukikeno ir šovė į orą. Aš susiraukiau spėliodama, ką juodu apie mane kuždėjosi, bet galiausiai nusprendžiau į tai nekreipti dėmesio.

– Tai Šviesiukė, – pasakė Ašas ir fėja vėl praskriejo pro šalį lyg girtas kolibris. – Ji palydės mus iki prieplaukos, o nuo ten iki gamyklos. Toliau teks eiti vieniems.

Aš linktelėjau, ausyse aidint širdies dūžiams. Viskas, paskutinis kelionės etapas. O jo gale laukia Machina ir Itanas arba mirtis. Aš išsiviepiau apsimesdama drąsia ir pakėliau smakrą.

– Na gerai, Dindilin, – pasakiau fėjai ir ši pasipiktinusi sudūzgė, – rodyk kelią.

MES SEKĖME PASKUI MIRKSINČIĄ ŠVIESĄ link upės kranto, kur po pilku dangumi teliūskavo šalti Misisipės vandenys. Daug nešnekėjome. Ašas ėjo šalia, mūsų pečiai beveik lietėsi. Po kelių tylos minučių aš brūkštelėjau jam per ranką. Jo pirštai apsivijo manuosius, ir taip mes ėjome, kol pasiekėme gamyklą.

Gofruoto plieno pastatas buvo įsikūręs už pintos metalinės tvoros ir dangaus fone atrodė kaip tamsi dėmė. Šviesiukė kažką sučiauškėjo Ašui, jis ramiai linktelėjo ir ji, nuskriejusi šalin, pradingo iš akių. Fėja lydėjo mus tiek, kiek galėjo, dabar teks manytis patiems.

Priėjęs prie vartų Ašas stabtelėjo, jo veide šmėstelėjo skausmas.

– Kas nutiko?

Jis susiraukė.

– Nieko. Tiesiog... – Jis mostelėjo galva į tvorą. – Per daug geležies. Aš ją jaučiu iš čia.

– Tau skauda?

– Ne, – jis papurtė galvą, – kol neliečiu. Tačiau tai sekina. – Atrodė, kad jam nemalonu tai pripažinti. – Ir darosi sunku naudotis kerais.

Aš tikrindama paklibinau vartus. Jie nejudėjo. Vartai buvo apvynioti sunkiomis grandinėmis, surakintomis pakabinama spyna, o tvoros viršus apraizgytas spygliuota viela.

– Duok man savo kardą, – pasakiau Ašui. Jis sumirksėjo.

– Ką?

– Duok man savo kardą, – pakartojau. – Mums reikia patekti vidun, o tu negali liesti geležies, tiesa? Duok man kardą ir aš tuo pasirūpinsiu.

Akimirką jis abejojo, tada išsitraukė ginklą ir padavė man rankena į viršų. Rankena buvo skausmingai šalta, o geležtė skleidė šaltą mėlyną spindesį. Aš iškėliau kardą virš galvos ir kirtau per vartus surakinusias grandines. Jų žiedai sutrupėjo, lyg būtų padaryti iš stiklo, nors skambėjo kaip metalas. Patenkinta čiupau už grandinės ir norėjau ją nutraukti, tačiau metalas nudegino kaip ugnis ir surikusi aš paleidau grandinę.

Ašas atsidūrė šalia ir susigrąžino kardą, kol aš šokinėjau kratydama nudegintus pirštus. Sukišęs ginklą į makštį, jis sugriebė mano mosikuojamą ranką ir atvertė delnu į viršų. Per pirštus ėjo raudona linija ir palietus dilgčiojo.

– Maniau, kad geležis manęs neveikia, – šniurkštelėjau. Ašas atsiduso.

– Taip ir yra, – sumurmėjo jis ir patraukė mane nuo tvoros, kuri siurbė jo kerus. Jo veide buvo sumišusi nuostaba ir susierzinimas. – Tačiau liesti atšaldytą metalą Vasaros fėjūnui yra labai nemalonu, kad ir kas tu būtum.

– Ak.

Jis pakraipė galvą tyrinėdamas žaizdą.

– Jie nenušalo, – sumurmėjo jis. – Tikriausiai iškils pūslės, bet viskas bus gerai. Viso labo gali netekti poros pirštų.

Aš pažvelgiau į jį, jis šypsojosi. Akimirką praradau kalbos dovaną. Gerasis Dieve, Ledo princas juokauja, atėjo pasaulio pabaiga.

– Nejuokinga, – sušnypščiau ir vožtelėjau jam kita ranka. Vis dar šypsodamasis jis lengvai išsisuko.

– Tu tokia panaši į ją, – pratarė jis taip tyliai, kad aš vos išgirdau. Tačiau man nespėjus nieko pasakyti, apsisuko, išsitraukė kardą ir nudaužė grandines nuo vartų. Jie girgždėdami atsivėrė ir Ašas atsargiai nužvelgė aptvertą teritoriją.

– Laikykis šalia, – sumurmėjo jis ir mes žengėme vidun.

Kieme riogsojo didžiulės krūvos metalo laužo, mums einant pro šalį, aštrūs kampai blykčiojo retuose aušros spinduliuose. Kiekvieną kartą, eidamas pro šalį, Ašas susiraukdavo ir įtariai žiūrėdavo, lyg tikėtųsi, kad kas nors iššoks ir jį užpuls. Aplink metalo krūvas šmirinėjo keisti padarai – maži žiurkiškų bruožų žmogeliukai plikomis uodegomis. Kai jie grauždavo metalą, nuo jų dantų jis pradėdavo rūdyti. Žmogeliukai mums netrukdė, tačiau juos išvydęs Ašas krūptelėdavo ir tvirčiau sugniauždavo kardą.

Ant metalinių durų buvo daugiau grandinių, tačiau ledinė geležtė jas lengvai perkirto. Įžengusi vidun aš lėtai dairiausi, kol akys apsiprato prie blausios šviesos. Patalpa atrodė kaip paprastas sandėlis, tuščias ir tamsus, nors iš kampų sklido garsai, lyg kažkas bėgiotų. Tamsoje išvydau daugiau metalo laužo, kai kurios krūvos buvo didesnės už mane.

Kurgi tiltas?  – paklausiau savęs žengdama tolyn. Grindys buvo padengtos metalinėmis grotelėmis, kurios spaudėsi pro mano sportinius batelius. Ašas dvejodamas stypsojo tarpduryje.

Palei grindis plaukiantis garas sūkuriavo man aplink kojas. Prie tolimosios sienos pamačiau iškeltas vienas groteles, grindyse žiojėjo kvadratinė skylė. Iš angos rūko dūmai. Ten!

Aš patraukiau link skylės. Ašas iš tarpdurio šūktelėjo man sustoti. Tačiau mano nervams nespėjus perduoti perspėjimo, metalo laužo krūva sujudėjo. Tada cypdama taip, kad man atšipo dantys, krūva išsivyniojo, jai šliaužiant grindimis į orą pažiro kibirkštys. Nuo sumaigytos masės pakilo ilgas kaklas iš geležies, laidų ir sudužusio stiklo. Į mane žvelgė driežo galva su pasišiaušusiais metaliniais spygliais. Tada krūva pasviro ir virto didžiuliu driežu iš geležies ir plieno, lenktais metaliniais nagais ir spygliuota uodega.

Drakonas suriaumojo, nuo kurtinamo metalinio žviegimo man akys iššoko ant kaktos. Jis puolė mane ir aš mečiausi į šalį, už kitos metalo krūvos, melsdamasi, kad ši nevirstų drakonu. Drakonas sušnypštė ir nusekė iš paskos, iš pražiotų nasrų virto garas, metaliniai nagai žvangėjo grindimis.

Orą perskrodė spiečius ledo kristalų, taikydamas drakonui į galvą, tačiau nepadaręs jokios žalos sudužo jam į kaukolę. Pabaisa suriaumojo ir apsigręžusi įsmeigė akis į Ašą, stovintį su kardu tolimajame patalpos gale. Mostelėjęs uodega drakonas šoko į priekį, iš po nagų žyrant kibirkštims, ir puolė Ašą.

Mano širdis apmirė.

Ašas akimirką užsimerkė, tada priklaupė ir įrėmė kardą į grindis. Blykstelėjo mėlyna šviesa ir iš smaigalio pradėjo greitai plisti ledas, nuklodamas grindis ir viską padengdamas ledo kristalais. Mano iškvėptas garas sustingo, o virš galvų ant sijų pakibo varvekliai. Aš pradėjau drebėti staiga atvėsus orui, nes metalo laužas pasidengė šerkšnu ir pradėjo skleisti šaltį.

Kai drakonas beveik buvo pasiekęs Ašą, šis liuoktelėjo šalin, lengvai judėdamas ledu lyg paprasta žeme. Nespėjusi sustoti pabaisa trenkėsi į sieną ir į visas puses pažiro metalo gabalėliai. Ji sušnypštė bandydamas atsikelti, slysdama slidžiomis grindimis ir viską daužydama uodega. Ašas šoko į priekį ir pratisai sušvilpė, išleisdamas į orą ledinį sūkurį. Kai drakoną apgaubė pūga, padengdama jį sniegu ir šerkšnu, jis suriaumojo. Šaltas šerkšnas sukaustė metalinį kūną, pabaisa judėjo vis lėčiau, kol galiausiai nurimo.

Ašas sustojo sunkiai kvėpuodamas. Jis nusvirduliavo tolyn nuo sušalusio drakono ir užmerkęs akis atsirėmė į stulpą. Aš leidausi bėgti prie jo klupdama ant ledo, kol pagaliau pasiekiau.

– Ašai, tu sveikas?

– Daugiau niekada, – sumurmėjo jis, lyg kalbėdamasis su savimi. Jo akys vis dar buvo užmerktos ir aš nesupratau, ar jis žino, kad aš čia. – Aš nežiūrėsiu, kaip tai atsitinka dar kartą. Aš… taip... neprarasiu. Aš negaliu...

– Ašai? – Aš paliečiau jam ranką.

Jis atsimerkė ir pažvelgė į mane.

– Megana, – sumurmėjo jis, atrodė sutrikęs, kad aš vis dar čia. – Kodėl tu nebėgai? Aš bandžiau išlošti tau truputį laiko. Turėjai eiti pirmyn.

– Tu išprotėjai? Aš negalėjau tavęs palikti tam padarui. Dabar eime. – Aš paėmiau jį už rankos ir, nervingai žiūrėdama į sušalusį drakoną, pamėginau patraukti jį nuo stulpo. – Eime iš čia. Man atrodo, kad tas padaras ką tik sumirksėjo.

Jo pirštai suspaudė manuosius ir trūktelėjo į save. Aš krūptelėjau ir susvyravusi pažvelgiau į jį, o jis mane pabučiavo. Sustingau iš nuostabos, bet tik sekundę. Apsivijusi rankomis jį už kaklo, pasistiebiau ir atsakiau į jo bučinį su tokiu alkiu, kuris nustebino mus abu. Ašas prisispaudė mane, o aš glosčiau jam galvą, jo šilkiniai plaukai slydo man pro pirštus. Jo šaltos lūpos lietė manąsias, versdamos jas dilgčioti. Ir tą akimirką viską pamiršau – Itaną, Paką, Geležies karalių. Buvo tik tai.

Kiek uždusęs jis atsitraukė. Mano kraujas tvinkčiojo ir aš pasidėjau galvą jam ant peties, liesdama plieninius jo nugaros raumenis.

– Tai negerai, – sumurmėjo jis keistai virpančiu balsu. Tačiau manęs nepaleido. Aš užsimerkiau ir įsiklausiau į jo širdies plakimą.

– Aš žinau, – sušnibždėjau.

– Rūmai mus nužudys, jeigu sužinos.

– Taip.

– Mebė apkaltins mane išdavyste. Oberonas manys, kad aš stengiuosi nuteikti tave prieš jį. Jie abu mus arba ištrems, arba nužudys.

– Atleisk.

Ašas atsiduso ir įsikniaubė veidu man į plaukus. Jo šaltas kvėpavimas sukuteno kaklą ir aš sudrebėjau. Ilgai nė vienas iš mūsų neištarėme nė žodžio.

– Mes ką nors sugalvosime, – pagaliau išdrįsau pratarti.

Jis be žodžių linktelėjo ir atsitraukė, tačiau žengęs žingsnį suklupo. Aš vėl sugriebiau jį už rankos.

– Tau nieko neatsitiko?

– Man viskas bus gerai. – Jis paleido mano alkūnę. – Per daug geležies. Kerai iš manęs atėmė daug jėgų.

– Ašai...

Mus pertraukė veriantis traškesys. Drakonas išlaisvino priekinę leteną ir trenkė į žemę. Jam pabandžius atsikelti, ledas pradėjo aižėti. Ašas čiupo mane už rankos ir leidosi bėgti.

Piktai riaumodamas drakonas sudaužė jį kausčiusį kalėjimą ir į visas puses pažiro ledo šukės. Skubėdami per patalpą mes girdėjome, kaip drakonas mus vejasi, nagais braižydamas apledėjusias grindis. Mes metėmės prie boluojančios angos be grotelių – šokome per garą tiesiai į nežinią. Virš galvų sugriaudėjo įsiutęs drakonas, tačiau mus apgaubė garai ir viskas pabalo.

AŠ NEPRISIMENU, KAIP MES NUSILEIDOME, tačiau kai garai išsisklaidė, aš jutau, kad Ašas vis dar laiko už rankos. Mes abu išplėstomis akimis su siaubu dairėmės aplinkui.

Priešais mus driekėsi keistas kraštovaizdis, bevaisis ir niūrus, o dangus buvo atgrasios geltonai pilkos spalvos. Aplinkui stūksojo nuolaužų kalnai: seni kompiuteriai, surūdiję automobiliai, televizoriai, telefonai, radijo imtuvai – viskas buvo suversta į didžiules krūvas. Kai kurios jų degė, skleisdamos tirštą dusinantį kvapą. Dykynėje pūtė karštas vėjas, gainiodamas blizgančius dulkių sūkurius ir sukdamas ant šlamšto krūvos gulinčio seno dviračio ratą. Ant žemės voliojosi įvairūs aliumininiai daiktai, senos skardinės ir vienkartiniai puodeliai, ore tvyrojo aštrus vario tvaikas, graužiantis gerklę. Medžiai čia buvo liguisti, palinkę ir išdžiūvę. Ant kai kurių kabėjo baterijos ir elektros lemputės, kurios atrodė kaip blizgantys vaisiai.

– Čia Niekadaniekada, – sumurmėjo Ašas. Jo balsas buvo liūdnas. – Manyčiau, kažkur Gūdžiajame Raizginyje. Nenuostabu, kad Laukmiškis nyksta.

– Tai Niekadaniekada? – paklausiau su siaubu dairydamasi. Aš prisiminiau skaidrų trapų Tir Na Nogo grožį ir akinančias Vasaros rūmų spalvas. – Negali būti. Kaip galėjo taip atsitikti?

– Machina, – atsakė Ašas. – Žemės persiima valdovų savybėmis. Aš spėju, kad jo valdos kol kas labai mažos, tačiau jos plėsis, praris Laukmiškį ir neišvengiamai sunaikins Niekadaniekada.

Maniau, kad nekenčiu fėjūnų pasaulio ir visko, kas jame yra. Tačiau tada dar nepažinojau Ašo. Čia jo namai. Jeigu Niekadaniekada išnyks, jis irgi mirs. Taip pat ir Pakas, ir Grimalkinas, ir visi kiti, kuriuos sutikau savo kelionėje.

– Mes turime tai sustabdyti, – pasakiau žvelgdama į negyvą peizažą. Smogas sukuteno man gerklę ir aš panorau nusikosėti. – Negalime leisti, kad šitai plistų.

Ašas nusišypsojo, šaltai ir bauginamai.

– Kaip tik to čia ir atėjome.

Mes lėtai žengėme pro šiukšlių kalnus, atsargiai žiūrėdami, ar jie neatgis ir mūsų neužpuls. Akies krašteliu pamačiau kažką judant ir atsisukau į tą pusę, baimindamasi, kad nekaltos nuolaužos vėl virs drakonu. Tačiau šįkart tai buvo ne drakonas, o tik keli maži kuproti padarai, krypuojantys tarp kalvų. Sudžiūvę gnomai, sulinkę nuo didžiulio ant nugarų tempiamo šlamšto svorio, kaip kokie krabai atsiskyrėliai. Aptikę jiems patinkantį daiktą – sulūžusį žaislą, dviračio stipiną – jie užsimesdavo sau ant nugaros ir traukdavo prie kitos krūvos. Kai kurių iš jų kupros atrodė išties įspūdingai, liūdnąja prasme.

Keli padarai pastebėjo mus ir atkrypavo artyn, blizgančios jų akys buvo ryškios ir smalsios. Ašas griebėsi kardo, tačiau aš sulaikiau jo ranką. Jaučiau, kad jie nėra pavojingi ir galbūt gali mums nurodyti teisingą kryptį.

– Sveiki, – atsargiai pasisveikinau, kai jie apsupo mus ir ėmė mindžikuoti kaip nekantraujantys šunys. – Nenorime nemalonumų. Mes truputį pasiklydome.

Jie palenkė galvas, bet nieko nepasakė. Keli prasispraudė arčiau ir ištiesė ilgus pirštus norėdami paliesti mano kuprinę, patampyti už ryškios medžiagos. Ne piktai, o smalsiai, kaip žuvėdros snapu knebinėja sagą. Keli priėjo prie Ašo norėdami pačiupinėti kardo makštį. Jis neramiai pasisuko ir atsitraukė.

– Man reikia surasti karalių Machiną, – pasakiau. – Ar jūs galite parodyti, kur jis gyvena?

Tačiau padarai nekreipė dėmesio, jie susikaupę baksnojo mano kuprinę ir kažką čiauškėjo. Vienas truktelėjo ir vos neišvertė manęs iš kojų.

Blykstelėjo mėlyna šviesa – Ašas išsitraukė kardą. Padarai žengė atgal ir išpūtę akis įsispoksojo į spindintį ginklą. Keli sukrutino pirštus, lyg norėdami paliesti, tačiau aš žinojau, kad jiems geriau to nedaryti.

– Eime, – sumurmėjo Ašas, nukreipdamas kardą į kiekvieną pirmyn žengiantį gnomą. – Jie mums nepadės. Eime iš čia.

– Palauk. – Aš sučiupau jau besisukantį Ašą už rankovės. – Man kilo mintis.

Nusiėmusi kuprinę atitraukiau šoninę kišenę, įkišau ranką ir išėmiau seniai užmirštą iPod. Žengusi į priekį iškėliau jį aukštyn ir pamačiau, kaip gnomai stebeilija į jį didelėmis nemirksinčiomis akimis.

– Siūlau sandorį, – ištariau į tylą. Jie stebėjo mane nemirksėdami. – Matote tai? – paklausiau mojuodama iPod. Jie sekė jį žvilgsniu kaip šunys sausainį. – Aš atiduosiu jį jums, bet už tai turėsite nuvesti mus pas Geležies karalių.

Gnomai nusisuko ir pradėjo čiauškėti tarpusavyje, retkarčiais atsigręždami pasižiūrėti, ar aš vis dar čia. Galiausiai vienas žengė į priekį. Jam ant nugaros kabėjo triratukas. Jis įsmeigė į mane nemirksinčias akis ir pamojo sekti paskui.

Mes žengėme paskui mažus keistus padarus, kuriuos aš slapčia pavadinau kaupikais, per šiukšliną dykynę, traukdami smalsius kitų čionykščių gyventojų žvilgsnius. Aš mačiau daugiau į žiurkes panašių žmogiukų, nuo kurių dantų rūdija metalas, jie kaip kaulėti šunys klajojo aplinkui, ir daugybę visur rėpliojančių metalinių vabalų. Kartą tolumoje su siaubu pastebėjau drakoną, išsivyniojantį iš šiukšlių krūvos. Tačiau jis tik pakeitė miegojimo padėtį į patogesnę ir vėl tobulai užsimaskavo kaip šiukšlių krūva.

Galiausiai šiukšlių kalnai baigėsi ir kaupikas vedlys ilgu pirštu parodė į bergždžią plynę. Per pilką plynaukštę, išvagotą lavos ir milijonų mirksinčių šviesų, į tolį driekėsi geležinkelis. Šalia jo, kaip didžiuliai geležiniai vabalai, spjaudydamos garais stovėjo nerangios mašinos. O susisupęs į smogą ir besirangančius dūmus, į dangų kilo smailus juodas bokštas.

Machinos tvirtovė.

Ašas tyliai įkvėpė. Aš žiūrėjau į įspūdingą bokštą, jausdama, kaip skrandį gniaužia baimė, kol kažkas timptelėjo už kurpinės ir išplėšė mane iš svaigulio. Ten stovėjo kaupikas, viltingai spoksantis ir gniaužiantis pirštus.

– Ak taip. – Sužvejojusi iPod iškilmingai ištiesiau jam. – Sandoris yra sandoris. Tikiuosi, tau patiks.

Kaupikas džiaugsmingai sukrykštė. Spausdamas prietaisą prie krūtinės, kaip didžiulis krabas jis nuskubėjo šalin ir dingo šiukšlių dykynėje. Girdėjau susižavėjusį čiauškėjimą ir įsivaizdavau, kaip jis visiems rodo savo grobį. Paskui balsai nuslopo ir mes likome vieni.

Ašas atsigręžė ir aš apstulbau išvydusi, kaip baisiai jis atrodo. Jo oda buvo pelenų spalvos, po akimis tamsavo šešėliai, o plaukai buvo sulipę nuo prakaito.

– Ar tu ištversi? – sušnibždėjau. Vienas jo lūpų kamputis pakilo į viršų.

– Pamatysime.

Aš ištiesiau ranką, sunėriau savo pirštus su jo ir suspaudžiau. Jis pakėlė mano ranką sau prie veido ir užsimerkė, lyg iš mano prisilietimo semtųsi jėgų. Kartu mes patraukėme į Machinos valdas.

21

Geležies karūnos riteriai

– Dabar nežiūrėk, – po kelių valandų ėjimo sumurmėjo Ašas, – bet mus seka.

Aš pasukau galvą ir žvilgtelėjau per petį. Link stūksančios tvirtovės mes ėjome palei geležinkelį, užuot ėję tiesiai plieno bėgiais, ir per visą laiką nesutikome jokio padaro – nei fėjūno, nei ko kito. Iš žemės augo žibintai, apšviečiantys kelią, o bėgiais šliaužė dūmais besispjaudantys geležiniai griozdai, primenantys transporto priemones iš stimpanko anime. Per virstančius garus toliau nei už kelių metrų buvo sunku ką nors įžiūrėti.

Tada pamačiau, kaip bėgiais nuskuodė maža, jau matyta figūrėlė ir pradingo dūmuose. Pastebėjusi iš šlamšto krūvos kyšantį triratuką aš susiraukiau.

– Kodėl mus seka kaupikai?

– Kaupikai? – išsišiepęs perklausė Ašas.

– Taip, na žinai, tie, kurie renka visokius blizgučius ir tempia juos namo. Kaupikai. Ai, nesvarbu. – Aš pašaipiai žvilgtelėjau į jį, buvau pernelyg susijaudinusi, kad susierzinčiau. Ašas nesiskundė, tačiau aš mačiau, kad visur esanti geležis jam negailestinga. – Gal nori kur nors sustoti ir pailsėti?

– Ne. – Jis prispaudė ranką prie akių, lyg bandydamas atsikratyti galvos skausmo. – Tai nepadės.

Niūrus peizažas nesikeitė. Mes praėjome pro burbuliuojančius švytinčios karščiu skystos lavos baseinus. Virš galvų stūksojo aukšti kaminai, besispjaudantys tirštais juodais dūmais, kurie kilo į gelsvai pilką dangų. Ant blyksinčių metalinių bokštų išsiriesdavo ir sutraškėdavo žaibai, o įsielektrinęs oras net zvimbė. Ant žemės kryžiavosi vamzdžiai, per sujungimą ar vožtuvus veržėsi garas, o juodi laidai virš galvos pjaustė dangų. Aštrus geležies, rūdžių ir smogo tvaikas graužė gerklę ir degino nosį.

Ašas šnekėjo nedaug, jis su niūriu užsispyrimu klupčiojo pirmyn. Mano skrandis susisuko į mazgą nerimaujant dėl jo. Tai aš dėl visko kalta: jis buvo priverstas man padėti dėl mudviejų sudaryto sandorio, netgi jei tai iš lėto jį žudė. Tačiau mes negalėjome pasukti atgal ir man beliko bejėgiškai žiūrėti, kaip Ašas kankinasi. Kiekvienas jo įkvėptas oro gurkšnis skausmingai graužė jam gerklę, o veidas su kiekviena valanda vis labiau blyško. Mane apėmė baimė. Aš bijojau, kad jis numirs ir paliks mane vieną šioje tamsioje, niūrioje vietoje.

Praėjo diena ir geležinis, tamsus ir grėsmingas bokštas darėsi vis aukštesnis, nors dar buvo labai toli. Šlykštus gelsvai pilkas dangus sutemo, o už debesų pasirodė neaiškus mėnulio kontūras. Aš sustojau ir pažvelgiau į dangų. Jokių žvaigždžių. Visiškai nieko. Migloje spindėjo dirbtinis apšvietimas, nuo kurio buvo beveik taip pat šviesu kaip ir dieną.

Ašas užsikosėjo ir turėjo atsiremti į trupančią sieną. Aš jį apkabinau, kad nepargriūtų, ir jis prie manęs prisiglaudė. Mano širdis krūptelėjo nuo šaižių sprogimų.

– Mums reikėtų pailsėti, – sumurmėjau dairydamasi vietos stovyklai. Toliau už bėgių juodavo grafičiais išmargintas ir purvu apneštas didelis betoninis vamzdis, aš pajudėjau link jo. – Eime.

Šįkart jis nesipriešino ir nusekė paskui mane nuokalne į betoninę užuovėją. Ji nebuvo itin aukšta, kad galėtume stovėti išsitiesę visu ūgiu, o žemė buvo nuklota spalvoto stiklo šukėmis. Ne pati geriausia stovyklavietė, tačiau bent jau ne iš geležies. Aš nuspyriau nudaužtą butelį ir atsargiai atsisėdau nusiėmusi kuprinę.

Nusikabinęs kardą nuo diržo ir išleidęs beveik negirdimą dejonę, priešais mane klestelėjo Ašas. Man atsegus kuprinę ir rausiantis maisto ir vandens, Keramedžio strėlė sutvinkčiojo.

Praplėšusi vytinto kumpio pakelį pasiūliau Ašui. Jis papurtė galvą, akys buvo pavargusios ir tuščios.

– Turėtum ką nors suvalgyti, – pasakiau žiaumodama džiovintą mėsą. Aš ir pati nesijaučiau labai alkana, buvo per karšta, buvau pernelyg pavargusi ir susirūpinusi, kad turėčiau apetitą, tačiau norėjau ką nors įsimesti į skrandį. – Jeigu nori ko nors kito – aš dar turiu džiovintų vaisių ir saldainių. Štai. – Pamojavau maišeliu vaisių. Jis dvejodamas nužvelgė vaisius ir susiraukė. – Man labai gaila, tačiau degalinėse neprekiaujama fėjūnų maistu. Valgyk.

Jis tylomis paėmė pakelį ir prisipylė pilną saują riešutų ir razinų. Aš spoksojau į tolį, kur stūksantis bokštas smigo į debesis.

– Kaip manai, kiek užtruks, kol jį pasieksime? – sumurmėjau norėdama jį prakalbinti.

Ašas įsimetė visą saują į burną, sukramtė ir abejingai nurijo.

– Spėju, ilgiausiai dieną, – atsakė jis dėdamas pakelį. – Paskui, – atsiduso, akys pritemo, – aš abejoju, kad iš manęs bus kokios naudos.

Mano skrandis baimingai susigniaužė. Aš negaliu jo prarasti. Jau tiek praradau, bet tai, kad Ašas gali nesulaukti mūsų nuotykio pabaigos, atrodė ypač žiauru. Man reikėjo jo labiau nei ko nors iki šiol. Aš tave apginsiu, – pamaniau nustebindama pati save. – Tu tai ištversi, pažadu. Ašai, tik nemirk.

Ašas sugavo mano žvilgsnį, lyg žinodamas, ką aš galvoju, vamzdžio šešėlyje jo pilkos akys atrodė tokios rimtos. Aš susimąsčiau, ar mano emocijos išduoda mintis, ar Ašas gali perprasti mane supančią kerų aurą. Akimirką jis dvejojo, lyg kovodamas su savimi. Tada susitaikęs atsiduso, blankiai nusišypsojo ir ištiesė ranką. Aš ją paėmiau ir jis prisitraukė mane artyn, pasisodino priekyje ir rankomis apsikabino per pilvą. Prisiglaudžiau jam prie krūtinės ir įsiklausiau į jo širdies plakimą. Kiekvienas duslus dūžis man sakė, kad tai tikra, kad Ašas gyvas ir vis dar čia, su manimi.

Pakilo vėjas, oras prisipildė ozono ir kažkokio keisto chemikalų kvapo. Ant vamzdžio krašto nukrito lietaus lašas ir į orą pakilo mažytis dūmelis. Lėtai kvėpuodamas Ašas visai nejudėjo, lyg bijotų, kad bet koks staigus judesys mane išgąsdins ir aš pabėgsiu. Aš paliečiau jo nejudančią ranką ir nusistebėjau šalta ir lygia it ledas oda. Pajutau, kaip jis sudrebėjo ir trūksmingai atsikvėpė.

– Ašai?

– Hmm?

Aš apsilaižiau lūpas.

– Kodėl tu prisiekei nužudyti Paką?

Jis krūptelėjo. Pajutau sau į pakaušį įsmeigtą žvilgsnį ir įsikandau į žandą norėdama atsiimti ištartus žodžius – ir kas mane traukė už liežuvio to paklausti?

– Nesvarbu, – pasakiau ir numojau ranka. – Pamiršk. Tu neprivalai man sakyti. Aš tik spėliojau...

Kas tu esi iš tikrųjų? Ką Pakas padarė, kad jo taip nekenti? Aš noriu suprasti. Jaučiuosi taip, lyg nepažinočiau nė vieno iš jūsų.

Ant žemės nukrito dar keli lašai ir sušnypštė. Aš kramčiau vytintą mėsą ir spoksojau į lietų, visa esybe jausdama Ašo kūną ir mane apkabinusias rankas. Jis pasimuistė norėdamas patogiau atsisėti ir atsiduso.

– Tai buvo labai seniai, – sumurmėjo jis, vos girdimu vėjyje balsu, – dar prieš tau gimstant. Žiema ir Vasara kelis sezonus gyveno taikiai. Aišku, visada pasitaikydavo nedidelių susirėmimų, tačiau per kelis šimtmečius tai buvo ilgiausias laikas, kai mes iš tikrųjų palikome vieni kitus ramybėje. Vasarai einant į pabaigą, – tęsė jis ir balse pasigirdo skausmas, – reikalai pradėjo keistis. Fėjūnams sunku ištverti nuobodulį ir patys nekantriausieji pradėjo vėl peštis su Vasara. Aš turėjau suprasti, kad bus bėdos, tačiau tą sezoną negalvojau apie politiką. Visi rūmai nuobodžiavo ir nerimo, o aš... – Jis akimirką nutilo, tada pasakojo toliau: – Aš buvau su savo dama, Ariela Tularyn.

Man užėmė kvapą. Jo dama. Ašas jau buvo įsipareigojęs. Ir sprendžiant iš balse slypinčio skausmo, ją labai mylėjo. Įsitempiau sunerimusi dėl savo kvėpavimo ir mane apkabinusių Ašo rankų. Bet jis, atrodo, nepastebėjo.

– Mes medžiojome Laukmiškyje, – tęsė Ašas, padėjęs smakrą man ant pakaušio. – Tikrinome gandus apie apylinkėse pasirodžiusią auksinę lapę. Tądien mes medžiojome trise. Ariela, aš ir… ir Šaunusis Robinas.

– Pakas?

Ašas nesmagiai pasimuistė. Tolumoje nudundėjo griaustinis, žali žaibai perskrodė dangų.

– Taip, – sumurmėjo jis, lyg būtų skaudėję tai ištarti. – Pakas. Pakas kadaise buvo... mano draugas. Ir aš nesigėdijau jo taip vadinti. Tuomet mūsų trijulė dažnai susitikdavo Laukmiškyje, toli nuo smerkiančių rūmų. Mums visai nerūpėjo taisyklės. Pakas ir Ariela buvo mano artimiausi draugai. Aš jais visiškai pasitikėjau.

– Kas nutiko?

Kai Ašas vėl prabilo, jo balsas skambėjo švelniai, prisiminus senus laikus.

– Mes medžiojome, – pasakojo jis, – sekėme paskui savo grobį ten, kur nė vienas nebuvome buvę. Laukmiškis didžiulis, kai kurie jo plotai nuolat kinta, tad jame gali būti pavojinga, netgi mums. Nepažįstamais miškais mes tris dienas sekėme auksinę lapę, lažindamiesi, kieno gi strėlė ją galiausiai pakirs. Pakas gyrėsi, kad Žiema tikrai praloš Vasarai, o mes su Ariela svaidėme tokius pat pažadus jam. Jau kuris laikas mes jojome tamsiu ir atšiauriu mišku. Mūsų žirgai, fėjūnų ristūnai, bėgo nesiekdami kanopomis žemės ir darėsi vis nervingesni. Reikėjo jų paklausyti, tačiau mes, pasidavę užsispyrimui ir kvailam išdidumui, ginėme juos pirmyn.

Galiausiai ketvirtą dieną prijojome įkalnę, kuri leidosi į didžiulę daubą. Kitoje pusėje šlaitu tipeno auksinė lapė. Mus skirianti dauba nebuvo gili, tačiau plati, pilna surizgusių šešėlių ir žolių, todėl gerai nesimatė, kas ten apačioje.

Ariela norėjo joti aplinkui, nors tai ir būtų užtrukę ilgiau. Pakas nesutiko, jis tvirtino, kad turime joti tiesiai, antraip pamesime grobį. Mes susiginčijome. Nors ir nemačiau priežasties nuogąstauti, aš palaikiau Arielą, nesiruošiau jos versti joti per daubą.

Tačiau Pakas turėjo kitokį sumanymą. Man apsukus arklį, jis sušuko, pliaukštelėjo Arielos žirgui per pasturgalį ir paragino savo ristūną pirmyn. Jie peršoko per kraštą ir nušuoliavo nuokalne žemyn, Pakas riktelėjo man vytis, jei įstengsiu. Man beliko tik sekti iš paskos.

Ašas nutilo, jo akys aptemo. Jis nusigręžė ir įsispoksojo į tolumą.

– Kas nutiko? – neiškentusi sušnibždėjau.

Jis apmaudžiai nusijuokė.

– Aišku, Ariela buvo teisi. Pakas mus atvedė tiesiai į vyverno 1 lizdą.

Aš jaučiausi kvailai, bet turėjau paklausti:

– Kas tas vyvernas?

– Drakono pusbrolis, – atsakė Ašas. – Ne toks protingas, tačiau vis tiek nepaprastai pavojingas. Tas padaras pakilo iš niekur, su žvynais, dantimis ir sparnais, ir puolė mus savo nuodingu geluonimi. Tai buvo didžiulis senas patinas, nuožmus ir galingas. Mes išsikovojome kelią į laisvę, visi trys, petys petin. Draugavome gana seniai, todėl žinojome vienas kito kovos būdus ir naudojomės jais, kad įveiktume priešą. Ariela sudavė lemiamą kirtį. Tačiau mirdamas vyvernas paskutinį kartą mostelėjo uodega ir pataikė jai į krūtinę. Vyverno nuodai ypač stiprūs, o mes buvome toli nuo savo gyduolių. Mes... stengėmės ją išgelbėti, tačiau...

Jis nutilo ir trūksmingai įkvėpė. Norėdama paguosti suspaudžiau jam ranką.

– Ji mirė mano glėbyje, – baigė pasakoti jis, iš paskutiniųjų tvardydamasis. – Mirė su mano vardu lūpose, maldaudama ją išgelbėti. Laikydamas Arielą ir matydamas, kaip jos akys gęsta, aš įstengiau galvoti tik apie viena – kad dėl to kaltas Pakas. Jeigu ne jis, ji vis dar būtų gyva.

– Man labai gaila, Ašai.

Jis linktelėjo. Balsas tapo šaltas kaip plienas.

– Tą dieną aš prisiekiau atkeršyti už Arielos mirtį, nužudyti Šaunųjį Robiną arba pats mirti bandydamas tai padaryti. Nuo tada mes kovėmės kelis kartus, tačiau Šaunusis vis sugeba išslysti arba iškrėsti kokį triuką ir baigti mūsų dvikovą. Kol jis gyvas, aš neturėsiu ramybės. Prižadėjau Arielai, kad medžiosiu Šaunųjį Robiną, kol vienas iš mūsų kris negyvas.

– Pakas man sakė, jog tai buvo klaida. Jis nenorėjo, kad taip nutiktų. – Žodžiai apkarto mano burnoje. Neturėjau teisės jo ginti. Dėl Pako veiksmų Ašas neteko mylimosios, pokštaudamas Pakas perlenkė lazdą.

– Tai nesvarbu. – Ašas nusisuko nuo manęs, jo balsas buvo šaltas. – Mane saisto priesaika. Aš nenurimsiu, kol ją išpildysiu.

Aš nesumojau, ką pasakyti, tad tiesiog spoksojau į lietų, jausdamasi apgailėtina ir plėšoma pusiau. Ašas ir Pakas, du priešai, kurių kova baigsis tik tada, kai vienas nužudys kitą. Kaip galiu su jais abiem būti suprasdama, kad kurią nors dieną vienam tai pavyks? Aš žinojau, kad fėjūnų priesaikos susaisto ir kad Ašas turi rimtą priežastį nekęsti Pako, tačiau vis vien jaučiausi pakliuvusi į spąstus. Negalėjau to sustabdyti, bet taip pat nenorėjau, kad kuris nors mirtų.

Ašas atsiduso ir vėl palinko į priekį, glostydamas man ranką, pirštų galiukais liesdamas odą.

– Atleisk, – sumurmėjo jis. Mano ranka perbėgo šiurpuliukai. – Norėčiau, kad tu nebūtum į tai įtraukta. Ištarus priesaiką, nėra jokio būdo ją atšaukti. Tačiau atmink: jeigu būčiau žinojęs, kad sutiksiu tave, galbūt nebūčiau taip skubėjęs prisiekti.

Man užgniaužė gerklę. Norėjau ką nors pasakyti, bet tą akimirką staigus vėjo gūsis įpūtė kelis lietaus lašus į vamzdį. Vanduo užtiško man ant džinsų ir aš cyptelėjau pajutusi, kaip nudegino odą.

Apžiūrėjau koją. Ten, kur užtiško vanduo, žiojėjo skylės, oda po jomis buvo paraudusi ir nudegusi. Ji tvinkčiojo, lyg badoma adatų.

– Kas per velnias? – burbtelėjau žvelgdama į šėlstančią audrą. Lietus atrodė įprastai – pilkas, ūkanotas, niūrus. Nevalingai ištiesiau ranką link vamzdžio krašto, nuo kurio lašėjo vanduo.

Ašas sučiupo man už riešo ir patraukė atgal.

– Taip, jis nudegins tau ranką taip pat, kaip nudegino koją, – pasakė švelniu balsu. – O aš jau maniau, kad tu išmokai pamoką su grandinėmis.

Susigėdusi ištraukiau ranką ir pasislinkau gilyn į vamzdį, toliau nuo krašto ir lašančio rūgštinio lietaus.

– Ko gero, teks nemiegoti visą naktį, – sumurmėjau susikryžiuodama rankas. – Nenorėčiau užsnūsti ir prabudusi pamatyti, kad pusė veido išsilydė.

Ašas vėl prisitraukė mane prie savęs ir nubraukė plaukus nuo kaklo. Jo lūpos nuslydo mano petimi, aukštyn kaklu, ir mano pilve suspurdėjo drugeliai.

– Jeigu nori miego, tai ir pamiegok, – sumurmėjo jis liesdamas lūpomis man odą. – Lietus tavęs nepalies, aš pažadu.

– O kaipgi tu?

– Aš neketinu miegoti. – Jis mostelėjo į vandens srovelę, besisunkiančią į vamzdį, ir ši suledėjo. – Bijau, kad galiu neprabusti.

Aš dar labiau susijaudinau.

– Ašai...

Jo lūpos brūkštelėjo mano ausimi.

– Miegok, Megana Čeis, – sušnibždėjo jis ir staiga aš nebegalėjau atsimerkti. Pusiau sąmoninga dar mėginau kovoti, tačiau mane pasiglemžė tamsa ir aš nugrimzdau į laukiančias jo rankas.

KAI PRABUDAU, lietus jau buvo liovęsis ir spėję pradžiūti, nors žemė dar garavo. Pro debesis saulės nesimatė, bet oras vis vien buvo kankinamai karštas. Aš pasigriebiau kuprinę ir išlindau iš vamzdžio ieškoti Ašo. Jis sėdėjo lauke atlošęs galvą, kardą pasidėjęs ant kelių. Pamačiusi pajutau pykčio ir baimės antplūdį. Praėjusią naktį jis mane užkerėjo, be mano žinios burtais privertė miegoti. Vadinasi, jis naudojasi kerais, nors pats vis labiau silpsta. Kunkuliuodama pykčiu ir kaustoma baimės priropojau prie jo ir uždėjau rankas jam ant šlaunų. Pilkos akys prasimerkė ir per miglą pažvelgė į mane.

– Daugiau taip nedaryk. – Aš norėjau jį aprėkti, tačiau jo pažeidžiamumas privertė susilaikyti. Ašas sumirksėjo, bet nepaklausė, ką aš turiu omenyje.

– Atsiprašau, – sumurmėjo jis nulenkęs galvą. – Pamaniau, kad bent vienam iš mūsų būtų naudinga kelias valandas pamiegoti.

Dieve, kaip baisiai jis atrodė. Skruostai įdubo, aplink akis atsirado tamsūs ratilai, oda tapo kone peršviečiama. Man reikėjo surasti Itaną ir visiems iš čia išsinešdinti, kol Ašas nepavirto vaikščiojančiu skeletu ir nenumirė susmukęs man prie kojų.

Ašas pro mane pažvelgė į bokštą, tarsi taip semtųsi jėgų.

– Jau nebetoli, – tyliai ištarė lyg kokią mantrą, verčiančią judėti į priekį. Aš ištiesiau ranką ir jis leidosi pastatomas ant kojų.

Mes vėl žengėme palei bėgius.

Einant Machinos valdomis, kaminai ir metaliniai bokštai liko mums už nugarų. Žemė atrodė plokščia ir bevaisė, pro plyšius virto garai ir sūkuriavo aplinkui lyg vaiduokliai. Šalia kelio riogsojo milžiniškos mašinos didžiuliais ratais ir šarvuotomis kabinomis. Kažkoks tarpinis variantas tarp šių dienų tankų ir mecha automobilių iš anime. Šie seni surūdiję griozdai man keistai priminė Geležinį arklį.

Staiga Ašas sudejavo ir pargriuvo parietęs kojas po savimi. Aš sugriebiau jį už rankos ir jis švokšdamas atsikėlė. Atrodė toks liesas.

– Gal mums sustoti ir pailsėti? – paklausiau.

– Ne, – sugergždė jis. – Eime pirmyn. Mes turime...

Staiga jis išsitiesė, ranka nusileido prie kardo.

Priešais garai prasisklaidė ir atidengė milžinišką figūrą, stūksančią ant kelio. Arklys, pagamintas iš geležies ir prunkščiantis liepsna, plieninėmis kanopomis kapstė žemę. Jo akys piktai žvelgė į mus.

– Geležinis arklys! – aiktelėjau ir akimirką susimąsčiau, ar tik nebūsiu jo čia iškvietusi savo mintimis.

– GALVOJOT, KAD MANĘS ATSIKRATĖT? – sududeno jis ir jo balsas atsimušė nuo mus supančių mašinų. – JUMS PRIREIKS DAUGIAU NEI URVO, KAD MANE NUŽUDYTUMĖT. SUKLYDAU JŪSŲ NEĮVERTINDAMAS. TAI NEPASIKARTOS!

Kilo sujudimas: šnypšdami ir tarškėdami pasirodė šimtai gremlinų. Juokdamiesi ir čiauškėdami jie kaip vorai ropojo mašinomis ir skuodė žeme. Akimirksniu mus apsupo gyvas juodas kilimas.

Per garus iš abiejų pusių išniro dvi figūros. Joms vieningai žingsniuojant pirmyn, gremlinai prasiskyrė. Į ratą žengė du kariai su koviniais šarvais, šalmais ir veidus dengiančiomis kaukėmis. Į vabzdžius panašūs kostiumai priminė kažką iš fantastinio filmo, kažką seno ir tuo pat metu modernaus. Krūtines puošė emblemos su spygliuotos vielos karūna.

– Megana, pasitrauk atgal, – sumurmėjo Ašas, atsigręždamas į artėjančią šarvuotą porą.

– Išprotėjai? Tu negali kautis...

– Eik!

Vos tik aš nenoromis atsitraukiau, mane staiga sučiupo iš už nugaros. Aš klykiau ir spardžiausi, tačiau buvau nutempta į rato kraštą, kur mane sugriebė gremlinai. Atsigręžusi pamačiau, kad mano pagrobėjas – trečiasis karys.

– Megana! – Ašas bandė mane pasiekti, tačiau kiti du kariai užtvėrė jam kelią, jų geležiniai kardai blykčiojo blyškia šviesa. Žvelgdamas į juos Ašas išsitraukė savo kardą ir pasiruošė kovai.

Jie puolė kirsdami mirgančiais kardais, taikydami ir aukštai, ir žemai. Ašas peršoko per pirmąjį ir atrėmė antrąjį, nublokšdamas jį šalin, ledo ir kibirkščių sūkuryje. Jis nusileido, pasisuko į kairę, kad atmuštų siaubingą smūgį iš nugaros, ir pasilenkė, kai antras kardas prašvilpė jam virš galvos. Tada apsigręžė ir puolė pirmyn su džeržgesiu perverdamas vieną šarvuotą krūtinę. Riteris pasviro atgal, perdurtas atvaizdas su vielos karūna pasidengė šerkšnu.

Akimirkai jie išsiskyrė, žiūrėdami vienas į kitą, pakeltais kardais. Susikaupęs ir prisimerkęs Ašas švokštė. Mane surakino baimė matant, kaip prastai jis atrodo. Kiti riteriai pradėjo lėtai eiti ratu, kaip vilkai supdami Ašą iš skirtingų pusių. Tačiau, jiems nespėjus pasiruošti, Ašas suurzgė ir puolė.

Užpultasis riteris buvo priverstas trauktis nuo nuožmios atakos. Ašas jį negailestingai talžė, priešininkui nesuskubus atmušti kardo, šis trenkėsi į šarvus. Pažiro kibirkštys, riteris susvyravo ir vos neparkrito. Ašas iškėlė kardą ir negailestingai smogė į galvą, nuplėšdamas šalmą.

Aš aiktelėjau. Veidas po šalmu buvo Ašo, ar bent jau seniai prarasto jo brolio. Tos pačios pilkos akys, tie patys juodi plaukai, tos pačios smailios ausys. Tik veidas buvo kiek vyresnis ir smakrą vagojo randas, bet visa kita atitiko beveik tobulai.

Tikrasis Ašas sudvejojo, apstulbęs kaip ir aš, ir tai jam brangiai kainavo. Antras riteris puolė jį iš nugaros ir kirto žemyn, Ašas nespėjo laiku atsisukti. Jis atrėmė priešininko kardą, tačiau smūgis išbloškė ginklą jam iš rankos. Tuo pat metu kitas riteris smogė atžagaria metaline pirštine Ašui už ausies. Ašas parkrito ant nugaros ir jam prie gerklės buvo prispausti du geležiniai kardai.

– Ne! – Aš bandžiau bėgti prie jo, tačiau trečiasis karys laikė užlaužęs rankas už nugaros. Mane surakino antrankiais. Kiti du riteriai spyrė Ašui į pilvą, užlaužė rankas ir taip pat surakino. Išgirdau, kaip jis aiktelėjo metalui palietus odą, tuo metu jo antrininkas staigiai ir negailestingai pastatė jį ant kojų.

Jie nuvedė mus prie Geležinio arklio, kuris laukė ant kelio mosikuodamas uodega. Jo geležinė kaukė nieko neišdavė.

– GERAI, – prunkštelėjo jis. – KARALIUS MACHINA BUS PATENKINTAS. – Arklys įsmeigė raudonas akis į vos pastovintį Ašą ir priglaudė ausis. – ATSIKRATYKIT JŲ GINKLŲ, – paniekinamai įsakė.

Ašo veidas buvo iškreiptas agonijos. Jo antakiu varvėjo prakaitas. Grieždamas dantimis jis žiūrėjo, kaip geležinis riteris nuneša jo kardą prie kelkraščio ir įmeta į griovį. Kardas tyliai pliumptelėjo į tepaluotą vandenį ir paskendo. Kitas riteris tą patį padarė su lanku. Sulaikiusi kvėpavimą aš meldžiausi, kad jie nepamatytų paties svarbiausio ginklo.

– STRĖLĘ TAIP PAT.

Mano širdis apmirė užplūdus nevilčiai. Ašo antrininkas priėjo, ištraukė Keramedžio strėlę ir kaip kitus ginklus įmetė į griovį. Paskutinis vilties spindulėlis susivyniojo į kamuoliuką ir užgeso. Na štai ir viskas. Žaidimas baigtas. Mes pralaimėjome.

Geležinis arklys pažvelgė į mus ir suprunkštė garais.

– IR KAD MAN NEBŪTŲ JOKIŲ POKŠTŲ, PRINCESE, – perspėjo jis, pūsdamas dūmus į mane. – ANTRAIP MANO RITERIAI APLINK ŽIEMOS PRINCĄ APVYNIOS TIEK GELEŽIES, KAD JAM ODA NUSINERS NUO KAULŲ. – Jis atsikosėjo liepsna, nudegindamas man antakius, ir mostelėjo galva į stūksančią tvirtovę. – EIME. KARALIUS MACHINA LAUKIA.

1 Vyvernas – didžiulis piktas padaras su drakono galva, roplio kūnu, dviem kojomis ir dygliuota uodega.

22

Paskutinis Ašo pasirodymas

Žygis į Machinos bokštą buvo kankinantis, košmariškas.

Aplink mano liemenį buvo apvyniota ilga grandinė, kuria aš buvau prirakinta prie Geležinio arklio, guviai žingsniuojančio bėgiais, nesustojančio ir nesigręžiojančio atgal. Šalia ėjo lygiai taip pat sukaustytas Ašas, aš žinojau, kad jam skauda. Mums klibikščiuojant paskui Geležinį arklį, jis nuolat klupčiojo, vos laikydamasis ant kojų. Aplinkui šokinėjo gremlinai, jie baksnojo ir badė mus, juokdamiesi iš mūsų kankynės. Abipus ėjo riteriai, neleidžiantys Ašui nužengti nuo metalinių bėgių – vos jam pabandžius, parstumdavo atgal. Kartą jis parkrito ir kelis metrus buvo velkamas, kol pavyko atsistoti. Man buvo skaudu žiūrėti į bjaurius raudonus nudegimus, kurie dukart paženklino veidą, Ašui pargriuvus ant metalinių bėgių.

Staiga dangus apsiniaukė ir iš geltonai pilko tapo raudonai juodas. Geležinis arklys sustojo, užvertė galvą ir išplėtė šnerves.

– VELNIAS, – sumurmėjo jis kapstydamas žemę kanopa. – TUOJ PRADĖS LYTI.

Nuo minties apie rūgštinį lietų mane supykino. Blykstelėjo žaibas ir oras prisipildė aštraus kvapo.

– GREIČIAU, KOL NEPRASIDĖJO AUDRA. – Arklys nužengė nuo bėgių ir, virš galvų dundant griaustiniui, pasileido risčia. Aš bėgau iš paskos pašėlusį sprintą, kojos degė, kiekvienas raumuo protestavo, tačiau nebuvo iš ko rinktis: turėjau spėti kartu, jei nenorėjau būti velkama žeme. Ašas suklupo, parkrito ir šįkart nebepakilo.

Ant kojos užtiško lietaus lašas, aštriai nudegindamas odą. Aš aiktelėjau. Nukrito daugiau lašų ir palietę žemę pradėjo šnypšti. Oras trenkė chemikalais; išgirdau, kaip sucypė keli gremlinai, irgi aptaškyti lietaus.

Link mūsų artėjo sidabrinė lietaus užuolaida. Ji pasivijo kelis lėtesnius gremlinus ir juos užtvindė. Jie klykė ir raitėsi, kibirkščiuojant kūnams, kol galiausiai trūktelėjo paskutinį kartą ir nurimo. Lietus slinko pirmyn.

Pagauta panikos pažvelgiau į priekį ir pamačiau, kad Geležinis arklys veda mus į apleistą šachtą. Mes palindome po stogu beveik tą pačią akimirką, kai pasivijo lietus ir užlijo kelis nesuskubusius pasislėpti gremlinus – jie klykė ir šokinėjo agonijoje, rūgščiai ėdant kūnus. Kiti gremlinai švilpė ir juokėsi. Aš nusisukau, kol manęs nesupykino.

Ašas gulėjo nejudėdamas, nuo vilkimo žeme visas kruvinas ir dulkėtas. Nuo tų vietų, kur pataikė lietaus lašai, kilo garas. Jis sudejavo ir pabandė stotis, tačiau gulėdamas ant nugaros nesugebėjo. Piktai kikendami keli gremlinai pradėjo jį baksnoti, dar keli užsilipo ant krūtinės ir ėmė pliaukšėti per veidą. Ašas krūptelėjo ir nusisuko, tačiau tai juos tik dar labiau paskatino.

– Liaukitės! – Aš puoliau ir iš visų jėgų spyriau vienam gremlinui, nublokšdama jį nuo Ašo kaip futbolo kamuolį. Kai kiti atsigręžė į mane, įnikau juos visus mindyti ir spardyti. Jie šnypšdami užsikabarojo mano kelnėmis, ėmė tampyti už plaukų ir draskyti nagais. Vienas suleido aštrius kaip skustuvas dantis į petį ir aš surikau.

– GANA! – nuo Geležinio arklio balso pradėjo drebėti lubos. Ant mūsų pasipylė purvas ir gremlinai puolė atgal. Iš gausybės žaizdelių man sunkėsi kraujas, o gremlino įkąstas petys tvinkčiojo. Geležinis arklys pažvelgė į mane, uodega daužydamas šonus, ir mostelėjo galva riteriams. – NUVESKIT JUOS Į TUNELIUS, – su vos juntamu nepasitenkinimu įsakė. – ŽIŪRĖKIT, KAD JIE NEPABĖGTŲ. JEI AUDRA NESILIAUS, MES GALIM ČIA UŽTRUKTI.

Grandinės, kurios mus laikė prikausčiusios prie Geležinio arklio, buvo atlaisvintos. Du riteriai pakėlė Ašą ir už pažastų nuvilko gilyn į tunelį. Likęs riteris, tas su Ašo veidu, suėmė mane už rankos ir nutempė paskui savo brolius.

Mes sustojome sankryžoje, kur jungėsi keli tuneliai. Mediniai takai vedė į tamsą, o palei sienas stovėjo puspilniai vežimėliai rūdos. Kas keli žingsniai lubos buvo paramstytos storais mediniais stulpais. Prie stulpų kabėjo žibintai, tačiau dauguma jų buvo sudaužyti ir nedegė. Mirksinčioje žibinto šviesoje matėsi sienas vagojančios geležies gyslos.

Eidami tuneliu mes pasiekėme mažą olą, kurios viduryje stovėjo du mediniai stulpai. Kampe gulėjo kelios dėžės ir pamirštas kirtiklis. Riteriai stumtelėjo Ašą prie vieno stulpo, atrakino antrankius ir vėl prirakino prie rąsto, įkalindami jį vienoje vietoje. Oda po metaliniu lanku buvo iki raudonumo nudeginta, jis krūptelėjo, kai jie vėl sukaustė riešą. Iš gailesčio aš prikandau lūpą.

Mane pagavęs riteris išsitiesė ir paplekšnojo Ašui per skruostą, o kai šis bandė išsisukti nuo metalinės pirštinės, ėmė kikenti.

– Geras jausmas, tiesa? – pasakė jis ir aš nustebau. Pirmą kartą išgirdau juos kalbant. – Jūs, senakraujai, tikri skystablauzdžiai. Jau seniausiai turėjote pasitraukti. Tu niekam tikęs, seni. Tavo laikas baigėsi.

Ašas pakėlė galvą ir pažvelgė fėjūnui tiesiai į akis.

– Kokie drąsūs žodžiai skamba iš lūpų to, kuris stovėjo nuošaly ir laikė mergaitę, kol jo broliai kovojo už jį.

Riteris trenkė jam atžagaria ranka. Aš surikau ir puoliau pirmyn, tačiau už nugaros stovėjęs riteris sučiupo mane už rankos.

– Palik jį ramybėje, Kvintai, – pasakė jis ramiu balsu.

Kvintas nusiviepė.

– Tau jo pagailo, Tercijau? Pajutai savo dvyniui broliškus jausmus?

– Mums nedera kalbėtis su senakraujais, – tuo pačiu šaltu tonu atsakė Tercijus. – Ir tu tai žinai. Ar man reikės pranešti Geležiniam arkliui?

Kvintas nusispjovė.

– Tu visad buvai silpnas, Tercijau, – suurzgė jis. – Pernelyg minkštaširdis, nors esi iš geležies. Darai gėdą visai brolijai. – Kvintas apsisuko ant kulno ir nužingsniavo tuneliu, lydimas kito riterio.

– Niekšas, – burbtelėjau aš, vedama likusio riterio prie stulpo. – Tavo vardas Tercijus?

Jis atrakino antrankius ir nežiūrėdamas į mane apsuko grandinę aplink rąstą.

– Taip.

– Padėk mums, – pradėjau maldauti. – Tu ne toks kaip jie, aš tai jaučiu. Būk geras, mane reikia iš čia išlaisvinti savo brolį. Galiu su tavimi sudaryti sandorį. Tik padėk mums.

Jis akimirką žvelgė man į akis. Mane pribloškė jo nepaprastas panašumas į Ašą. Akys buvo ne sidabrinės, o plieno pilkumo, dėl rando jis atrodė vyresnis, tačiau veidas toks pat gražus ir kilnus. Jis stabtelėjo ir man sužibo viltis. Bet tada spragtelėjo antrankius ant riešo ir žengė atgal pritemusiomis akimis.

– Aš esu Geležies karūnos riteris, – pasakė jis tvirtu kaip plienas balsu. – Neišduosiu savo brolių ir savo karaliaus.

Jis apsisuko ir neatsigręždamas nuėjo.

MIRGANČIOJE TUNELIO TAMSOJE aš girdėjau, kaip švokšdamas kvėpuoja Ašas ir kaip sugirgždėjo žvirgždas jam sėdantis.

– Ašai? – tyliai pašaukiau ir mano balsas nuaidėjo šachtose. – Kaip tu laikaisi?

Akimirką buvo tylu. Kai pagaliau prašneko, Ašo balsas buvo toks tylus, kad aš jį vos girdėjau.

– Atleisk, princese, – tarsi pats sau sumurmėjo jis. – Atrodo, kad vis tik nepavyks išpildyti savo sutarties sąlygų.

– Nepasiduok, – pasakiau jam, jausdamasi lyg paskutinė melagė, nes pati kovojau su neviltimi. – Mes kaip nors iš čia išsikapstysime. Tereikia nepamesti galvos. – Man šovė mintis ir aš tyliai ištariau: – Ar tu negali sušaldyti grandinių, kad jos sutrupėtų kaip tada gamykloje?

Jis tyliai, nelinksmai nusijuokė.

– Dabar aš iš paskutiniųjų laikausi, kad neprarasčiau sąmonės, – skausmingai sumurmėjo Ašas. – Jeigu tu turi kokių nors galių, apie kurias šnekėjo senoji driadė – būtų pats laikas jomis pasinaudoti.

Aš linktelėjau. Neturėjau ką prarasti. Užsimerkiau ir susikaupiau bandydama prisiminti, ko mokė Grimalkinas, ir pajusti aplink esančius kerus.

Nieko. Išskyrus mirgantį Ašo užsispyrimą, čia nebuvo jokių emocijų, vilčių ar svajonių. Nieko. Viskas mirę, netekę gyvybės ir jausmų. Geležies fėjūnai buvo kaip mašinos – šalti, logiški, pragmatiški – ir jų pasaulis tai atkartojo.

Atsisakydama pasiduoti aš pabandžiau paieškoti giliau, po banaliu paviršiumi. Juk čia kadaise buvo Niekadaniekada. Turėjo likti kas nors, ko Machinos įtaka negalėjo paliesti.

Aš pajutau gyvybės pulsavimą kažkur giliai apačioje. Vienišą, apnuodytą ir mirštantį medį, kuris vis dar kabinosi į gyvenimą. Jo šakos lėtai virto metalu, tačiau šaknys ir šerdis dar nebuvo pažeisti. Jis atsiliepė į mano artumą, mažytė Niekadaniekada dalelė tuščioje dykynėje. Tačiau, man nespėjus nieko padaryti, pasigirdo žingsniai, mano dėmesys išskydo ir mūsų ryšys nutrūko.

Atsimerkiau. Šviesa tunelyje pradingo ir mes likome aklinoje tamsoje. Aš girdėjau link mūsų judančius ir mus apsupančiu padarus, bet nieko negalėjau matyti. Galvoje sukosi daugybė baugių minčių: apie gigantiškas žiurkes, milžiniškus tarakonus, didžiulius požeminius vorus. Aš vos nenualpau, kai kažkas palietė man ranką, tada išgirdau tyliai tarškančius pažįstamus balsus.

Tamsą perskrodė gelsvas žibintuvėlio spindulys. Jis apšvietė smalsius susiraukšlėjusius kokio pustuzinio kaupikų veidus, jie markstėsi nuo staiga užsiplieskusios šviesos. Aš nustebusi žiūrėjau į juos, o jie man kažką čiauškėjo keista savo kalba. Keli apsupo Ašą ir patampė už rankovių.

– Ką jūs čia veikiate? – sušnibždėjau. Jie tauškė nesąmones ir tąsė už drabužių, tarsi bandydami mane kažkur nutempti. – Jūs norite padėti?

Į priekį žengė kaupikas su triratuku. Jis parodė į mane, o tada į kambario gilumą. Žibintuvėlio šviesoje aš pamačiau kito tunelio žiotis, beveik nematomas šešėliuose. Atrodė, kad kalnakasiai, vos pradėję kasti šį tunelį, iškart persigalvojo. Kelias į laisvę? Kaupikas kažką nekantriai sučiauškėjo ir pamojo man eiti.

– Aš negaliu, – pasakiau jam, žvangindama grandinėmis. – Negaliu judėti.

Jis kažką sučiauškėjo saviškiams ir jie žengė į priekį. Vienas po kito kaupikai pradėjo iš savo šlamšto krūvų traukti įvairius daiktus.

– Ką jie daro? – sumurmėjo Ašas.

Aš nežinojau. Vienas kaupikas išsitraukė elektrinį grąžtą ir parodė vadui, šis papurtė galvą. Kitas išsiėmė peilį peteliškę, tačiau vadas atsisakė ir šito daikto, taip pat ir žiebtuvėlio, plaktuko ir apvalaus žadintuvo. Tada vienas iš smulkesnių kaupikų džiugiai spygtelėjo ir žengė į priekį laikydamas kažkokį metalinį ilgą daiktą.

Reples metalui kirpti.

Kaupikų vadas sučiauškėjo ir parodė į reples. Tačiau tuo metu tunelyje išgirdau metalinių batų žvangesį ir tūkstančių nagų krebždėjimą. Man suspaudė skrandį. Grįžta riteriai, o su jais ir gremlinai.

– Greičiau! – paraginau aš kaupiką, kuris priėjęs pradėjo kirpti grandinę. Tolumoje pažeme sumirgėjo šviesos, kurias skleidė gremlinų nešami žibintai ar žibintuvėliai. Į olą atsklido juokas ir man vėl suspaudė skrandį. Greičiau! – tariau mintyse, siusdama, kad kaupikui taip lėtai einasi. – Mums nepavyks! Jie čia įžengs bet kurią sekundę.

Išgirdau, kaip triokštelėjo išsiskirdami antrankiai, ir aš buvau laisva.

Pasičiupusi metalo reples nuskubėjau prie Ašo. Šviesos žibėjo vis arčiau ir arčiau, o tunelio gilumoje buvo girdėti gremlinų šnypštimas. Aš įgrūdau grandinę į metalinius replių nasrus ir suspaudžiau rankenas, tačiau įrankis buvo surūdijęs ir juo buvo sunku naudotis. Urgzdama ir keikdamasi užguliau rankenas.

– Palik mane, – sumurmėjo Ašas, man stengiantis suspausti reples. – Aš negalėsiu padėti ir tik kliudysiu jums. Eikite.

– Aš tavęs nepaliksiu, – iškošiau grieždama dantimis ir spausdama iš visų jėgų.

– Megana...

– Aš tavęs nepaliksiu! – surikau gniauždama bejėgiškumo ašaras. Kvaila grandinė! Kodėl ji vis dar neišsiskiria? Aš vėl iš visų jėgų suspaudžiau, kirpdama su įniršiu, kilusiu iš baimės.

– Pameni, kai aš sakiau apie tavo silpnybę? – sumurmėjo Ašas, palenkęs galvą, kad galėtų pažvelgti į mane. Jo akys buvo atšiaurios ir kupinos skausmo, bet balsas švelnus. – Dabar tu turi galimybę pasirinkti. Kas tau svarbiausia?

– Nutilk! – Apakinta ašarų aš sumirksėjau. – Tu negali prašyti manęs pasirinkti. Po galais, tu man taip pat svarbus. Aš tavęs nepaliksiu, tad geriau užsičiaupk.

Olą pasiekė pirmoji goblinų banga, pamatę mane jie pradėjo perspėjamai klykti. Urgzdama iš siaubo ir baimės aš paskutinį kartą spustelėjau reples ir pagaliau grandinės trūko. Ašas atsistojo, o gremlinai sukaukė iš įsiūčio ir metėsi prie mūsų.

Mes puolėme bėgti slaptu tuneliu, paskui skuodžiančius kaupikus. Urvas buvo siauras ir žemas, aš turėjau pasilenkti, kad nesusidaužčiau galvos, bėgdama į sienas apsidraskiau rankas. Už mūsų per angą kaip skruzdėlės pasipylė gremlinai, jie vijosi mus, ropodami sienomis ir lubomis.

Staiga Ašas sustojo. Jis atsisuko į mus besivejančią ordą, iškėlė kirtiklį kaip beisbolo lazdą ir atsigręžė į sieną. Aš sudrebėjau; tikriausiai jis pasičiupo kirtiklį iš dėžės, prieš mums įlendant į tunelį. Ant jo riešų vis dar skimbčiojo perkirptos grandinės. Gremlinai sustojo už kelių metrų ir blizgančiomis akimis įsispitrijo į naują grėsmę. Ir kaip vienas puolė pirmyn.

– Ašai! – surikau. – Ką tu darai? Bėgam!

– Megana, – Ašo balsas, nors skambėjo skausmingai, buvo ramus. – Aš tikiuosi, kad tu surasi brolį. Jei kada pamatysi Paką, perduok, kad man labai gaila, jog turėjau pasitraukti iš mūsų dvikovos.

– Ašai, ne! Nedaryk to!

Aš pajutau, kaip jis šypsosi.

– Tavo dėka aš vėl pasijutau gyvas, – sumurmėjo jis.

Gremlinai puolė jį klykdami.

Ašas nubloškė du iš jų kirtikliu, išsilenkė vieno, šokusio ant galvos, ir galiausiai juose paskendo. Jie knibždėte knibždėjo ant jo, kabinosi į rankas ir kojas, kandžiojosi ir draskėsi. Jis susvyravo ir suklupo ant kelio, o jie puolė ropštis ant nugaros, ir aš nebegalėjau jo išskirti besiraitančioje gremlinų masėje. Ašas vis dar kovėsi, urgzdamas pašoko ant kojų, nusimesdamas kelis gremlinus, tačiau čia pat jų vietą užėmė tuzinas kitų.

– Megana, bėk! – suriko jis, trenkdamas gremliną į sieną, jo balsas buvo užkimęs ir gergždžiantis. – Dabar pat!

Springdama ašaromis apsigręžiau ir nubėgau. Sekiau paskui kaupikus, kol tunelis išsišakojo dviem kryptimis. Vienas kaupikas išsitraukė kažką iš savo šlamšto krūvos ir pamojavo tuo daiktu vadui. Aš aiktelėjau pamačiusi dinamito lazdelę. Vadas suurzgė ir prie jo prišoko kaupikas su žiebtuvėliu.

Aš negalėjau nieko padaryti matydama, kaip Ašas pranyksta gremlinų jūroje. Gremlinai pergalingai suklykė ir metėsi link mūsų.

Dagtis atgijo. Kaupikų vadas man kažką sušnypštė ir parodė į tunelį, kuriame vienas po kito dingo kaupikai. Kai aš nusekiau jiems iš paskos, skruostais ritantis ašaroms, vadas metė dinamitą į artėjančius gremlinus.

Sprogimas supurtė lubas. Ant manęs pažiro smėlis ir akmenys, oras prisipildė dulkių. Aš užsikosėjau ir atsirėmiau į sieną laukdama, kol dulkės išsisklaidys. Kai viskas nurimo, pamačiau, kad tunelis užverstas. Kaupikai tyliai aimanavo. Vienas iš jų nespėjo laiku pasišalinti.

Atsirėmusi į sieną aš prisitraukiau kelius prie krūtinės ir prisijungiau prie jų gedulo jausdama, kad mano širdis liko tunelyje su kritusiu Ašu.

23

Geležies karalius

Kelias minutes aš sėdėjau, neturėdama jėgų net verkti. Negalėjau patikėti, kad Ašo nebėra. Spoksojau į užverstą tunelį tikėdamasi, jog kažkokiu stebuklingu būdu jis prasibraus pro nuolaužas ir pasirodys, visas kruvinas ir apibraižytas, bet gyvas.

Aš nežinau, kiek laiko ten sėdėjau. Galiausiai kaupikų vadas švelniai timptelėjo man už rankovės. Jis pažvelgė rimtomis, liūdnomis akimis, tada nusigręžė ir pamojo sekti iš paskos. Paskutinįsyk pažvelgusi į užverstą angą, aš žengiau paskui kaupikus.

Mes ėjome valandų valandas, kol tunelius pakeitė natūralūs urvai su lašančiu vandeniu ir stalaktitais. Kaupikai paskolino man žibintuvėlį, pasišviesdama juo pamačiau, kad ant grindų pilna keistų daiktų: štai židinio grotelės, o ten – žaislinis robotas. Atrodė, mes keliaujame tiesiai į kaupikų lizdo gilumą, kuo toliau ėjome, tuo daugiau šlamšto buvo aplinkui.

Galop priėjome katedrą primenančią olą, kurios lubos kilo į tamsą, o palei sienas riogsojo krūvos šiukšlių – ši vieta buvo tarsi sumažinta Dykynės kopija.

Pačiame centre, iš šlamšto padarytame soste sėdėjo senas, senas žmogus. Jo oda buvo pilka, ne išblyškusi ar pelenų spalvos, bet metalo pilkumo, gyvsidabrio pilkumo. Ilgi balti plaukai beveik siekė grindis, tarsi jis būtų amžių amžius nepakilęs iš sosto. Kaupikai susispietė aplink jį, traukdami įvairius daiktus ir dėdami jam prie kojų. Tarp jų pamačiau ir savo iPod. Senasis žmogus šypsojosi, kaupikams čiauškant ir malantis aplinkui kaip nenustygstantiems vietoje šunims, kol galiausiai jo blyškios pilkos akys pažvelgė į mane.

Jis keletą kartų sumirksėjo, tarsi negalėdamas patikėti. Aš sulaikiau kvapą. Ar tai Machina? Ar kaupikai atvedė mane tiesiai pas Geležies karalių? Nemaniau, kad visagalis valdovas bus toks... senas.

– Nagi, nagi, – galiausiai sudžeržgė jis, – per visus šiuos metus pavaldiniai yra atnešę man daug keistų dalykų, tačiau čia bus pats keisčiausias. Kas tu, mergaite? Kodėl tu čia?

– Aš... Mano vardas Megana Čeis, pone. Ieškau savo brolio.

– Brolio? – Senolis priblokštas pasižiūrėjo į kaupikus. – Nepamenu, kad jūs būtumėte atitempę vaiką. Kas jums pasidarė?

Kaupikai sučiauškėjo purtydami galvas. Jiems plepant ir šokinėjant senasis vyras susiraukė ir pažvelgė į mane.

– Mano pavaldiniai sako, kad jie Dykynėje nesutiko nieko, išskyrus tave ir tavo draugą. Kodėl manai, kad tavo brolis yra čia?

– Aš... – Nutilusi apsidairiau po nutriušusią olą, nužvelgiau kaupikus ir silpną senį. Tai negali būti tiesa. – Aš atsiprašau, – pratęsiau sumišusi, jausdamasi visai kvailai, – bet ar jūs ne Machina, Geležies karalius?

– Ak, – senis atsilošė ir susinėrė rankas, – dabar aš suprantu. Machina turi tavo brolį, tiesa? Ir tu keliauji jį išgelbėti.

– Taip. – Aš atsipalaidavau ir su palengvėjimu atsidusau. – Tai jūs nesate Geležies karalius?

– Na, aš taip nepasakyčiau. – Senis nusišypsojo ir man vėl sukilo įtarimas. Jis nusijuokė. – Nesijaudink, vaike. Aš nekeliu jokios grėsmės. Tačiau tau būtų geriausia atsisakyti plano išgelbėti savo brolį. Machina per stiprus. Jo negali sužeisti joks ginklas. Tu tiesiog veltui paaukosi gyvybę.

Prisiminiau griovio dugne gulinčią Keramedžio strėlę ir man suspaudė širdį.

– Aš žinau, – sušnibždėjau. – Tačiau privalau pabandyti. Nuėjau taip toli. Negaliu dabar pasiduoti.

– Jeigu Machina pagrobė tavo brolį, vadinasi, jis tavęs laukia, – pasakė senis ir palinko į priekį. – Jam tavęs kažkodėl reikia. Aš jaučiu tavyje jėgą, mano mergaite, bet jos neužteks. Geležies karalius yra machinacijų meistras. Jis pasinaudos tavimi, kad įgyvendintų savo planus, ir tu negalėsi pasipriešinti. Eik namo, mergaite. Pamiršk, ko netekai, ir grįžk namo.

– Pamiršti? – Aš prisiminiau savo draugus, kurie viską paaukojo, kad nueičiau taip toli. Pakas. Senoji driadė. Ašas. – Ne, – sumurmėjau gumului gniaužiant gerklę. – Aš niekada negalėsiu pamiršti. Netgi jei tai beviltiška, privalau tęsti. Aš visiems tiek daug skolinga.

– Kvaila mergiotė, – suurzgė senis. – Aš žinau apie Machiną daugiau nei kas kitas – koks jo būdas, galia, kaip jis mąsto – ir vis vien tu manęs nesiklausai. Na ir puiku. Skubėk į pražūtį, kaip ir visi kiti, buvę prieš tave. Pati tuo įsitikinsi, kaip ir aš, bet bus per vėlu. Machinos nenugalėsi. Aš gailiuosi, kad nepaklausiau savo patarėjų, kai jie man taip sakė.

– Tu bandei jį įveikti? – Aš spoksojau mėgindama įsivaizduoti, kaip silpnas senis su kuo nors kovoja ir pralaimi. – Kada? Kaip?

– Kadaise pats buvau Geležies karalius, – kantriai tarė senis. – Aš vardu Ferumas 1, – paaiškino jis man apstulbusiai. – Kaip, be abejonės, pastebėjai, esu senas. Senesnis negu tas išpera Machina, senesnis negu visi geležies fėjūnai. Matai, aš buvau pirmasis, gimęs kalvėje, kai žmonija pradėjo eksperimentuoti su geležimi. Aš kilau iš jų vaizduotės, iš ambicijos užkariauti pasaulį metalu, kuris perskrostų bronzą kaip popierių. Buvau ten, kai pasaulis pradėjo keistis, kai žmonės iš Tamsiųjų amžių žengė pirmuosius žingsnius į civilizaciją.

Daugybę metų aš maniau, kad esu vienas. Tačiau žmonės niekada nebūna patenkinti – jie vis ieško, vis bando sukurti ką nors geresnio. Atėjo kiti, tokie pat kaip aš, gimę iš naujo pasaulio svajonių. Jie pripažino mane karaliumi ir šimtmečius mes slėpėmės, atsiskyrę nuo kitų fėjūnų. Žinoma, aš supratau, kad jeigu abeji rūmai sužinotų apie mus, jie susivienytų ir mus sunaikintų.

Tada, sukūrus kompiuterius, atsirado gremlinai ir blakės. Gimę iš baimės, kad mašinose slepiasi pabaisos, jie buvo labiau chaotiški nei kiti fėjūnai, žiaurūs ir destruktyvūs. Jie paplito po visą pasaulį. Technikai tapus kiekvienos šalies varančiąja jėga, pasirodė nauji, galingi fėjūnai. Virusė. Trukdis. Ir Machina, pats galingiausias iš visų. Jam neužteko tūnoti pasislėpus. Jis planavo užkariauti Niekadaniekada, paplisti kaip virusas, sunaikinti visus, kas jam priešinsis. Jis buvo mano pirmasis, galingiausias leitenantas ir mes keletą kartų susikirtome. Patarėjai siūlė jį ištremti, įkalinti, netgi nužudyti. Jie jo bijojo, ir ne be reikalo, bet aš neįžvelgiau pavojaus.

Aišku, buvo tik laiko klausimas, kada jis atsigręš prieš mane. Surinkęs vienminčių fėjūnų armiją, Machina įsiveržė į tvirtovę ir išskerdė visus, kas buvo man lojalūs. Mano pajėgos bandė priešintis, tačiau mes buvome seni ir niekam tikę, niekaip negalėjome prilygti žiauriai Machinos armijai.

Man beliko sėdėti soste, stebėti, kaip jis artinasi, ir laukti mirties. Tačiau Machina tik nusijuokė ir nubloškęs mane ant grindų pareiškė manęs nežudysiąs. Jis paliko mane po truputį nykti, kol metams bėgant būsiu visai pamirštas ir niekas neprisimins mano vardo nei kas aš buvau. Kai jis atsisėdo į mano sostą, pajutau, kaip galia mane apleidžia ir suteka į Machiną, pripažindama jį naujuoju Geležies karaliumi. Taigi dabar aš gyvenu čia. – Ferumas mostelėjo į olą ir aplinkui besimalančius kaupikus. – Tūnau apleistoje oloje, iš šiukšlių padarytame soste, ir esu galingųjų šiukšlininkų karalius. Garbingas titulas, tiesa? – Jo lūpas iškreipė karti šypsena. – Šie padarai labai ištikimi, jie neša man dovanas, kurių aš negaliu panaudoti, – taip tapau šiukšlių krūvos valdovu. Jie pripažino mane savo karaliumi, tik kas iš to? Jie negali sugrąžinti man sosto, bet tik jų dėka aš dar neištirpau užmarštyje. Negaliu numirti, ir to vos užtenka palaikyti gyvybei, žinant, ką praradau. Kas buvo iš manęs pavogta. O Machina yra tas, kuris viską suplanavo!

Jis susmuko soste ir delnais užsidengė veidą. Kaupikai šoko prie jo, užjaučiamai tapšnodami ir čiauškėdami. Žiūrint į jį mane užplūdo užuojauta ir pasibjaurėjimas.

– Aš taip pat daug ko netekau, – pasakiau pertraukdama jo tylų verksmą. – Machina iš manęs daug ką pagrobė. Tačiau aš nesiruošiu sėdėti ant kėdės ir laukti. Susikausiu su juo, nesvarbu, įmanoma jį sužeisti ar ne, ir kaip nors atsiimsiu tai, kas mano. Arba mirsiu bandydama. Aš neketinu pasiduoti.

Jis pasižiūrėjo į mane pro pirštus, jo silpnas kūnas drebėjo nuo ašarų. Tada šniurkštelėjo ir nuleido rankas, veidas buvo paniuręs ir tamsus.

– Tada eik, – sušnibždėjo jis, varydamas mane šalin. – Aš negaliu tavęs perkalbėti. Galbūt vienai neginkluotai mergaitei pavyks padaryti tai, ko nepavyko visai armijai. – Jis piktai nusijuokė ir mane tai kiek suerzino. – Sėkmės tau, kvaiša. Jeigu manęs neklausai, esi čia daugiau nepageidaujama. Mano pavaldiniai slaptais tuneliais, lyg korys vagojančiais žemę, nuves tave po jo tvirtove. Tai greičiausias kelias į susinaikinimą. Dabar eik. Tu man nusibodai.

Aš nenusilenkiau. Ir nepadėkojau jam už pagalbą. Tik nusigręžiau ir žengiau paskui kaupikus iš olos, jausdama nugara tūžmingą nuverstojo karaliaus žvilgsnį.

VĖL TUNELIAI. TRUMPO ATOKVĖPIO su pirmuoju Geležies karaliumi neužteko, kad atsikratyčiau nuovargio. Mes ilsėjomės retai ir aš kiekvieną laisvą minutėlę stengiausi miegoti. Kaupikai davė pakramtyti tamsoje šviečiančių keistų baltų grybų, kurių skonis buvo kaip pelėsio, tačiau nuo jų pradėjau matyti aklinoje tamsoje, tarsi būtų prieblanda. Tai buvo labai gerai, nes mano žibintuvėlis neišvengiamai sumirksėjo ir užgeso, o naujų elementų niekas nepasiūlė.

Praradau laiko nuovoką. Atrodė, visi tie urvai susiliejo į vieną didžiulį labirintą. Supratau, kad net jeigu pateksiu į Machinos tvirtovę ir išgelbėsiu Itaną, tuo pačiu keliu nebegrįšiu.

Tunelis baigėsi ir aš staiga atsidūriau ant akmeninio tilto, permesto per plačią bedugnę su dantytomis uolomis. Aplink mane, ant sienų ir lubų, esančių pavojingai arti tilto, sukosi ir girgždėjo geležiniai dantračiai, nuo kurių vibravo žemė. Artimiausi dantračiai buvo gerus tris kartus didesni už mane, kai kurie dar daugiau. Pasijutau, lyg būčiau atsidūrusi milžiniškame laikrodyje, o triukšmas buvo kurtinamas.

Mes tikriausiai po Machinos tvirtove,  – pamaniau su pagarbia baime dairydamasi aplinkui. – Kažin ką suka tie dantračiai?

Pajutau, kaip mane kažkas timptelėjo už rankovės, ir atsigręžusi pamačiau kaupikų vadą, rodantį per tiltą, jo čiauškėjimą užgožė dantračių džeržgimas. Aš supratau. Jie atvedė mane taip toli, kaip tik galėjo. O paskutinę kelio dalį teks įveikti vienui vienai.

Linktelėjau parodydama, kad supratau, ir pradėjau eiti pirmyn, tačiau jis sučiupo mane už rankos. Laikydamas už riešo pamojo kaupikams, kažką jiems sučiauškėjo. Du žengė pirmyn, siekdami savo kuprų.

– Viskas gerai, – pasakiau jiems, – jūs neprivalote...

Ir žodžiai įstrigo gerklėje. Pirmasis ištraukė ilgą makštį su pažįstama rankena, tamsoje šviečiančia melsvai. Aš sulaikiau kvėpavimą.

– Ar tai?..

Jis iškilmingai ištiesė ją man. Suėmusi už rankenos ištraukiau kardą ir patalpa nušvito blyškia mėlyna šviesa. Nuo Ašo kardo ašmenų kilo garas ir man sugniaužė gerklę.

Ak, Ašai.

Įkišau kardą į makštį ir užsijuosiau ant liemens, niūriai suverždama diržą.

– Aš tai labai vertinu, – pasakiau kaupikams, nors nežinojau, ar būsiu suprasta. Jie vėl sučiauškėjo ir vis dar nesitraukė iš vietos, vadas parodė į antrąjį, mažesnį kaupiką, šis priėjo artyn. Jis sumirksėjo, užsikišo ranką už nugaros ir ištraukė kiek aplamdytą lanką ir...

Akimirką mano širdis sustojo. Kaupikas laikė Keramedžio strėlę, gličią ir tepaluotą, tačiau nepažeistą. Aš pagarbiai ją paėmiau, galvoje pašėlusiu greičiu sukantis mintims. Jie galėjo atiduoti šiuos daiktus Ferumui, bet neatidavė, o visą šį laiką juos saugojo man. Strėlė mano rankose sutvinkčiojo, vis dar gyva ir mirtina.

Nieko negalvodama parklupau ant kelių ir apkabinau abu kaupikus, vadą ir mažesnįjį. Jie nustebę cyptelėjo. Jų kupros badė odą ir buvo neįmanoma jų dorai apkabinti, tačiau aš nekreipiau dėmesio. Kai pakilau, pasirodė, kad vadas nuraudo, nors tamsoje negalėjau gerai matyti, o mažesnysis buvo išsišiepęs nuo ausies iki ausies.

– Ačiū jums, – pasakiau kiek galėdama nuoširdesniu balsu. – Iš tiesų „ačiū“ neužtenka, bet tik taip galiu jums atsidėkoti. Jūs nuostabūs.

Jie sučiauškėjo ir paglostė man rankas. Gaila, kad nesupratau, ką šneka. Tada vadas aštriai šūktelėjo, kaupikai apsigręžė ir pradingo tunelyje. Mažasis kaupikas dar sykį atsisuko, jo akys ryškiai suspindo prieblandoje ir jis nėrė į urvą.

Aš išsitiesiau, užsikišau strėlę už diržo, kaip kad būtų daręs Ašas. Paėmusi lanką, su prie diržo kabančiu Ašo kardu žengiau į Machinos bokštą.

MAN ŽENGIANT TOLYN, netrukus akmenų takas virto metalinėmis grotelėmis, aš praėjau pro gigantišką laikrodžio mechanizmą ir nuo metalo brūžinimosi į metalą ėmė skaudėti dantis. Priešais išvydau įvijus laiptus, užlipau jais iki liuko ir šis su trenksmu atsivėrė. Aš cyptelėjau ir atsargiai iškišau galvą laukan.

Nieko. Patalpoje nebuvo nieko, išskyrus didžiulius, nuo karščio raudonai švytinčius katilus, iš kurių veržėsi šnypščiantis garas.

– Na gerai, – sumurmėjau ir pro grindis išlindau į viršų. Nuo tvyrančio baisaus karščio veidu iškart ėmė žliaugti prakaitas. – Aš viduje. O kur eiti toliau?

Viršun.

Mintis atėjo spontaniškai, tačiau aš žinojau, kad ji teisinga. Machina ir Itanas bus bokšto viršuje.

Dėmesį patraukė žvangantys žingsniai ir aš pasislėpiau už vieno katilo, nors nuo metalo sklido deginantis karštis. Į patalpą įėjo keli žemi kresni padarai, apsivilkę gremėzdiškais, panašiais į gaisrininkų kostiumais. Veidus dengė kvėpavimo kaukės, o į burną buvo įkišta pora vamzdelių, sujungtų su balionu ant nugarų. Jie vaikščiojo tarp krosnių, bilsnodami į jas veržliarakčiais, tikrindami nesuskaičiuojamą daugybę vamzdžių ir vožtuvų. Kiekvienam prie diržo skimbčiojo po didelį žiedą su raktais. Aš pasitraukiau į kampą, kad nepamatytų, ir į galvą šovė mintis.

Ėmiau sekti paskui juos, slapstydamasi garuose ir šešėliuose, ir stebėti, kaip jie dirba. Darbininkai nesišnekėjo vienas su kitu, buvo pasinėrę į darbą ir tai man puikiai tiko. Vienas atsiskyrė nuo grupės ir nepastebėtas kitų žengė į garus. Aš nusekiau paskui jį koridoriumi, padarytu iš vamzdžių, ir pamačiusi, kaip jis pasilenkė tikrinti šnypščiančio įtrūkimo metale, atsistojau jam už nugaros.

Išsitraukusi Ašo kardą palaukiau, kol jis atsisuks, tada žengiau į priekį ir prispaudžiau smaigalį jam prie krūtinės. Darbininkas pašoko ir metėsi atgal, tačiau vamzdžių voratinklis įkalino jį tarp išėjimo ir manęs. Aš žengiau į priekį ir nutaikiau kardą jam į gerklę.

– Nejudėk, – suurzgiau kaip mokėdama rūsčiau. Jis linktelėjo ir pakėlė pirštinėtas rankas. Mano širdis virpėjo, tačiau ėmiau skubinti jį, baksnodama kardu. – Daryk tai, ką pasakysiu, ir aš tavęs nenužudysiu, gerai? Nusirenk kostiumą.

Paklusdamas jis nusitraukė viršutinius drabužius, nusiėmė kaukę ir aš išvydau suprakaitavusį žmogutį tankia barzda. Nykštukas, pats paprasčiausias: nei metalinės odos, nei iš galvos kyšančių laidų, kurie rodytų jį esant geležies fėjūną. Juodos kaip anglys akys pažvelgė į mane, rankų raumenys subangavo ir nykštukas pradėjo iš manęs tyčiotis.

– Tai pagaliau atėjai? – Jis nusispjovė ant žemės šalia vamzdžio ir šis sušnypštė. – O mes visi čia spėliojome, kurį gi kelią pasirinksi. Na, jeigu ruošiesi mane nužudyti, mergaite, tai greičiau.

– Aš nesiruošiu nieko žudyti, – atsargiai pasakiau, laikydama kardą nukreiptą į jį, kaip kad mačiau darant Ašą. – Esu čia tik tam, kad susigrąžinčiau brolį.

Nykštukas suprunkštė.

– Jis viršuje, sosto menėje, kartu su Machina. Viršuje, vakariniame bokšto sparne. Sėkmės jį susigrąžinant.

Aš susiraukiau.

– Tu toks paslaugus. Kodėl turėčiau tavimi tikėti?

– Oi, mergaite, mums nerūpi Machina nei verksnys tavo brolis. – Nykštukas atsikrenkštė ir nusispjovė ant vamzdžio, šis sušnypštė rūgštimi. – Mūsų darbas – prižiūrėti, kad čia viskas veiktų, o ne žaisti rūmų žaidimus su saujele apsisnarglėjusių aristokratų. Machinos reikalai yra jo reikalai, paprašysiu manęs į juos nevelti.

– Tai tu nesiruoši manęs sustabdyti?

– Tau ką, švinu kas ausis užpylė? Man nerūpi, ką tu darysi, mergaite! Taigi, nužudyk mane arba palik ramybėje. Aš nestosiu tau skersai kelio, jei tik neatsidursi manajame.

– Gerai. – Aš nuleidau kardą. – Tačiau man reikia tavo kostiumo.

– Puiku, pasiimk. – Jis paspyrė kostiumą metalu kaustytu batu link manęs. – Mes turime keletą. O dabar galiu grįžti prie darbo ar turi dar kokių nors kvailų reikalavimų, trukdančių man dirbti?

Sudvejojau. Nenorėjau jo skriausti, bet negalėjau ir palikti laisvėje. Nesvarbu, ką kalba, jis gali pasakyti kitiems darbininkams – aš tikrai nepajėgčiau kovoti su jais visais. Apsidairiau ir pamačiau dar vieną liuką, panašų į tą, pro kurį įlindau.

Mostelėjau į jį kardu.

– Atidaryk ir lipk tenai.

– Į Dantratyną?

– Palik savo batus. Ir raktus.

Jis piktai pažvelgė į mane ir aš pakėliau kardą pasiruošusi smogti, jei jis mėgintų pulti mane. Tačiau nykštukas tik nusikeikė, nuėjo metalinėmis grotelėmis prie liuko ir įkišo raktą į spyną. Su trenksmu atidaręs liuką, jis nusitraukė batus ir nulipo metaliniais įvijais laiptais, skambančiais nuo kiekvieno žingsnio. Nykštukui piktai spoksant į mane, aš užtrenkiau ir užrakinau liuką, nepaisydama graužiančio kaltės jausmo.

Ėmiau vilktis nykštuko kostiumą – jis buvo šiltas, sunkus ir trenkė prakaitu. Apsivilkusi sukikenau. Kostiumas buvo per trumpas, bet platus ir visai tiko mano lieknai figūrai. Iš klešnių kyšojo blauzdos, tačiau aš įsispyriau į nykštuko batus ir tai nebekrito į akis. Bent jau tikėjausi, kad nekrinta. Tada užsimečiau ant pečių balioną, nusistebėjau, kad jis toks lengvas, ir užsidėjau kaukę. Į veidą plūstelėjo šaltas gaivus oras ir aš su palengvėjimu atsidusau.

Dabar vienintelė problema buvo kardas ir lankas. Bokšto darbininkai nevaikščiojo su ginklais. Tad susiradusi medžiagos, suvyniojau į ją ginklus ir pasispaudžiau po pažastimi. Keramedžio strėlė buvo saugiai užkišta man už diržo, po kostiumu.

Besidaužančia širdimi grįžau į katilinę, kur kiti nykštukai žingsniavo netvarkinga vorele. Giliai įkvėpusi, kad nusiraminčiau, nulenkiau galvą ir vengdama akių kontakto prisidėjau prie jų. Niekas į mane nekreipė dėmesio ir aš nusekiau ilgais laiptais į pagrindinį bokštą.

MACHINOS TVIRTOVĖ BUVO DIDŽIULĖ, metalinė ir aštri. Pylimus dengė spygliuoti metaliniai vijokliai. Iš sienų be jokio tikslo kyšojo aštrūs strypai. Viskas buvo sudėliota iš tiesių linijų ir aštrių kampų, netgi čia gyvenantys fėjūnai. Tarp visur esančių gremlinų pamačiau daugiau šarvuotų riterių, mechaninių šunų ir padarų, primenančių metalinius vabzdžius maldininkus, kurių sidabrinės antenos ir į didelius kardus panašios priekinės galūnės blykčiojo prieblandoje.

Nužengę nuo laiptų nykštukai išsiskirstė į grupeles po du, po tris ir pažiro po kiemą. Aš atsiskyriau nuo greitai mažėjančio būrio ir nuslinkau palei sieną apsimetusi, kad turiu užduotį. Greta lakstė gremlinai, jie vaikėsi vienas kitą arba kankino kitus fėjūnus. Man priėjus artyn, kompiuterių pelytės mažytėmis ausytėmis, kojytėmis ir mirksinčiomis raudonomis akimis skuosdavo šalin. Kartą ant vienos nukrito gremlinas, pasigirdo aukšto dažnio cypimas, gremlinas susigrūdo padarėlį sau į burną ir sukramtė žyrant kibirkštims. Jis man nusiviepė, tarp smailių dantų kabėjo pelės uodega, ir vėl nulėkė šalin. Suraukusi nosį ėjau toliau.

Galiausiai aptikau laiptus, palei sieną besivejančius aukštyn ne vieną metrą. Pažvelgiau į nesuskaičiuojamą daugybę pakopų ir man nudiegė skrandį. Turiu lipti. Ten Itanas. Ir Machina.

Suskaudo širdį, tarsi ten turėjo būti dar kažkas... kažkas, ką turėjau prisiminti. Tačiau prisiminimas nuskriejo šalin ir aš nieko neprisiminiau. Krūtinėje pašėlusiai besidaužančia širdimi pradėjau paskutinį savo kelionės etapą.

Kas dvidešimt pakopų buvo maži siauri langeliai. Aš pažvelgiau pro vieną ir pamačiau dangų, kur vėjyje pleveno keisti blizgantys paukščiai. Pačiame laiptų viršuje buvo metalinės durys, paženklintos emblema su spygliuotos vielos karūna. Aš greitai nusimečiau nykštuko drabužius ir su palengvėjimu atsidusau, pagaliau atsikračiusi sunkių prasmirdusių apdarų. Tada pasiėmiau lanką ir atsargiai įdėjau Keramedžio strėlę į templę. Įtempus lanką ji pradėjo tvinkčioti dar smarkiau, lyg iš susijaudinimo padažnėjęs pulsas.

Galiausiai, stovėdama prie paskutinių, į Geležies karaliaus bokštą vedančių durų, aš sudvejojau. Ar tikrai įstengsiu tai padaryti – nužudyti gyvą padarą? Nesu karys kaip Ašas ar fokusininkė kaip Pakas. Nesu tokia protinga kaip Grimas ir tikrai neturiu savo tėvo Oberono galios. Esu tiesiog Megana Čeis, vidurinės mokyklos moksleivė. Niekuo neišsiskirianti.

Ne. – Galvoje nuskambėjęs balsas buvo mano ir kartu ne mano.  – Tu esi daugiau nei tai. Tu – Oberono ir Melisos Čeis duktė. Tu esi priežastis, neleidžianti kilti karui tarp fėjūnų. Pako draugė, Itano sesuo, Ašo mylimoji: tu esi daug daugiau, nei manai. Tu turi viską, ko reikia. Teliko žengti žingsnį pirmyn.

Žingsnį pirmyn. Aš galiu tai padaryti. Giliai įkvėpusi pastūmiau duris.

Durys sugirgždėjo ir atsidarė, o aš atsidūriau priešais didžiulį sodą. Mane supo dantytos metalinės sienos, kylančios į atvirą dangų. Šalia akmeninio tako augo metaliniai medžiai kreivomis aštriomis šakomis. Nuo metalinių šakų mane stebėjo paukščiai. Kai jie suplazdėdavo sparnais, pasigirsdavo garsas, tarsi kas brūžintų du peilius ašmenimis vieną į kitą.

Pačiame sodo centre, kur susiėjo visi takai, stovėjo fontanas – ne iš marmuro ar plastiko, o iš skirtingų dydžių dantračių, kurie lėtai sukosi tekant vandeniui. Aš prisimerkiau ir įsižiūrėjau. Ant apatinio sraigto kažkas gulėjo, ant nugaros lėtai sukamas aplinkui.

Ten buvo Ašas.

Aš nesurikau jo vardo. Nenubėgau prie jo, nors kiekviena mano kūno ląstelė liepė taip pasielgti. Prisiverčiau likti rami ir apžvelgiau sodą, atsargiai ieškodama spąstų ar pasalos. Tačiau čia nebuvo daug vietų pasislėpti užpuolikams: išskyrus metalinius medžius ir kelis spygliuotus vijoklius, sodas atrodė tuščias.

Tik įsitikinusi, kad sode esu viena, akmeniniu taku pasileidau prie fontano.

Nebūk miręs. Tik nebūk miręs. Jį pamačius suspaudė širdį. Jis buvo apvyniotas daugybe metalinių grandinių ir prikaustytas prie sraigto. Viena koja tabalavo per kraštą, kita buvo palenkta po savimi. Jo marškiniai buvo suplėšyti į skutelius, blyški oda ryškiai kontrastavo su raudonomis nagų žymėmis. Atrodė, kad jis nekvėpuoja.

Drebančiomis rankomis išsitraukiau kardą. Pirmas kirtis sutrupino daugumą grandinių, o antras beveik perskėlė sraigtą pusiau. Grandinės nuslydo šalin, sraigtas sucypęs palietė žemę ir sustojo. Aš numečiau kardą ir ištraukiau Ašą iš fontano, jo kūnas buvo suglebęs ir šaltas.

– Ašai. – Sūpavau jį glėbyje, pro ašaras, pro siaubingą slegiančią tuštumą. – Nagi, Ašai. – Supurčiau jį. – Nesielk taip su manimi. Atsimerk. Prabusk, prašau...

Jo suglebęs kūnas nereagavo. Aš prikandau lūpą taip stipriai, kad net pajutau kraujo skonį, ir įsikniaubiau jam į kaklą.

– Atleisk, – sušnibždėjau ir pradėjau verkti. Ašaros byrėjo iš po užmerktų vokų ir krito ant jo drėgnos šaltos odos. – Atleisk man. Jau geriau tu būtum čia nėjęs. Jau geriau nebūtum sutikęs su tuo kvailu sandoriu. Visa tai mano kaltė. Pakas ir senoji driadė, Grimas, o dabar tu... – Ašaroms gniaužiant gerklę darėsi sunku kalbėti. – Man taip gaila, – vėl sumurmėjau nežinodama, ką dar pasakyti. – Man taip gaila, taip gaila...

Kažkas sujudėjo man po smakru. Mirksėdama ir kūkčiodama atsilošiau ir pažvelgiau jam į veidą. Ašo oda vis dar buvo blyški, tačiau po vokais pastebėjau judant akių obuolius. Besidaužančia širdimi palenkiau galvą ir pabučiavau jį. Jo lūpos prasivėrė ir pasigirdo duslus atodūsis.

Aš su palengvėjimu iškvėpiau jo vardą. Jis atsimerkė ir sutrikęs pažvelgė į mane, tarsi nebūtų tikras, ar visa tai nėra sapnas. Pajudino lūpas, tačiau prireikė kelių bandymų, kol ištarė:

– Megana?

– Taip, – nedelsdama sušnabždėjau. – Aš čia.

Jo ranka pakilo, pirštai sustojo ant mano kaklo, tada nuslydo oda žemyn.

– Aš... sapnavau... kad tu ateisi, – sumurmėjo jis, akys truputį prašviesėjo, o veidas apsiniaukė. – Tu neturėtum... būti čia. – Jis aiktelėjo pirštais spausdamas man ranką. – Tai... spąstai.

O tada aš išgirdau tą siaubingą, niūrų juoką, sklindantį nuo sienos už mūsų. Fontano sraigtai suvirpėjo ir pradėjo suktis į kitą pusę. Garsiai džergždama ir tarškėdama siena už mūsų prasmego į žemę ir atidengė kitą sodo dalį. Metaliniais medžiais apsodintas kelias vedė prie didžiulio sosto, kylančio į dangų. Jo papėdėje stovėjo būrys šarvuotų riterių, pliki jų kardai buvo nukreipti į mus. Kitas būrys įžengė pro duris ir jas užtrenkė, įkalindamas mus per vidurį.

Savo sosto viršūnėje stovėjo ir su niūriu pasitenkinimu mus stebėjo Machina, Geležies karalius.

1 Lot. ferrum – geležis.

24

Machina

Karalius nuo sosto nusišypsojo man aštria kaip skustuvas šypsena.

– Megana Čeis, – sumurmėjo jis, sode nuaidėjo džiugus jo balsas. – Sveika atvykusi. Aš tavęs laukiau.

Švelniai paguldžiau Ašą, nepaisydama jo prieštaravimo, žengiau į priekį ir jį užstojau. Mano širdis nusirito į kulnus. Nežinau, kokį tikėjausi pamatyti Geležies karalių, bet tikrai ne tokį. Šalia sosto stovintis valdovas buvo aukštas ir elegantiškas, ilgais sidabriniais plaukais ir smailiomis ausimis kaip visi kilmingieji fėjūnai. Jis kažkuo priminė Oberoną – rafinuotą, grakštų ir nepaprastai galingą. Tačiau, kitaip nei Oberonas, karaliaujantis prabangiuose Vasaros rūmuose, jis vilkėjo paprastą juodą paltą, besiplaikstantį vėjyje. Aplink jį kaip griaustinis be garso traškėjo energija, o įkypose akyse blyksėjo žaibai. Vienoje jo ausyje spindėjo metalinis auskaras, kitoje – Bluetooth ausinė. Jo gražus arogantiškas veidas buvo aštrių bruožų, atrodė, kad per arti priėjęs gali įsipjauti skruostą. Tačiau jam šypsantis visas kambarys nušvisdavo. Jis buvo apsigaubęs keistu sidabriniu apsiaustu, kuris raitėsi, tarsi būtų gyvas.

Čiupau lanką su strėlę nuo žemės ir nusitaikiau į Geležies karalių. Tai, ko gero, vienintelė mano proga. Man įtempus templę, Keramedžio strėlė sutvinkčiojo. Riteriai suriko ir pavėluotai puolė pirmyn. Aš paleidau strėlę ir pergalingai sušukau žiūrėdama, kaip ji skrieja tiesiai į taikinį – į Geležies karaliaus širdį. O tada Machinos apsiaustas atgijo.

Iš jo pečių ir nugaros šaute iššovė ir žaibiškai išsivyniojo sidabriniai lynai. Jie susisiautė aplink Machiną kaip keisti dygliuoti sparnai. Aštrūs adatų galiukai suspindo šviesoje. Saugodami Geležies karalių jie tarsi botagas kirto į priekį, atmušė Keramedžio strėlę ir nukreipė kita kryptimi. Mačiau kaip strėlė pataikė į metalinį medį ir skilusi pusiau nukrito ant žemės. Kažkas suriko iš pykčio ir baimės, tik po akimirkos supratau, kad tai mano pačios balsas.

Prie mūsų, tikriausiai gavę atitinkamus nurodymus, pribėgo sargybiniai pakeltais kardais. Aš pastebėjau, kad Ašas mėgina stotis, norėdamas mane apginti, bet buvo per vėlu. Strėlė nepasiekė tikslo ir mes tuoj mirsime.

– Stokit.

Machinos balsas buvo visai negarsus. Jis nerėkė, nešaukė įsakymo, tačiau visi riteriai sustingo, tarsi juos kas būtų timptelėjęs už nematomos virvutės. Geležies karaliui leidžiantis nuo sosto, lynai lėtai sukosi aplinkui kaip alkanos gyvatės. Kai jo pėdos palietė žemę, jis man nusišypsojo, visiškai nesijaudindamas dėl to, kad aš ką tik bandžiau jį nužudyti.

– Išeikit, – riteriams paliepė jis, neatitraukdamas akių nuo manęs. Keletas iš jų nustebę staiga atsisuko.

– Mano karaliau? – pralemeno vienas ir aš atpažinau jo balsą. Kvintas, vienas tų, kurie su Geležiniu arkliu buvo kasyklose. Kažin ar Tercijus irgi čia?

– Damai nemalonu jus čia matyti, – tęsė Machina nusisukęs nuo manęs. – O aš nenoriu, kad jai būtų nemalonu. Eikit. Aš pasirūpinsiu ja ir Žiemos princu.

– Bet, valdove...

Machina nesujudėjo. Vienas lynas beveik nepastebimai šovė į priekį, pervėrė riterio šarvus ir išlindo jam nugaroje. Jis pakėlė Kvintą aukštai į orą ir bloškė į sieną. Kvintas sudžeržgė atsitrenkęs į metalą ir susmuko ant žemės, jo šarvuose žiojėjo skylė. Po juo ėmė sklisti tamsi tiršto kraujo dėmė.

– Išeikit, – tyliai pasakė Machina ir riteriai suskubo paklusti. Jie pasišalino pro duris ir jas užtrenkė už savęs. Mes likome vieni su Geležies karaliumi.

Machina žiūrėjo į mane bedugnėmis juodomis akimis.

– Tu tokia graži, kaip ir įsivaizdavau, – pasakė jis, jam žengiant artyn lynai susivyniojo už nugaros. – Graži, ugninga, ryžtinga. – Jis sustojo už kelių metrų, o lynai vėl pavirto gyvu apsiaustu. – Tobula.

Pažvelgiau į Ašą, vis dar susmukusį prie fontano, ir žengiau į priekį.

– Aš čia dėl savo brolio, – ištariau ir pajutau palengvėjimą, kad mano balsas nedreba. – Prašau paleisti jį. Noriu parsigabenti jį namo.

Machina tyliai žiūrėjo į mane, tada mostelėjo už savęs. Pasigirdo garsus džeržgesys ir kažkas iškilo iš žemės šalia sosto, tarsi pakeltas keltuvu. Pasirodė didelis kaltinio metalo narvas. O jame...

– Itanai! – Aš puoliau pirmyn, tačiau Machinos lynai užtvėrė kelią. Itanas įsikibo narvo virbų, žiūrėdamas į mane išsigandusiomis mėlynomis akimis. Sode nuaidėjo jo spigus balsas.

– Mege!

Ašas už manęs suurzgė ir nusikeikęs pamėgino stotis. Aš įsiutusi pasisukau į Machiną.

– Paleisk jį! Jis tik mažas vaikas! Kam jo tau apskritai prisireikė?

– Mano brangioji, tu manęs nesupratai. – Machinos lynai gąsdinamai sulingavo, versdami mane atsitraukti. – Man tavo brolio nereikia. Aš pagrobiau jį, nes žinojau, kad tai privers tave ateiti čia.

– Kodėl? – paklausiau sukdamasi į jį. – Kam grobti Itaną? Galėjai tiesiog pasiimti mane. Kam painioti jį į visa tai?

Machina nusišypsojo.

– Tu buvai gerai saugoma, Megana Čeis. Šaunusis Robinas – sunkiai įveikiamas asmens sargybinis, aš negalėjau rizikuoti atkreipti dėmesį į save ar savo pasaulį. Laimei, tavo brolis tokios apsaugos neturėjo. Geriau jau pasiekti, kad tu čia ateitum savo valia, nei rizikuoti užpykdyti Oberoną ir Vasaros rūmus. Be to... – Machina prisimerkė iki siauručių juodų plyšelių, nors nenustojo man šypsotis. – Man reikėjo tave išbandyti, patikrinti, ar tu tikrai ta – išrinktoji. Jeigu nebūtum viena pasiekusi mano bokšto, vadinasi, esi neverta.

– Neverta ko? – Staiga pasijutau labai pavargusi. Buvau pavargusi ir norėjau žūtbūt išvaduoti brolį, ištraukti jį iš šitos beprotybės, kol ji jo neprarijo. Aš pralaimėjau, Machina laimėjo šitą šachmatų partiją, tačiau vis dar galėjau sugrąžinti Itaną į mūsų pasaulį. – Ko tu nori, Machina? – paklausiau pavargusiu balsu, jausdama, kaip Geležies karalius žengia artyn. – Kad ir kas tai būtų, tiesiog leisk Itanui grįžti į mūsų pasaulį. Sakei, tau reikia manęs. Štai aš. Tačiau leisk mano broliui grįžti namo.

– Žinoma, – sutiko Machina, – bet iš pradžių sudarykime sandorį.

Aš sustingau, manyje viskas dar virė. Spėliojau, ko jis paprašys. Nujaučiau, kad man tai kainuos brangiai.

– Megana, nereikia, – suurzgė Ašas; laikydamasis už fontano jis stojosi, nepaisydamas rankas deginančios geležies. Machina nekreipė į jį dėmesio.

– Kokį sandorį? – tyliai paklausiau.

Geležies karalius žengė arčiau. Mane net nupurtė, kai jo lynai palietė man veidą ir rankas.

– Aš tave stebėjau šešiolika metų, – sumurmėjo jis, – laukdamas dienos, kai tu pagaliau praregėsi ir išvysi mus. Laukdamas dienos, kai tu ateisi pas mane. Tavo tėvas būtų tave apakinęs, kad niekada nematytum mūsų pasaulio. Jis bijo tavo galios, bijo tavo būsimos jėgos – pusiau fėjūnės, kurios neveikia geležis, tačiau gyslose teka Vasaros karaliaus kraujas. Tokia didelė jėga. – Pagaliau jis pastebėjo Ašą, atsistojusį ant kojų, ir čia pat nuo jo nusigręžė. – Mebė suprato tavo galią, štai kodėl ji tavęs taip trokšta. Todėl ir pasiuntė savo geriausią karį tave sučiupti. Bet net ji negali pasiūlyti to, ką galiu aš.

Machina įveikė paskutinius mus skiriančius žingsnius ir paėmė mane už rankos. Prisilietimas buvo šaltas ir aš pajutau jame zvimbiančią galią, kaip elektros srovę.

– Noriu, kad būtum mano karalienė, Megana Čeis. Aš tau siūlau savo karalystę, savo pavaldinius, save. Noriu, kad tu valdytum šalia. Senakraujai paseno. Jų laikas baigėsi. Metas įsigalėti naujai tvarkai, stipresnei ir geresnei nei senųjų. Tik ištark „taip“ ir tu gyvensi amžinai kaip visų fėjūnų karalienė. Tavo brolis gali grįžti namo. Aš netgi leisiu tau pasilikti princą, jeigu panorėsi, nors, bijau, kad jam nepavyks prisitaikyti prie mūsų karalystės. Kad ir kaip ten būtų, tavo vieta čia, šalia manęs. Argi ne to tu visada norėjai? Priklausyti?

Aš sudvejojau. Valdyti su Machina, tapti karaliene. Niekas daugiau manęs neerzintų ir nesišaipytų, aš turėčiau minias padarų, pasiruošusių vykdyti visas mano užgaidas, ir pagaliau atsidurčiau pačioje viršūnėje. Būčiau pati mylimiausia. Tačiau tada pamačiau medžius, iškraipytus ir metalinius, ir prisiminiau šiurpią, bevaisę Laukmiškio dykynę. Machina užnuodys visą Niekadaniekada. Visi augalai išmirs arba taps iškreiptomis kopijomis. Oberonas, Grimalkinas, Pakas žus, kaip ir visas Niekadaniekada pasaulis, liks tik gremlinai, vabalai ir geležies fėjūnai.

Aš nurijau gerklėje įstrigusį gumulą. Ir nors žinojau atsakymą, paklausiau:

– O jeigu aš atsisakysiu?

Machinos išraiška nepasikeitė.

– Tada tavo princas mirs. Taip pat ir tavo brolis. Arba galbūt aš padarysiu jį savo žaislu, pusiau žmogumi, pusiau mašina. Senakraujai bus sunaikinti su tavimi ar be tavęs, mano brangioji. Aš tau duodu pasirinkti: valdyti kartu arba būti prarytai pažangos. Mano neviltis augo.

Machina ištiesė ranką ir paglostė man veidą.

– Nejaugi taip baisu valdyti, mano meile? – paklausė jis ir kilstelėjo man smakrą, kad pažvelgčiau į jį. – Ne vieną tūkstantmetį tiek žmonės, tiek fėjūnai tai darė. Naikino silpnuosius, kad būtų vietos stipriesiems. Senakraujai ir geležies fėjūnai negali būti kartu, tu tai žinai. Oberonas ir Mebė būtų mus sunaikinę, jei būtų apie mus žinoję. Koks gi tada skirtumas? – Jo bučinys, lengvas kaip pūkas ir kupinas energijos, palietė man lūpas. – Eikš. Tau tereikia ištarti vieną žodį. Vienas žodis, ir tavo brolis grįš namo, vienas žodis, ir tu išgelbėsi mylimą princą. Žiūrėk. – Jis mostelėjo ranka ir sode iškilo didžiulė metalinė arka. Kitoje pusėje per vartus spėjau pamatyti savo namus, bet staiga viskas išnyko. Aš aiktelėjau, o Machina nusišypsojo. – Galiu tuoj pat nusiųsti jį namo, tik ištark „taip“. Vienas žodis, ir tu amžinai būsi mano karalienė.

Aš įkvėpiau.

– Aš...

O tada šalia atsirado Ašas. Nesupratau, kaip jis pajėgė stovėti ir judėti. Atrodydamas kraupiai jis nustūmė mane šalin ir Machina nustebęs suraukė antakius. Tvykstelėjo lynai taikydami į Ašą, princas puolė į priekį ir įsmeigė savo kardą Machinai į krūtinę.

Machina pasviro atgal, jo veidą iškreipė agonija. Aplink krūtinėje kyšančią kardo rankeną sublykčiojo žaibai. Jo lynai šovė pirmyn, smogė Ašui ir jis siaubingai žlegtelėjęs atsitrenkė į medį. Kai Ašas susmuko prie kamieno, Machina išsitiesė ir įsiutęs pažvelgė į jį.

Geležies karalius suėmė už rankenos ir išsitraukė kardą iš krūtinės. Tvykstelėjo žaibas ištirpindamas ledą, šalia žaizdos išlindo plonyčiai laidai ir susipynę ją užtraukė. Machina numetė kardą šalin ir pažvelgė į mane. Jo juodose akyse blizgėjo įniršis.

– Mano kantrybė senka, brangioji. – Vienas jo lynas šovė pirmyn, apsivyniojo Ašui aplink kaklą ir pakėlė jį į orą. Ašas pradėjo dusti ir silpnai pabandė priešintis, kai Machina jį papurtė pakėlęs virš galvos. Itanas savo narve pravirko. – Valdyk su manimi, antraip jis mirs. Apsispręsk.

Mano drebančios kojos sulinko ir aš parklupau delnais atsiremdama į šaltus grindinio akmenis. Kaip aš galiu rinktis? Bet kuriuo atveju žus žmonės. Aš negaliu to leisti. Aš to neleisiu.

Žemė po mano delnais sutvinkčiojo. Aš užsimerkiau ir leidau savo pasąmonei susilieti su žeme, ieškodama gyvybės kibirkštėlės. Pajutau medžius Machinos rūmuose, jų šakos buvo jau mirusios, tačiau šaknys ir šerdys sveikos. Kaip ir praėjusį kartą. Aš juos lengvai stumtelėjau ir jie man atsakė, ėmė raitytis norėdami mane pasiekti, skverbtis pro žemę, kaip siekė tie medžiai Vasaros rūmuose, Oberono iškviesti kovoti su chimera.

Koks tėvas, tokia ir duktė.

Aš giliai įkvėpiau ir patraukiau.

Žemė sudrebėjo ir staiga pro grindinį traškėdamos ir raitydamosi į paviršių išlindo gyvos šaknys. Machina supanikavęs šūktelėjo ir šaknys nuskriejo link jo, apsivijo kūną ir įkalino jo lynus. Jis suriaumojęs puolė, iš rankų laidydamas žaibus, bandydamas nublokšti medžius. Šaknys ir lynai vijosi vieni aplink kitus kaip įsiutintos gyvatės, šokančios hipnotizuojantį įniršio šokį.

Lynai išmetė Ašą ir jis nukrito šalia metalinio medžio; nors aplamdytas ir pritrenktas, jis vis vien bandė stotis ir atgauti savo ginklą. Šalia kamieno aš pamačiau blyškaus medžio atplaišą – pusę trūkusios Keramedžio strėlės – ir puoliau prie jos.

Aplink mano koją apsivijo lynas ir parbloškė ant žemės. Apsivertusi pamačiau į mane spoksantį Machiną, ištiesęs ranką jis grūmėsi su šaknimis. Lynas ant mano kojos susiveržė ir pradėjo tempti link jo. Aš surikau ir mėginau rankomis įsikabinti į žemę, tačiau tik nusilaužiau nagus ir susikruvinau pirštus. Iš įniršio persikreipęs Geležies karaliaus veidas vis artėjo.

Staiga blykstelėjo Ašo kardas, jis nukirto mane tempiantį lyną. Link jo šovė daugiau lynų, tačiau Žiemos princas nesitraukė, blykčiodamas kardu jis kapojo mus apraizgiusius metalinius čiuptuvus.

– Bėk, – suurzgė jis, ore nukirtęs lyno galą. – Aš juos sulaikysiu. Bėk!

Aš pašokau ant kojų ir puoliau prie medžio, po kuriuo gulėjo perskelta strėlė. Pirštais spausdama baltą medį atsigręžiau ir pamačiau, kaip lynas praslydo pro Ašo gynybą, trenkė jam į petį ir prismeigė prie žemės. Ašas sukaukė, silpnai mojavo kardu, kol kitas lynas išmušė jį iš rankos.

Leidausi bėgti prie Geležies karaliaus, išsisukinėdama nuo lynų ir į gyvates panašių šaknų. Akimirką jo dėmesys buvo prikaustytas prie Ašo, tada jis vėl pastebėjo mane ir tamsiose akyse sublykčiojo žaibai. Surikusi kovos šūkį puoliau pirmyn.

Kai jau buvau pasiekusi jį, kažkas taip trenkė iš nugaros, kad net užėmė kvapą. Aš negalėjau pajudėti ir supratau, kad vienas jo lynų persmeigė mane iš nugaros. Keista, tačiau nejaučiau jokio skausmo.

Machina prisitraukė mane prie savęs, lynams ir šaknims toliau kaunantis mums virš galvų. Viskas aplinkui išblėso ir likome tik mes.

– Aš būčiau tave padaręs savo karaliene, – sumurmėjo jis ir ištiesė ranką į mane. Aplink jo liemenį apsivijusios šaknys susiveržė ir prispaudė kitą ranką, tačiau neatrodė, kad jis būtų pastebėjęs. – Aš tau būčiau davęs viską. Kodėl atsisakei tokio pasiūlymo?

Aš suspaudžiau rankoje Keramedį, vis dar jausdama jame silpną gyvybės pulsavimą.

– Nes, – sušnibždėjau keldama ranką, – aš jau turiu viską, ko man reikia.

Smogiau ir suvariau strėlę jam į krūtinę.

Iš Machinos lūpų išsiveržė begarsis riksmas. Jis atlošė galvą vis dar rėkdamas, iš gerklės išlindo žali ūgliai ir pradėjo plisti jo kaklu. Mane užliejo keistas elektros srovę primenantis energijos pliūpsnis, nuo kurio sutraukė raumenis. Lynas nubloškė mane šalin, aš atsitrenkiau į žemę ir užgniaužiau klyksmą, kai nugarą pervėrė aštrus skausmas. Šiaip ne taip atsistojusi apsidairiau, pagriebiau kardą ir nubėgau prie Itano narvo. Vienu ledo kardo kirčiu išmušusi narvo duris aš stipriai apkabinau brolį ir pajutau, kaip jis verkia man į plaukus.

– Megana! – Link manęs svirduliavo Ašas, viena ranka spausdamas petį, iš kurio tamsia srovele tekėjo kraujas. Už jo atsilapojo durys ir pasipylė daugybė riterių. Akimirką jie nustebę sustingo, žiūrėdami į savo karalių sodo viduryje.

Įkalintas Machina vis dar raitėsi, bet silpnai. Jam iš krūtinės lindo šakos, lynai virto vijokliais ir apsipylė smulkiais baltais žiedais. Mums bežiūrint karalius skilo pusiau ir iš krūtinės išaugo naujas ąžuolas. Nuo šakų nukrito Bluetooth ausinė ir mirksėdama liko gulėti prie medžio šaknų.

– Oho, – sušnibždėjau į tylą.

Riaumodami riteriai atsigręžė į mus. Jie puolė link mūsų, tačiau staiga žemė sudrebėjo. Geležinis sostas pradėjo griūti, nuo jo į visas puses pažiro aštrūs, panašūs į šrapnelį gabalai, nuaidėjo kurtinamas griausmas. Žemė vėl sudrebėjo ir visi susvyravo.

Tada atskilo didžiulis sodo gabalas ir nugarmėjo žemyn, į nebūtį nusinešdamas keletą riterių. Žemėje atsirado dar daugiau įtrūkimų ir kiemas suskilo į atskiras dalis. Rėkdami riteriai pasklido į šalis.

– Bokštas griūva! – sušuko Ašas išsilenkdamas sijos. – Mums reikia greičiau iš čia nešdintis!

Klupčiodama dėl atsirandančių vis daugiau plyšių, aš nubėgau prie metalinės arkos ir nėriau pro ją, tačiau nieko neatsitiko – tik perėjau į kitą pusę. Apimta nevilties karštligiškai apsidairiau.

– Žmogau, – tarė pažįstamas balsas ir vizgindamas uodega pasirodė Grimalkinas. Aš išsižiojau, negalėdama patikėti savo akimis. – Čionai. Greičiau.

– Maniau, kad tu pasitraukei, – aiktelėjau sekdama paskui jį per sodą prie dviejų greta augančių metalinių medžių, kurių kamienai irgi sudarė arką. Grimalkinas atsigręžė į mane ir prunkštelėjo.

– Aš gi žinojau, kad tu pasirinksi sunkiausią įmanomą būdą, – pasakė jis plakdamas uodega. – Jeigu būtum paklausiusi manęs, būčiau parodęs lengvesnį kelią. Dabar paskubėk. Nuo šito oro man bloga.

Žemę supurtė kurtinantis riaumojimas ir sodas suskilo į atskiras dalis. Stipriai spausdama Itaną, nėriau tarp kamienų, Ašas lipo man ant kulnų. Mums kirtus ribą pajutau, kaip apgaubia kerai, supratau, kad mes krintame, ir viskas aptemo.

25

Grįžimas namo

Lėtai prabudusi pajutau, kad skruostu liečiuosi prie šaltos grindų plytelės. Raukydamasi atsisėdau ir pamėginau suprasti, ką skauda. Neabejojau, jog turėtų daug ką skaudėti: prisiminiau, kad Machina man į nugarą suvarė vieną savo plieninių lynų, prisiminiau agoniją, kai jis juos ištraukė iš kūno, tačiau nejutau skausmo. Tiesą sakant, jaučiausi geriau nei bet kada, žvalgantis po patalpą mano pojūčiai buvo kaip niekad aštrūs. Aš gulėjau ilgame tamsiame kambaryje, pilname stalų su kompiuteriais. Mokyklos kompiuterių klasė!

Staigiai atsisėdau ir apsidairiau ieškodama brolio, vieną akimirką šmėstelėjo mintis, ar tai ne koks košmariškas sapnas. Tačiau po sekundės nusiraminau. Lėtai ir giliai kvėpuodamas Itanas kietai miegojo po gretimu stalu. Nubraukiau garbaną jam nuo kaktos, nusišypsojau ir pakilau.

Ašo niekur nebuvo matyti, tačiau ant stalo po purvinu langu gulėjo Grimalkinas ir murkė saulėkaitoje. Atsargiai, kad nepažadinčiau Itano, priėjau prie jo.

– Na pagaliau, – katinas nusižiovavo ir pramerkęs vieną akį pasižiūrėjo į mane. – Jau maniau, kad miegosi amžinai. O tu žinai, kad knarki?

Aš praleidau pro ausis komentarą ir atsisėdau ant stalo šalia jo.

– Kur Ašas?

– Išvyko. – Katinas atsitūpė, pasirąžė ir apsivijo uodegą aplink save. – Jis išėjo prieš tau pabundant. Sakė turįs kai kuo pasirūpinti. Liepė perduoti, kad jo nelauktum.

– Ak. – Kol kas nežinojau, kaip turėčiau jaustis. Galėjau nusiminti, supykti, įsižeisti, kad jis taip staiga išvyko, tačiau jutau tik nuovargį. Ir buvo truputį liūdna. – Ašas sunkiai sužeistas, Grimai. Ar jis pasveiks?

Grimalkinas nusižiovavo, nerodydamas jokio susirūpinimo. Tai manęs neįtikino, vis dėlto Ašas stiprus: jam užteko jėgų kartu su manimi nukeliauti į pačią Geležies karalystės širdį ir grįžti atgal. Silpnesnis fėjūnas būtų miręs. Jis pats vos atlaikė. Ar Ašas traukė kerus iš manęs toje apleistoje vietoje? O gal dar kas nors padėjo jam išgyventi? Kažin ar turėsiu galimybę jo paklausti.

– Taigi, – aš vėl atsigręžiau į katiną, – tu suradai mums kelią namo. Sveikinu. Ką aš tau skolinga šįkart? Dar vieną paslaugą ar gyvenimo skolą? Savo pirmagimį?

– Ne, – Grimalkinas linksmai prisimerkė, – apie šitą mes pamiršime. Tik šįkart.

Mes kiek pasėdėjome tylomis, mėgaudamiesi saulės šiluma, laimingi vien būdami gyvi. Tačiau žiūrint į po stalu miegantį Itaną mane apėmė keistas sunkumas, lyg kažko trūktų. Tarsi fėjūnų pasaulyje aš būčiau užmiršusi kažką svarbaus.

– Taigi, – pratarė Grimalkinas laižydamas priekinę leteną. – Ką tu veiksi dabar?

Aš gūžtelėjau pečiais.

– Nežinau. Tikriausiai parvesiu Itaną namo. Eisiu į mokyklą. Bandysiu toliau gyventi savo gyvenimą. – Pagalvojau apie Paką ir man sugniaužė gerklę. Be jo mokykla nebus tokia pat. Tikėjausi, kad jam viskas gerai ir kad jį dar pamatysiu. Prisiminus Ašą toptelėjo, ar Žiemos rūmų princas pakviestų mane į kiną ar koncertą.

– Viltis niekada nemiršta.

– Taip, – atsidusau ir mes vėl nutilome.

– Aš vis galvoju, – tęsė Grimalkinas, – kaip Machina apskritai pagrobė tavo brolį. Taip, jis pasinaudojo pakeistinuku, tačiau šis nebuvo geležies fėjūnas. Kaip jis galėjo juos sukeisti, jeigu pats neturėjo pakeistinuko?

Aš irgi apie tai pagalvojau ir susiraukiau.

– Jam turėjo kas nors padėti, – pasakiau.

Grimalkinas linktelėjo.

– Ir aš taip manau. O tai reiškia, kad Machinai padėjo paprastas fėjūnas, kuris tikrai nebus tavimi patenkintas, kad Geležies karaliaus nebeliko.

Aš sudrebėjau jausdama, kaip viltis vėl turėti normalų gyvenimą sparčiai blėsta. Įsivaizdavau peilius ant grindų, prie lovos galvūgalio pririštus plaukus, dingstančius daiktus ir po lova ar spintoje tūnančius ir pasiruošusius pulti piktus fėjūnus. Viena buvo aišku – niekada negalėsiu ramiai miegoti. Kažin kaip reikės apginti savo šeimą.

Iš kampo pasigirdo niurzgimas. Itanas budo iš miego.

– Pirmyn, – man pakilus sumurkė Grimalkinas. – Sugrąžink jį namo.

Aš troškau jam padėkoti, tačiau jokiais būdais nenorėjau dar labiau įsiskolinti katinui. Todėl paėmiau Itaną ir nuėjau per klasę tarp stalų ir tamsių kompiuterių. Nuo durų, kurios, laimei, buvo neužrakintos, atsigręžiau į saulės spindulių nužertą langą, tačiau Grimalkino ten jau nebebuvo.

Mokykla buvo tamsi ir tuščia. Suglumusi ėjau tamsiais koridoriais, spausdama Itano ranką ir spėliodama, kurgi visi pradingo. Gal dabar savaitgalis, tačiau tai niekaip nepaaiškino dulkėtų grindų, spintelių ir keisto tuštumos jausmo, žengiant pro užrakintas klases. Netgi šeštadieniais vykdavo bent jau po vieną užklasinę pamoką. O dabar atrodė, kad mokykla tuščia jau kelias savaites.

Paradinės durys buvo užrakintos, tad man teko atidaryti langą. Iš pradžių iškėliau Itaną, paskui išlindau pati ir nušokusi ant grindinio apsidairiau. Automobilių aikštelė buvo tuščia, nors ir diena. Vieta atrodė visiškai apleista.

Itanas tylomis žvalgėsi aplinkui apskritomis mėlynomis akimis. Jis atrodė kažkoks keistai sąmoningas, lyg būtų vyresnis, nors jo kūnas nepakito. Tai man nedavė ramybės ir aš švelniai spustelėjau jam ranką.

– Mes tuoj būsime namie, gerai? – sušnibždėjau, kai ėjome per automobilių aikštelę. – Trumpa kelionė autobusu ir tu vėl pamatysi mamą ir Luką. Ar tu to lauki?

Jis rimtai į mane pažvelgė ir tyliai linktelėjo. Bet nenusišypsojo.

MES PALIKOME MOKYKLOS TERITORIJĄ ir šaligatviu nuėjome į artimiausią autobusų stotelę. Pro šalį lėkė automobiliai, nardydami vėlyvos popietės transporto sraute, o šaligatviais skubėjo žmonės. Kelios senutės nusišypsojo ir pamojavo Itanui, tačiau jis nekreipė į jas jokio dėmesio. Man sutraukė skrandį nerimaujant dėl jo. Mėginau brolį pralinksminti, klausinėjau įvairių dalykų, pasakojau apie savo nuotykius, tačiau jis tik žiūrėjo į mane liūdnomis mėlynomis akimis ir netarė nė žodžio.

Laukdami autobuso mes stovėjome nuošalyje ir stebėjome žmones. Aš mačiau į minią įsimaišiusius fėjūnus, jie užsukdavo į krautuvėles, lyg alkani vilkai sekė paskui žmones. Fėjūnų berniukas odiniais sparnais nusišypsojo ir pamojavo Itanui iš skersgatvio priešais. Itanas sudrebėjo ir suspaudė man pirštus.

– Megana?

Išgirdusi savo vardą atsigręžiau. Iš kavinės išėjo mergina ir nustebusi įsispoksojo į mane. Aš susiraukiau ir ėmiau nejaukiai mindžikuoti. Ji atrodė pažįstama, ilgais tamsiais plaukais ir lieknu it šokėjos liemeniu, tačiau niekaip negalėjau atsiminti, iš kur ją pažįstu. Ar ji bendraklasė? Tada turėčiau pažinoti. Jeigu ne didžiulė pasibaisėtina nosis, darkanti tobulą veidą, ji būtų labai graži.

Ir staiga prisiminiau.

– Endžė, – sušnibždėjau ir man užėmė kvapą. Prisiminiau jos juoką ir patyčias, Paką, murmantį kažką po nosimi, pasibaisėjusios Endžės riksmą. Jos nosis buvo plokščia ir blizganti, su dviem didelėmis šnervėmis ir labai priminė kiaulės šnipą. Ar čia fėjūnų kerštas?

Apimta siaubingo kaltės jausmo atplėšiau žvilgsnį nuo jos veido. – Ko nori?

– O Dieve, čia tikrai tu! – Ji išsižiojusi įsispoksojo į mane, o jos šnervės išsiplėtė. Aš pastebėjau, kad Itanas nesutrikęs apžiūrinėja jos nosį. – Visi manė, kad tu negyva! Tavęs ieškojo policija ir detektyvai. Jie sakė, jog pabėgai. Kur tu buvai?

Aš sumirksėjau. Čia kažkas nauja. Endžė niekada su manimi nesikalbėjo, išskyrus tuos atvejus, kai norėdavo pasityčioti girdint jos draugams.

– Eee. Kaip ilgai manęs nebuvo? – pralemenau nežinodama, ką sakyti.

– Dabar jau bus kiek daugiau nei trys mėnesiai, – pasakė ir aš išsižiojau. Trys mėnesiai? Juk mano kelionė į Niekadaniekada tiek netruko? Tačiau tada aš prisiminiau, kaip Laukmiškyje sustojo mano laikrodis, ir pasidarė bloga. Fėjūnų pasaulyje laikas tekėjo kitaip. Nenuostabu, kad mokykla tuščia ir užrakinta, dabar vasaros atostogos. Manęs tikrai nebuvo tris mėnesius.

Endžė vis dar smalsiai spoksojo į mane, o aš bandžiau sugalvoti atsakymą, kuris neskambėtų beprotiškai. Tačiau nespėjau, nes pasirodė trys į kavinę einančios blondinės ir įsispoksojo į mus.

– O Dieve! – šūktelėjo viena. – Čia juk pelkių kekšė! Ji sugrįžo! – Jos spigiai nusijuokė, priversdamos žmones atsigręžti ir pasižiūrėti į mus. – Klausyk, mes girdėjome, kad tau užtaisė vaiką ir tėvai išsiuntė tave į kažkokią karinę mokyklą. Ar tai tiesa?

– O Dieve! – sušuko kita rodydama į Itaną. – Jūs tik pažiūrėkite! Ji jau turi vaiką! – Jos pradėjo isteriškai kikenti, atsargiai žvilgčiodamos į mane ir tirdamos mano reakciją. Aš ramiai žiūrėjau į jas ir šypsojausi. Atleiskite, kad turiu jus nuliūdinti,  – pamaniau matydama, kaip jos sutrikusios suraukia antakius.  – Tačiau kai jau teko susidurti su savižudžiais goblinais, raudonkepuriais, gremlinais, riteriais ir piktaisiais fėjūnais, jūs man visai nebaisios.

Tada, didelei mano nuostabai, piktai į jas žiūrėdama į priekį žengė Endžė.

– Atšokit, – pratrūko ji, o aš prisiminiau, kad tos trys blondinės yra iš mokyklos komandos palaikymo šokėjų grupės. – Ji ką tik grįžo į miestą. Pagaliau palikit ją ramybėje.

Jos piktai į ją dėbtelėjo.

– Atleisk, Kiauliasnuke, tu čia mums sakei? – saldžiai paklausė viena. – Rodos, mes į tave nesikreipėme. Kodėl tau su šita pelkių kale nevažiavus namo? Neabejoju, kad ji savo fermoje rastų tau vietą.

– Ji tavęs nesupranta, – įsiterpė kita. – Tu turi kalbėti jos kalba. Štai taip. – Ji pradėjo žvygauti ir kriuksėti, o kitos dvi pasigavusios prisijungė. Gatvė prisipildė spigaus kriuksėjimo, Endžės veidas paraudo.

Aš stovėjau apstulbusi. Buvo taip keista matyti populiariausią mokyklos merginą savo vietoje. Turėjau džiaugtis: tobuloji panelė pagaliau gavo progą patirti, koks tai jausmas. Tačiau nuojauta sakė, kad toks elgesys – ne naujiena. Šios patyčios prasidėjo tą dieną, kai Pakas iškrėtė piktą pokštą, ir aš pajutau jai užuojautą. Jeigu jis būtų čia, tol sukčiau jam ranką, kol atverstų ją atgal.

Jeigu jis būtų čia...

Aš greitai nuvijau šias mintis šalin. Jeigu toliau galvosiu apie jį, pravirksiu, o verkti šokėjų akivaizdoje norėjau mažiausiai. Akimirką atrodė, kad Endžė ims kūkčioti, tačiau ji giliai įkvėpė ir atsisuko į mane užvertusi akis.

– Eime iš čia, – pasakė ir galva mostelėjo į stovėjimo aikštelę netoliese. – Ar jau buvai namie? Jei nori, galiu pavėžėti.

– Eee. – Vėl nustebusi pažvelgiau į Itaną. Jis pasižiūrėjo į mane, jo veidas buvo išblyškęs ir pavargęs. Nors ir kankino dvejonės, norėjau kuo greičiau sugrąžinti jį namo. Aš vis dar abejojau, tačiau Endžė dabar tikrai atrodė pasikeitusi. Toptelėjo mintis, kad tai viena iš tų nelaimių, kurios padaro mus stipresnius. – Žinoma.

PAKELIUI NAMO JI DAUG KLAUSINĖJO: kur aš buvau, kas privertė mane išvykti, ar tikrai kaltas nėštumas. Aš stengiausi atsakyti miglotai, savaime suprantama, nutylėdama apie kraujo ištroškusius fėjūnus. Itanas susirangė šalia ir užmigo, netrukus mašinoje buvo girdėti tik tylus knarkimas ir variklio ūžesys.

Galiausiai Endžė sustojo prie pažįstamo žvyrkelio; kai aš atidariau dureles ir iškėliau Itaną, skausmingai nudiegė skrandį. Saulė jau buvo nusileidusi, o kažkur virš galvų ūkavo apuokas. Tolumoje kaip švyturys švietė prieangio žibintas.

– Aš neužmiršiu, kad pavežei, – pasakiau Endžei užtrenkdama dureles. Ji linktelėjo ir aš prisiverčiau pasakyti tuos du žodžius. – Ačiū tau. – Kai pažvelgiau jai į veidą, mane vėl apėmė kaltės jausmas. – Aš užjaučiu dėl... na, žinai.

Ji gūžtelėjo pečiais.

– Nesijaudink dėl to. Po poros savaičių važiuoju pas plastikos chirurgą. Jis viskuo pasirūpins. – Ji pasilenkė įjungti pavaros, tačiau persigalvojo ir vėl pasisuko į mane. – Žinai, – pasakė susiraukusi, – aš neprisimenu, kada tapau tokia. Kartais net galvoju, kad visada tokia buvau, supranti? O žmonės keistai žiūri į mane, lyg negalėdami to suvokti. Lyg bijotų, kad aš kitokia. – Endžė sumirksėjo ir jai po akimis sumirgėjo šešėliai. Atrodė, kad jos nosis pradingo iš veido. – Tačiau tu juk žinai, kas tai per jausmas, tiesa?

Aš linktelėjau. Endžė vėl sumirksėjo, tarsi matytų mane pirmą kartą.

– Ką gi. – Kiek sutrikusi ji pamojavo Itanui ir vos linktelėjo man. – Pasimatysime.

– Iki. – Aš žiūrėjau, kaip ji nuvažiuoja, kaip jos automobilio užpakaliniai žibintai vis mažėja ir, mašinai pasukus į šalį, visai pradingsta. Tapo tamsu ir tylu.

Itanas paėmė mane už rankos ir aš susirūpinusi pažvelgiau į jį. Jis vis dar nekalbėjo. Brolis visada buvo tylus vaikas, tačiau ši visiška, mąsli tyla gąsdino. Iš visos širdies vyliausi, kad šis išbandymas smarkiai jo nepaveikė.

– Eime namo, vaike. – Aš atsidusau žiūrėdama į ilgą, ilgą įvažiuojamąjį keliuką. – Na, kas greičiau?

– Mege?

Aš su palengvėjimu pažvelgiau į jį.

– Ką?

– Ar tu dabar viena iš jų?

Netekau žado, lyg jis būtų man trenkęs.

– Ką?

– Tu atrodai kitaip. – Itanas parodė į savo ausį, žiūrėdamas į manąsias. – Kaip blogasis karalius. Kaip viena iš jų.  – Jis šniurkštelėjo. – Ar tu dabar gyvensi su jais?

– Aišku, kad ne. Aš nepriklausau jiems.  – Suspaudžiau jam ranką. – Gyvensiu su tavimi, mama ir Luku, kaip seniau.

– Tas piktas žmogus su manimi kalbėjo. Jis sakė, kad po poros metų aš apie juos pamiršiu ir nebegalėsiu jų matyti. Ar tai reiškia, kad ir tavęs negalėsiu matyti?

Aš priklaupiau ir pažvelgiau jam tiesiai į akis.

– Aš nežinau, Itanai. Bet paklausyk. Tai nesvarbu. Kad ir kas nutiktų, mes visada būsime šeima, tiesa?

Jis rimtai linktelėjo, pernelyg rimtai kaip tokio amžiaus vaikas. Ir mes kartu patraukėme namo.

MUMS EINANT ARTYN namas vis didėjo. Jis atrodė pažįstamas ir tuo pačiu metu svetimas. Mačiau prie namo pastatytą nudrengtą Luko pikapą ir languose banguojančias gėlėtas mamos užuolaidas. Mano kambarys buvo tamsus ir tylus, o Itano lange švietė naktinė oranžinė lemputė. Nuo minties, kas ten dabar gyvena, pasidarė bloga. Apatiniame lange degė vieniša lempa, ir aš pagreitinau žingsnį.

Atidariusi duris išvydau mamą, miegančią ant sofos. Televizorius buvo įjungtas, jai ant kelių gulėjo dėžutė su nosinėmis, vieną ji gniaužė rankoje. Kai uždariau duris, ji sujudėjo, tačiau man nespėjus nieko pasakyti, Itanas suriko:

– Mamyte! – Ir puolė jai į glėbį.

– Ką? – Mama prabudo ir krūptelėjo nuo jos rankose drebančio vaiko. – Itanai? Ką tu veiki apačioje? Susapnavai košmarą?

Tada ji pamatė mane ir išbalo. Aš pabandžiau nusišypsoti, tačiau lūpos neklausė, o gerklėje įstrigęs gumulas neleido ištarti nė žodžio. Ji atsistojo, vis dar laikydama Itaną ir mes puolėme viena kitai į glėbį. Aš verkiau jai į kaklą, o ji laikė mane stipriai apkabinusi ir jos ašaros vilgė man skruostą.

– Megana. – Pagaliau mama atsitraukė ir pažvelgė į mane, akyse pyktis maišėsi su palengvėjimu. – Kur tu buvai? – truputį drebėdama paklausė ji. – Tavęs ieškojo policija, detektyvai, visas miestas. Niekas neaptiko jokio pėdsako, aš vos iš proto neišsikrausčiau. Kur tu buvai tuos tris mėnesius?

– Kur Lukas? – paklausiau aš, nelabai suvokdama kodėl. Gal pamaniau, kad jis neturėtų to girdėti, kad mudviem su mama reikia pasikalbėti vienoms. Kažin ar Lukas apskritai pastebėjo, kad manęs nėra? Mama susiraukė, tarsi atspėjusi mano mintis.

– Jis viršuje, miega, – atsakė ji atsitraukusi. – Aš turėčiau jį pažadinti, pasakyti, kad grįžai. Pastaruosius tris mėnesius jis kiekvieną naktį važinėjo visokiais šunkeliais ieškodamas tavęs. Kartais negrįždavo iki ryto.

Aš apstulbusi pamėginau užgniaužti ašaras. Mama metė į mane griežtą žvilgsnį, kuris paprastai reikšdavo namų areštą.

– Palauk čia, kol jį pakviesiu, o tada, panelyte, mums papasakosi, kur tu buvai visą šį laiką, kol mes čia kraustėmės iš proto. Itanai, mielasis, eikš, aš paguldysiu tave į lovą.

– Palauk, – pasakiau, kai ji apsigręžė. Itanas vis dar buvo įsikibęs jai į suknelę. – Aš eisiu kartu. Manau, kad tai turėtų girdėti visi.

Ji sudvejojo, tada pažvelgė į Itaną ir galiausiai linktelėjo. Mes kartu pasisukome eiti, tačiau ant laiptų pasigirdęs triukšmas privertė sustoti.

Ten, prisimerkęs ir urgzdamas, stovėjo pakeistinukas. Jis vilkėjo Itano pižamą su triušiukais, maži kumštukai buvo sugniaužti iš įsiūčio. Tikrasis Itanas pradėjo verkšlenti ir prisispaudė prie mamos, slėpdamas veidą. Mama aiktelėjo ir pakėlė ranką prie burnos. Pakeistinukas ėmė ant manęs šnypšti.

– Kad tave kur galas! – sušuko jis trypdamas kojomis. – Kvaila, kvaila mergšė! Kam tu jį susigrąžinai? Aš tavęs nekenčiu! Aš tavęs nekenčiu! Aš...

Iš jo pėdų pasirodė dūmai ir jis suriko. Sukdamasis aplinkui paskendo dūmuose ir šūkaudamas bei keikdamasis pradėjo trauktis, kol galiausiai visai išnyko.

Aš leidau sau pergalingai nusišypsoti.

Mama nuleido rankas. Kai ji vėl atsigręžė į mane, jos akyse išvydau supratimą ir neapsakomai didelę baimę.

– Aš suprantu, – pasakė ji žiūrėdama į Itaną. Mama suvirpėjo, jos veidas pabalo. Ji žinojo. Ji viską apie juos žinojo.

Aš žiūrėjau į ją. Galvoje sukosi klausimai, pernelyg sumišę ir pinklūs, kad galėčiau ištarti juos balsu. Mama dabar atrodė kitaip, silpna ir išsigandusi, visai ne tokia, kokią aš ją pažinojau.

– Kodėl tu man nieko nepasakei? – paklausiau.

Mama atsisėdo ant sofos, kartu užsikeldama Itaną. Jis taip prisiglaudė prie jos, kad rodės, niekada nepaleis.

– Megana, aš... Tai buvo seniai, kai sutikau... jį... tavo tėvą. Aš vos pamenu – tai labiau panašu į sapną negu į tikrovę. – Kalbėdama ji nežiūrėjo į mane, atrodė nutolusi. Prisėdau ant fotelio krašto ir mama tyliu balsu tęsė: – Daugybę mėnesių tikinau save, kad to nebuvo. Tai neatrodė tikra, tai, ką mes darėme, tie dalykai, kuriuos jis man rodė. Tai tebuvo vienas kartas, daugiau aš jo nebemačiau. Kai sužinojau, kad laukiuosi, kiek sunerimau, tačiau Polis taip džiaugėsi. Gydytojai buvo sakę, kad mes niekada neturėsime vaikų.

Polis. Mano mintys neramiai sujudo, tarsi tas vardas man turėtų būti girdėtas. Tada aš įsisąmoninau mamos žodžius ir jie mane pribloškė: Polis buvo mano tėvas ar bent jau vedęs mamą. Aš jo visai neprisiminiau. Nežinojau, kas jis buvo nei kaip atrodė. Tas vyras tikriausiai mirė, kai buvau visai maža. Ši mintis mane nuliūdino ir supykdė. Pasirodo, buvo kitas tėvas, o mama tai nuo manęs nuslėpė.

– Tada gimei tu, – tęsė mama tuo pačiu nutolusiu balsu, – ir prasidėjo keisti dalykai. Aš dažnai rasdavau tave išlipusią iš lovelės, ant grindų ar netgi lauke, nors tu dar nemokėjai vaikščioti. Durys pačios atsidarydavo ir užsiverdavo. Daiktai pradingdavo ir atsirasdavo keistose vietose. Polis pamanė, kad namuose vaidenasi, tačiau aš žinojau, kad čia jų darbas. Aš juos jaučiau, nors ir negalėjau matyti. Tai mane gąsdino. Bijojau, kad jie čia dėl tavęs, ir negalėjau pasakyti vyrui, kas dedasi.

Mes nusprendėme persikelti ir kurį laiką viskas buvo normalu. Tu augai, buvai paprastas laimingas vaikas ir aš jau maniau, kad viskas baigėsi. Tada... – mamos balsas sudrebėjo, akyse pasirodė ašaros. – Tada nutiko tas įvykis parke ir aš supratau, kad jie mus vėl susirado. Vėliau, kai viskas nurimo, mes atvykome čia ir aš sutikau Luką. Visa kita tu žinai.

Aš susiraukiau. Prisiminiau parką, aukštus medžius ir mažą žalią tvenkinį, tačiau negalėjau prisiminti jokio „įvykio“, apie kurį kalbėjo mama. Aš nespėjau nieko paklausti, kai ji palinko į priekį ir paėmė mane už rankos.

– Aš jau seniai norėjau tau pasakyti, – sušnibždėjo ji, žiūrėdama plačiomis ašarotomis akimis. – Bet bijojau. Ne dėl to, kad tu manimi nepatikėsi, o dėl to, kad patikėsi. Norėjau, jog turėtum normalų gyvenimą, nereikėtų nuolat jų bijoti ir kiekvieną rytą prabusti būkštaujant, kad jie tave surado.

– Tik nelabai pavyko. – Mano balsas buvo užkimęs ir gergždžiantis. – Jie ne tik atėjo manęs, bet į tai įtraukė ir Itaną. Ką darysime dabar, mama? Bėgsime kaip ir tuos du kartus? Pati matai, kas iš to išėjo.

Ji atsilošė ir motiniškai apglėbė Itaną.

– Aš... aš nežinau, – pralemeno šluostydamasi ašaras ir aš iš karto pasijutau kalta. Mama patyrė tą patį ką ir aš. – Mes ką nors sugalvosime. O dabar aš tiesiog džiaugiuosi, kad tu sveika ir gyva. Kad jūs abu sveiki.

Ji man nedrąsiai nusišypsojo ir aš jai atsakiau šypsena, nors ir žinojau: čia dar ne pabaiga. Mes negalėjome kišti galvos į smėlį ir apsimesti, kad nėra jokių fėjūnų. Gal Machinos ir nebėra, tačiau Geležies karalystė nepaliauja augusi ir po truputį nuodija Niekadaniekada. Nėra jokio būdo sustabdyti pažangos ar technikos. Aš supratau, jog nuo jų nepabėgsi. Iš to tiesiog nebus nieko gera – jie pernelyg užsispyrę ir atkaklūs. Jie gali amžinai laikyti nuoskaudas. Anksčiau ar vėliau mums teks vėl susidurti su fėjūnais.

Žinoma, tai nutiko kur kas greičiau, nei aš tikėjausi.

– ITANAI, – TARĖ MAMA po kiek laiko, kai išblėso adrenalino poveikis, o namuose vis dar buvo tylu. – Kodėl tau nenubėgus į viršų ir nepažadinus tėvelio? Jis norės sužinoti, kad Megana namie. O tada, jeigu norėsi, galėsi miegoti tarp mūsų.

Itanas linktelėjo, tačiau tą akimirką sugirgždėjo lauko durys ir į kambarį įsiveržė šaltas gūsis. Mėnesiena už durų sumirgėjo ir pavirto į kažką tvirta ir tikra.

Ašas žengė per slenkstį.

Mama nė nepažvelgė, tačiau mudu su Itanu net pašokome, mano širdis pradėjo garsiai daužytis. Ašas atrodė pasikeitęs, visos žaizdos ir nudegimai užgiję, plaukai laisvai krito ant veido. Jis vilkėjo paprastas tamsias kelnes ir baltus marškinius, kardas kabėjo jam prie šono. Vis dar atrodė pavojingas. Vis dar nežmogiškas ir mirtinas. Vis dar gražiausias iš visų mano matytų vaikinų. Jo gyvsidabrio spalvos akys susirado manąsias ir jis linktelėjo.

– Laikas, – sumurmėjo Ašas.

Akimirką aš spoksojau į jį nesusigaudydama. O tada man viskas pasidarė aišku. Dieve! Sutartis. Jis čia tam, kad nugabentų mane į Žiemos rūmus.

– Megana? – Mama žiūrėjo tai į mane, tai į duris, nematydama tarpduryje princo silueto. Tačiau veidas buvo įsitempęs, ji suprato, kad ten kažkas yra. – Kas čia vyksta? Kas ten?

Aš negaliu išeiti dabar, – niršau mintyse.  – Juk ką tik grįžau namo! Aš noriu būti normali, noriu lankyti mokyklą ir mokytis vairuoti, o kitais metais eiti į šokių vakarą. Aš noriu užmiršti, kad fėjūnai apskritai yra.

Tačiau buvau davusi žodį. O Ašas įvykdė savo sutarties sąlygas, nors vos nemirė.

Ašas tyliai laukė neatitraukdamas nuo manęs žvilgsnio. Aš jam linktelėjau ir atsigręžiau į savo šeimą.

– Mama, – sušnibždėjau sėsdamasi ant sofos, – man... man reikia eiti. Aš kai kam pažadėjau, kad kurį laiką pasiliksiu su jais. Būk gera, neliūdėk ir nesijaudink. Aš grįšiu, prižadu. Tiesiog privalau kai ką padaryti, kitaip jie gali ateiti tavęs arba Itano.

– Megana, ne. – Mama sučiupo mane už rankos ir stipriai suspaudė. – Mes galime ką nors padaryti. Turi būti būdas… juos sulaikyti. Mes galime vėl persikelti, mes visi. Mes...

– Mama. – Aš leidau savo kerams išblėsti ir pasirodžiau jai tokia, kokia esu iš tikrųjų. Šįkart nebuvo sunku pasinaudoti mane supančiais kerais. Kaip ir su šaknimis Machinos pasaulyje, tai įvyko natūraliai ir aš nusistebėjau, kodėl anksčiau man tai atrodė sunku. Mamos akys išsiplėtė, ji ištiesė ranką ir prisitraukė Itaną. – Dabar aš viena iš jų,  – sušnibždėjau. – Negaliu nuo šito pabėgti. Tu turėtum tai suprasti. Man reikia eiti.

Mama nieko neatsakė. Į mane nukreiptame žvilgsnyje buvo sumišęs sielvartas, kaltė ir siaubas. Atsidusau ir atsistojau vėl apsigaubdama kerais. Atrodė, kad mane užgulė viso pasaulio svoris.

– Pasirengusi? – sumurmėjo Ašas ir aš pažvelgiau aukštyn į savo kambarį. Ar noriu ką nors pasiimti? Per šešiolika metų spėjau sukaupti šiek tiek drabužių, muzikos įrašų ir asmeninių daiktų.

Ne. Man jų nereikia. Tos merginos jau nebėra, jeigu ji apskritai kada nors buvo. Man reikės sugalvoti, kas aš buvau iš tikrųjų prieš grįžtant atgal. Žiūrėdama į ant sofos sėdinčią sustingusią mamą pagalvojau, ar čia kada nors dar bus mano namai.

– Mege? – Itanas nuslydo nuo sofos ir ištiesė į viršų rankas. Aš atsiklaupiau ir jis apsikabino mane už kaklo iš visų jėgų, kiek tik turi keturmetis. – Aš neužmiršiu, – sušnibždėjo ir aš nurijau gerklėje įstrigusį gumulą.

Atsistojau, pašiaušiau jam plaukus ir atsigręžiau į Ašą, vis dar tyliai laukiantį prie durų.

– Viską pasiėmei? – paklausė jis, kai priėjau artyn. Aš linktelėjau.

– Viską, ko man reikia, – sumurmėjau. – Eime.

Jis nusilenkė – ne man, o mamai ir Itanui, ir išėjo. Itanas garsiai šniurkščiojo ir mojavo stengdamasis neverkti. Aš nusišypsojau matydama jų emocijas kaip ryškų paveikslą: mėlyna – sielvartas, žalia – viltis, skaisčiai raudona – meilė. Mes sujungti, visi mes. Ir niekas – nei fėjūnas, nei Dievas, nei nemirtingasis – negali mūsų išskirti.

Aš pamojavau Itanui, atsiprašomai linktelėjau mamai ir uždariusi duris nusekiau paskui Ašą į mėnesieną.

IŠGYVENIMO

FĖJŪNŲ PASAULYJE

VADOVAS

Pastaba

Šio vadovo tikslas  – suteikti bebaimiams keliautojams, pasiryžusiems vykti į fėjūnų pasaulį, minimalią galimybę išgyventi susidūrus su ten tykančiais pavojais ir įvairiais padarais. Prašome įsidėmėti, kad šio vadovo autorius neprisiima atsakomybės už prarastas ar sužalotas sielas, paspęstas pinkles ir tyčinę ar netyčinę mirtį. Mes nerekomenduojame keliauti į fėjūnų pasaulį, nes tai gali pakenkti (ir tikriausiai pakenks) jūsų sveikatai.

Mes jus perspėjome.

Pasiruošimas

Tinkamai pasiruošti kelionei į Niekadaniekada neįmanoma. Tačiau yra kelios taisyklės, kurių laikantis galima smarkiai padidinti išgyvenimo tikimybę.

Ką apsirengti?

Renkantis drabužius kelionei į Niekadaniekada reikia suderinti funkcionalumą ir patogumą. Jeigu jums kyla abejonių, ar drabužis tinkamas vilkėti, užduokite sau šiuos klausimus: Jeigu gyvybei grėstų pavojus ir jums tektų bėgti, ar šis drabužis jus sulėtintų? Jeigu jus pagautų, ar jis jus apsaugotų? Jeigu į pirmąjį klausimą atsakytumėte teigiamai, o į antrąjį – neigiamai, tai šis drabužis netinkamas. Štai keletas siūlomų daiktų, kurie turėtų jums padėti išgyventi Niekadaniekada:

Lengvas krepšys (kuprinė ar permetamas per petį krepšys) gali praversti susidėti reikalingus daiktus. Venkite didelių, masyvių, sunkių krepšių, nes jie tik sulėtins jus, kai (ne jei) teks bėgti.

Patogūs drabužiai, dengiantys rankas ir kojas (vijokliai yra spygliuoti). Jie turėtų būti pasteliniai, nes ryškios ir rėksmingos spalvos patrauks fėjūnų dėmesį. Taip pat labai rekomenduojami keli drabužių sluoksniai, nes nuo vieno Niekadaniekada krašto iki kito temperatūra smarkiai pasikeičia.

Neatsidurti fėjūnų skrandžiuose galėtų padėti apsauginiai amuletai. Geriausiai tinka šalta, druidų per jaunatį palaiminta geležis, tačiau jei tokios nėra, tiks ir ryšulėlis jonažolių, keturlapis dobilėlis ar triušio letenėlė. Jeigu neturite nė vieno iš išvardytų daiktų, šiek tiek padės išvirkščiai vilkimi drabužiai.

Kokybiški sportbačiai ar bėgimo bateliai. Atminkite – neužtenka vien nusipirkti juos. Prieš žengiant į Niekadaniekada ypač patariama ištvermę ir širdies darbą lavinanti programa.

Ką įsidėti?

Dažna klaida į Niekadaniekada pasiimti daug elektroninių prietaisų (fotoaparatų, mobiliųjų telefonų, nešiojamųjų kompiuterių ir kt.). Jie neveiks fėjūnų pasaulyje. Bet svarbiausia – joks sutiktas fėjūnas neapsidžiaugs, pajutęs tiek mirtingųjų prietaisų, o tada gali prisireikti anksčiau minėtų bėgimo batelių. Geriau apsiriboti keletu paprasčiausių dalykų:

Maistas. Tiks bet koks kaloringas, neštis patogus maistas. Javainių batonėliai, šokoladukai, džiovinti vaisiai, vytinta mėsa ir kt. prailgins jūsų buvimą Niekadaniekada. (Pastaba: nereikėtų Niekadaniekada užsibūti per ilgai.) Patariama nevalgyti jokių surastų ar pasiūlytų daiktų. Štai keletas dažnai pasitaikančių fėjūnų maisto sukeliamų šalutinių poveikių: nuotaikų kaita, girtumas, atminties praradimas, pavidalų kaita, manija, koma, negalėjimas išeiti iš Niekadaniekada ir mirtis.

Plieninis ar geležinis ginklas. Šiuolaikinis plienas (pavyzdžiui, peilis, kardas ar kitas mirtinas įrankis) visai tinka šiam reikalui, tačiau labiau rekomenduojamas geležinis įnagis (kaltinės tvoros strypas, didelis geležies luitas ir kt.), nes geležis kenkia fėjūnams. Labai patariama prieš keliaujant į Niekadaniekada intensyviai treniruotis su pasirinktu ginklu. Kelerių metų treniruočių turėtų užtekti apsiginti nuo silpniausių fėjūnų. Jei norėsite apsiginti nuo stipriausių fėjūnų, jums prireiks kelių mirtingojo gyvenimų.

Dovanos fėjūnams. Susitikus su Niekadaniekada gyvenančiais padarais, daugelio palankumą galima įgyti pasiūlant dovanų ir nieko neprašant mainais. Siūlomos dovanos: stiklainis medaus, saldainiai, bronziniai ginklai ir maži vaikai. Maloniai prašome įsitikinti, kad įsigydami minėtų daiktų nepažeidžiate savo šalies įstatymų.

Vanduo. Nors didžioji dalis Niekadaniekada esančio vandens yra geriamas, tačiau jame taip pat gyvena daugybė šlykščiausių vandens fėjūnų ir gali sukelti netiesioginį šalutinį poveikį: pykinimą, vėmimą, staigų kraujo praradimą, nepaaiškinamą norą pabėgti ir mirtį.

Kaip patekti į Niekadaniekada?

Šiame vadove nebus pateikiama jokių aiškių nuorodų, kaip patekti į Niekadaniekada. Pasitarę su teisininkais leidėjai nusprendė, kad tai privestų, kaip pareiškė vienas advokatas, prie „Finansinio šios kompanijos kracho, atsakomųjų Vasaros ir Žiemos rūmų veiksmų ir netgi pasaulio, kaip mes jį suprantame, pabaigos“. Pakanka pasakyti, kad į fėjūnų pasaulį patenkama mirtingųjų ir fėjūnų pasaulius jungiančiais tiltais. Surasti šiuos tiltus jums teks patiems.

Niekadaniekada geografija

Niekadaniekada – įvairialypis, laukinis pasaulis, kuriame pilna keistų padarų ir senovinių galių. Pati žemė turi sąmonę, o kartais ir piktą valią. Niekadaniekada yra trys pagrindinės dalys, su kuriomis jums teks susidurti.

Arkadija, Vasaros rūmai. Arkadijoje, Vasaros fėjūnų namuose, vyrauja tankūs miškai, senos kalvos ir žydinčios pievos. Pirmąkart čia atvykusieji kartais būna klaidingai įsitikinę, kad Vasaros karaliaus valdos yra ne tokios pavojingos nei kita Niekadaniekada dalis. Neapsigaukite. Arkadija graži ir saulėta ištisus metus, bet tikrai nėra saugi. Jos miškuose klajoja satyrai, driadės ir troliai, o ežeruose knibžda undinių ir niksių. Vasaros rūmai yra įsikūrę didžiuliame fėjūnų kalne, kur valdo karalius Oberonas ir karalienė Titanija.

Tir Na Nogas, Žiemos rūmai. Žiemos karalienės Mebės valdos yra tokios pat šaltos ir priešiškos kaip ir čia gyvenantys fėjūnai. Viską dengia niekada nenutirpstantis sniegas, laukai, miškai sukaustyti šalčio, o upokšniai ir ežerai ilsisi po storu ledu. Žiemos rūmus savo namais vadina daugybė pavojingų padarų: nuo goblinų ir raudonkepurių iki baubų ir ogrų. Patys rūmai įsikūrę didžiuliame urve, baisiosios Žiemos karalienės namuose. Savo akimis išvydę Tir Na Nogą ir Mebę gyvi išliko ir apie tai gali papasakoti tik keli mirtingieji.

Laukmiškis. Didžiausia Niekadaniekada teritorija, tamsus ir tankus miškas, vadinamas Laukmiškiu, jis supa abejus rūmus ir tęsiasi į Gūdųjį Raizginį. Tai neutrali žemė, nei Vasara, nei Žiema čia neturi galios, o Laukmiškyje gyvenantys padarai nepriklauso nė vieniems rūmams. Šis miškas yra didžiulis ir neaprėpiamas, o jame klajojantys padarai atsiranda iš pačių įvairiausių vaizduotės kampelių. Dėl to Laukmiškis ne tik pati pavojingiausia Niekadaniekada vieta, bet ir pati paslaptingiausia.

Sklinda gandai, kad Niekadaniekada atsirado ketvirtasis pasaulis, kurį kai kurie vadina Geležies rūmais. Tačiau kol kas apie šiuos vadinamuosius rūmus nėra jokių žinių, todėl greičiausiai tai viso labo gandai.

Kaip elgtis susidūrus su Niekadaniekada gyventojais?

Jeigu turite nors kiek sveiko proto, iš paskutiniųjų stengsitės nepatraukti fėjūnų dėmesio. Tačiau kartais, net jei tesate tylus stebėtojas, fėjūnai jus suras. Pateikiame keletą patarimų, kurie padės jums ištrūkti į laisvę ir, jei pasiseks, išgyventi:

Visada elkitės mandagiai. Šiurkštumas yra didelis fėjūnų įžeidimas ir nebus vertinamas palankiai, net jei manote, kad taip atrodote kietesni.

Nesileiskite apgaunami fėjūnų mandagumo. Jie beveik visada mandagūs. Tačiau tai jokiais būdais nereiškia, kad pasimėgaudami nenusuks jums sprando. Nors ir bus dėkingi už suteiktą pramogą. Arba, jei jums labai nepasisekė, – už maistą.

Viskas turi savo kainą. Niekadaniekada nieko nėra nemokamo. Nepriimkite jokių dovanų, net jei ir būtumėte įsitikinę, kad nėra jokios klastos. Jus visada gali dailiai supančioti ir padovanoti kam nors, kas bus labai dėkingas už maistą.

Dovanas dalykite laisva valia. Fėjūnai manys, kad esate nuostabus manipuliatorius ir jus labiau gerbs, arba labai sutriks gavę dovaną be jokių įsipareigojimų.

Niekada jokiais būdais ir aplinkybėmis nesudarykite sutarčių su fėjūnais. Tai visada baigiasi blogai, dažniausiai mirtimi. Jeigu tai vienas iš tų retų atvejų, kai nesibaigė blogai, vadinasi, dar ne pabaiga. Jūs būsite amžinai supančiotas pažado.

Jeigu teks sprukti – bėkite zigzagais. Daugelis fėjūnų turi lankus.

Jeigu susidūrėte su dideliu pilku katinu, tikriausiai esate jam skolingas paslaugą. Net jei ir neprisimenate, kad būtumėte ką nors skolingas, vis vien atsilyginkite. Anksčiau ar vėliau teks tai padaryti; jei taip pasielgsite pačioje pradžioje, bus ne taip skausminga.

Kaip išeiti iš Niekadaniekada?

Geriausias atsakymas į šį klausimą – greitai. Būnant fėjūnų pasaulyje labai ilgai, gali atsitikti daug keistų dalykų. Kelios minutės Niekadaniekada kartais prilygsta keleriems metams mirtingųjų pasaulyje. Jeigu jūs išvyksite kitu tiltu, nei atvykote, net jei jis vos už kelių žingsnių, galite atsidurti kitame pasaulio krašte arba vandenyno dugne. Štai keli dalykai, kuriuos verta atminti, mėginant išvykti iš Niekadaniekada:

Visada įsidėmėkite, kaip sugrįžti prie tilto, kuriuo atvykote.

Niekada neprašykite parodyti kelio ar krypties. Dauguma fėjūnų padės, tačiau užsiprašys milžiniškos kainos, paprastai jūsų liežuvio, nes jie nenori, kad dalytumėtės šia informacija. Pastaba: jeigu jie pagaus ką nors siunčiant trumpąsias žinutes, gali pradėti reikalauti ir nykščių.

Jeigu negalite surasti kelio prie tikrojo tilto, pasinaudokite šiame vadove minėtomis dovanomis ir įsigykite kelionę namo. Jeigu teks atsidurti tokioje situacijoje, tinkamai rinkitės žodžius. „Aš pasiklydau ir negaliu sugrįžti namo“ labiau pakenks, nei padės. Pamėginkite kiek kitaip, pavyzdžiui: „Aš duosiu du stiklainius medaus tam fėjūnui, kuris pargabens mane į mirtingųjų pasaulį gyvą ir sveiką, nepraradusį nei proto, nei sielos, nesužalotą nei fiziškai, nei dvasiškai, pastatys ant tvirtos žemės, žmogui nepavojingoje aukštumoje ir aplinkoje, ne toliau nei per mylią nuo žmonių gyvenvietės ir ne vėliau kaip per pusvalandį nuo dabar.“ Ir netgi tada būkite atsargūs.

Išvados

Ši informaciją gali padėti jums išgyventi Niekadaniekada, nors tikimybė nėra didelė. Mes, žinoma, nesuteikiame jokių garantijų, o bendrauti su fėjūnų pasaulio gyventojais reikia labai atsargiai. Vis dėlto jei nuspręsite šia informacija pasinaudoti, įgysite pranašumą prieš kitus mirtinguosius, kurie Brūzgynais keliauja į fėjūnų pasaulį. Tai paskutinis perspėjimas. Toliau keliaukite savo rizika ir atsakomybe.

JULIE KAGAWA

(Džuli Kagava) gimė Sakramente, Kalifornijoje. Tačiau ten gyvenant jai nenutiko nieko įdomaus. Kai jai buvo devyneri, Julie ir jos šeima persikėlė į Havajus, kur, kaip netrukus paaiškėjo, buvo pilna didelių plėšrių vabzdžių, namuose gyveno gekonų kolonijos ir dažnai siautė uraganai. Didžiąją laiko dalį ji praleisdavo vandenyne, kur jai dažnai tekdavo gelbėtis nuo ryklių, medūzų ar šlykščių ungurių.

Kai nekovodavo dėl gyvybės, Julie būdavo pasinėrusi į knygas ir mokytojams dažnai tekdavo nusivilti, aptikus po matematikos vadovėliais Julie slepiamus romanus. Didelei nelaimingų mokytojų nuostabai, pomėgis skaityti davė vaisių: Julie parašė ir iliustravo kelias niūrias siaubo istorijas. Laikui bėgant, siaubo istorijos nugrimzdo užmarštin, tačiau aistra rašymui išliko netgi baigus mokyklą, kai ji turėjo susirasti tikrą darbą.

Kad susimokėtų nuomą, Julie dirbo knygynuose. Tačiau supratusi, kad jos pomėgis skaityti knygas, kurias ji turėtų pardavinėti, erzina knygynų savininkus, atsigręžė į kitą savo aistrą: gyvūnų dresavimą. Ji kelerius metus dirbo profesionalia šunų dresuotoja, kasdien saugodamasi čihuahua dantų ir pernelyg entuziastingų labradorų, kol pagaliau buvo išleista jos pirmoji knyga ir Julie galėjo visą savo laiką skirti rašymui.

Dabar Julie įsikūrusi Luisvilyje, Kentukio valstijoje, kur tikimybė būti užpultam ryklio lygi nuliui. Ji gyvena su vyru, dviem nepakenčiamomis katėmis, Australijos aviganiu, kuris įsivaizduoja esąs protingiausias pasaulyje ir dėl to dažnai sulaukia nemalonumų, ir naujausiu augintiniu, hiperaktyviu papilonu.

Content

Кагава Джули Geležies karalius