Кагава Джули

Gelezies princese.

Julie Kagawa

Geležies princesė

ANTROJI KNYGA

GELEŽIES FĖJŪNAI

Vilnius, 2013

Versta iš: Julie Kagawa,

The Iron Daughter,

Harlequin Teen, 2010

© Julie Kagawa, 2010

Šis leidinys publikuojamas

pagal sutartį su

„Harlequin Enterprises

II B.V. / s. à. r. l.“

Iš anglų kalbos vertė

Elzė Tilindytė

Redagavo

Indrė Viliūnaitė

Visos teisės į šį kūrinį saugomos, įskaitant teisę atkurti visą arba iš dalies bet kokia forma.

Visi šios knygos personažai yra išgalvoti.

Bet koks panašumas į tikrus asmenis, gyvus ar mirusius, yra visiškai atsitiktinis.

© Elzė Tilindytė, vertimas

iš anglų kalbos, 2013

© Živilė Adomaitytė, knygos

dizainas, 2013

© HQN, viršelio nuotrauka

© „Svajonių knygos“, 2013

ISBN 978-609-406-564-4

Skiriu savo įkvėpėjui Nikui

PADĖKOS

Atrodytų, kad rašyti knygos tęsinį – juokų darbas. Juk jau esi baigęs pirmą dalį ir visi sunkumai liko praeityje. Cha cha cha! Nieko panašaus! Kurti antrąją nė kiek ne lengviau, gal netgi sunkiau. Todėl sąrašas žmonių, kuriems norėčiau padėkoti, visai nesutrumpėjo. Žinoma, pirmiausia labai ačiū mano artimiesiems už palaikymą ir tikėjimą manimi. Gero žodžio nusipelno ir naujosios mano draugės iš interneto platumų: Chi, Šeron, Kristi ir Liana, taip pat visi „YABooks“ internetinio dienoraščio rašytojai už meilę paauglių knygoms ir pagyras mano kukliai kūrybai. Net nemoku išreikšti žodžiais, kaip jiems visiems esu dėkinga. Ačiū agentei Lori Maklin, kuri visada atranda laisvą minutėlę atsakyti į mano klausimus, nors kartais aš įveliu klaidą rašydama jos vardą. Be to, Natašijai Vilson ir Adamui Vilsonui, kurie yra patys geriausi redaktoriai pasaulyje, taip pat visam darbščiam leidyklos „Mira Ink“ kolektyvui. Net gražiausių žodžių būtų per mažai apsakyti, kokia esu jiems dėkinga. Pagaliau didžiausias ir širdingiausias ačiū mano vyrui Nikui, kuris yra geriausias visų laikų klausytojas. Be jo pagalbos man nebūtų pavykę.

1

Žiemos rūmai

Priešais mane stovėjo didingas ir nuostabus Geležies karalius, jo sidabriniai plaukai vilnijo kaip nesuvaldomas krioklys. Ilgo apsiausto skvernai plaikstėsi, juoda spalva dar labiau išryškino prakaulaus veido blyškumą, po beveik permatoma oda tamsavo mėlynai žalios venos. Žėrinčių juodų akių gelmėse blyksėjo žaibai, ties nugara ir pečiais rangėsi geležiniai čiuptuvai, globdami valdovą tarsi sparnų skraistė ir žvilgėdami šviesoje. Jis artinosi prie manęs, ištiesęs ranką lyg keršto angelas, liūdna švelni šypsena žaidė lūpose.

Kai žengiau į priekį jo pasitikti, geležiniai lynai švelniai apsivijo mane ir prisitraukė artyn.

– Megana Čeis, – sušnibždėjo Machina ir brūkštelėjo per plaukus. Čiuptuvams palietus odą aš sudrebėjau ir prispaudžiau rankas prie šonų. – Tu turėjai pasirodyti. Ko nori?

Piktai dėbtelėjau į jį. Ko aš noriu? Kodėl atvykau?

– Broliuko, – atsakiau pagauta prisiminimų. – Tu pagrobei Itaną, kad atsiviliotum mane čionai. Aš noriu susigrąžinti jį.

– Ne, – papurtė galvą Machina ir prisislinko dar arčiau. – Tu atvykai ne dėl brolio, Megana Čeis. Ir ne dėl Žiemos princo, kurį tvirtini mylinti. Pasirodei čionai dėl vienintelio dalyko. Galios.

Man suspengė ausyse. Pamėginau atsitraukti, bet čiuptuvai laikė tvirtai surakinę.

– Ne, – burbtelėjau stengdamasi išsivaduoti iš geležinių gniaužtų. – Tai... netiesa. Ne dėl to.

– Tada parodyk, dėl ko, – pareikalavo Machina ir plačiai išskėtė rankas. – Koks gi tas tavo tariamas atvykimo tikslas? Ką ketini čia daryti? Parodyk man, Megana Čeis.

– Ne!

– Parodyk!

Mano delne kažkas suvirpėjo – tai pulsavo Keramedžio strėlė. Su šūksniu lūpose aš pakėliau ranką ir nutaikiusi smaigalį Machinai į krūtinę suvariau tiesiai į širdį. Geležies karalius susverdėjęs atšlijo, nenuleisdamas nuo manęs nuostabos ir siaubo kupinų akių. Tik dabar tai jau buvo ne Machina, o fėjūnų princas vidurnakčio juodumo plaukais ir skaisčiomis sidabrinėmis akimis. Lieknas ir grėsmingas, apsitaisęs juodai nuo galvos iki kojų, jis griebėsi kalavijo, kabančio prie juostos, dar prieš suvokdamas, kad jau per vėlu. Princas svirduliavo bandydamas išsilaikyti ant kojų, o aš vargais negalais užgniaužiau klyksmą.

– Megana, – sušnibždėjo Ašas, iš burnos nutekėjo plonytė raudona srovelė.

Spausdamas rankomis krūtinėn įsmigusią strėlę jis suklupo, apsiblaususiu žvilgsniu maldaujamai dyrėdamas man į akis.

– Už ką?

Visa tirtėdama kilstelėjau rankas ir pamačiau, kaip per jas upeliukais teka blizgantis tamsiai raudonas skystis ir kapsi ant žemės. Po glotniu apsiausto audiniu mano kūnas ėjo pagaugais, tarsi odą būtų žnaibiusios kraujasiurbės dėlės. Temstančiu protu suvokiau, kad turėčiau būti priblokšta, jausti siaubą ir begalinį pasišlykštėjimą. Bet nieko panašaus. Tapau neįveikiama, visagalė ir stipri, tarsi mano kūnas būtų įelektrintas ir aš galėčiau padaryti ką tik panorėjusi niekam neįstengiant manęs sustabdyti.

Nuleidau akis į Žiemos princą ir paniekinamai šyptelėjau, žvelgdama į apgailėtiną pavidalą. Nejaugi aš išties kada nors galėjau mylėti tokį skystablauzdį?

– Megana.

Ašas klūpojo po kojomis, gyvybinės jėgos vis labiau seko, nors jis stengėsi nepasiduoti. Trumpą akimirksnį pajutau susižavėjimą tokia atkaklia valia, bet net ir ji nepadės princui išsigelbėti.

– Kaipgi tavo brolis? – maldaujamai paklausė jis. – O šeima? Juk jie laukia sugrįžtančios namo.

Geležiniai čiuptuvai išsiskleidė man ties nugara ir pečiais, suplazdėjo tarsi tviskantys sparnai. Iš aukšto žvelgdama į Žiemos princą, bejėgiškai sukniubusį po kojomis, apdovanojau jį atlaidžia šypsena.

– Aš ir esu namie.

Sušmėžavę tarsi sidabrinė migla čiuptuvai pervėrė fėjūnui krūtinę ir prismeigė jį prie žemės. Ašas sudrebėjo, mėšlungiškai be garso gaudydamas orą, paskui galva nusviro į šoną ir jis subyrėjo lyg krištolinė statula, atsitrenkusi į betoną.

Apsupta žaižaruojančių šukių, kurios teliko iš Žiemos princo, aš atlošiau galvą ir nusikvatojau, o kai išnirau iš sapno, juokas virto baugiu riksmu.

AŠ ESU MEGANA ČEIS. Jau kurį laiką gyvenu Žiemos fėjūnų rūmuose. Kaip ilgai? Nežinau. Šioje vietoje laikas bėga kitaip, nei įprasta. Nuo tos akimirkos, kai savo nelaimei atsidūriau Niekadaniekada šalyje, išorinis – mirtingųjų – pasaulis skaičiuoja dienas be manęs. Jeigu kada nors pavyks iš čia ištrūkti ir pasiekti namus, galiu kaip Ripas van Vinklis^1 patirti, jog nuo išvykimo prabėgo keli šimtai metų ir visa mano šeima bei draugai seniai mirę.

Stengiuosi apie tai kuo mažiau galvoti, bet kartais nepajėgiu atsikratyti slogių minčių.

Mano kambaryje tvyrojo šaltis. Jame visada šalta. Man irgi nuolat šalta. Net safyro spalvos liepsnų židinyje nepakako žvarbai įveikti. Sienos ir lubos buvo išskaptuotos iš matinių padūmavusių ledo luitų, netgi sietynas tviskėjo tūkstančiais varveklių. Šį vakarą aš buvau su sportinėmis kelnėmis, storu megztiniu, pirštinėmis, vilnone kepure, tačiau nė tai nepadėjo sušilti. Už mano kambario lango spindėjo ledu požeminis Žiemos fėjūnų miestas. Tamsūs pavidalai laigė ir skraidžiojo sutemose, blyksėjo nagai ir iltys, šmėžavo sparnai. Aš sudrebėjau ir pažvelgiau į viršų. Milžiniško urvo lubos buvo per aukštai, kad ką nors įžiūrėčiau tamsybėse, išskyrus tūkstančius mažyčių žiburėlių, kurie mirgėjo tarsi žvaigždėmis nusagstyta paklodė. Gal tai buvo fėjūnų laužų kibirkštys, o gal ir jie patys.

Pasigirdo beldimas į duris.

Tačiau aš nešūktelėjau „užeikite“. Karti patirtis išmokė to nedaryti. Juk tai Žiemos rūmai ir kviesti į vidų jų dvariškius būtų labai prasta mintis. Žinoma, negalėjau visiškai jais atsikratyti. Tačiau, laimei, fėjūnai labiau už viską paiso taisyklių, o jų karalienė įsakė manęs netrukdyti, nebent aš pati to pageidaučiau. Tad įsileisti ką nors būtų tolygu tokiam pageidavimui.

Perėjau per kambarį stebėdama, kaip kvėpuojant kyla garas, ir pravėriau duris.

Prie slenksčio tupėjo juoda katė, dailiai parietusi uodegą, ir nemirksėdama spoksojo į mane geltonomis akimis. Man dar nespėjus nė žodžio pratarti, ji sušnypštė ir nėrė vidun pro durų plyšį. Šmėstelėjo it šešėlis.

– Ei! – sušukau įkandin.

Kai mikliai pasisukau, vietoje katės priešais mane stirksojo fuka^2 Tiaotinė ir šypsojosi šiepdama iltis. Na, žinoma. Tai galėjo būti tik fuka, nes šie padarai nesuka galvos dėl etiketo taisyklių. Tiksliau pasakius, jie, regis, jaučia didžiulį malonumą jas laužydami. Tarp veltinių kasyčių styrojo gauruotos ausys, kuriomis viešnia retsykiais karpė. Ji buvo apsitempusi akį rėžiantį švarką, nusagstytą dirbtiniais brangakmeniais ir smeigtukais, mūvėjo suplyšusius džinsus, buvo įsispyrusi į kareiviškus batus. Kitaip nei Vasaros rūmų fėjūnai, Žiemos rūmų dvariškiai teikė pirmenybę paprastų mirtingųjų drabužiams. Nežinau – ar kad paerzintų Vasaros fėjūnus, ar kad būtų panašesni į žmones.

– Ko tau reikia? – nepatikliai pasiteiravau Tiaotinės.

Nuo to laiko, kai atsiradau rūmuose, fuka kažkodėl nepaprastai manimi susidomėjo. Man atrodo, dėl šiems padarams būdingo beatodairiško smalsumo. Na, mudvi keletą kartų persimetėme žodžiu kitu, bet tikrai negalėčiau pavadinti jos drauge. Visada susinervinu matydama, kaip ji nemirksėdama vėpso į mane, tarsi ruoštųsi sudoroti per artimiausius pietus.

Fuka prunkštelėjo ir godžiai apsilaižė.

– Tu nepasiruošusi, – kimiai sušnypštė ji ir skeptiškai dėbtelėjo į mane. – Judinkis. Mikliau persirenk. Negalime gaišti. Mums metas.

Aš suraukiau antakius. Man visada sunkiai sekėsi perprasti Tiaotinę, nes ji taip greitai šokinėdavo nuo vienos temos prie kitos, kad aš nespėdavau sekti jos minčių eigos.

– Kur? – pasiteiravau, o fuka tik sukikeno.

– Pas karalienę, – sumurkė Tiaotinė, išraiškingai judindama ausis. – Ji liepė tave pakviesti.

Krūtinę užgulė sunkus akmuo. Nuo pat tos dienos, kai atvykau į Žiemos rūmus su Ašu, baiminausi šios akimirkos. Kai pirmą kartą pasirodžiau dvare, karalienė apdovanojo mane grėslia šypsena ir paliepė nešdintis, nes ji norinti pasikalbėti su sūnumi akis į akį, o mane netrukus pakviesianti. Žinoma, fėjūnų karalystėje žodis „netrukus“ galėjo reikšti ką tik nori, bet aš visą laiką lyg ant adatų laukiau, kada Mebė teiksis mane prisiminti.

Beje, tuokart aš paskutinį kartą mačiau ir Ašą.

Vos pagalvojus apie princą, man suspurdėjo širdis, nes išsyk prisiminiau, kiek permainų įvyko mūsų santykiuose. Kai aš pirmą kartą atsidūriau fėjūnų valdose ieškodama pagrobto broliuko, Ašas buvo mano priešas – pavojingas Žiemos karalystės valdovės Mebės sūnus. Kai tarp dviejų karalysčių vos nekilo karas, Mebė pasiuntė Ašą pagrobti manęs, nes norėjo taip parklupdyti mano tėvą, karalių Oberoną. Tačiau be galo trokšdama išvaduoti brolį aš sudariau sandorį su Žiemos princu: jeigu jis padės išgelbėti Itaną, aš laisva valia keliausiu su juo į Žiemos karalystę.

Šį sprendimą padiktavo juoda neviltis. Žūtbūt turėjau užsitikrinti visą įmanomą pagalbą, kad išdrįsčiau stoti prieš Geležies karalių ir išplėšti iš nelaisvės broliuką. Tačiau kai atsidūriau prakeiktoje dykroje tarp pustomų dulkių, žvangančios geležies ir stebėjau, kaip Ašas kaunasi su paslaptingomis jėgomis, kurios kėsinasi sunaikinti pačią jo prigimties esmę, aš netikėtai supratau, kad pamilau jį.

Ašas atvedė mane pas Geležies karalių ir vos nepalydėjo galvos nuo jo rankos. Geležies fėjūnų valdovas pasirodė neįtikėtinai stiprus, beveik nenugalimas. Tačiau nors jėgos persvara buvo jo pusėje, aš įveikiau Machiną, išvadavau broliuką ir sugrąžinau į namus.

Tą pačią naktį Ašas atėjo manęs, nes taip buvome sulygę. Supratau, kad laikas vykdyti priesaiką. Taigi dar kartą palikau savo šeimą ir nusekiau paskui Ašą į Tir Na Nogą, į Žiemos karalystę.

Šią kelionę lydėjo šaltis, tamsa ir stingdantis siaubas. Nors mano bendrakeleivis buvo pats Žiemos princas, fėjūnai pasirodė esą labai žiaurūs ir nesvetingi, ypač žmonėms. Ašas nepriekaištingai atliko asmens sargybinio pareigas, jam netrūko grėsmingumo, budrumo ir gebėjimo apginti, bet retkarčiais jis atrodydavo nepasiekiamas ir užsisklendęs. Kuo labiau artėjo Žiemos karalystė, tuo labiau Ašas tolo nuo manęs ir pasaulio. Ir neatskleidė priežasties.

Paskutinę kelionės dieną mudu buvome užpulti. Paties Oberono pasiųstas milžiniškas vilkas pastojo mums kelią, kad nužudytų Ašą ir parlakdintų mane į Vasaros karalystę. Mums pavyko išsigelbėti, bet Ašas buvo sužeistas dvikovoje su siaubūnu, todėl teko susirasti prieglobstį apleistoje ledinėje grotoje, kad pailsėtume ir apžiūrėtume princo žaizdas.

Jis tylėjo, kai bandžiau kaip mokėdama tvarstyti ranką, tačiau jaučiau, jog nenuleidžia nuo manęs akių, kol muturiavau greitosiomis parūpintą tvarstį. Beveik baigusi pakėliau akis ir sutikau sidabrišką žvilgsnį. Ašas iš lėto sumirksėjo, veide atpažinau išraišką, kuri pasirodydavo, kai jis mėgindavo mane perprasti. Aš lūkuriavau tikėdamasi, kad galiausiai man pavyks sužinoti tokio staigaus jo atitolimo priežastį.

– Kodėl nepabėgai? – tyliai pasiteiravo jis. – Jeigu tas padaras būtų mane nudobęs, būtum galėjusi neiti į Tir Na Nogą. Būtum atgavusi laisvę.

Niūriai dėbtelėjau į jį.

– Laikausi mūsų susitarimo, lygiai kaip ir tu, – burbtelėjau ir stipriai suveržiau tvarstį, bet Ašui iš lūpų neišsprūdo nė garselio. Dabar jau išties įtūžusi pervėriau jį žvilgsniu, įsismeigiau tiesiai į akis. – Jeigu jau esu žmogus, tai turiu sprukti uodegą pabrukusi? Aš žinojau, į ką veliuosi, ir ketinu laikytis žodžio, kad ir kas nutiktų. Jeigu manai, jog turėjau palikti tave likimo valiai vien todėl, kad išvengčiau susitikimo su Mebe, tai visiškai manęs nepažįsti.

– Kaip tik todėl, kad esi žmogus, – vėl prakalbo Ašas tokiu pat tyliu balsu, nenuleisdamas nuo manęs akių, – tu ir nepasinaudojai taktine galimybe. Tavimi dėti, Žiemos fėjūnai nebūtų gręžiojęsi atgal. Nebūtų leidę emocijoms paimti viršų. Jeigu nori išgyventi Žiemos rūmuose, privalai pradėti mąstyti kaip jie.

– Aš nesu tokia kaip jie! – atkirtau ir pakilusi atsitraukiau per žingsnį, gniauždama nuoskaudą ir išdavystės kartėlį. Akių kampučiuose susitvenkė paikos bejėgiško pykčio ašaros. – Nesu Žiemos fėjūnė. Aš mirtingoji ir man nesvetimi žmogiški išgyvenimai ir emocijos. Jeigu nori, kad jausčiausi dėl to kalta, nesulauksi! Negaliu užgniaužti savo jausmų kaip tu.

Staigiai apsisukau nesitverdama įtūžiu ir jau norėjau pulti šalin, tačiau Ašas pašoko kaip žaibas ir sugriebė mane už rankų. Aš visa įsitempiau, įsirėmiau kojomis į žemę, išriečiau nugarą, bet su juo kovoti – ne mano nosiai. Netgi sužeistas ir netekęs daug kraujo princas buvo nepalyginamai stipresnis už mane.

– Nesu nedėkingas, – sušnabždėjo jis man į ausį ir mano širdis nevalingai suvirpėjo. – Tik noriu, jog suprastum. Žiemos karalystės dvariškiams žmogiškosios silpnybės – tikras grobis. Tokia jų prigimtis. Jie mėgins sunaikinti tave ir fiziškai, ir emociškai, o aš ne visada būsiu šalia, kad galėčiau apginti.

Aš sudrebėjau, pyktis išgaravo, vėl užplūdo ankstesnės baimės ir dvejonės. Ašas atsiduso, pajutau, kaip jo kakta palietė plaukus, kvėpavimas pakuteno kaklą.

– Nenoriu pats taip elgtis, – prabilo jis tyliu skausmingu balsu. – Nenoriu matyti, ką jie stengsis tau padaryti. Labai mažai vilties, kad Vasaros fėjūnei pavyktų išgyventi Žiemos rūmuose. Bet aš prisiekiau atvesti tave ir privalau priesaikos laikytis.

Princas kilstelėjo galvą ir taip suspaudė pečius, kad man net suskaudo, paskui kalbėjo toliau neatpažįstamai niūriu, šaltu tonu:

– Todėl turi būti stipresnė už juos. Tau nevalia prarasti budrumo, kad ir kas nutiktų. Jie bandys pergudrauti tave apgavystėmis ir meiliais žodžiais. Jiems teiks pasitenkinimą tavo kančios. Neprisileisk jų. Ir niekuo nepasitikėk. – Jis trumpam nutilo, tada dar labiau pritildęs balsą užbaigė: – Netgi manimi.

– Aš visada pasitikėsiu tavimi, – negalvodama sukuždėjau, o jis dar stipriau suspaudė pečius, versdamas žvelgti tiesiai į akis.

– Ne! – nukirto princas ir iš akių teliko plyšeliai. – Tau nevalia. Esu tavo priešas, Megana. Niekada to nepamiršk. Jeigu Mebė įsakys man nukirsdinti tave visų dvariškių akivaizdoje, privalėsiu paklusti. Jeigu ji palieps mano broliams Rovanui ir Seidžui iš lėto žudyti tave, kad galėtų mėgautis kiekviena kančios akimirka, turėsiu stovėti ir leisti jiems tai daryti. Ar supranti? Žiemos rūmuose mano jausmai tau nieko nereiškia. Vasaros ir Žiemos karalystės visados buvo nesutaikomi priešai ir niekas to nepakeis.

Žinojau, kad turiu jo bijoti. Juk, šiaip ar taip, jis – Žiemos princas. Be to, tiesiai šviesiai įspėjo, jog nužudys mane, jeigu tik Mebė įsakys. Kita vertus, jis prisipažino esąs man neabejingas, ir nors tai nieko nereiškia, širdis suspurdėjo krūtinėje. Gal aš ir naivi, bet niekaip netikėjau, kad Ašas galėtų sąmoningai mane įskaudinti, netgi Žiemos rūmuose. Tai patvirtino iššūkis ir pyktis sidabrinėse akyse.

Princas dar kurį laiką nenuleido žvilgsnio, paskui atsiduso.

– Tu taip ir nesupratai nė žodžio iš to, ką tau sakiau, ar ne? – sumurmėjo jis ir užsimerkė.

– Aš nebijau, – išpyškinau, nors tai buvo netiesa. Man kėlė siaubą vien mintis, kad šios kelionės pabaigoje teks stoti prieš Mebę ir Žiemos rūmų dvariškius. Bet jeigu Ašas manęs neapleis, viskas bus gerai.

– Esi velniškai užsispyrusi, – burbtelėjo princas ir persibraukė ranka per plaukus. – Nė neišmanau, kaip galėsiu tave apginti, jeigu tau visiškai svetimas savisaugos instinktas.

Aš prisiartinau prie jo ir uždėjusi ranką ant krūtinės pajutau, kaip po marškiniais daužosi širdis.

– Pasitikiu tavimi, – pasakiau ir kilstelėjau galvą, mūsų veidai beveik susilietė, o tada paglosčiau. – Neabejoju, kad surasi būdą man padėti.

Jo kvėpavimas padažnėjo. Rūsčiai dėbtelėjęs į mane jis sušnibždėjo:

– Ar supranti, jog žaidi su ugnimi?

– Keista, o man atrodė, kad tu esi ledinis prin...

Sakinys taip ir liko nebaigtas, nes Ašas pasilenkė ir pabučiavo mane. Apsivijau rankomis jį už kaklo, jis apkabino mane per liemenį ir kurį laiką aš nebejutau šalčio.

Tačiau kitą rytą Ašas vėl atrodė nutolęs ir abejingas, jis beveik nesikalbėjo su manimi, kad ir kaip stengiausi prašnekinti. Tą naktį mudu pasiekėme požeminius Žiemos karalystės rūmus. Ir Mebė tuojau pat pasistengė mus išskirti.

Tarnaitė parodė man skirtą ankštą kambarėlį ir aš sužvarbusi sėdėjau tenai tikėdamasi, kad Ašas netrukus vėl mane susiras. Tačiau po susitikimo su karaliene jis taip ir nepasirodė, tad kelias valandas veltui pralaukusi pati išdrįsau leistis jo ieškoti po Žiemos rūmų menes. Tada ir susipažinau su Tiaotine, o tiksliau – ji susipažino su manimi. Tai nutiko bibliotekoje, kur man teko nenoromis žaisti gaudynių su dramblotu milžinu, sukaustytu grandinėmis. Jis vaikėsi mane tarp knygų lentynų eilių. Kai nuo jo pasprukome, naujoji pažįstama pranešė, kad princo Ašo jau nebėra rūmuose ir niekas nežino, kada jis sugrįš.

– Juk tai Ašas, – pareiškė ji šypsodamasi man nuo knygų lentynos viršaus. – Jį retai galima pamatyti rūmuose. Vieną akimirką jis čia, o kitą žybt – jo vėl nėra nė padujų kelis mėnesius.

„Kodėl Ašas tiesiog ėmė ir išvyko? – tūkstantąjį kartą svarsčiau mintyse. – Juk galėjo bent jau pasakyti, kur ketina keliauti ir kada parsiras. Neturėjo palikti nežinioje.“

Nebent jis sąmoningai vengė manęs. Nebent visi jo pasakyti žodžiai, bučinys, kuriuo apsikeitėme, jausmai, slypėję jo akyse ir balse, jam visiškai nieko nereiškė. Galbūt taip elgėsi vien tik norėdamas atsivilioti mane į Žiemos rūmus.

– Ar nori pavėluoti? – sumurkė Tiaotinė, rydama mane žvilgančiomis katiniškomis akimis. Jos balsas sugrąžino į dabartį. – Mebė nemėgsta laukti.

– Tai jau tikrai, – vangiai patvirtinau ir pamėginau nuginti šalin prastą nuotaiką. „Tik pamanyk! – pagalvojau. – Manęs laukia audiencija pas pačią Žiemos karalienę.“ – Duok man minutėlę persirengti, – paprašiau ir luktelėjusi piktai sužaibavau akimis, nes Tiaotinė nė nepasijudino. – Gal malonėtum trumpam palikti mane vieną?

Fuka sukikeno, akimirksniu pasivertė juoda gauruota ožka ir visomis keturiomis iškaukšėjo iš kambario. Užtrenkiau duris ir užrėmusi jas nugara pajutau, kad širdis netelpa krūtinėje. Mebė nori matyti. Žiemos karalystės valdovė galiausiai teikėsi mane pasikviesti. Suvirpėjusi pasitraukiau nuo durų ir nusiskubinau prie komodos, ant kurios stovėjo ledo veidrodis.

Pažvelgiau į savo atspindį, šiek tiek iškreiptą dėl įtrūkusio ledo. Aš vis dar retsykiais negalėdavau atpažinti savęs. Kambario prietemoje tiesūs šiaudų spalvos plaukai atrodė beveik sidabriniai, akys neproporcingai didelės. O ir begalė kitų beveik neapčiuopiamų smulkmenų liudijo, kad nebepriklausau žmonių giminei, kad virtau gąsdinančia būtybe. Be to, krito į akis ir vienas neabejotinai akivaizdus skirtumas. Abipus galvos styrančios smailios ausys rėksmingai priminė, kad esu kitokia, nei iki šiol buvau.

Neištvėrusi nusukau akis nuo savo atspindžio ir nužvelgiau vilkimus drabužius. Jie buvo šilti ir patogūs, bet puikiai supratau, kad susitikti su Žiemos karalystės valdove apsirengus sportinėmis kelnėmis ir apsmukusiu megztiniu – prasta mintis.

„Puikumėlis. Po penkių minučių turiu stoti prieš pačią Žiemos fėjūnų karalienę. Kuo gi man pasipuošti?“ – paklausiau savęs.

Užmerkusi akis pamėginau griebtis burtų, kad mano apdarai taptų bent kiek puošnesni. Veltui. Regis, didžiulis galios antplūdis, kurį pajutau kaudamasi su Geležies karaliumi, dingo be pėdsako, visiškai išgaravo, nes aš daugiau nebepriverčiau kerų veikti. Ir ne dėl to, kad nebūčiau stengusis. Prisiminusi pamokas, gautas iš sidhių^3 katino Grimalkino, kurį sutikau per pirmąją kelionę į Niekadaniekada, pabandžiau tapti nematoma, pakilti į orą, įžiebti fėjūnų ugnį. Iš viso to teišėjo šnipštas. Pasirodo, praradau netgi gebėjimą jausti burtus, nors ir žinojau juos čia esant. Kerėjimo galias kursto emocijos ir ugningi jausmai – įniršis, troškimas, meilė. Kuo daugiau jausmų, tuo lengviau paleisti į darbą burtus. Tačiau dabar man nesisekė, kad ir kaip stengiausi. Regis, vėl tapau paprasta, jokiomis stebuklingomis galiomis neapdovanota Megana Čeis. Neskaitant smailių ausų.

Keista. Juk ilgai nė nežinojau, kad esu pusiau fėjūnė. Vos keli mėnesiai teprabėgo nuo to laiko, kai atėjus šešioliktajam gimtadieniui mano geriausias draugas Robis atskleidė paslaptį, jog iš tiesų jis yra Šaunusis Robinas, garsusis Pakas iš „Vasarvidžio nakties sapno“. Paskui mano mažąjį broliuką Itaną pagrobė fėjūnai ir man teko jį vaduoti. Beje, paaiškėjo, jog ir aš pati esu Vasaros fėjūnų valdovo, karaliaus Oberono, duktė, kurios jis susilaukė su mirtinga moterimi. Nelengva buvo susitaikyti su mintimi, kad turiu fėjūnų kraujo ir stebuklingų galių. Tiesa, didžiam Grimalkino nepasitenkinimui man ne itin sekėsi jomis naudotis, ir tai dar ne blogiausia. Bėda ta, kad anksčiau nė netikėjusi fėjūnų buvimu, dabar, kai praradau gebėjimą kerėti, pasijutau netekusi dalies savasties.

Atsidususi pravėriau komodą ir išsitraukiau džinsus, baltą palaidinę, ilgą juodą apsiaustą. Kaip įmanydama greičiau įsinėriau į drabužius, kad nesustirčiau į ožio ragą. Akimirką pasvarsčiau, gal vertėtų pasirinkti puošnesnį apdarą, tarkim, vakarinę suknelę. Bet atmečiau šią mintį. Žiemos rūmų dvariškiai nepripažįsta aprangos kodo. Tad turėsiu daugiau šansų išgyventi, jeigu prisitaikysiu.

Pravėrusi duris išvydau Tiaotinę, kuri dabar jau nebuvo pasivertusi nei ožka, nei kate, tik spoksojo į mane, klastingai iššiepusi dantis.

– Čionai, – sušnypštė ji ir mikliai pasuko į šoninį ledo koridorių. Geltonos akys, regis, plaukė per sutemas. – Karalienė užsilauks.

NUSEKIAU PASKUI TIAOTINĘ į tamsą, vinguriuodama nesibaigiančiais labirintais ir stengdamasi nesidairyti į šalis. Tačiau akies krašteliu vis tiek spėdavau pastebėti Žiemos rūmų menėse tykančius siaubingus padarus. Už vienų durų gūžėsi kerėpliška pabaisa, labai primenanti milžinišką vorą. Pro plyšį įžvelgiau blyškų išsekusį snukį ir dygias akeles, įsmeigtas tiesiai į mane. Didžiulis juodas medžioklinis šuo degančiomis akimis negirdimai sekė paskui mus, kol neapsikentusi Tiaotinė šnypšdama puolė jį ir nuvijo šalin. Pora goblinų^4 ir raudonkepuris^5 smailiomis iltimis tamsioje kertėje rideno kauliukus, padarytus iš dantų ir smulkių kaulų. Man einant pro šalį tarp jų kaip tik kilo ginčas. Pirštais badydami raudonkepurį goblinai suskato klykti plonais čaižiais balsais:

– Sukčius, apgavikas!

Aš neatsisukau pažiūrėti, tik išgirdau už nugaros spiegimą ir lūžtančių kaulų traškėjimą. Tirtėdama kaip epušės lapas nusiskubinau paskui Tiaotinę, kuri jau buvo spėjusi pradingti už kampo.

Ten koridorius baigėsi ir atsivėrė didžiulė menė, kurioje nuo lubų tarsi žėrintys sietynai leidosi varvekliai. Tarp jų plaukiojo žaltvykslės ir stebuklingi liepsnos rutuliai, mesdami ant sienų ir grindų laužytus šviesos spindulius. Nuo ledinių grindų kilo migla. Kai įėjome, kvėpuojant iš burnos pradėjo virsti garo tumulai. Lubas rėmė ledinės kolonos, kurios spindėjo lyg vaiskus krištolas ir papildė akinamą pinklią mirguliuojančių šviesų ir spalvų gamą. Niūri nežabota muzika aidėjo po rūmus. Ją atliko grupelė žmonių, sėdinčių ant pakylos menės kampe. Dzirinančių ir mušančių instrumentus muzikantų akys atrodė sustiklėjusios, o kūnai bauginamai liesi. Ilgi susivėlę plaukai, regis, buvo nematę žirklių metų metus. Kita vertus, nepasakytum, kad šie žmonių giminės atstovai atrodė kenčiantys ar nelaimingi. Tik tarsi zombiai aistringai virkdė instrumentus ir, regis, nė nepastebėjo savo antgamtiškų žiūrovų.

Aplinkui pakylą grūdosi tuntai požemio karalystės gyventojų, vienas už kitą baisesnių. Ograi^6 ir raudonkepuriai, goblinai ir spriganai^7, koboldai^8 ir fukos, hobsai^9 ir elfai, o ir tie, kurių nė vardų nežinojau, šmižinėjo kaip įkirpti pirmyn ir atgal mirguliuojančioje prieblandoje. Skubiai naršiau menę žvilgsniu, tikėdamasi pamatyti susitaršiusių juodų plaukų kupetą ir skaisčias sidabrines akis, kol skaudžiai sugėlė širdį. Čia jo nebuvo. Tolimajame menės kampe tiesiog ore kybojo ledinis sostas, akinantis šaltu spindesiu. Ant jo tarsi išskaptuota iš galingo ledo luito sėdėjo Žiemos rūmų valdovė, karalienė Mebė.

Nors asketiška ir paprasta, galingiausia Žiemos karalystės moteris atrodė pritrenkiamai. Kai viešėjau Oberono valdose, mačiau ją varžovės, Vasaros karalienės, draugijoje. Matuojant antgamtiško pasaulio matais toji irgi buvo įspūdinga. Be to, Titanija taip pat griežė ant manęs dantį, kad esu Oberono dukra, ir netgi mėgino kartą paversti stirna, taigi neturėjau dėl ko jai simpatizuoti. Nors ir labai skirtingos, abi karalienės buvo nepaprastai galingos. Dieviškai graži, ūmi ir negailestinga Titanija priminė vasaros audrą ir įpykinta imdavo svaidytis žaibais. O Mebė buvo panaši į žvarbiausią žiemos dieną, kai viskas nuščiūva ir sustingsta iš baimės prieš negailestingą ledą, kuris kartą jau buvo pražudęs pasaulį ir gali vėl tai padaryti.

Karalienė sėdėjo soste, apsupta kelių aukščiausio rango dvariškių – kilmingųjų sidhių, kurie vilkėjo brangiais madingais šių laikų drabužiais: dalykiniais baltais kostiumais ir juodais dryžuotais „Armani“ marškiniais. Kai anąkart mačiau Mebę Oberono karalystėje, ji buvo pasipuošusi gražiai krintančia juoda suknele, kurios klostės vilnijo it šešėliai. O šiandien ji vilkėjo baltą kelnių kostiumėlį, avėjo dramblio kaulo spalvos bateliais. Nagai blizgėjo opalo atspalvio laku, tamsūs plaukai buvo elegantiškai sukelti ant viršugalvio. Valdovė pažvelgė į mane bedugnėmis juodomis akimis, primenančiomis naktį be žvaigždžių, blausias tamsiai raudonas lūpas iškreipė grėslus šypsnys.

Pajutau, kaip šiurpas perbėgo per nugarą. Fėjūnams nerūpi mirtingieji. Žmonės jiems tėra žaislai, kurie išmetami, kai pabosta. Šiuo atžvilgiu ir Vasaros, ir Žiemos rūmų dvariškiai vienodi. Netgi aš, pusiau fėjūnė ir Oberono dukra, neturiu nė vieno draugo amžinų savo tėvo priešų aplinkoje. Jeigu užrūstinsiu Mebę, ji pasielgs su manimi kaip panorėjusi. Galbūt pavers balta triušele ir užsiundys ant manęs goblinus, nors to greičiau galėtum tikėtis iš Titanijos. Neapleido mintis, kad Mebė sugalvos ką nors nepalyginamai rafinuotesnio ir baisesnio. Tad jaučiau didžiulę baimę.

Tiaotinė skynėsi kelią per susigrūdusius Žiemos rūmų fėjūnus, kurie beveik jos nepaisė. Visas jų dėmesys krypo į mane, tad žingsniavau paskui palydovę apmirusia širdimi. Jaučiau, kaip į nugarą sminga alkani žvilgsniai, girdėjau laidomus juokelius, bet stengiausi nenuleisti galvos ir žengti kuo ryžtingiau. Niekas taip nemasina fėjūnų kaip baimė. Vienas kampuoto veido sidhių aukštuomenės atstovas nusišypsojo pagavęs mano žvilgsnį ir man skaudžiai nudiegė širdį. Savo išvaizda jis priminė Ašą, kuris paliko mane likimo valiai šioje siaubūnų karalystėje.

Kuo labiau mes artinomės prie Žiemos karalienės, tuo šalčiau darėsi. Netrukus pajutau, kad žvarba tiesiog gniaužia kvapą. Sustojusi per žingsnį nuo sosto Tiaotinė nusilenkė. Aš pasekiau jos pavyzdžiu, nors vos įstengiau nekaukšėti dantimis. Už mūsų šurmuliavo Žiemos rūmų dvariškiai. Nuo jų šnopavimo ir murmesio kūnas ėjo pagaugais.

– Megana Čeis, – suskambo menėje karalienės balsas, nuo kurio man pasišiaušė plaukai, o fuka vikriai niurktelėjusi į šoną pradingo dvariškių būryje, palikdama mane vieną kaip pirštas. – Malonu tave čia matyti.

– Man didelė garbė, jūsų didenybe, – atsakiau sutelkusi visas valios jėgas, kad balsas nedrebėtų. Tačiau jis vis tiek išdavikiškai virpėjo ir ne tik nuo šalčio.

Patenkinta Mebė nusišypsojo ir atsilošė apžiūrinėdama mane bejausmėmis juodomis akimis. Tyloje tegirdėjau savo širdies plakimą.

– Taigi, – vėl prakalbo karalienė ir nagais taip pabarbeno į sosto ranktūrį, kad net krūptelėjau. – Štai mes ir susitikome. Matyt, tu laikai save labai protinga, Oberono dukra.

– At-atsiprašau? – klausiamai išlemenau, jausdama, kaip ledinė siaubo ranka sugniaužė širdį.

Kad ir kaip žiūrėtum, tokia pradžia nežadėjo nieko gero.

– O iš tikrųjų esi visai paika, – tęsė Mebė, apdovanojusi mane atsainia šypsena. – Bet netrukus tau teks ateiti į protą. Gali neabejoti. – Valdovė palinko į priekį ir nuvėrė mane tokiu demonišku žvilgsniu, kad vos nepasileidau bėgti klykdama iš siaubo. – Girdėjau apie tavo darbelius, Megana Čeis, – rūsčiai išrėžė karalienė primerkusi akis. – Nejau tikėjaisi, kad pavyks juos nuo manęs nuslėpti? Tu apgaule privertei Žiemos princą lydėti tave į Geležies karalystę. Paskui kautis su tavo priešais. Tu primetei jam priesaiką, kuri vos jo nepražudė. Dėl tavo kaltės aš tik per plauką nepraradau savo brangaus berniuko. Ar bent supranti, ką man teko išgyventi?

Mebė grobuoniškai nusišypsojo ir baimė dar labiau suspaudė man paširdžius. Kaip valdovė su manimi pasielgs? Pavers ledo luitu? Sušaldys visus vidaus organus? Sustingdys kraują ir aš niekada nepajėgsiu sušilti, kad ir kiek tūločiausi, kad ir kaip karšta būtų aplinkui? Aš sudrebėjau, bet netrukus pastebėjau, jog oras lengvai raibuliuoja, tarsi skleidžia mažas šilumos bangeles, ir staiga supratau: tai Mebė pasitelkė kerus bandydama užvaldyti mano jausmus ir priversti įsivaizduoti pačią baisiausią manęs laukiančią lemtį. Beje, ji be reikalo stengėsi: aš ir taip buvau leisgyvė iš siaubo.

Į galvą netikėtai šovė mintis: o ką, jeigu Ašas taip pat žaidė mano jausmais ir apgaule paskatino įsimylėti jį. Jeigu jau Mebė geba tai daryti, jos sūnūs, be abejo, irgi paveldėjo šią galią. Ar mano jausmai Ašui yra tikri? O gal tai tik kerų pasekmė?

„Dabar ne laikas sukti galvą dėl tokių dalykų, Megana!“ – sudraudžiau save mintyse.

Mebė akylai stebėjo mano reakciją. Nors aš vis dar tirtėjau iš baimės, sielos gilumoje supratau, ko siekia karalienė. Jeigu tik neištversiu ir pulsiu prašyti pasigailėjimo, kaipmat nė pati nepajutusi būsiu priversta duoti stebuklingą priesaiką. Kadangi fėjūnų pasaulyje priesaikos turi ypatingą reikšmę, visai nenorėjau leisti Mebei išgauti pažadą, dėl kurio pasigailėčiau tą pačią akimirką.

Slapčiomis atsidususi pamėginau sutelkti mintis, kad atsakydama į Žiemos karalienės klausimą nepradėčiau vapėti kaip dvejų metų mažylė.

– Prašau man atleisti, jūsų kilnybe, – prabilau apdairiai rinkdamasi žodžius. – Nenorėjau padaryti nieko blogo nei jums, nei jūsų sūnui. Jo pagalbos man reikėjo, kad išvaduočiau savo broliuką iš Geležies karaliaus nelaisvės.

Vos tai išgirdę Žiemos rūmų dvariškiai baimingai subruzdo ir suošė man už nugaros. Juste jutau, kaip šiaušiasi jų gaurai, girdėjau dantų griežimą ir nagų caksėjimą. Fėjūnai bijojo geležies kaip velnias kryžiaus, nes ji naikino jų burtų galias ir alino kūnus. Tad ką kalbėti apie siaubą, kurį jiems kėlė karalystė, kurioje viskas padaryta iš šio metalo, o valdovas, vadinantis save Geležies karaliumi, jų akyse atrodė tikras šventvagis. Man dingtelėjo piktdžiugiška mintis, kad nedoriems Žiemos rūmų fėjūnams Geležies karalystė yra įkūnytas blogis, ir aš vos nuslėpiau šypseną.

– Galėčiau apšaukti tave melage, mergužėle, – šaltai pareiškė Mebė ir bruzdesys bei niurzgimas man už nugaros akimirksniu nuščiuvo. – Tačiau tą patį man pasakojo ir sūnus. Būk rami, mes nebijome Geležies karaliaus išperų. Šiuo metu Ašas su broliais kaip tik naršo mūsų žemes ieškodami geležies fėjūnų. Jeigu tie šlykštūs padarai išdrįs peržengti mūsų karalystės sienas, mes sučiupsime ir sunaikinsime juos.

Mane užplūdo didžiulis palengvėjimas, nors visai ne dėl karingo valdovės pareiškimo. Vadinasi, Ašo čia nėra, nes jis turėjo rimtą priežastį palikti rūmus.

– Vis dėlto... – vėl prakalbo Mebė ir taip dėbtelėjo į mane, kad net silpna pasidarė, – niekaip nesuprantu, kaip tau pavyko nepalydėti galvos. Galbūt Vasaros fėjūnai susimokė su Geležies karalystės išperomis stoti prieš Žiemos rūmus? Būtų velniškai smagu, ką, Megana Čeis?

– Ne, – tyliai paprieštaravau.

Man prieš akis iškilo sukniubęs Geležies karalius, kai pervėriau Keramedžio strėle jam krūtinę, ir aš sugniaužiau kumščius mėgindama suvaldyti drebulį. Vis dar mintyse regėjau, kaip Machina gūžiasi nuo skausmo, ir staiga pajutau per kūną nuvilnijant šaltą sukrią bangą.

– Geležies karalius ketino sunaikinti ir Vasaros, ir Žiemos karalystes. Bet dabar jis nebegyvas. Aš nužudžiau jį.

Iš Mebės akių teliko juodi plyšeliai.

– Ar nori mane įtikinti, kad tu, niekinga puskraujė, neapdovanota burtų galia, įstengei nugalėti patį Geležies karalių?

– Patikėk ja, – įsiterpė į mūsų pokalbį naujas balsas ir man pakirto kojas, o širdis, regis, grasinosi iššokti iš krūtinės. – Aš buvau ten ir mačiau, kaip tai nutiko.

Man už nugaros pasigirdo dvariškių keliamas triukšmas, jiems skiriantis į šalis tarsi bangoms. Aš nė nepajudėjau. Kojos tiesiog priaugo prie grindų, širdis dunksėjo kaip patrakusi, kol per menę ryžtingai žengė lieknas ir grėsmingas princas Ašas.

Tirtėjau it epušės lapas, krūtinę pradėjo saldžiai mausti. Ašas atrodė visai nepasikeitęs, toks pat niūriai gražus su juodais ir pilkais apdarais. Plaukai ir drabužiai dar labiau paryškino odos blyškumą. Prie juostos kabėjo kalavijas. Mėlynai juoda makštis skleidė šaltą šviesą.

Pamačiusi princą pajutau didžiulį palengvėjimą. Šypsodamasi žengiau jo pasitikti, bet akimirksniu sustojau lyg įkasta nuo ledinio žvilgsnio. Iš sumišimo tiesiog sustingau. Galbūt jis manęs nepažino? Žvelgiau į akis laukdama, kol jų išraiška sušvelnės, kol Ašo lūpose pasirodys vos pastebima šypsena, kurią taip dievinau. Tačiau nieko panašaus nenutiko. Šaltas niekinamas žvilgsnis trumpai stabtelėjo prie manęs, paskui princas apėjo mane ir nusiskubino prie karalienės. Stypsojau nelyginant stabo ištikta ir jaučiausi be galo įskaudinta. Galbūt jis tik dedasi abejingas motinos akivaizdoje, bet kas jam draudė bent tarstelėti „sveika“? Mintyse pažadėjau užkurti Ašui pirtį, kai liksime vienudu.

– Prince Ašai, – švelniai prakalbo karalienė, kai sūnus priklaupė ant kelio priešais sostą. – Tu sugrįžai. O kur tavo broliai?

Ašas kilstelėjo galvą, bet jam dar nespėjus atsakyti, įsiterpė kitas balsas.

– Jaunėlis taip skubėjo pas jus, karaliene Mebe, kad kone paspruko nuo mūsų, – nuaidėjo aukštas ir šaižus balsas man už nugaros. – Jeigu taip gerai jo nepažinočiau, manyčiau, kad jis nenori kalbėtis su jumis mūsų akivaizdoje.

Ašas pakilo, jo veidas liko neperprantamas, o į menę įžengė dar du jauni vyrai, vaikydami į šalis dvariškius lyg paukščių būrį. Jiems prie šono taip pat kaip ir jaunėliui blizgėjo po ilgą ploną plieno kalaviją. Jų elgesys buvo karališkai atsainus.

Pirmasis, kuris ką tik kalbėjo, stotu ir ūgiu priminė Ašą: lieknas, lankstus ir grėsmingas. Prakaulaus veido, aštrių bruožų ir juodais plaukais, kurie styrojo į visas puses lyg spygliai. Balto ilgo apsiausto skvernai plaikstėsi jam einant, vienoje ausyje blyksėjo aukso auskaras. Susilyginęs su manimi jis tik atsainiai dirstelėjo, ledo mėlynumo akys sutvisko lyg deimantai, lūpas iškreipė pašaipi šypsena.

Antrasis buvo aukštesnis už kitus du brolius ir iš pažiūros tvirtesnis. Ilgi varno juodumo plaukai, surišti į arklio uodegą, siekė liemenį. Paskui jį ėjo didžiulis pilkas vilkas, primerkęs grėslias gintarines akis.

– Rovanai, – pasilabino Mebė ir maloniai nusišypsojo pirmajam princui, kai kiti du sūnūs sekdami Ašo pavyzdžiu priklaupė priešais sostą. – Seidžai. Pagaliau visi mano berniukai namuose. Kokių naujienų man turite? Ar aptikote geležies fėjūnų pėdsakų mūsų valdose? Ar atnešėte man jų mažas nuodingas širdis?

– Jūsų didenybe, – prabilo Seidžas, aukščiausias ir vyriausias iš brolių. – Mes išnaršėme visą Tir Na Nogą, nuo vieno krašto iki kito, nuo Ledinių lygumų ir Užšalusios pelkės iki Sudužusio stiklo jūros. Bet neaptikome nė menkiausio pėdsako geležies fėjūnų, apie kuriuos kalbėjo brolis.

– Regis, mūsų mielas jaunėlis bus mažumėlę sutirštinęs spalvas, – kandžiai pridūrė Rovanas ir pašaipiai nusišypsojo. – Kažkodėl „nesuskaičiuojami geležies fėjūnų legionai“ tarsi skradžiai žemę prasmego.

Ašas ramiai pažvelgė į Rovaną, bet aš pajutau, kaip man užkaito skruostai.

– Jis sakė tiesą, – išpyškinau ir visų susispietusių menėje padarų akys susmigo į mane. – Geležies fėjūnai – ne prasimanymas ir jie vis dar sukiojasi netoliese. Jeigu neįvertinsite gresiančio pavojaus, palydėsite galvas nė nesupratę, kas dedasi.

Rovanas sužiuro į mane primerkęs akis ir nusišypsojo bloga lemiančia šypsena.

– Nuo kada puskraujei Oberono dukrai taip parūpo Žiemos karalystės likimas?

– Užteks! – nugriaudėjo menėje valdingas Mebės balsas. Ji pakilo ir mostelėjo ranka už mūsų besigrūdantiems dvariškiams. – Nešdinkitės lauk! Kad nė vieno neliktų! Noriu pasikalbėti su princais akis į akį.

Fėjūnų knibždėlyną kaip vėjas nupūtė. Jie mikliai iššliaužė, iššokavo ar išsklendė iš menės. Aš neryžtingai mindžikavau mėgindama pagauti Ašo žvilgsnį ir svarstydama, ar turėčiau dalyvauti šiame pokalbyje. Juk aš taip pat šį tą žinau apie geležies fėjūnus. Pagaliau man pavyko pelnyti Žiemos princo dėmesį: jis abejingai, netgi priešiškai pažvelgė į mane ir primerkė akis.

– Ar tu negirdėjai, ką pasakė karalienė, puskrauje? – šaltai pasidomėjo jis ir man skaudžiai sugėlė širdį.

Spoksojau į Ašą pravėrusi burną, negalėdama patikėti, kad taip kalba su manimi, bet jis iš aukšto pridūrė:

– Tau čia ne vieta. Palik mus.

Pajutusi akyse tvenkiantis karštas pykčio ašaras žengiau prie princo.

– Ašai...

Jo žvilgsnyje blykstelėjo pasibjaurėjimas.

– Turi kreiptis į mane „prince Ašai“ arba „jūsų didenybe“, puskrauje. Be to, aš nesuteikiau tau leidimo kalbėti. Jeigu dar kartą taip užsimirši, kalavijo ašmenimis parodysiu deramą vietą.

Jis atsainiu rankos mostu patvirtino, kad turiu pasitraukti, ir nusisuko. Rovanas suprunkštė, Mebė šaltai ir pašaipiai žvelgė į mane iš sosto aukštybių.

Rauda gniaužė gerklę, akis perštėjo nuo ašarų, jos galėjo pasipilti kiekvieną akimirksnį. Drebėdama prikandau lūpą, kad kaip nors jas sulaikyčiau. Man nevalia verkti. Tik ne dabar, kai į mane spokso Mebė, Rovanas ir Seidžas. Jų veiduose aiškiai parašyta, jog tik to ir telaukia. Jeigu noriu išgyventi Žiemos karalystėje, neturiu parodyti silpnumo jos gyventojų akivaizdoje.

Ypač dabar, kai paaiškėjo, kad Ašas tėra vienas iš tų baisūnų.

Kaip įmanydama oriau nusilenkiau karalienei Mebei.

– Atleiskite, jūsų didenybe, – pasakiau gana tvirtu balsu. – Palieku jus su sūnumis.

Mebė linktelėjo, Rovanas, išsišiepęs iki ausų, perdėtai mandagiai nusilenkė, o Ašas su Seidžu išvis nesiteikė manęs pastebėti. Aš pasisukau ir aukštai iškėlusi galvą nužingsniavau per sosto menę, nors širdį sulig kiekvienu žingsniu varstė skausmo kalavijai.

1 Žinomo amerikiečių rašytojo Irvino Vašingtono (1783–1859) pasakos personažas (čia ir toliau – vert. pastabos).

2 Labai judri pasakų būtybė, gebanti keisti pavidalą.

3 Didelių galių turinčios į elfus panašios protingos būtybės.

4 Klastingi maži aštrianagiai padarai panašiomis į katės akimis, paprastai besilaikantys būryje ir krečiantys niekšybes.

5 Karingos būtybės, nešiojančios kepures, kurios raudonos nuo jų aukų

kraujo.

6 Labai stiprūs, bet ne itin sumanūs milžinai.

7 Itin atstumiančios išvaizdos pabaisos, gyvenančios senuose griuvėsiuose ir pilkapiuose.

8 Dvasios, gebančios įgauti gyvulio, žmogaus ar liepsnos pavidalą.

9 Namų dvasios, kurios padeda ūkyje, bet įžeistos pridaro nemalonumų.

2

Prisipažinimas

Kai atsibudau, buvo jau prašvitę, pro langą skverbėsi šalta šviesa. Išpurtęs nuo ašarų veidas degė, net pagalvė spėjo sudrėkti. Vieną palaimingą mirksnį negalvojau apie praėjusio vakaro įvykius. Paskui iš naujo užliejo juoda prisiminimų banga.

Akys vėl priplūdo ašarų ir aš paslėpiau galvą po antklode. Beveik visą naktį praraudojau, įsikniaubusi į pagalvę, kad koridoriais šmižinėjantys fėjūnai neišgirstų.

Negailestingi Ašo žodžiai skaudžiai užgavo širdį. Net dabar negalėjau patikėti, jog jis taip elgėsi sosto menėje, tarsi aš būčiau purvas po kojomis ir nusipelnyčiau tik paniekos. Juk siejau su juo viltis, akis pražiūrėjau laukdama sugrįžtančio, o dabar jaučiausi taip, lyg kas būtų įkalęs vinį tiesiai į širdį. Buvau beviltiškai išduota. Pasirodo, per visą mūsų kelionę į Geležies karaliaus valdas jis viso labo vaidino spektaklį, griebėsi gudrios taktikos, kad atsiviliotų mane į Žiemos rūmus. O galbūt aš paprasčiausiai jam nusibodau ir jis patraukė ieškoti naujų nuotykių? Tebūnie tai man dar viena pamoka, kad fėjūnai labai nepastovūs ir tikri beširdžiai.

Šiuo metu, kai jaučiausi viena vienutėlaitė ir visiškai sutrikusi, susigriebiau besiilginti Pako. O kad jis būtų čia! Pašėlęs Pakas, kuris taip užkrečiamai kvatojasi ir visada moka mane pralinksminti. Žmonių pasaulyje Robis Gudfelas buvo mano kaimynas ir geriausias draugas. Mudu viskuo dalydavomės ir leisdavome laiką drauge. O išties jis pasirodė esąs Šaunusis Robinas, garsusis Pakas iš „Vasarvidžio nakties sapno“. Oberono įsakymu turėjo saugoti mane nuo fėjūnų pasaulio, tačiau Pakas nepakluso karaliui. Pirmą sykį, kai kartu su manimi leidosi ieškoti Itano į Niekadaniekada, o antrą – kai aš pabėgau iš Vasaros fėjūnų rūmų ir Oberonas liepė mane sugrąžinti. Už ištikimybę man Pakui teko brangiai sumokėti: jis susikovė su viena iš Machinos karvedžių, vardu Virusė, buvo sužeistas ir vos nemirė. Mes turėjome palikti Paką pas medžių nimfas, driades, užsigydyti žaizdų ir mane iki šiol graužia kaltė dėl šio sprendimo. Prisiminusi bičiulį aš vėl apsipyliau ašaromis. Pakas negalėjo numirti. Juk man taip pašėlusiai jo stinga.

Pasigirdęs beldimas į duris privertė krūptelėti.

– Megaaaana, – atsklido čaižus Tiaotinės balsas. – Pabusk. Aš žinau, kad tu viduje. Atidaryk duris.

– Eik sau! – šūktelėjau šluostydamasi ašarotas akis. – Neketinu nė nosies kišti iš kambario, nes prastai jaučiuosi. Supratai?

Tačiau tai, žinoma, tik dar labiau pakurstė nekviestos viešnios smalsumą. Tiaotinė liovėsi belsti ir pradėjo taip gremžti duris, kad nuo čaižaus garso man ėmė spengti ausyse. Fukos balsas už durų aidėjo vis garsiau ir nekantriau. Iš patirties žinojau, kad ji gali pratūnoti ten kiaurą dieną brazdindamasi ir verkšlendama, todėl išsiritau iš lovos, skubiai nukūriau prie durų ir atlapojau jas.

– Ko tau reikia? – suniurzgiau.

Fuka markstėsi apžiūrinėdama mano apgailėtiną išvaizdą: ašarų pėdsakus ant veido ir paburkusią varvančią nosį. Paskui išsišiepė lyg visažinė, o aš dar labiau įtūžau: jeigu ji atsivilko čia vien pasišaipyti iš manęs, neketinu su tuo taikstytis. Atsitraukiau ketindama užtrenkti duris įkyruolei prieš nosį, tačiau ji nėrė į vidų ir grakščiai liuoktelėjo ant lovos.

– Ei! Kad tave kur velniai nujotų, Tiaotine! Nešdinkis iš čia!

Nekreipdama dėmesio į mano protestus fuka džiaugsmingai šokinėjo ant čiužinio, nuo aštrių nagų antklodėje liko skylės.

– Megana įsimyyylėjo, – išdainavo ji ir man sustojo širdis. – Megana įsimylėjo Ašą. Kavalierius su pana virė košę su...

– Užsičiaupk, Tiaotine! – pratrūkau ir užtrenkusi duris pasukau prie fukos žaibuodama akimis.

Tiaotinė sukikeno, paliovė siausti ir sukryžiavusi kojas įsitaisė ant pagalvės. Žaliai auksinėse akyse šokinėjo kipšiukai.

– Neįsimylėjau aš jokio Ašo, – patikinau ją, susikryžiavusi rankas ant krūtinės. – Argi nepastebėjai, kad jis kalbėjo su manimi, tarsi būčiau tuščia vieta? Princas tėra beširdis pasipūtęs šunsnukis. Ir aš neapkenčiu jo.

– Meluoji, – atkirto fuka. – Tu esi melagių melagė, mirtingoji mergužėle. Mačiau, kokiomis akimis rijai jį, kai pasirodė menėje. Pažįstu šį žvilgsnį. Esi įsimylėjusi iki ausų.

Kol stirksojau lyg sugauta, Tiaotinė krizeno karpydama ausimis. Nesitvėrė džiaugsmu rodydama visus dantis.

– Žinoma, tu dėl to nekalta. Ašas taip veikia visas mirtingąsias. Nė viena kvailelė neatsispiria ir pameta galvą iš pirmo žvilgsnio. Ar bent numanai, kiek jis sudaužė širdžių?

Pajutau dar didesnį nusivylimą. Juk tariausi esanti ypatinga. Vyliausi, kad bent truputį Ašui rūpiu. O dabar paaiškėjo, jog tebuvau viena iš daugelio žemės dukrų, kurioms pakako kvailumo jį pamilti.

Tiaotinė nusižiovavo ir atsidrėbė ant pagalvės.

– Tiesiog noriu įspėti, kad negaištum laiko nepasiekiamiems dalykams, – sumurkė ji markstydamasi. – Be to, Ašas jau myli kitą. Nuo neatmenamų laikų. Jis niekada neužmirš jos.

– Kalbi apie Arielą, – sušnibždėjau.

Fuka nustebusi dėbtelėjo į mane.

– Jis pasakojo tau apie ją? Hmm. Taigi pati supanti, kad Ašas niekada nė nepažvelgs į paprastą mirtingąją, tik pusiau fėjūnę, nes nebuvo gražesnės sidhės už Arielą visoje Žiemos karalystėje. Jis neišduotų jos atminimo, netgi jeigu jūsų ryšio nedraustų įstatymas. Juk tu žinai apie įstatymą, ar ne?

Nebuvau nieko girdėjusi apie jokį įstatymą ir man jis nerūpėjo. Tiesa, nuojauta sakė, kad fuka nesitveria noru būti kamantinėjama, bet neketinau suteikti jai tokio malonumo. Tad neapsikentusi Tiaotinė, regis, nusprendė viską iškloti neprašoma ir šniurkštelėjusi prabilo.

– Tu vasarinė, – paniekinamai iškošė ji. – O mes žieminiai. Įstatymas draudžia Vasaros ir Žiemos fėjūnų sąjungą. Negali sakyti, kad pasitaiko daug tokių atvejų, bet kartais kokia puskvaišė Vasaros fėjūnė nusižiūri mūsiškį, arba atvirkščiai. Tada ir prasideda nemalonumai, nes Vasarai ir Žiemai kartu būti nelemta. Kai tik viskas išplaukia į paviršių, abiejų karalysčių valdovai įsako nedorėliams tuojau pat išsižadėti meilės. O jeigu nepaklūsta, visiems laikams ištremia juos į žmonių pasaulį, kad savo šventvagiškais santykiais nebadytų akių... Nors dažniau iškart nubaudžia mirtimi, – dėstė Tiaotinė. Galiausiai pridūrė, įbedusi į mane skvarbų žvilgsnį: – Taigi pati matai, kad Ašas neišduos karalienės ir savo dvariškių dėl paprastos mirtingosios. Todėl tau geriausia jį užmiršti. Verčiau susirask kokį apykvailį žemės sūnų, jeigu Mebė kada nors teiksis iš čia išleisti.

Pasijutau tokia sugniuždyta, kad net kvapą užspaudė. Bijojau, jog tuojau pradėsiu raudoti ir klykti. Įtūžis kunkuliavo krūtinėje, ašaros degino akis. Privalau nedelsdama bėgti iš čia, kuo toliau nuo negailestingos tiesos, kurią ką tik išrėžė Tiaotinė, kitaip neištversiu.

Prikandusi lūpą, kad sulaikyčiau ašaras, apsisukau ir išbėgau į Žiemos rūmų menes.

Pakeliui vos kaktomuša nesusidūriau su goblinu, kuris sušnypštė ir pradėjo kalenti dantimis, tamsoje subolavo kreivos iltys. Murmėdama atsiprašymus pasileidau tolyn. Koridoriaus gilumoje pastebėjau aukštą moterį su vaiduokliška balta suknele ir užverktomis paraudusiomis akimis, vengdama susitikimo nėriau į kitą atšaką.

Man reikėjo žūtbūt ištrūkti iš čia. Bent keletą minučių pabūti vienai gryname šaltame ore, kol dar neišprotėjau. Tamsūs koridoriai ir įvairių padarų knibždančios menės kėlė klaustrofobiją. Kartą Tiaotinė man parodė išėjimą iš rūmų – didžiules dvivėres duris. Ant vienų durų buvo išdrožinėtas besišypsantis, o ant kitų iškreiptas žiaurios grimasos veidas. Kad ir kiek paskui tų durų ieškojau, taip ir nepavyko rasti. Įtariu, Mebė užkeikė jas, norėdama paslėpti nuo manęs, o gal ir pačios durys žaidė slėpynių. Juk kartais Stebuklų šalyje taip nutinka. Mane siutino, kad niekaip negaliu pakliūti į spindintį snieguotą miestą, nors kasdien regiu jį pro miegamojo

langą.

Netikėtai išgirdau triukšmą už nugaros ir atsisukusi pamačiau grupelę raudonkepurių, atžirgliojančių koridoriumi. Jų pamišėliškos geltonos akys grobuoniškai blizgėjo. Jie dar nepastebėjo manęs, bet kai pamatys, atsidursiu jų draugijoje viena ir bejėgė, toli nuo savo saugaus kambario, o juk raudonkepuriai visada alkani. Širdį persmelkė baimė ir aš nėriau už kampo.

O tada išvydau vestibiulio gilumoje dunksančias ieškomas duris. Dvivėres duris su dviem veidais: vienu besišypsančiu, kitu iškreiptu baisios grimasos – jie kėlė ir juoką, ir baimę. Dabar, kai pagaliau radau šias duris, suabejojau. Ar išėjus pavyks sugrįžti į vidų? Už rūmų slenksčio driekiasi bauginantis Žiemos fėjūnų miestas. Jeigu nepavyks įsiprašyti atgalios, galiu mirtinai sušalti arba sulaukti dar baisesnės lemties.

Už nugaros išgirdau pergalingus klyksmus. Raudonkepuriai mane pastebėjo.

Pasileidau prie durų stengdamasi nepaslysti, nes grindys buvo nulietos iš spalvoto ledo. Tiesus kaip pieštukas liokajus, apsirengęs juodu kostiumu, abejingai žvelgė į mane. Ant pečių krito sulaižyti žili plaukai. Išsprogusios apskritos akys, primenančios žėrinčias veidrodžio šukes, nė nesumirksėjo. Nesukdama dėl jo galvos pastūmiau duris su grimasos iškreiptu veidu, bet jos nepasidavė.

– Nusprendėte pasivaikščioti, panele Čeis? – paklausė liokajus, pakreipęs kiaušinio formos galvą.

– Tik minutėlę, – patikinau ir toliau galynėjausi su durimis, bet mano pykčiui persikreipęs veidas, išraižytas ant jų, pradėjo juoktis iš manęs. Aš neatšokau ir nė neaiktelėjau, nes Stebuklų šalyje spėjau patirti dar ir ne tokių dalykų, tik baisiai įtūžau. – Tikrai netrukus grįšiu, garbės žodis, – pridūriau.

Prie plyšojančių juoku durų dar prisidėjo raudonkepurių baubimas ir aš neapsikentusi spyriau į duris, kad net nuaidėjo.

– Kad jus kur velniai griebtų, prietrankos, atsidarykite greičiau!

Liokajus atsiduso ir paaiškino:

– Jūs pasirinkote ne tą durų pusę, panele Čeis.

Jis palinko į priekį ir pastūmė antrąją pusę, durys girgždėdamos prasivėrė, o besišypsantis veidas ant jų saiga niūriai dėbtelėjo į mane.

– Malonėkite būti apdairi, kai vaikščiosite anapus, – pabrėžtinai mandagiai kreipėsi dvariškis. – Jos didenybė baisiai supyktų, jeigu jūs... hmm... nuspręstumėte pabėgti. Aš, žinoma, įsitikinęs, kad taip nepasielgsite. Juk tik per karalienės malonę iki šiol nesušalote ir nebuvote suėsta.

Į vestibiulį įsisuko ledinė šalčio banga. Už durų manęs laukė žvarba ir tamsa. Grįžtelėjusi į raudonkepurius, kurie tykojo šešėliuotoje koridoriaus prietemoje nuožmiai šiepdami dantis, aš sudrebėjau ir išpuoliau į

sniegynus.

Lauke spaudžiantis šaltis vos neprivertė nerti atgal. Kvėpuojant virto garo tumulai, ledinės adatos badė nepridengtas kūno vietas, jos pradėjo tvinkčioti ir degti. Priešais mane kaip ant delno plytėjo speigo sukaustytas rūmų kiemas. Medžius, gėlynus, fontanus ir statulas dengė skaidriausio ledo sluoksnis. Tai šen, tai ten iš žemės kyšojo aštriabriauniai kristalai, kai kurie iš jų aukštesni už mane. Ant fontano atbrailos sėdėjo jaunutės fėjūnės, pasipuošusios švytinčiais baltais apdarais. Ilgi žydri plaukai vilnijo per nugarą. Pastebėjusios mane jos ėmė kikenti prisidengusios burnas ir pakilo. Žydrai nulakuoti nagai blausiai spindėjo prietemoje.

Aš pasukau į kitą pusę. Po kojomis girgždėjo sniegas, batai grimzdo į pusnis, palikdami gilius pėdsakus. Anksčiau būčiau stebėjusis, kaip čia yra, kad po žeme sninga, bet laikui bėgant susitaikiau su mintimi, jog fėjūnų valdose pamatysi ko nematęs. Tiesą sakant, neturėjau supratimo, kur einu, bet judėti buvo geriau, nei stypsoti vietoje.

– Kurgi išsiruošei, puskrauje?

Aplinkui sūkuriavo snaigės badydamos veidą adatėlėmis ir lipindamos akis. Kai pūgos gūsis prašvilpė, pamačiau, kad mane apsupo keturios fėjūnės, kurias ką tik buvau pastebėjusi sutūpusias ant fontano krašto. Lieknos ir puošnios blyškiaveidės gražuolės su blizgančiais plaukais užspeitė mane tarsi vilkių ruja, jų putlias blyškias lūpas iškreipė grėsmingos šypsenos.

– Žinai, Sniege, tu buvai teisi, – pareiškė viena ir paniekinamai suraukė noselę, tarsi užuodusi nemalonų kvapą. – Ji išties dvokia lyg pastipusi kiaulė vasarą. Galva neišneša, kaip Mebė gali tai pakęsti.

Aš sugniaužiau kumščius stengdamasi neprarasti savitvardos. Šiuo metu netroškau veltis į panašius dalykus. „Viešpatie, ir vėl viskas kaip mokykloje, – karčiai pagalvojau. – Nejaugi tai niekada nesibaigs? Dėl Dievo meilės, juk jos amžių patirtį turinčios fėjūnės, o elgiasi kaip mergiotės iš mūsų mokyklos futbolo komandos palaikymo grupės.“

Pati aukščiausia iš ketverto, liekna it žilvičio šakelė fėjūnė su nuodingai žaliomis sruogomis žydruose plaukuose nužvelgė mane šaltomis mėlynomis akimis, prisiartino ir bandė pastumti. Aš tvirtai įsispyriau kojomis į žemę ir jos žvilgsnis tapo dar grėslesnis. Vos prieš metus tikriausiai tebūčiau bejėgiškai nusišypsojusi ir puolusi nuolankiai linkčioti, sutikdama su viskuo, ką jos sako, kad tik paliktų ramybėje. Bet dabar viskas kitaip. Tiesą sakant, teko matyti ir nepalyginamai baisesnių priešininkų nei šios lepūnėlės.

– Kuo galiu jums pasitarnauti? – paklausiau kaip įmanydama ramesniu balsu.

Fėjūnė šyptelėjo. Toli gražu ne maloniai.

– Man tiesiog įdomu, kaip tokia nelemta puskraujė išdrįso kalbėti su princu Ašu tarsi su sau lygiu. – Ji prunkštelėjo ir paniekinamai išrietė lūpas. – Jeigu aš būčiau Mebė, kaipmat būčiau užšaldyčiusi tau gerklę vien už tai, kad išdrįsai į jį pažvelgti.

– Tačiau tu nesi karalienė, – atkirtau žiūrėdama jai tiesiai į akis. – O štai aš jos viešnia, tad abejoju, kad ji pritartų tavo elgesiui. Gal geriau mudvi apsimeskime, jog nepastebime viena kitos. Taip išvengsime daugybės rūpesčių.

– Ar tu nesupratai manęs, puskrauje? – Sniegė prisislinko dar arčiau, beveik lietė skruostą gražia nosele. – Vien jau pažvelgusi į mano princą nusipelnei bausmės. O kai išdrįsai jį užkalbinti, man net bloga pasidarė. Nejaugi nesupranti, kad keli jam pasibjaurėjimą? Kitaip ir būti negali, turint galvoje, kad esi Vasaros fėjūno ir dvokiančios mirtingosios išpera. Todėl mes negalime į tai ramiai žiūrėti.

„Ji vadina Ašą savo princu“, – tariau sau mintyse.

Ar aš teisingai išgirdau? Spoksojau į ją ir man knietėjo leptelėti kvailystę: „Keista. O jis niekada nepasakojo apie tave.“ Vis dėlto nors Sniegė ir elgėsi kaip išlepinta turtingų tėvų dukrelė iš mano mokyklos, ji fėjūnė. Prisiminiau apie tai pačiu laiku, nes jos akys taip patamsėjo, kad net vyzdžių nebesimatė.

– Taigi, – iškošė Sniegė, atsitraukė ir apdovanojo mane atsainia šypsena. – Padarysime štai ką. Tu, puskrauje, prisieksi, kad nuo šiol nė nepažvelgsi į mano mielojo Ašo pusę. O jeigu išdrįsi sulaužyti priesaiką, išlupsiu tau žvairas akis ir nešiosiu kaip pakabutį ant kaklo. Mano supratimu, tai teisingas susitarimas?

Kitos draugužės pradėjo kikenti. Jų juoke pasigirdo plėšrūniškos gaidelės, tarsi jos būtų nekantravusios mane gyvą suplėšyti į gabalus. Galėjau patikinti Sniegę, kad jai nėra dėl ko nerimauti. Juk Ašas vis tiek neapkenčia manęs, tad kokia prasmė grasinti. Tačiau nepatikinau. Tik prisiartinau prie jos, pažvelgiau tiesiai į akis ir paklausiau:

– O jeigu aš atsisakysiu prisiekti?

Stojo tyla. Pajutau, kad tapo dar žvarbiau, ir drąsinau save prieš artėjantį susirėmimą. Protu suvokiau, jog veltis į muštynes su fėjūnėmis – paika mintis. Man gali kaip reikiant iškaršti kailį, užkeikti arba iškrėsti dar kokią nors kiaulystę. Ir tegul! Jau gana nesibaigiančių puldinėjimų ir ašarų, pasislėpus mokyklos tualete. Jeigu šita nelemta kalė nori kautis, labai prašom. Aš irgi ne iš kelmo spirta.

– Argi ne mielas vaizdelis, – pasigirdo pasalūniškai ramus balsas, kai, regis, teliko akimirka iki užverdant tikrai velniavai.

Mes krūptelėjome ir pamatėme iš pūgos išnyrantį aukštą siluetą su besiplaikstančiais balto apsiausto skvernais. Aštrių bruožų veidas buvo kupinas pasipūtimo ir pašaipos.

– Princas Rovanas! – sušuko Sniegė.

Atėjūnas išsiviepė, primerkęs ledo vaiskumo akis.

– Atleiskite, mergaitės, – prabilo jis ir stojo tarp mūsų, tad fėjūnių rujai teko atsitraukti per kelis žingsnius. – Nenorėjau trukdyti jūsų širdingo pašnekesio, bet noriu trumpam pagrobti iš jūsų puskrauję.

Sniegė pražydo šypsena. Visa iš jos sklidusi neapykanta išgaravo be pėdsako.

– Suprantama, jūsų kilnybe, – sučiulbo ji, tarsi gavusi nuostabią dovaną. – Jūsų valia. Mes tik palaikėme jai draugiją.

Norėjau įterpti kandžią pastabą, bet Rovanas nusišypsojo, lyg būtų patikėjęs jos žodžiais, ir mieląjį pulkelį it vėjas nupūtė.

Kai tik fėjūnės pradingo iš akių, princo šypsena virto kvailo pasitenkinimo grimasa. Jis vogčiomis metė į mane geidulingą žvilgsnį ir aš akimirksniu sunerimau. Žinoma, jis išgelbėjo mane nuo Sniegės ir jos harpijų, tačiau kažin ar iš kilnių paskatų.

– Vadinasi, tu esi Oberono ir mirtingosios dukra, – saldžiai prakalbo princas, patvirtindamas mano būgštavimus.

Rovanas pradėjo apžiūrinėti mane nuo galvos iki kojų ir aš pasijutau labai nejaukiai, tarsi būčiau nurenginėjama žvilgsniu.

– Mačiau tave Eliziejuje praėjusį pavasarį. Tada man atrodei... aukštesnė.

– Apmaudu, kad nuvyliau jus, – šaltai atsiliepiau.

– O ne, anaiptol, – paprieštaravo princas ir nusišypsojo nenuleisdamas akių nuo mano krūtinės. – Nė truputėlio.

Jis pašaipiai prunkštelėjo ir pasisukęs pamojo sekti iš paskos.

– Eikš, princese. Pasivaikščiokime. Noriu kai ką tau parodyti.

Palaikyti draugiją Žiemos žemių karalaičiui man visai nesinorėjo, tačiau nebuvo dingsties mandagiai atsisakyti, ypač kai jis ką tik išgelbėjo nuo rimtų nemalonumų. Todėl nusekiau paskui jį į priešingą kiemo pusę, kur dunksojo ledo skulptūros ir darė snieguotą peizažą klaikų ir nežemišką. Vienos iš jų stovėjo tiesios ir išdidžios, kitos atrodė nusižeminusios ir susigūžusios su iškeltomis rankomis, tarsi dangstytųsi iš baimės. Žvelgiant į nepaprastai tikroviškas pozas nupurtė šiurpas. „Na ir makabriškas Žiemos karalienės skonis“, – pagalvojau.

Rovanas sustojo prie vienos skulptūros, padengtos padūmavusio ledo pluta. Pro opalo atspalvio sluoksnį beveik nesimatė veido bruožų. Staiga aš pastėrau supratusi, kad tai visai ne skulptūra. Iš ledinio kalėjimo žvelgė žmogus su praviroje burnoje sustingusiu siaubo šūksniu, ištiesęs į priekį ranką. Išplėstos mėlynos akys žvelgė į mane.

Staiga nelaimėlis sumirksėjo.

Aš atšokau ir vos nesuklykiau. Žmogus dar kartą suklapsėjo blakstienomis, nukreipęs į mane paklaikusias maldaujamas akis. Pamačiau, kaip sudrebėjo lūpos, tarsi vargšas būtų mėginęs ką nors man pasakyti, bet nevaliojo dėl surakinusio ledo, kuris sušaldė ir atėmė jėgas. Neįsivaizdavau, kaip jis išvis kvėpuoja.

– Nuostabu, ar ne? – paklausė Rovanas, nenuleisdamas nuo skulptūros susižavėjimo kupino žvilgsnio. – Taip Mebė baudžia prasikaltusiuosius. Jie mato, girdi ir jaučia viską, kas vyksta aplinkui, taigi puikiai supranta, kas jiems nutiko. Jų širdis plaka, protas lieka šviesus, be to, jie nesensta. Tai amžini laiko įkaitai.

– O kaip jie kvėpuoja? – pašnibždomis paklausiau, dar sykį žvilgtelėjusi į prasižiojusį belaisvį.

– Niekaip, – paikai išsiviepęs atsakė Rovanas. – Jie negali kvėpuoti, nes šnervės ir gerklė pilnos ledo. Tačiau mėgina. Žodžiu, jausmas toks, tarsi visą laiką trūktų oro.

– Koks siaubas!

Rovanas gūžtelėjo pečiais.

– Galiu duoti tik vieną patarimą – neerzink karalienės Mebės, – pareiškė princas nenuleisdamas nuo manęs šalto it ledas žvilgsnio.

Patogiai įsitaisęs ant vienos statulos pakylos jis vėl kreipėsi į mane:

– Nagi, princese, norėčiau, kad kai ką man papasakotum.

Rovano rankose staiga iš niekur atsirado obuolys ir jis atsikando nesiliaudamas šypsotis.

– Girdėjau, kad judu su Ašu drauge keliavote į Geležies karalystę. Bent jau jis taip tvirtina. Norėčiau žinoti tavo nuomonę apie mano mielą jaunėlį brolį.

Įtardama, kad princas turi slaptų kėslų, susikryžiavau rankas ant krūtinės.

– O kodėl jums tai parūpo?

– Šiaip sau.

Rovanas netikėtai ištraukė antrą obuolį ir metė man. Negrabiai pagavau jį ir princas nusikvatojo.

– Nebūk tokia įsitempusi. Į tave žiūrint net brauniui^10 pašlytų nervai. Na, tai ar mano brolis elgėsi kaip tikras trolis? O gal prisiminė geras manieras?

Pajutau alkį. Žarna žarną rijo, o rankoje turėjau vėsų traškų obuolį. Nespėjau nė pagalvoti, kaip atsikandau kąsnelį. Burna prisipildė saldžiarūgščių sulčių su vos juntamu nemaloniu prieskoniu.

– Ašas buvo tikras džentelmenas, – pareiškiau pilna burna ir sunkiai atpažinau pasikeitusį savo balsą. – Padėjo man išvaduoti broliuką iš Geležies karaliaus nelaisvės. Be jo nebūčiau įstengusi to padaryti.

Rovanas atsirėmė į skulptūrą ir tingiai nusišypsojo.

– Pasakok, pasakok.

Aš susiraukiau matydama tą kreivą šypseną. Kažkas čia ne taip. Kodėl išklojau jam visa tai? Pamėginau užsičiaupti, prikąsti liežuvį, bet žodžiai liete liejosi prieš mano valią.

– Geležies karalius buvo pagrobęs mano brolį Itaną, – išdrožiau ir pakraupau, kad taršku nesustodama. – Aš leidausi į Niekadaniekada jo vaduoti. Karalienė Mebė įsakė Ašui sučiupti mane, bet aš apgavau jį ir priverčiau duoti priesaiką, kad jeigu jis padės išgelbėti broliuką, keliausiu su juo į Žiemos karalystę. Jis sutiko pagelbėti, tačiau kol mes pasiekėme Geležies šalį, Ašas labai nusilpo ir pakliuvo į Machinos kariūnų nelaisvę. O aš prasmukau į Geležies karaliaus pilį, nukoviau jį Keramedžio strėle ir išlaisvinau broliuką su Ašu. Paskui mudu su princu atkakome čionai.

Užsidengiau burną rankomis mėgindama sustabdyti nepaliaujamą žodžių srautą, bet to, kas pasakyta, nebegalėjau sugrąžinti. Rovanas atrodė patenkintas kaip katinas, kuriam ką tik pavyko sudoroti kanarėlę.

– Taigi, – markstydamasis išdainavo jis, – mano brolelis leidosi, kad apgailėtina puskraujė apvyniotų jį aplink pirštą, įtrauktų į mirtingo vaiko paieškas, ir dėl to vos nepalydėjo galvos. Visiškai nepanašu į Ašą. Papasakok, kas nutiko toliau, princese.

Nors laikiau užspaudusi burną, žodžiai vis tiek veržte veržėsi pro pirštus. Rovanas kvatodamas pašoko nuo pakylos ir pradėjo artintis prie manęs grėsmingai šypsodamasis.

– Liaukis, princese. Juk pati supranti, kad tai beprasmiška. Nesikankink veltui.

Pajutau norą jam smogti, tačiau bijojau patraukti rankas nuo burnos, kad neišplepėčiau dar ko nors. Rovanas prisikišo visai arti, jo šypsena tapo grobuoniška. Pamėginusi atsitraukti pajutau tokį stiprų galvos svaigimą ir šleikštulio bangą, kad vos pajėgiau išsilaikyti ant kojų. Princas spragtelėjo pirštais ir sniegas po jomis virto ledu. Apledijo ir mano batai, tad tiesiog priaugau prie žemės. Su siaubu žiūrėjau, kaip ledas traškėdamas šliaužia per kelius ir beveik pasiekia liemenį.

„Kaip šalta!“ – sušukau mintyse. Visą kūną purtė drebulys, skausmo adatėlės badė per drabužius. Gaudydama orą iš visų jėgų stengiausi atsiplėšti nuo žemės, bet, žinoma, nepavyko. Suskaudo pilvą ir nuo vėl sukilusio šleikštulio it lanku suveržė galvą. O Rovanas tik šypsojosi atsitraukęs, kad geriau matytų mano bergždžias pastangas išsivaduoti.

– Juk supranti, kad galiu sustabdyti visa tai, – pasakė jis ir baigė žiaumoti savo obuolį. – Tau tereikia atsakyti į keletą nekaltų klausimų. Nesuprantu, kodėl esi tokia užsispyrusi, nebent, aišku, turi ką slėpti. Ką stengiesi apginti, puskrauje?

Žvarba tapo nebepakeliama. Nuo iki pat kaulų prasismelkiančio siaubingo šalčio raumenis surakino mėšlungis. Drebančios rankos nevalingai nusviro.

– Ašą, – sušnibždėjau, bet tą pačią akimirką mane kaustęs ledas subyrėjo. Tūkstančiai skeveldrų, žvangėdamos tarsi porceliano šukės, pažiro į šalis ir sužvilgo blausioje šviesoje.

Kai aiktelėjusi suklupau, išlaisvinta iš ledo glėbio, iš šešėliuotų sutemų išniro dar vienas tamsus siluetas.

– Ašai, – šypsodamasis kreipėsi Rovanas į išdidžiai besiartinantį brolį, o mano širdis džiaugsmingai suspurdo.

Akimirką pasirodė, kad primerktos Ašo akys svaido žaibus, tačiau kai jis priėjo dar arčiau, veide įžiūrėjau tą patį, ką ir praėjusį vakarą: šaltumą, panieką, lengvą nuobodulį.

– Koks sutapimas, – pareiškė Rovanas su šleikščia pasitenkinimo savimi kupina šypsena lūpose. – Prisijunk prie mūsų, jaunėli. Mes čia kaip tik šnekučiuojamės apie tave.

– Ką tu išdarinėji, Rovanai? – tūžmingiau nei kada nors iškošė Ašas. – Mebė liepė mums nekibti prie puskraujės.

– Ar aš kimbu? – nekaltai išplėtęs žydras akis pasidomėjo Rovanas. – Nieko jai nedarau. Mudu paprasčiausiai smagiai plepame. Ar ne, princese? Kodėl tau nepapasakojus jam, apie ką?

Sidabrinės Ašo akys sužiuro į mane, veide pasirodė abejonė. Nevalingai pravėriau lūpas, bet kaipmat užsidengiau delnais, kad sustabdyčiau besiveržiančius žodžius. Nenuleisdama žvilgsnio nuo princo maldaujamai papurčiau galvą.

– Drąsiau, karalaite, nesidrovėk, – sumurkė Rovanas. – Regis, turi ką papasakoti apie mūsų mieląjį Ašą. Nagi, klok viską.

Piktai dėbtelėjau į Ašo brolį, gailėdamasi, kad negaliu išrėžti, ką apie jį galvoju – dėl pašėlusio galvos svaigimo ir šleikštulio turėjau sukaupti visas jėgas, jog išsilaikyčiau ant kojų. Ašo žvilgsnis surūstėjo. Pasitraukęs nuo manęs jis pasilenkė ir kažką pakėlęs nuo žemės pradėjo įdėmiai apžiūrinėti.

Tai buvo tas pats vaisius, kuris iškrito man iš rankos ir kurio atsikandau tik gabalėlį kaip Snieguolė užkeikto obuolio. Nors ne, dabar jis buvo pavirtęs didžiule taškuota musmire su mėsingu baltu it kaulas kotu. Pajutau stiprius spazmus skrandyje ir vos nesublogavau.

Ašas nieko nesakė. Tik rydamas akimis Rovaną laikė musmirę, klausiamai iškėlęs antakius. Rovanas atsiduso.

– Mebė neminėjo, kad nevalia duoti jai liežuvį atrišančių grybų, – pasiteisino jis trūktelėjęs prakauliais pečiais. – Be to, pamaniau, jog tau bus įdomu išgirsti, ką Vasaros princesė pasakys apie tave.

– Kuriems galams? – abejingai atsiliepė Ašas ir nusviedė musmirę. – Jūsų pašnekesys manęs nedomina. Aš įvykdžiau pažadą ir pristačiau ją čionai. Viskas, ką sakiau ar dariau, buvo skirta vienam tikslui – atvilioti ją į rūmus.

Mėšlungiškai įkvėpiau, nuleidau rankas ir įsispoksojau į Ašą. Vadinasi, tai tiesa. Jis tik žaidė su manimi. Visa tai, apie ką kalbėjo Geležies karalystėje ir kas mus suartino, tebuvo melas. Ledinis šaltis surakino krūtinę, aš papurčiau galvą mėgindama išmesti iš jos ką tik išgirstus žodžius.

– Ne, – be garso sukuždėjau. – Tai netiesa. Negali būti. Ašai, pasakyk jam, kad melavai.

– Mebei nesvarbu, kokiomis priemonėmis aš pasiekiau tikslą. Ją tedomina rezultatas, – toliau dėstė Ašas, nė neįtardamas, kaip baisiai mane skaudina. – Tave, broli, kaip matau, dar labiau.

Jis susikryžiavo rankas ant krūtinės ir kuo abejingiausiai gūžtelėjo pečiais.

– O dabar, kai jau išsiaiškinome, metas puskraujei grįžti į vidų. Karalienė supyks, jeigu mergiotė mirtinai sušals.

– Ašai, – pašnibždomis pašaukiau, kai jis pasisuko eiti. – Palauk!

Bet jis nė nežvilgtelėjo į mane. Nematydama kelio pro akyse susitvenkusias ašaras paknopstomis leidausi iš paskos, kovodama su šleikštulio bangomis.

– Ašai!.. Aš myliu tave.

Žodžiai nusprūdo nuo lūpų savaime. Nė negalvojau jų ištarti ir tą pačią akimirką, kai tai padariau, širdį nusmelkė beribė nuostaba ir neapsakomas siaubas. Nedelsdama užsidengiau burną delnais, tačiau buvo vėlu. Pernelyg vėlu. Rovano veide pasirodė plati pikdžiugiška šypsena, tarsi jis būtų gavęs didžiausią dovaną pasaulyje.

Ašas sustingo, bet neatsisuko. Tik spėjau pastebėti, kad mirksniui suspaudė kumščius.

– Savo nelaimei, – prabilo jis bejausmiu balsu. – Ko iš tavęs norėti? Juk Vasaros fėjūnai visada buvo silpnablauzdžiai. Kuriems galams man reikalinga pavainikė Oberono dukra? Palik mane ramybėje, mirtingoji.

Pasijutau taip, lyg negailestinga ranka būtų suspaudusi širdį ir mėginusi išplėšti iš krūtinės. Visą kūną pervėrė tikras fizinis skausmas. Kojas pakirto ir aš susmukau ant sniego. Aštrios ledo kruopelės susmigo į delnus. Man užgniaužė žadą, net verkti nebegalėjau. Tik klūpojau jausdama, kaip per džinsus skverbiasi šaltis, o ausyse tebeskambėjo Ašo žodžiai.

– Ak, koks tu beširdis, brolau, – patenkintas pareiškė Rovanas. – Neabejoju, kad sudaužei vargšei princesei širdį.

Ašas dar kažką pasakė, bet aš nenugirdau, nes atsirito nauja blogumo banga, galva apsvaigo ir žemė pradėjo skrieti it vilkutis. Gal ir būčiau galėjusi kovoti su šleikštuliu, tačiau šią akimirką nieko nebejutau ir nieko nebenorėjau. „Teateinie tamsa, – meldžiau mintyse, – ir tepasiima mane.“ O paskui sunkus jos apklotas užtemdė akis ir aš prasmegau į užmarštį.

10 Draugiški žmogeliukai, už smulkias dovanėles ar maistą tvarkantys namus.

3

Metų laikų skeptras

Jau kurį laiką plūduriavau tarp užmaršties ir realybės, jaučiausi įkalinta kažin kur per vidurį. Slogūs sapnai, kuriuos tik iš dalies teprisimindavau, taip susipynė su tikrove, kad jau nebesupratau, kas tikra, o kas ne. Sapnavau savo šeimą: Itaną, mamą ir patėvį Luką. Jie gyveno savo gyvenimą be manęs, vis rečiau apie mane bepagalvodami, beveik užmiršę, kad esu. Mano sąmonę retkarčiais pasiekdavo pasklidi pavidalai ir balsai: Tiaotinės, reikalaujančios kapstytis iš ligos, nes jai nuobodu be manęs; Rovano, besiteisinančio karalienei Mebei, kad nesitikėjo tokios mano reakcijos į paprasčiausią musmirę; dar kažkokios žmogystos, aiškinančios valdovei, jog galiu niekada nebepabusti. Kartais man vaidendavosi, kad kambaryje yra Ašas. Jis pasirodydavo kertėje arba prie lovos ir tyliai stovėdavo, žvelgdamas į mane sidabrinėmis akimis. Regis, kliedėdama net girdėjau jį šnabždant atsiprašymo žodžius.

– Žmonės – tokie silpni padarai, – vieną naktį, kai sąmonė tai prašviesėdavo, tai vėl aptemdavo, mane pasiekė kažkieno sniaukrojantis balsas. – Nuo menko kąsnelio liežuvį atpalaiduojančių grybų juos ištinka koma. Kaip apgailėtina.

Nepažįstamasis paniekinamai sušnarpštė.

– Sklinda gandai, kad ši mergiūkštė įsimylėjo princą Ašą. Įsivaizduoji, kokią pirtį jai užkurs Mebė, kai tik nelaimėlė atitoks. Karalienei tikrai nepatiks, kad Vasaros fėjūnė eina iš proto dėl jos sūnaus.

– Na, išties netinkamą laiką mirtingoji pasirinko vaidinti Miegančiąją gražuolę, – antrino kitas balsas. – Juk netrukus atvyksta jos tėvo pasiuntiniai. – Pasigirdo krizenimas, paskui tolesni žodžiai: – O jeigu prabus, Mebė, ko gero, nugalabys ją iš susierzinimo. Na, šiaip ar taip, pasilinksminsime.

Juokas nutolo, o aš vėl prasmegau užmarštin.

Amžinybe virtęs laikas nežadėjo jokių permainų. Aplink mane vis aidėdavo pabodę balsai. Tiaotinė kur buvusi, kur nebuvusi baksnodavo į pašonę, aštriais nagais iki kraujo drėksdama odą, bet aš nebejaučiau skausmo. Sapnuodavau namus: mamą, stovinčią ant priebučio ir aiškinančią policininkui, kad neturi jokios dingusios dukros; Itaną, žaidžiantį mano kambaryje, kuris dabar virto darbo kabinetu, perdažytas ir apstatytas naujais baldais. O visi mano daiktai buvo išdalyti.

Išvydus broliuką man net nesuvirpėjo širdis. Nors ankstesniame gyvenime būčiau patyrusi skausmingą ilgesį, dabar tapau visiškai bejausmė ir stebėjau brolį su atsainiu smalsumu. Jis kalbino savo žaislinį triušį ir aš nustebusi kilstelėjau antakius. Argi triušis nebuvo suplėšytas į skutus?

– Jie užmiršo tave, – sumurmėjo balsas iš tamsos.

Jis buvo žemas ir girdėtas. Pasisukusi pamačiau kreivai besišypsantį Machiną su už nugaros besirangančiais čiuptuvais. Sidabriniai plaukai švytėjo kambario prietemoje.

Piktai suraukiau kaktą.

– Čia ne tu, – sumurmėjau ir pamėginau apsiversti ant kito šono. – Aš nužudžiau tave. Tu netikras.

– Nieko panašaus, mano meile, – paprieštaravo Machina ir papurtė galvą. Plaukai švelniai suvilnijo. – Nors tu išties atėmei man gyvybę, aš vis dar esu su tavimi. Nuo šiol visada būsiu. Nieko nepadarysi. Mudu viena esybė.

Drebėdama atšlijau.

– Eik šalin, – pareikalavau panorusi prasmegti tamsoje.

Geležies karalius įdėmiai dėbsojo į mane, bet nesiartino.

– Čia ne tu, – pakartojau. – Tai tik sapnas, o tu miręs! Palik mane ramybėje.

Aš apsisukau ir nėriau į pačias tamsos gelmes. Grimzdau, kol blausus Geležies karaliaus švytėjimas išblanko.

PRAĖJO DAR AMŽINYBĖ, o gal tik kelios akimirkos, kol sumaištyje ir tamsybėje pajutau, kad prie mano patalo kažkas yra.

„Mama!“ – pašaukiau mintyse, vėl tapusi maža mergaite.

O gal tai Tiaotinė atkurnėjo man įkyrėti?

„Pasitrauk, – sumurmėjau mintyse, iš naujo nirdama į sapną. – Nenoriu tavęs matyti. Nieko nenoriu matyti. Tiesiog palikite mane ramybėje!“

– Megana, – sušnabždėjo iki skausmo pažįstamas balsas, sugrąžindamas mane iš užmaršties.

Tą pačią akimirką supratau, kam jis priklauso, nors ir žinojau, kad tai viso labo mano įsismarkavusios vaizduotės vaisius. Juk princas nė už ką negali būti čia ir kalbėtis su manimi.

„Ašai?!“ – pašaukiau mintyse.

– Atsibusk, – tyliai paprašė žemas balsas ir jam pavyko perskrosti bedugnę tamsą. – Nesielk taip. Jeigu tučtuojau neatsibusi, pražūsi amžiams ir išnyksi. Sugrįžk pas

mus.

Bet aš nenorėjau keltis. Tikrovėje manęs telaukė sielvartas. O miegodama nieko nejaučiau. Man nereikėjo matyti Ašo ir atšiaurios paniekos iškreipto veido, kai jis žvelgdavo į mane. Tamsa tapo mano slaptaviete, mano prieglobsčiu. Aš pasislėpiau nuo Ašo balso išganingoje juodoje gelmėje. Ir tada pro sapnų ir kliedesio šydą mane pasiekė rauda.

– Prašau, – išgirdau trūkčiojantį balsą ir pajutau tikrą tvirtą rankos paspaudimą, kuris sugrąžino į dabartį. – Suprantu, ką manai apie mane, bet... – Balsas užlūžo, pasigirdo gailus atodūsis, paskui vėl išgirdau šnabždesį: – Neišeik, Megana. Nepalik manęs.

Aš taip pat pradėjau kūkčioti ir pramerkiau akis.

Kambaryje buvo tylu ir tuščia. Žaltvykslės, blyksinčios už lango, užliejo kertes sidabriškai žydra šviesa. Kaip visada, buvo klaikiai šalta. „Vadinasi, aš viską susapnavau, – pagalvojau, kai migla, tiek laiko temdžiusi sąmonę, pagaliau išsisklaidė. – Tai tebuvo sapnas.“

Pasijutau baisiai išduota. Palikau savo numylėtą tamsą perniek. Todėl panorau vėl sugrįžti į užmarštį, kur niekas nepajėgė manęs įskaudinti, tačiau sykį pakirdus, atgalios kelio nebebuvo.

Krūtinę pervėrė toks aštrus skausmas, kad net surikau. Ar visada taip jaučiamasi, kai sudaužoma širdis? Ar galima nuo to numirti? Maniau, kad mergiotės mokykloje perdeda, kai išsiskyrusios su vaikinu ištisas savaites slankiodavo užverktomis akimis. Buvau įsitikinusi, jog neverta kelti tokio triukšmo dėl nieko. Matyt, todėl, kad niekada anksčiau nemylėjau.

Ką dabar daryti? Ašas mane niekina. Jis siekė vienintelio tikslo – atiduoti mane į savo motinos rankas. Princas – tikras apgavikas. Pasinaudojo manimi dėl savo užmačių.

O liūdniausia, kad aš vis dar tebemyliu jį.

„Liaukis! – mintyse paliepiau sau, supratusi, kad tuojau vėl apsižliumbsiu. – Gana! Ašas to nevertas. Jis išvis nieko nevertas. Beširdis fėjūnas, kuris kiekviename žingsnyje tave mulkino, o tu tikėjai juo kaip paskutinė kvailė.“

Giliai įkvėpiau mėgindama sulaikyti ašaras, trokšdama, kad jos suledėtų ir kad aš pati tapčiau tarsi ledinė. Tegul nebelieka nei jausmų, nei ašarų, nei prisiminimų. Nieko, kas mane silpnintų. Kad išgyvenčiau Žiemos karalystėje, turiu būti tvirta kaip ledas. Ne, kaip geležis. „Daugiau niekas manęs neįskaudins, – pažadėjau sau ir pajutau, kaip džiūsta ašaros ir blėsta jausmai. – Jeigu tie prakeikti fėjūnai nori kovos be taisyklių, tebūnie. Aš irgi galiu jų nepaisyti.“

Nubloškiau antklodę į šalį ir ryžtingai atsistojau, nors šaltis žnaibė odą. „Na ir tegul, o man nė motais!“ – maištingai pagalvojau. Susivėlę purvini plaukai stirksojo į visas šalis, drabužiai buvo susilamdę ir pradvisę prakaitu. Nusimečiau juos ir pasukau į vonią, kur ilgai mirkau, nes tai buvo vienintelė šilta vieta visuose rūmuose. Paskui apsirengiau juodus džinsus, juodą berankovę palaidinę ir ilgą juodą paltą. Man baigiant varstytis juodus batus, kambaryje pasirodė Tiaotinė.

Ji suklapsėjo akimis, nes aiškiai nesitikėjo pamatyti manęs ant kojų. Tada plačiai išsišiepė, net iltys sublizgo mėnesienoje.

– Tu pabudai! – suklykė ji, pašoko iš džiaugsmo ir mikliai įsirangė į lovą. – Pagaliau! Kaip gerai, nes nuo to laiko, kai nugrimzdai į miegą, Mebė tapo labai irzli ir viskuo nepatenkinta. Ji jau pradėjo galvoti, kad užmigai amžiams ir jos laukia sunkūs laikai. Mat būtų tekę aiškintis, kas tau nutiko, Vasaros rūmų pasiuntiniams, kurie netrukus turi atvykti.

Niūriai dėbtelėjau į fuką, bet slapčiomis apsidžiaugiau, prabudus mažai vilčiai.

„Kokie dar pasiuntiniai? – tylomis svarsčiau. – Ar jie atvyksta dėl manęs? Nejaugi Oberonas galiausiai nusprendė ištraukti mane iš šitos velnio skylės?“

Tačiau atlapaširdei Tiaotinei pasirodė vieni juokai perprasti, apie ką mintiju.

– Veltui nerimsti, puskrauje, – prunkštelėjo ji, tyrinėdama mane primerktomis akimis. – Ne dėl tavęs jie sukars tokį kelią. Jie atgabens čionai Metų laikų skeptrą. Vasara baigėsi, artinasi Žiema.

Akimirksniu pajutau kartų nusivylimą, tačiau pasistengiau jį nuslėpti. „Nedrįsk būti silpna. Nerodyk jai savo jausmų“, – priminiau sau mintyse. Tada patraukiau pečiais ir kuo abejingiau pasiteiravau:

– Apie kokį dar Metų laikų skeptrą kalbi?

Tiaotinė nusižiovavo ir patogiau įsitaisė ant lovos.

– Apie stebuklingą talismaną, kurį keičiantis metų laikams perduoda vieni kitiems abejų rūmų dvariškiai, – suskato aiškinti fuka, pašydama dygsniuotos antklodės siūlus. – Pusę metų jį turi Oberonas, kol pavasaris ir vasarą pasiekia zenitą, o žiemos galybė susilpnėja. Paskui, sulaukus rudens lygiadienio, jis pereina į karalienės Mebės rankas kaip ženklas, kad valdžia atitenka Žiemos fėjūnams. Vasaros karalystės pasiuntiniai netrukus bus čia ir mes surengsime didžiulę puotą, skirtą šaltojo metų laiko pradžiai. Į ją bus sukviesti visi Tir Na Nogo gyventojai. Iškilmės tęsis daug dienų.

Tiaotinė išsišiepė ir pašoko į orą, kad net veltinės kaselės sutavaravo.

– Šaunu, kad pabudai pačiu laiku, puskrauje! Būtų apmaudu, jeigu pražiopsotum tokią šventę.

– O karalius Oberonas su karaliene Titanija irgi atvyks?

– Jo didenybė Smailiaausis? – sukikeno Tiaotinė. – Jis pernelyg svarbi persona, kad linksmintųsi su Žiemos karalystės prastuomene. Ne. Oberonas su prietranka Titanija tupės Arkadijoje ir mėgausis prabanga. Turiu pasakyti, kad tai visiems išeis tik į naudą. Ta pasipūtėlių porelė gali niekais paversti ir geriausią šventę.

Vadinasi, esu palikta likimo valiai. Na ir bala nematė.

VASAROS KARALYSTĖS SVITA atvyko apsikaišiusi gėlėmis ir skambant muzikai, matyt, norėdama mesti iššūkį paniurėliams Žiemos fėjūnams, kurių įpročiai man jau pradėjo įkyrėti. Stovėjau įsibridusi į sniegą, susisupusi į kailinius, kurie gelbėjo nuo speigo, ir stebėjau, kaip zuja Žiemos rūmų dvariškiai. Mat kaip tik čia, užsnigtame kieme su apledėjusiomis skulptūromis, turėjo įvykti sutiktuvių iškilmės. Ore sklandė žaltvykslės, stebuklingos liepsnelės ir viskas, kaip paprastai, skendėjo prietemoje. Ir kodėl Žiemos fėjūnai negali bent retkarčiais rengti švenčių viršuje? Aš nežmoniškai pasiilgau saulės šviesos.

Pajutau kažką prisiartinant. Ties ausimi pasigirdo tylus juokas.

– Labai džiaugiuosi, kad ryžaisi pasirodyti iškilmėse, princese. Be tavęs čia būtų velniškai nuobodu.

Rovano kvėpavimas kuteno kaklą. Nors per kūną perbėgo šiurpuliukai, užgniaužiau baimę.

– Nė už ką nepraleisčiau tokio reginio, – nerūpestingai atsakiau kuo ramesniu balsu. Princo žvilgsnis degino pakaušį, tačiau neatsisukau, tik pasiteiravau: – Kuo galėčiau pasitarnauti, jūsų šviesybe?

– Puiku! Nuo šiol tu nusprendei vaidinti Sniego karalienę. Bravo, princese! Aš pakerėtas. Kokios narsos įgavo sudužusi širdis. Nesitikėjau nieko panašaus iš Vasaros fėjūnės.

Jis įsigudrino mikliai apeiti mane ir dabar stypsojo vos per sprindį, taip arti, kad galėjau įžiūrėti savo atvaizdą ledo žydrumo akyse.

– Žinai, – sušnibždėjo Rovanas ir aš pajutau, kaip nuo jo kvėpavimo apšarmojo skruostas, – jei nori, padėsiu tau pamiršti jį.

Mane apėmė begalinis troškimas atsitraukti, bet prisiverčiau stovėti lyg įkalta. „Tu tvirta kaip geležis, – priminiau sau mintyse. – Jis nepajėgs nieko tau padaryti. Tu nukalta iš plieno.“

– Vertinu jūsų pasiūlymą, – atsiliepiau žvelgdama tiesiai sidhių princui į akis, – bet man nereikia pagalbos. Aš jau išmečiau jį iš galvos.

– Iš tikrųjų? – nepatikliai paklausė Rovanas. – Ar tu žinai, kad jis čia? Ir apsimeta, kad mūsų nemato? – Pašnekovas šyptelėjo ir paėmęs mano ranką priglaudė prie lūpų. O man nuo tokios žinios tankiau suplakė širdis. – Parodykime mielajam Ašui, kad nuo šiol jis tau tėra tuščia vieta. Nagi, princese. Juk tu trokšti šito.

Jis buvo teisus. Aš degiau noru įskaudinti Ašą, priversti jį pavyduliauti, kankintis ne mažiau už mane. O paslaugusis Rovanas buvo taip arti. Tereikėjo truputį palinkti į priekį ir pakštelėti į pašaipiai išlenktas lūpas. Aš dvejojau. Rovanas toks žavingas. Būtų puiku su juo pasismaginti.

– Pabučiuok mane, – sukuždėjo princas.

Per kiemą nuaidėjo trimito garsai, aplink pasklido rožių aromatas. Pasirodė Vasaros karalystės svita, lydima Žiemos fėjūnų šūksnių ir spiegimo.

Aš sudrebėjau ir išsivadavau iš kerais įteigto susižavėjimo.

– Velniai griebtų, gal jau pakaks! – sušnypščiau, trūktelėjau ranką ir atsitraukiau.

Atrodė, kad širdis iššoks iš krūtinės. Dieve, ir vėl vos neapsikvailinau! Dar pusė sekundės ir būčiau atsidūrusi šio niekšo valioje. Iš gėdos skruostus išpylė raudonis.

Rovanas nusikvatojo.

– O tu visai nieko sau, kai rausti, – linksmai pareiškė jis ir apdairiai pasitraukė per kelis žingsnius. – Iki kito karto, princese.

Pabrėžtinai ceremoningai nusilenkęs plevėsa įsimaišė į minią.

Vogčiomis apsidairiau spėliodama, ar Ašas išties buvo netoliese ir mus matė, kaip tikino jo nedorėlis brolelis. Pastebėjau Seidžą, ramstantį koloną prie Mebės sosto, šalia tupėjo baisuoklis vilkas. Bet Ašo niekur nebuvo.

Pro vartus, apipintus erškėčiais, įlėkė du satyrai su blyškiai švytinčiais trimitais, kurie atrodė padaryti iš žmonių kaulų. Jie pakėlė instrumentus prie lūpų ir kurtinami garsai privertė Žiemos rūmų dvariškius subruzti. Iš ledinio sosto aukštybių šį reginį kreivai šypsodamasi stebėjo Mebė.

– Pakliuvai! – sušnypštė kažkas ir stipriai įžnybė į sėdynę.

Aš aiktelėjau ir atsigręžusi pamačiau Tiaotinę. Ji nusikvatojo ir mikliai atšoko, krestelėjusi veltinėmis kaselėmis.

– Esi tikra prietranka, puskrauje, – pareiškė fuka. Paspyriau sniego jos pusėn, bet ji lengvai išsisukusi tęsė: – Rovanas tau per geras. Kad žinotum, koks jis patyręs. Dauguma fėjūnių ir mirtingųjų viską atiduotų už galimybę praleisti su juo bent naktelę. Išmėgink ir tu. Galvą guldau, nepasigailėsi.

– Man jis nerūpi, – atkirtau dėbtelėjusi į Tiaotinę. Kadangi pasturgalis vis dar degė, nepajėgiau sulaikyti piktų žodžių: – Daugiau neketinu turėti jokių reikalų su fėjūnų princais. Dėl manęs jie gali prasmegti skradžiai žemę. Jau geriau parodysiu striptizą raudonkepuriams.

– Eik tu sau, o aš galėsiu pažiūrėti?!

Išraiškingai subaltakiavau ir atsukau fukai nugarą, nes pagaliau pasirodė Vasaros fėjūnų svita. Nesiekdami kanopomis žemės į kiemą darniomis eilėmis įskriejo balti ristūnai žydromis it vasaros dangus akimis. Iš karnų, vytelių ir žydinčių vijoklių nupintuose balnuose įsitaisę puikūs riteriai su šarvais iš lapijos išdidžiai žvelgė į pasitinkančiuosius. Raiteliams įkandin atžygiavo vėliavnešiai, satyrai ir gnomai, pasipuošę ryškiais Vasaros fėjūnų spalvų drabužiais. Galiausiai įriedėjo prabangi karieta, nukabinėta gudobelių ir rožių girliandomis. Užpakalyje iš šonų stovėjo du paniurę troliai ir iššiepę iltis urzgė, stebeilydamiesi į Žiemos rūmų dvariškių tirštynę.

Tiaotinė prunkštelėjo.

– Šiais metais jie kažkodėl labai dreba dėl savo kailio, – sumurmėjo ji, kai vienas iš trolių stipriu smūgiu nubloškė į šalį pernelyg arti prasispraudusį gobliną. – Norėčiau žinoti, koks čia nosį užrietęs didikas teikėsi atvykti, kad prireikė tokios ypatingos apsaugos?

Aš neatsakiau, tik pajutau nesuprantamą nerimą, nuo kurio visas kūnas pagaugais nuėjo. Po akimirkos paaiškėjo kodėl. Karieta sustojo, durelės atsivėrė...

Iš jos ant sniego nužengė karalius Oberonas, Vasaros karalystės valdovas.

Žiemos rūmų dvariškiai žioptelėjo iš netikėtumo, suošė ir puolė paknopstomis trauktis nuo karietos, jo didenybei abejingai apžiūrinėjant minią. Mano širdis daužėsi kaip pašėlusi. Oberonas atrodė visiškai nepasikeitęs: toks pat didingas, tiesus, brandus ir kupinas gyvybinių galių. Sidabriniai plaukai siekė juosmenį, akys turėjo jaunos lapijos atspalvį. Karaliaus drabužių tonai – rudi, auksiniai ir žali – priminė miško spalvas, galvą vainikavo elnio ragų karūna.

Tiaotinė žiobtelėjo ir suskato karpyti ausimis.

– Oberonas? – burbtelėjo ji man bežiūrint, kaip skrupulingai Vasaros fėjūnų valdovas naršo žvilgsniu minią. – Ką čia veikia jo didenybė Smailiaausis?

Nesuspėjau atsakyti, nes karaliaus Oberono akys įsmigo į mane. Jis rūsčiai prisimerkė, o aš visa pašiurpau. Kai paskutinį kartą matėmės, buvau pasprukusi iš Vasaros karalystės, kad surasčiau broliuką. O kai Oberonas pasiuntė Paką manęs sugrąžinti, sugebėjau įtikinti senų laikų bičiulį stoti į mano pusę. Po tokio maišto ir atvirai parodyto nepaklusnumo būtų sunku tikėtis Vasaroskaralystės valdovo palankumo.

Vos pagalvojus apie Paką širdį tarsi akmuo užgulė, gerklę užspaudė besitvenkiančios ašaros. Pamėginau susitvardyti, kol Žiemos rūmų dvariškiai nepastebėjo mano silpnumo, bet prisiminimai buvo stipresni. Be galo troškau, kad Pakas būtų čia. Viltingai sužiurau į karietą, tikėdamasi pamatyti iš jos išlipantį prakaulų vaikinuką ugniniais plaukais su akiplėšiška šypsena lūpose, tačiau jis nepasirodė.

– Valdove Oberonai, – ramiu balsu kreipėsi į garbų svečią Mebė, nors amžinojo priešininko pasirodymas ją taip pat neabejotinai nustebino. – Koks netikėtumas. Kam turime būti dėkingi už suteiktą garbę?

Karalius pasuko prie sosto, lydimas poros apsaugininkų trolių. Žiemos rūmų dvariškiai paskubomis skyrėsi į šalis, kol jis pasiekė tikslą.

– Valdove Mebe, – nuaidėjo per visą kiemą skambus Oberono balsas, – atvykau pareikalauti, kad leistumėte mano dukrai Meganai Čeis sugrįžti į Vasaros karalystę.

Žiemos rūmų dvariškių minia ėmė šurmuliuoti, visų akys nukrypo į mane. „Geležis, – priminiau sau. – Tu esi tvirta kaip geležis. Nesileisk jų įbauginama.“ Aš nebesislėpiau už Tiaotinės nugaros, bet drąsiai žengiau pasitikti tūžmingų žvilgsnių.

Oberonas rankos mostu parodė į karietą ir troliai išvilko iš jos du išblyškusius Žiemos fėjūnus. Jų rankos buvo surištos už nugaros vijoklių stiebais.

– Aš atgabenau įkaitus, kaip reikalauja taisyklės, – pareiškė Oberonas, apsaugininkams išstūmus belaisvius į priekį. – Atiduosiu jūsų pavaldinius mainais už dukros laisvę, kai...

Mebė neleido jam baigti.

– Bijau, kad būsite neteisingai supratęs padėtį, valdove Oberonai, – gergždžiančiu balsu įsikišo ji su vos pastebima pašaipia šypsenėle. – Jūsų dukra – ne Žiemos rūmų belaisvė, o miela viešnia. Ji atvyko pas mus laisva valia, nes davė priesaiką mano sūnui. Mergaitę saisto įsipareigojimas princui Ašui, todėl neturite teisės reikalauti ją sugrąžinti. Priesaiką privalo gerbti visi.

Oberonas sustingo, paskui vėl iš lėto pasisuko į mane. Nurijau seiles, kai tos senos kaip šimtametė giria akys, regis, pervėrė pačias sielos gelmes.

– Ar tai tiesa, dukra? – paklausė jis.

Nors balsas buvo ramus, žodžių aidas kurtinamai nuaidėjo ausyse ir žemė ėmė slysti iš po kojų.

Prikandau lūpą ir linktelėjau.

– Taip, tiesa, – sušnibždėjau ir pridūriau mintyse: „Tikiuosi, kad tavo pasiųstas šlykštus vilkas nesugrįžo papasakoti, kaip ten buvo.“

Vasaros karalystės valdovas papurtė galvą.

– Tokiu atveju negaliu tau padėti, paika mergiūkšte. Tu pati pasmerkei save tokiam likimui. Tegul bus taip.

Jis nusisuko nuo manęs. Šis atsainus judesys buvo iškalbingesnis už visus žodžius. Pasijutau tarsi gavusi smūgį į paširdžius.

– Mano dukra pati pasirinko, – pareiškė karalius. – Taigi viskas nuspręsta.

„Nejaugi?! – sušukau mintyse, stebėdama, kaip jis žengia prie karietos. – Tu nekovosi dėl mano išlaisvinimo, nesiderėsi su Mebe, kad padėtum ištrūkti iš čia? Paprasčiausiai pamesi likimo valiai vien dėl tos paikos priesaikos?“

Kaip tik taip ir nutiko. Jo didenybė net nesiteikė dar kartą pažvelgti mano pusėn. Prisiartinęs prie karietos jis davė ženklą troliams. Vienas iš jų privertė Žiemos karalystės belaisvius sugrįžti karieton, antras urgzdamas atidarė dureles iš kitos pusės.

Ant sniego nužengė aukšta karališko stoto fėjūnė. Nors įspūdingo ūgio, ji atrodė tokia gležna, kad, regis, galėjo perlūžti perpus nuo menkiausio vėjelio dvelktelėjimo. Vietoje rankų išvydau susiraizgiusias šakas, perpintas žolės stiebeliais. Plaukus atstojo trapūs balti pumpurai. Pečius dengė neapsakomo grožio mantija, išausta iš visų įmanomų pasaulio gėlių: lelijų, rožių, tulpių, narcizų ir kitų, kurių nė pavadinimų nežinojau. Aplink fėjūnę laigė bitės ir peteliškės, po kiemą akimirksniu pasklido svaiginamas rožių aromatas.

Viešnia pajudėjo į priekį ir tuntai Žiemos rūmų dvariškių puolė trauktis atatupsti, tarsi ji būtų raupsuotoji. Tiesa, jų žvilgsniai susmigo ne į pačią gėlių moterį, o į tai, ką ji laikė rankose.

Tai buvo skeptras, kokį paprastai turi karaliai ir karalienės, tačiau toli gražu ne vien tik ornamentuotas valdžios simbolis. Jis skleidė švelnią gintarinę šviesą, kuri priminė saulės spindulius, suteikiančius gyvastį medžių šakoms, vienu prisilietimu tirpdydamas sniegą ir ledą. Aplink ilgą skeptro pagrindą vijosi vynuogienojai, ant viršaus tolydžio skleidėsi gėlių pumpurai, žiedai ir gležni lapeliai. Tad paskui moterį driekėsi ištisas ūglių ir žiedlapių šleifas, o Žiemos fėjūnai šnypšdami ir niurnėdami davė jai kelią.

Pasiekusi sosto papėdę fėjūnė atsiklaupė, nulenkė galvą ir abiem rankomis ištiesė skeptrą. Mirksnį kitą Mebė nieko nedarė, tik žvelgė į atvykėlę neperprantamu žvilgsniu. Visi Žiemos rūmų dvariškiai, regis, sulaikė kvėpavimą. Paskui Mebė sąmoningai lėtai pakilo ir paėmė skeptrą iš moters rankų. Ištiesusi priešais save įdėmiai apžiūrėjo, tada pakėlė, kad visi matytų.

Skeptras tvykstelėjo, auksinis spindesys virto žydru. Lapai ir žiedai susiraukšlėję nubyrėjo. Bitės ir peteliškės nusklendė žemyn ir liko gulėti be gyvybės ženklų, jų plonyčius sparnelius padengė šerkšnas. Skeptras sužibo dar kartą, tapo ledinis ir nužėrė visą kiemą blausiais spinduliais.

Fėjūnė, klūpanti priešais karalienę, sudrebėjo ir staiga... taip pat pradėjo akyse džiūti. Nežemiško grožio mantiją puošusios gėlės nuvyto, pajuodo ir nuklojo žemę. Balti pumpurai, atstoję plaukus, susitraukė ir nubyrėjo. Aš išgirdau lūžtančių šakų traškesį ir pamačiau, kaip moteris sukniubo, ilgiau nebepajėgdama atlaikyti kūno svorio. Ji griuvo veidu į sniegą, dar kartą suvirpėjo ir nuščiuvo. Kol apimta siaubo svarsčiau, kodėl niekas neateina jai į pagalbą, rožių aromatas išsisklaidė ir kiemą užtvindė pūvančių augalų tvaikas.

– Štai ir viskas, – pavargusiu balsu ištarė Oberonas. Paskui pakėlęs galvą ir žvelgdamas Mebei į akis pridūrė: – Mainai įvyko ir galios iki pavasario lygiadienio. O dabar, jums leidus, karaliene Mebe, mums metas grįžti į Arkadiją.

Mebė nuvėrė pašnekovą žudikišku žvilgsniu.

– Nejau nepasiliksite, jūsų didenybe? – sumurkė ji. – Neatšvęsite su mumis?

– Bijau, kad ne, vadove, – atsiliepė Oberonas. Jeigu jis ir sunerimo dėl Mebės žvilgsnio, tai neišsidavė. – Vasaros pabaiga mums neatrodo tinkama proga švęsti. Todėl esu priverstas atsisakyti. Be to, norėčiau priminti, karaliene Mebe, kad tai dar ne viskas. Vienaip ar kitaip aš susigrąžinsiu dukrą.

Išgirdusi šiuos žodžius suvirpėjau. Galbūt Oberonui vis dėlto pavyks sugalvoti, kaip ištraukti mane iš čia. Tačiau Mebė primerkė akis ir paglostė skeptrą.

– Šiuose žodžiuose aš išgirdau paslėptą grasinimą, jūsų didenybe.

– Tai tebuvo pažadas, karaliene.

Mebei vis dar tebevarstant Oberoną žvilgsniu jis iškalbingai atsuko Žiemos karalystės valdovei nugarą ir nužingsniavo prie savo karietos. Trolis paslaugiai atvėrė dureles ir karalius įlipo į vidų nė neatsisukęs. Vežėjas trūktelėjo vadeles ir Vasaros fėjūnų svita leidosi į kelią. Tamsūs siluetai darėsi vis mažesni ir mažesni, kol juos visiškai prarijo tamsa.

Mebė nusišypsojo.

– Vasara baigėsi, – gergždžiančiu balsu pareiškė ji ir kilstelėjo į viršų laisvąją ranką, tarsi laimindama pritilusią laukiančią minią. – Atėjo žiema. Laikas puotauti!

Žiemos rūmų dvariškiai sujudo kaip nuo grandinės paleisti: staugimas, riaumojimas, urzgimas užtvindė naktį. Nežinia iš kur pasigirdo siautulinga niūri muzika, kurtinamas pašėlusiu ritmu mušamų būgnų dundesys. Į netvarkingą būrį susimetę fėjūnai strakaliodami, pamišėliškai skriedami ratu ir bliaudami nesavais balsais suskato švęsti žiemos sutiktuvių.

AŠ NEDALYVAVAU bendroje linksmybėje. Neturėjau nuotaikos, be to, manęs visai nežavėjo mintis šokti su Žiemos fėjūnais. Ypač kai mano akyse būrelis įkaušusių ir įsiaudrinusių raudonkepurių užspeitė bogartą^11 ir sudraskė į skutelius. Visa, kas vyko aplinkui, priminė man roko koncertą pragare. Tad apdairiai laikiausi šešėlyje, kad likčiau nepastebėta, ir svarsčiau, ar labai užrūstinčiau Mebę, jeigu patyliukais sprukčiau į savo kambarį. Tačiau žvelgdama į gyvas ledo skulptūras ir pasklidusius po kiemą fėjūnus pabūgau pasirodyti nemandagi.

Mano laimei, čia bent jau nebuvo Rovano arba jis kur nors slėpėsi nuo mano žvilgsnio. Juk morališkai ruošiausi, kad visą naktį teks duoti atkirtį jo priekabiavimui. Stebėtina, bet Ašo irgi niekur nebuvo matyti. Dėl to jaučiau ir palengvėjimą, ir nusivylimą. Susigriebiau naršanti žvilgsniu tamsius kiemo užkaborius ir tuntus strakaliojančių fėjūnų, ieškodama pažįstamų sidabru švytinčių akių.

„Tučtuojau liaukis, – subariau save mintyse, kai tik supratau, kas man darosi. – Jo čia nėra. O netgi jei būtų, ką galėtum padaryti? Pakviesti šokio? Juk jis gana atvirai išklojo, ką galvoja apie tave.“

– Ar galiu sutrukdyti, princese?

Akimirką širdis suspurdėjo krūtinėje. Balsas pasirodė toks girdėtas. Panašus į Rovano, o gal... Ašo. Drąsindama save atsisukau, bet tai buvo ne Ašas. Ir ne Rovanas, ačiū Dievui. Priešais stovėjo trečias, pats vyriausias brolis. Seidžas.

„Velnias rautų! – pagalvojau. – Jis irgi labai dailus.“

Kas per šeimynėlė, kad sūnūs vienas už kitą gražesni, tiesiog negali akių atitraukti? Seidžas buvo toks pat blyškiaveidis kaip broliai, išsišovusiais skruostikauliais, po plonais antakiais žalsvu ledu blyksėjo akys. Ilgi juodi plaukai krito dailiomis bangomis. Per kelis žingsnius nuo jo tupėjo vilkas ir protingomis auksinėmis akimis žvelgė į mane.

– Žinoma, prince Seidžai, – santūriai atsakiau, pasiruošusi atremti dar vieną ataką. – Kuo galėčiau pasitarnauti jūsų didenybei?

„O gal tu mėginsi apsukti man galvą kaip Rovanas, – pridūriau mintyse, – arba tyčiosiesi iš manęs kaip Ašas?“

– Norėčiau su tavimi pasikalbėti, – be užuolankų pareiškė princas. – Akis į akį. Gal galėtum trumpam eiti su manimi?

Nustebusi ir sunerimusi nepatikliai svarsčiau pasiūlymą.

– O kur?

– Į sosto menę, – paaiškino Seidžas, grįžtelėjęs rūmų pusėn. – Šią naktį mano pareiga saugoti skeptrą, nes tik karališko kraujo asmenims leidžiama jį paliesti. Įsilingavusios puotos įkarštyje geriausia laikyti skeptrą kuo toliau nuo siautėjančios prastuomenės. Kitaip lengva susilaukti nemalonumų.

Aš tylėjau mintydama, kaip pasielgti. Seidžas gūžtelėjo prakauliais pečiais.

– Neverčiu tavęs sutikti, princese. Pati spręsk, eiti ar neiti. Paprasčiausiai noriu pasikalbėti negirdint nei Rovanui, nei Ašui, nei fukai, nesitveriančiai iš smalsumo, apie ką šnekėsimės.

Jis kantriai laukė, kol aš karštligiškai stengiausi nuspręsti, ką daryti. Galėjau atsisakyti, bet abejojau, ar išties to noriu. Seidžas atrodė tiesmukas, beveik dalykiškas. Visiškai kitoks nei broliai. Jis nemėgino man apsukti galvos, kita vertus, nerodė ir tariamo globėjiškumo. Be to, nesigriebė burtų kaip žavingas ir piktavalis Rovanas ir, matyt, kaip tik ši aplinkybė mane papirko.

– Gerai, – galiausiai apsisprendusi pasakiau ir mostelėjau ranka. – Pasikalbėsiu su jumis. Rodykite kelią.

Jis dar labiau nustebino mane, kai ištiesė ranką. Trumpam suabejojusi padaviau savąją ir mudu patraukėme į rūmus, o vilkas tylomis nusekė iš paskos.

Seidžas vedė mane per tuščias sales, sukaustytas žvarbos ir skendinčias šešėliuose. Visi, kas gyvas, buvo iškurnėję į lauką šokti kiaurą naktį. Mano žingsniai aidėjo po aukštais skliautais, o princas su vilku judėjo negirdimai.

– Stebėjau jus, – sumurmėjo palydovas nežiūrėdamas mano pusėn ir taip netikėtai pasuko už kampo, kad aš vos neparpuoliau. – Tave ir savo brolį. Noriu įspėti, kad juo nepasitikėtum.

Seidžo įžvalga mane prajuokino.

– Kurį iš brolių turite galvoje? – karčiai pasiteiravau.

– Abu, – atsakė princas.

Jis pasivadino mane į dar vieną koridorių, kurį jau atpažinau. Sosto menė visai čia pat. Nelėtindamas žingsnio Seidžas vėl prašneko:

– Tu net neįsivaizduoji, kaip Ašas su Rovanu neapkenčia vienas kito ir kaip toli pažengusi jų konkurencija. Ypač Rovanas nusiteikęs karingai. Pavydas jauniausiajam broliui tarsi nuodai graužia jį iš vidaus, skatina įtūžį ir kerštingumą. Jis niekada neatleis Ašui už Arielos mirtį.

Mes įžengėme į sosto menę, tviskančią šaltu lediniu grožiu. Seidžas paleido mano ranką ir pasuko prie sosto, jam įkandin nusekė vilkas. Aš sudrebėjau ir pabandžiau tvirčiau susisiausti į kailinius. Čia buvo šalčiau nei lauke.

– Juk Ašas nekaltas dėl Arielos žūties, – patikinau trindamasi sugrubusias rankas. – Tai vis... – pradėjau ir nutilau, nes nenorėjau balsiai to ištarti. „Tai vis Pakas, – užbaigiau mintyse. – Jis įstūmė juos į pavojų. Tai Pakas turėtų atsakyti už tai, kad Ašas neteko mylimosios.“

Seidžas tylėjo. Sustojęs per kelis žingsnius nuo ledinio Mebės sosto jis nenuleido akių nuo altoriaus, įtaisyto už jo. Po akimirkos supratau, kas skleidžia tokį stingdantį šaltį menėje. Iškilęs virš altoriaus tviskėjo Metų laikų skeptras, ant princo veido žaidė melsvi šviesos spinduliai.

– Jis nuostabus, tiesa? – pašnibždomis paklausė Seidžas ir pakėlęs ranką paglostė apšarmojusią lazdą. – Kiekvienais metais jį matau, bet niekaip negaliu atsižavėti.

Princo akys liepsnojo, atrodė, kad jis pasinėrė į transą.

– Jeigu Mebei kada nors taps per sunku būti karaliene, skeptras pereis man. Aš galėsiu jį turėti ir valdyti. Kai tai nutiks...

Neišgirdau, ką jis pasakė toliau, nes tą akimirką vilkas iššiepė nasrus ir kraupiai pratisai užkaukė.

Seidžas apsisuko ir staigiai išsitraukė iš makšties kalaviją. Mano žvilgsnį prikaustė tiesūs siauri ašmenys, nuo kurių sklido vaiski žydra šviesa. Visai tokį pat turi ir Ašas. Mane nupurtė šiurpas, kai prisiminiau ranką gildantį ginklo šaltį. Staiga vos nesuakmenėjau iš siaubo. „Princas atsiviliojo mane čionai, nes nori nužudyti, – žaibu perskrodė mintis. – Jis nusprendė susidoroti su manimi.“

– Kaip jūs čia atsidūrėte? – grėsliai pasiteiravo Seidžas.

Aš atsisukau. Menės gilumoje, ant tolimiausios sienos, šešėliuotoje prietemoje bolavo keturi neaiškūs siluetai. Ištįsę ir kreivi, beveik susiliejantys, jie priminė didžiules iš spygliuotos vielos išlankstytas lėles. Žmogystoms sėlinant artyn, vilkas vėl iššiepė nasrus ir pradėjo urgzti.

Netikėtai man apmirė širdis, nes iš prieblandos į šviesą žengė penktasis. Jis segėjo metalinius šarvus, ant kurių puikavosi karališkasis herbas. Galvą dengė šalmas, bet antveidis buvo pakeltas, todėl mačiau veidą, kurį pažinojau taip pat gerai kaip savąjį. Kaip galėjau neatpažinti tos blyškios odos, tų sidabrinių akių? Į mane žvelgė Ašas. Jo žvilgsnis priminė atšiaurų žiemos dangų.

11 Žmonių namuose arba laukuose ar pelkėse gyvenanti piktavališka būtybė.

4

Vagystė

– Čia tu, Ašai? – sutrikęs išlemeno Seidžas.

Aš puoliau purtyti galvą, bet princas nežiūrėjo į mane.

Riteris sumirksėjo ir apdovanojo Seidžą pasipūtėlišku žvilgsniu.

– Bijau, kad ne, prince, – atsakė jis ir aš net sudrebėjau, nes antrininko balsas buvo be galo panašus į tikrojo Ašo. – Mane tiesiog sukūrė pagal jūsų brolio pavidalą.

– Juk tai Tercijus, – sušnibždėjau ir antrininkas pašaipiai šyptelėjo.

Paskutinį kartą mačiau šį geležies riterį Machinos bokšte prieš pat jam sugriūvant. Neturėjau supratimo, kaip jam pavyko išsigelbėti.

– Ką tu čia veiki?

Tercijus pažvelgė į mane. Nors tuščios ir padėrusios, akys taip stebėtinai panėšėjo į Ašo, kad man sugėlė širdį.

– Atleisk, princese, – burbtelėjo jis ir negrabiai mostelėjo ranka duodamas ženklą.

Geležies fėjūnai puolė prie manęs, skleisdami ausį rėžiantį džeržgesį, tarsi kas galąstų peilius.

Per ledines grindis neįtikėtinu greičiu nuslydo pilki jų šešėliai. Tad užpuolikams dar nespėjus prisiartinti, mane apėmė slogus įspūdis, kad esu užspeista būrio metalinių vorų. Tuo metu pirmas pribėgęs atėjūnas pasišokėjęs užsimojo metaline aštria it skustuvas letena, taikydamasis perrėžti veidą.

Tačiau smūgį netikėtai atrėmė mėlynai žaižaruojantys kalavijo ašmenys. Į visas puses pažiro žiežirbų lietus ir aš pasijutau apakinta. Seidžas nubloškė į šalį vieną užpuoliką, žaibu pasisuko sutikti antrojo, pritūpė ir metaliniai nagai prašvilpė jam virš galvos. Tada atgniaužė delną ir iškėlęs nežinia iš kur atsiradusią ledinę ietį su dantytu antgaliu sviedė į geležies fėjūnus. Šie žaibiškai išsisuko, atšoko ir suteikė mums šiek tiek laiko atsitraukti. Suspaudęs riešą Seidžas stumtelėjo mane už sosto.

– Nesipainiok po kojomis, – paliepė jis kaip tik tada, kai užpuolikai vėl puolė mus.

Jie pradėjo sliuogti sostu, palikdami ant ledo gilius įbrėžimus. Seidžas grybštelėjo vieną kalaviju, bet tas tik trumpam sustojo. O kitas užpuolė princą iš užpakalio. Sugriebė metaliniais nagais ir Seidžas nespėjo išsisukti. Ant ledinių grindų plūstelėjo tamsiai raudono kraujo čiurkšlė.

Visa drebėdama pamačiau, kaip princas susvirduliavo ir užsimojo kalaviju, beviltiškai stengdamasis sustabdyti žudikus. Tačiau jų buvo pernelyg daug. Be to, jie buvo labai greiti. Lyg paklaikusi dairiausi ieškodama kokio nors ginklo, tačiau žvilgsnis užkliuvo tik už skeptro ant pakylos sosto papėdėje. Nors ir supratau, kad tikriausiai sulaužysiu daugybę taisyklių, puoliau prie jo ir sugriebiau už apšarmojusio pagrindo.

Šaltis nudegino rankas tarsi rūgštis. Man užgniaužė kvapą, sukandau dantis iš skausmo ir vos nepaleidau skeptro iš rankų. O Seidžas narsiai laikėsi negailestingų priešų apsuptyje, žūtbūtinai mėgindamas nublokšti juos šalin. Ant jo veido ir krūtinės raudonavo žaizdos. Stengdamasi nepaisyti veriančio skausmo pribėgau prie besikaunančiųjų, pakėliau skeptrą virš galvos ir smogiau vienam išstypusiam geležies fėjūnui per nugarą.

Jis žaibiškai atsisuko. Nespėjau nė mirktelėti, kai gavau tokį smūgį per veidą, kad net kibirkštys iš akių pažiro. Nuskriejusi į kampą susitrenkiau galvą į kažkokį kietą daiktą ir susmukau ant grindų. Skeptras iškrito iš rankų ir nuriedėjo. Apsvaigusi stebėjau, kaip mane nubloškęs geležies fėjūnas artinasi. Bet staiga jis sustingo tarsi marionetė, patempta už nematomų virvučių. Ledas pradėjo kaustyti kūną, skverbtis tarp metalinių vielų, nors fėjūnas beviltiškai stengėsi nudraskyti jį nagais. Ploni geležiniai pirštai ėmė lūžinėti tarsi pagaliukai, priešas judėjo vis lėčiau, kol susigūžė tarsi milžiniškas vabalas ir daugiau nebepajudėjo.

Siaubas užgniaužė man gerklę. Net surikti nepajėgiau. Atsirėmusi į sieną mėginau pakilti, bet viskas pradėjo skrieti ratu, pajutau klaikų šleikštulį. Paskui išgirdau artėjančius žingsnius ir praplėšusi akis išvydau Tercijų. Jis pasilenkė ir paėmė skeptrą.

– Palik, – sušnabždėjau iš paskutiniųjų mėgindama atsistoti, bet žemė susvyravo po kojomis ir aš vėl parklupau. – Ką tu darai?

Jis pažvelgė į mane bejausmėmis pilkomis akimis.

– Vykdau karaliaus įsakymą.

– Karaliaus? – perklausiau stengdamasi sutelkti žvilgsnį.

Viskas plaukė prieš akis tarsi sulėtintame filme. Per kelis žingsnius nuo manęs Seidžas vis dar kovėsi su žudikais. Vilkas suleido dantis vienam geležies fėjūnui į koją, o princas negailestingai pervėrė priešą kalaviju. Nejaučiau savo kūno, galva pašėlusiai svaigo.

– Tu daugiau nebeturi karaliaus, – vos išspaudžiau. – Juk Machina žuvo.

– Taip. Tačiau mūsų karalystė gyvuoja ir aš vykdau naujojo Geležies valdovo įsakymus, – burbtelėjo Tercijus ir išsitraukė kardą. Tarsi užburta negalėjau atitraukti akių nuo geležinių ašmenų. Kad tik viskas nutiktų akimirksniu! Tačiau užpuolikų vadeiva pridūrė: – Šį kartą aš nieko blogo tau nedarysiu. Negavau nurodymo tavęs nužudyti. Turiu paklusti jo didenybės valiai.

Sulig šiais žodžiais Tercijus nusisuko ir nuėjo. Skeptras žaižaravo žydrai balta šviesa jo rankose. Šarvinės riterio pirštinės apšarmojo, tačiau jis nekreipė dėmesio. Su niūria išraiška veide iš pasalų prisiartino prie Seidžo, kuris vis dar kovėsi su priešais. Vilkas jau tysojo ant grindų kraujo klane ir sunkiai alsuojančiam suplukusiam princui teko kautis vienam. Įspėjusi, ką ketina daryti Tercijus, mėginau perspėjamai surikti.

Tačiau buvo per vėlu. Seidžas kaip tik kirto kalaviju žiaurų smūgį vienam iš geležies fėjūnų ir neišgirdo, kad Tercijus prisiartino prie pat jo. Galiausiai pastebėjęs pavojų princas žaibiškai pasisuko ir užsimojo kalaviju, taikydamasis Tercijui į galvą. Tačiau užpuolikas atmušė smūgį, o kai Seidžas kluptelėjo, žengė į priekį ir įsmeigė kardą Žiemos princui į krūtinę.

Laikas, regis, sustojo. Seidžas mirksnį kitą stovėjo ir nustebęs žvelgė į geležtę, stirksančią krūtinėje, paskui paleido iš rankų kalaviją ir šis sužvangėjęs nukrito ant grindų.

Tercijus ištraukė kardą iš žaizdos. Aš nepajėgiau sulaikyti aimanos. Seidžas sukniubo, iš krūtinės plūstelėjo kraujas ir raudonai nudažė ledą. Geležies fėjūnai jau ketino sušokti ant princo kūno pergalės šokį, bet Tercijus iškėlęs ginklą pastojo jiems kelią.

– Pakaks! Mes gavome tai, dėl ko atėjome. Metas trauktis, – pareiškė jis ir nukratęs kraujo lašus nuo ašmenų įsikišo kardą į makštį. Tada nukreipęs žvilgsnį į suledėjusį kareivį pridūrė: – Greičiau imkite savo brolį. Mums nevalia palikti pėdsakų.

Geležies fėjūnai lyg akis išdegę puolė vykdyti įsakymo. Jie atsargiai užsikėlė žuvusiojo kūną ant pečių, stengdamiesi, kad suledijusios galūnės nesiliestų prie jų pačių odos. Net lūžgalius nuo ledo surinko. Tercijus pasisuko į mane, bet dėl temstančios sąmonės regėjau jo blausias akis lyg pro miglą.

– Lik sveika, Megana Čeis. Tikiuosi, kad mums daugiau neteks susitikti.

Jis greitai nužingsniavo paskui savo karius, kurie jau beveik buvo spėję pradingti iš akiračio. Pasukau galvą, kad geriau matyčiau, tačiau žudikų ir pėdos buvo ataušusios.

SMILKINIUS GELEŽINIU LANKU spaudė skausmas, akyse vis labiau temo. Aš keletą kartų giliai įkvėpiau, kad neprarasčiau sąmonės. Tik ne dabar. Galiausiai akyse kiek prašviesėjo. Sunkiai pakilau ir apmečiau žvilgsniu sosto menę. Ją vėl apgaubė tyla, kurią drumstė tik mano širdies dūžiai, lyg kūjo smūgiai aidintys ausyse. Ant sienų ir grindų margavo kraujo dėmės, siaubingai ryškios blyškaus ledo fone. Altorius, kuriame anksčiau spindėjo Metų laikų skeptras, buvo tuščias.

Mano akys nukrypo į menėje telikusius du kūnus. Seidžas gulėjo ant nugaros, beveik liesdamas pirštais savo kalaviją, įsmeigęs akis į lubas, mėšlungiškai gaudydamas orą. Už kelių žingsnių pamačiau vilką. Pilki gaurai buvo sulipę nuo kraujo. Žvėris sukniubęs tysojo ant ledo.

Apėjusi vargšą vilką, be gyvybės ženklų dryksantį netoli princo, nuklibikščiavau prie Seidžo. Akyse tebestovėjo pražioti žvėries nasrai ir tarp kruvinų ilčių stirksantis liežuvis. Vilkas palydėjo galvą gindamas savo šeimininką ir man buvo be galo skaudu apie tai galvoti.

Kai palinkau ties Seidžu, princo kūną supurtė konvulsijos. Jis kilstelėjo pakreiptą galvą ir sunkiai įkvėpė. Ant lūpų pasirodė ledas ir pradėjo iš lėto slinkti toliau: padengė veidą, krūtinę, liemenį, artėjo prie kojų. Sosto menėje tapo dar žvarbiau, princo kūnas vis labiau stingo. Baugiai traškėdamas ledas apgaubė jį krištolo kokonu.

Ne! Dar žemiau pasilenkusi pastebėjau, kad pats kūnas virsta ledu. Suspausti princo kumščiai atsigniaužė, pirštai prarado spalvą, tapo kieti ir perregimi. Staiga trakštelėjo nykštys ir nukritęs ant grindų subyrėjo. Užsidengiau rankomis burną, kad nepradėčiau klykti. Pajutau kylantį šleikštulį. Žiemos karalystės princas paskutinį kartą suvirpėjo ir nurimo. Dar visai neseniai gyvybės sklidinas kūnas virto ledo luitu.

Karalienės Mebės sūnus buvo nebegyvas.

O po akimirkos mus aptiko sosto menėje pasirodžiusi Tiaotinė.

Vėliau man sunkiai sekėsi atkurti atmintyje tolesnius tos nakties įvykius, tačiau siaubo ir įtūžio kupinas fukos klyksmas ir dabar tebeskamba ausyse. Ji nukūrė pranešti visiems baisios žinios, o aš klausiausi, kaip rūmų koridoriais aidi šiurpus riksmas. Supratau, kad reikėtų bėgti, bet buvau apimta stingdančios apatijos. Tad taip ir likau susmukusi prie Seidžo palaikų, kol į sosto menę įsiveržė Rovanas su sargybinių būriu. Jie piktai šūkaliodami puolė mane ir sučiupę už rankų ir plaukų nutempė šalin, nekreipdami dėmesio į protestus ir skausmo aimanas. Mėginau prisišaukti Rovaną ir paaiškinti, kas nutiko, tačiau jis nė nežvilgtelėjo mano pusėn.

Paskui princą pro duris į menę plūstelėjo minia. Žiemos rūmų dvariškiai pamatė nebegyvą Seidžą ir skliautai sudrebėjo nuo nirtaus ir tūžmingo riaumojimo. Fėjūnai liejo ašaras, staugė, plėšė nuo savęs ir aplinkinių drabužius, reikalaudami keršto ir kraujo. Apstulbusi supratau, kad labiausiai juos užsiutino tai, jog princas nužudytas Žiemos karalystės valdose. Kad kažkas išdrįso prasmukti į rūmus ir nukauti karalienės Mebės sūnų pačioje jų panosėje. Regis, nė viena gyva siela negedėjo Seidžo, tik troško keršto už tokį neregėtą įžūlumą. Klausiau savęs mintyse, ar kam nors išties trūks vyriausiojo princo.

Ties brolio kūnu palinko Rovanas. Nė raumenėlis nesuvirpėjo jo veide. Aplinkui skardint klyksmams ir dejonėms jis susidomėjęs tyrinėjo žuvusįjį tarsi negyvą paukštį ant kelio. Mane nupurtė drebulys.

Staiga menėje tapo taip tylu ir žvarbu, lyg ant mūsų būtų nusileidusi ledinė uždanga. Aš pamėginau išsisukti iš kibių sargybinių letenų, kad geriau matyčiau. Menės tarpduryje pasirodė Mebė. Jos žvilgsnis nukrypo į Seidžo kūną. Karalienei įėjus, minia baimingai prasiskyrė. Spengiančioje tyloje valdovė prisiartino prie žuvusio sūnaus, pasilenkė ir palietė šaltą sustingusį skruostą. Aš pradėjau tirtėti, nes žvarba darėsi tiesiog nepakeliama. Net Žiemos fėjūnai sukruto, kai jų oda ir kailis pradėjo šarmoti, o ant skliautų sužibo nauji varvekliai. Karalienė ilgai neatitraukė akių nuo sūnaus, iš veido negalėjai išskaityti, ką mintija. Galiausiai ji pravėrė tamsiai raudonas lūpas ir ištarė vienintelį žodį:

– Oberonas.

Paskui valdovė sukliko ir atrodė, kad prasidėjo pasaulio pabaiga. Nuo skliautų į visas puses tarsi švytinti kruša pažiro varveklių nuolaužos. Sienos ir grindys pradėjo eižėti, pasigirdo siaubo kupini į atsivėrusius plyšius smengančių dvariškių riksmai.

– Oberonas! – spiegė Mebė, dairydamasi į visas puses išsprogusiomis pamišėliškomis akimis. – Tai jo darbas! Jis man atkeršijo! O, Vasaros išperos man už tai dar sumokės! Aš taip juos pamokysiu, kad jie šliaužios maldaudami pasigailėjimo, bet nesulauks jo nė iš vieno Žiemos karalystės valdinio! Mes šimteriopai atsilyginsime už šią siaubingą piktadarystę! Ruoškitės karui!

– Ne! – sušukau, bet mano balsą nustelbė Žiemos rūmų dvariškių riaumojimas.

Išsilaisvinau iš sargybinių rankų ir klupinėdama pasileidau į menės vidurį.

– Jūsų didenybe, – suvapėjau, kai negailestingas Mebės žvilgsnis perskrodė mane it žaibas. Karalienės akyse liepsnojo tokia tūžminga beprotybė, kad aš susigūžiau ir žingtelėjau atatupsta, bet vis vien kalbėjau toliau: – Labai prašau mane išklausyti. Oberonas nekaltas. Ne Vasaros fėjūnai nužudė princą Seidžą. Tai Geležies karaliaus kaltė. Ši žmogžudystė – jo tarnų rankų darbas!

– Nutilk! – sušnypštė plėšriai išsišiepusi Mebė. – Nenoriu nė girdėti niekingų tavo pramanų siekiant apginti savo šlykščius giminaičius. Ypač kai Vasaros karalystės valdovas grasino man šiuose rūmuose. Seidžą nužudė tavo prakeiktas tėvas. Tad užsičiaupk arba aš neištversiu ir atsilyginsiu: akis už akį!

– Netiesa! – sušukau neketindama pasiduoti, nors sveikas protas liepė prikąsti liežuvį.

Netekusi vilties apsidairiau ir pamačiau Rovaną. Jis stebėjo mūsų pokalbį su atsainia pašaipa. Palaikymo galėjau tikėtis tik iš Ašo, bet jo lyg tyčia nebuvo. Kaip visada, kai man reikėjo pagalbos.

– Rovanai, padėkite man! Aš nemeluoju. Juk jūs žinote, – karštai paprašiau.

Princas rimtai išklausė mano žodžius. Akimirką buvau bemananti, kad sulauksiu pritarimo, tačiau netrukus jo lūpas vėl iškreipė panieka.

– Negražu apgaudinėti karalienę, – griežtai pareiškė jis, o akys vėl dygiai suspindo. – Jeigu geležies fėjūnai išties būtų čia pasirodę, būtume juos pastebėję.

– Bet jie buvo čia! – sušukau jausdama vis didesnį siaubą. – Mačiau juos savo akimis. Jie iš tikrųjų kelia didelę grėsmę. – Pasisukau į karalienę Mebę. – O ką pasakysite apie didžiulį ugnimi spjaudantį arklį, kuris vos neatėmė gyvybės jūsų jauniausiajam sūnui? Juk suprantate, koks jis pavojingas? Liepkite pakviesti Ašą. Mudu kartu kovėmės su Geležiniu arkliu ir Machina. Jis patvirtins, kad sakau tiesą.

– Pakaks! – pratrūko Mebė ir kaip vėtra pasisuko į mane. – Tu per daug sau leidi, puskrauje! Tavo nelemtas tėtušis jau atėmė iš manęs vieną sūnų. Bet tau nepavyks nė prisiartinti prie kito! Žinau, kad nori nuteikti jaunėlį prieš mane, šventvagiškai prisiekinėdama meilę. Aš to nepakęsiu!

Ji kilstelėjo ranką ir bedė pirštu. Iš po nusmailinto lakuoto nago blykstelėjo žydrai baltas žaibas ir nuskriejo tiesiai į mane. Aš kluptelėjau.

– Užčiaupsiu tave visiems laikams! – sušuko karalienė.

Pajutau, kad pėdos tiesiog priaugo prie ledinių grindų. Pažvelgiau žemyn. Kojas jau kaustė ledas. Nespėjau nė mirktelėti, o jis jau surakino mane iki liemens ir nusliuogė aukštyn dar greičiau, nei buvau mačiusi anksčiau. Odą pradėjo smaigstyti šalčio adatos. Pabandžiau apkabinti save rankomis ir jos tučtuojau prišalo prie kūno. O ledas kilo vis aukštyn, pasiekė kaklą, surakino apatinį žandikaulį. Mane apėmė klaikus siaubas. Mėginau klykti, tačiau ledas užkimšo burną. Norėjau įkvėpti, tačiau jo buvo pilnos šnervės, jis sukaustė skruostikaulius, akis ir galiausiai viršugalvį. Negalėjau nė piršto pajudinti. Nė kvėptelėti. Dusau nuo oro stygiaus, bet burna ir nosis buvo pilnos ledo. Ne kitaip jaučiasi ir skęstantis žmogus. O dar oda degė nuo šalčio, tarsi ją būtų man gyvai dyrę. Troškau, kad aptemtų sąmonė, meldžiau, jog mane prarytų išganinga tamsa, bet nors ir trūko deguonies, mirtis nesiskubino.

Anapus mano ledinio šarvo stojo tyla. Mebė stypsojo priešais, jos akyse mačiau triumfą ir neapykantą. Paskui ji pasisuko į pavaldinius, kurie spoksojo į ją paklaikę iš baimės, kad ir jų neištiktų toks pat likimas.

– Ruoškitės, valdiniai, – kimiai sugergždė karalienė ir iškėlė rankas. – Karas prieš Vasaros karalystę prasideda!

Tuntai fėjūnų dar kartą suriaumojo ir karingai puolė pro menės duris. Mebė paskutinį kartą dėbtelėjo į mane pro petį, plėšriai šyptelėjo ir taip pat pasisuko išeiti. Rovanas apdovanojo mane kiek ilgesniu žvilgsniu, suprunkštė ir nusekė motinai iš paskos. Sosto menę apgaubė tyla. Aš likau viena, pasmerkta merdėti ir niekaip nenumirti.

Kai negali kvėpuoti, kiekviena sekundė tampa ilga tarsi amžinybė. Visomis išgalėmis stengiausi įkvėpti į plaučius oro. Nors protas tvirtino, kad mano pastangos bergždžios, kūnas atsisakė tai suprasti. Širdis it patrakusi daužėsi krūtinėje. Odą badė negailestingos šalčio adatos. Kūnas tebebuvo gyvas ir toliau kovojo.

Nežinau, kiek laiko taip išstovėjau: valandą ar vos kelias minutes, kai sosto menės tarpduryje šmėstelėjo šešėlis. Kadangi vaizdas pro ledo plutą atrodė iškreiptas ir pasklidas, nepažinau, kas ten. Stebėjau, kaip žmogysta neryžtingai trypčioja ant slenksčio, tyrinėdama mane žvilgsniu. Paskui sparčiai prisiartino prie mano kalėjimo ir palietė ranka ledą.

– Megana, – pasigirdo šnabždesys, – čia aš.

Nors nuo oro trūkumo sąmonė buvo pritemusi, širdis džiaugsmingai suspurdėjo. Pro permatomą ledinę sieną į mane žvelgė išraiškingos sidabru švytinčios Ašo akys. Tačiau veidą buvo iškreipusi tokia kančia, kad mane pagavo baimė. Atrodė, tarsi ne aš, o jis negalėtų kvėpuoti.

– Pakentėk, – vos girdimai paprašė princas, priglaudęs kaktą prie ledinio šarvo. – Aš ištrauksiu tave iš čia.

Ašas žingtelėjo atatupstas, uždėjo abi rankas ant ledo plutos ir užsimerkė. Stingdantis kokonas sudrebėjo, paviršius pasidengė voratinklio siūlus primenančiais įtrūkimais.

Galiausiai aštrios skeveldros žvangėdamos pažiro į šalis it stiklo šukės. Net keista, kad nė viena manęs nesužalojo. Man pakirto kelius. Susmukau gaudydama orą ir kosėdama. Iš burnos pliūptelėjo vanduo ir ledo gabalėliai. Ašas suklupo šalia ir aš prisiglaudžiau prie jo, vis dar godžiai traukdama orą į plaučius. Viskas ėmė skrieti ratu.

Kokia laimė vėl kvėpuoti! Tačiau kad ir kaip svaigo galva, pastebėjau, jog Ašas taip pat glaudžia mane. Jaučiau jo skruostą ties savo drėgnais plaukais. Klausiausi širdies plakimo ir šiek tiek aprimau.

Deja, palaima truko neilgai. Ašas atsitraukė, apgaubė man pečius savo juodu apsiaustu ir aš dėkinga įsisupau į jį, nes vis dar tebedrebėjau.

– Ar gali eiti? – sunerimęs tyliai paklausė princas. – Turime kuo greičiau bėgti iš čia.

– O k-k-kur? – išlemenau kalendama dantimis.

Jis neatsakė, tik padėjo man pakilti ir skubiai apsidairęs nuvedė prie durų.

– Ašai, – mėginau prieštarauti, – palauk!

Tačiau jis net nesulėtino žingsnio. Ir mane užplūdo nerimas. Iš visų jėgų įsispyriau kojomis į žemę ir ištraukiau ranką. Ašas pasisuko į mane primerkęs akis. Staiga aš prisiminiau, kaip jis dėstė Rovanui, kad yra ištikimas karalienei ir daro viską jos naudai. Greitai atšokau nuo jo.

– Kur tu ketini mane vesti? – nepatikliai paklausiau.

Princas nekantriai persibraukė ranka per plaukus. Dar niekada nemačiau jo tokio sunerimusio ir nervingo.

– Atgal į Vasaros karalystę, – paaiškino jis ir vėl pabandė paimti už rankos. – Tau negalima čia likti. Netrukus prasidės karas. Todėl aš slapčiomis nuvesiu tave pas taviškius. Štai ir viskas.

Atšlijau tarsi gavusi antausį. Širdį užplūdo baimė, pyktis ir paikas noras atkeršyti.

– Kodėl turėčiau tavimi tikėti? – atšiauriai iškošiau, spjaudama žodžius tarsi akmenis.

Puikiai supratau, kad elgiuosi kvailai, kad reikia kuo greičiau sprukti iš čia, kol niekas mūsų nepastebėjo, bet žodžiai liejosi patys, tarsi būčiau užvalgiusi liežuvį atrišančių grybų.

– Tu nuo pat pradžių apgaudinėjai mane. Visa tai, ką sakei ir ką mudu darėme, tebuvo klasta, siekiant atsivilioti mane į Žiemos karalystę. Nuo pat pradžių vedžiojai už nosies.

– Megana...

– Užsičiaupk! Neapkenčiu tavęs!

Aš nepajėgiau liautis. Pajutau paiką malonumą matydama, kaip Ašas krūptelėjo, tarsi būčiau smogusi jam.

– Tu net neįsivaizduoji, koks esi man atgrasus. Mėgsti žaidimėlius, ką? Susuki galvą kvaišai žemės mergiotei, o paskui juokiesi iš jos kančių? Juk tu žinojai, ką sumanė Rovanas, bet nesustabdei jo!

– Aišku, kad ne! – karštai sušuko Ašas ir aš užsičiaupiau. – Ar bent numanai, ko būtų griebęsis Rovanas, jeigu būtų užuodęs, kas vyksta? O karalienė? Turėjau įtikinti visus, kad tu nerūpi man, kitaip jie būtų sudraskę tave į skutelius.

Jis atsiduso ir liūdnai pažvelgė į mane.

– Emocijos čia reiškia silpnumą, Megana. Žiemos rūmų dvariškiai sunaikina silpnuosius. Patyrę, jog esi man neabejinga, jie būtų įskaudinę tave, kad prisikastų iki manęs. O dabar eime, – paragino jis ir pačiupo už rankos. Aš nesipriešindama paklusau. – Bėkime iš čia, kol dar ne per vėlu.

– Bijau, kad jau per vėlu, – išgirdau pažįstamą pašaipų balsą, iš lėto tęsiantį žodžius, ir mano širdis paliovė plakusi.

Ašas krūptelėjo ir skubiai užstojo mane savo kūnu. Į menę įžengė Rovanas, šypsodamasis kaip sotus katinas.

– Regis, jūs praradote brangų laiką, – pridūrė jis.

5

Broliai

– Sveikas, Ašai, – pasilabino vyresnysis princas ir piktdžiugiškai šypsodamasis iš lėto įžengė į sosto menę. Pajutęs mano žvilgsnį pašaipiai kilstelėjo antakį ir tęsė: – Leisk paklausti, ką tu čia veiki puskraujės draugijoje. Nejaugi ketini padėti jai pasprukti? Juk tai šlykšti išdavystė! Neabejoju, kad Mebė labai nusivils tavimi.

Ašas nieko neatsakė, tik stipriau suspaudė man ranką. Rovanas tyliai sukikeno, sukdamas ratus aplink mus tarsi išbadėjęs ryklys. Ašas budriai sekė jį, visą laiką stengdamasis atsistoti tarp manęs ir savo brolio.

– Na, mažyli, aš nekantrauju sužinoti, – nutęsė vyresnysis brolis, verdamas mus skvarbiu žvilgsniu, – kodėl nusprendei viską pastatyti ant kortos dėl mūsų aikštingosios princesės?

Ašas vėl nutylėjo, o Rovanas sucaksėjo liežuviu.

– Nesispyriok, brolyti. Atsiverk man prieš tai, kai karalienė išsukios tau rankas ir kojas, o tada visiems laikams ištrems iš Tir Na Nogo. Kokio atlygio tikiesi už tokią ištikimybę? Ar jūs sudarėte sandorį? O gal tu davei priesaiką? Ką ši kekšelė tau pažadėjo už tai, kad išduosi savo karalystę?

– Nieko, – ramiai atsiliepė Ašas, nors aš vis dėlto išgirdau, kaip sudrebėjo balsas.

Rovanas, matyt, irgi pastebėjo, kad brolis sutrikęs, nes klausiamai išplėtė akis, net prasižiojo, o paskui netikėtai prajuko užvertęs galvą.

– Neįtikėtina, – sušnibždėjo jis, nepatikliai spoksodamas į Ašą. – Tu įsimylėjai šią jauniklę Vasaros išperą!

Ašas tylėjo ir Rovanas prapliupo kvatoti dar labiau.

– Oi, gelbėkite! Neištversiu! Nuostabu. Nepakartojama. Aš maniau, kad tai kvaiša puskraujė iki ausų įsimylėjusi neprieinamą ledo princą. O pasirodo, viskas atvirkščiai. Tu mus visus vedžiojai už nosies.

Ašas suvirpėjo, tačiau nepaleido mano rankos.

– Aš tik palydėsiu ją atgal į Arkadiją. Pasitrauk iš kelio, broli!

Visą Rovano linksmumą tarsi vėjas nupūtė.

– Nieko nebus, jaunėli, – iškošė jis ir nusišypsojo. Šįkart šypsena buvo žudikiška kaip kardo geležtė. – Kai Mebė sužinos tiesą, judu papildysite kiemo skulptūrų alėją. Galbūt ji pasirodys gailestinga ir sušaldys jus drauge. Tai bent bus tragiškas vaizdelis, ką?

Aš nusipurčiau. Vien pagalvojus apie begalinį merdėjimą stingdančioje beorėje erdvėje, apėmė klaiki baimė. Na, jau ne! Verčiau tegul mane nužudo iš karto. O mintis apie tai, kad Ašui teks šimtus metų stebėti, kaip aš kenčiu, sukėlė dar didesnį siaubą. Spustelėjau jam ranką, prigludau prie peties ir įbedžiau į Rovaną gniuždančios neapykantos kupiną žvilgsnį.

– Kita vertus, – nutęsė klastūnas pasikasęs smakrą, – tu visada gali prašyti karalienės atleidimo. Atiduok puskrauję Mebei ir liksi jos numylėtinis. Patikėk, – tęsė jis spragtelėjęs pirštais, – jeigu dabar pat perduosi princesę į jos rankas, nė žodeliu neprasitarsiu, ką čia mačiau. Nė necyptelėsiu, garbės žodis.

Ašas vis dar stovėjo nebylus lyg uola. Jaučiau, kaip po oda juda raumenys, nugara buvo įtempta it styga.

– Nagi, apsispręsk, broleli. – Rovanas atsirėmė į durų staktą ir susikryžiavo rankas ant krūtinės. – Pats supranti, kad tai geriausia išeitis. Tau telieka dvi galimybės: paaukoti princesę arba žūti kartu su ja.

Galiausiai Ašas sujudėjo, tarsi busdamas iš sunkių apmąstymų.

– Ne, – karčiai paprieštaravo jis, regis, priėmęs kažkokį baisų sprendimą. – Yra ir trečia.

Jis paleido mano ranką, žengė į priekį ir išsitraukė iš makšties kalaviją. Rovanas išplėtęs akis sužiuro į jo pusėn nukreiptus ašmenis, prie smaigalio kibirkščiuojančius žydra ugnimi. Menėje stojo spengianti tyla.

– Iš kelio, Rovanai! – iškošė Ašas. – Pasitrauk, kitaip nudėsiu tave.

Vyresniojo brolio veido išraiška akimirksniu pasikeitė. Vietoje pasipūtusio savimylos princo, žvelgiančio į visus iš aukšto, aš išvydau baisų nepažįstamąjį. Kraugeriškai blykstelėjęs akimis jis atšlijo nuo durų staktos ir iš lėto išsitraukė kardą. Menę sudrebino aidas. Geležtė buvo plona ir aštri kaip ryklio dantis.

– Ar gerai viską apgalvojai, mažiau? – įtaigiai pasiteiravo Rovanas ir švytruodamas kardu pradėjo artintis prie brolio. – Nejaugi ryšiesi dėl jos išduoti viską – savo dvariškius, karalienę, kraujo ryšius? Juk kartą pasirinkus kelio atgal nebus.

– Megana, – vos girdimai paprašė Ašas, – pasitrauk į šalį. Ir nemėgink man padėti.

– Ašai... – pradėjau ir nutilau. Jaučiau, kad reikia ką nors sakyti, sutrukdyti brolių dvikovą. Kita vertus, supratau, jog Rovanas niekada neleis mums išeiti. Tą pačią išvadą, regis, padarė ir Ašas, kuris atrodė sutrikęs. Mačiau, kad jis visai nenori kautis su broliu, bet padarys tai dėl... manęs.

Juodu apmirė rydami vienas kitą akimis ledinėje menėje. Kiekvienas laukė, kad priešininkas pultų pirmas. Ašas stojo į kovinę parengtį, iškėlęs priešais save kalaviją. Jo akyse įžvelgiau ir ryžtą, ir apgailestavimą. Rovanas stovėjo nuleidęs ginklą ir pašaipiai žvelgė į brolį. Man pasirodė, kad abu sulaikė kvapą.

Staiga Rovanas iššiepė dantis tarsi laukinis žvėris.

– Ką gi, tavo valia, – iškošė jis ir žaibiškai perskrodė kardu orą. – Manau, kad man tai netgi patiks.

Sulig tais žodžiais jis puolė Ašą. Aštrus kardo smaigalys nubrėžė zigzagą. Ašas irgi pakėlė ranką, ginklai žvangėdami susikryžiavo ir į šalis pažiro melsvos žiežirbos. Sunkiai šnopuodamas Rovanas pradėjo įnirtingą ataką, kirsdamas smūgį po smūgio. Jis taikėsi į galvą. Ašas atmušinėjo brolio kirčius pritūpdamas, bet netikėtai pats puolė, nukreipęs kalaviją jam į gerklę. Rovanas lengvai išsisuko ir vėl sušvytravo savuoju ginklu. Ašas pasisuko kaip vėtra ir kirto. Galingas smūgis būtų perskrodęs vyresnįjį brolį perpus, tačiau tas spėjo atšokti.

Kreivai šyptelėjęs Rovanas kilstelėjo kardą ir man užkando žadą. Ant spindinčių ašmenų išvydau ryškiai raudoną pėdsaką.

– Pirmasis kraujas, mažiau, – pareiškė jis, kai per dešinį Ašo petį nuvinguriavo raudona srovelė ir kraujo lašai pradėjo kapsėti ant ledinių grindų. – Aš jį paleidau. Bet dar ne vėlu viską sustabdyti. Atiduok princesę į Mebės rankas ir prašyk karalienės atleidimo. Manęs taip pat, – pasiūlė Rovanas.

– Argi tu supranti, ką reiškia atleisti, – atkirto Ašas ir vėl puolė brolį.

Šįkart juodu kovėsi kaip pamišę: tokiu pašėlusiu greičiu atakavo, vikriai išsisukinėjo nuo smūgių ir švytravo kalavijais, kad dvikova man priminė sinchronišką šokį, tik kelis kartus pagreitintą. Aplink žiro kibirkštys, ties menės skliautais ginklų žvangesį kartojo aidas. Dabar jau abiejų kalavijų geležtės nusidažė krauju, ant ledinių grindų aplink besikaunančiuosius išryškėjo raudonos dėmės, bet aš nepajėgiau susigaudyti, kurio pusėje persvara.

Vos atmušęs Ašo smūgį Rovanas netikėtai kilstelėjo ranką ir nukreipė aštrius ledinius ašmenis broliui į veidą. Ašas atšoko, kluptelėjo ir parpuolė ant kelių. Rovanas vėl metėsi į ataką. Aš suklykiau iš siaubo, tačiau manajam princui pavyko išsisukti nuo smūgio, nors kardo ašmenys tik per plauką jo nekliudė. Jis sugriebė brolį už rankos ir parbloškė ant grindų. Vyresnysis susimušė galvą į ledą ir aš išgirdau, kaip jis suvaitojo, tačiau akimirksniu vikriai it žaltys apsisuko ir kilstelėjo kardą. Tik Ašas buvo greitesnis: įrėmė kalavijo smaigalį broliui į gerklę.

Rovano veidas persikreipė iš neapykantos ir skausmo. Jis tūžmingai spoksojo į Ašą. Abu broliai sunkiai kvėpavo, plūdo krauju, vis dėlto jaunėlio ranka nedrebėjo.

Vyresnysis išsiviepė ir spjovė broliui į veidą.

– Pirmyn, mažiau, pabaik, ką pradėjai! – narčiai paragino jis. Ašas krūptelėjo, tačiau nė nepajudino kalavijo. – Padaryk savo juodą darbą. Tu išdavei savo karalienę, perbėgai į priešo pusę, pakėlei ginklą prieš tikrą brolį. Tai ko delsi ir neįvykdai žmogžudystės? Tada galėsi bėgti paskui savo puskrauję ir tikėtis paikų svajonių išsipildymo. Įdomu, ką pasakytų Ariela pamačiusi, kaip lengvai tu iškeitei ją į kitą.

– Nedrįsk minėti jos vardo! – sušuko Ašas ir kilstelėjo kalaviją, tarsi išties būtų ketinęs perrėžti broliui gerklę. – Arielos nebėra. Kiekvieną dieną apie ją galvoju, bet ji numirė ir ne mano valioje tai pakeisti.

Jis giliai atsiduso mėgindamas susitvardyti. Karštas gumulas užspaudė man gerklę, tad nusisukau ir pradėjau tankiai mirksėti vydama šalin ašaras. Kad ir kaip stipriai mylėčiau savo nuostabųjį Žiemos princą, man niekada nepavyks prilygti tai, kurios jis neteko.

Rovanas primerkė akis ir tulžingai šyptelėjo.

– Ariela buvo tau per gera, – išrėžė jis ir pasirėmęs ant alkūnių kilstelėjo. – Tu kaltas dėl jos žūties. Jeigu būtum iš tikrųjų mylėjęs, ji ir šiandien gyventų.

Ašas krūptelėjo, tarsi gavęs smūgį į paširdžius, o Rovanas netruko pasinaudoti įgytu pranašumu.

– Tu niekada nesupratai, koks lobis tau atiteko, – toliau mygo jis ir Ašui atsitraukus per žingsnį atsisėdo. – Ji žuvo, nes tu nesugebėjai jos apginti! O dabar išdavei Arielos atminimą, susimetęs su šita šlykščia puskrauje.

Jaunėlis princas išblyško it drobė ir pažvelgė į mane. Todėl aš truputį per vėlai pastebėjau, kaip sujudėjo vyresniojo ranka.

– Saugokis, Ašai! – sušukau.

Rovanas neįtikėtinai vikriai pašoko ir puolė brolį. Tačiau Ašas sureagavo akimirksniu. Nors mintimis buvo nuklydęs kažin kur, kovinė patirtis nenuvylė. Jis atšoko kaip tik tą akimirką, kai nežinia iš kur vyresniojo brolio rankoje atsiradęs durklas vos nepervėrė krūtinės. Tačiau dabar pats klastūnas pasismeigė ant jaunėlio kalavijo ašmenų.

Juodu apmirė, o aš prikandau lūpą, kad nepradėčiau klykti. Laikas sustojo. Rovanas sumirksėjo, nuleido žvilgsnį ? savo k?ne stirksant? kalavij?, akyse pasirod? nuostaba. A?as lyg paklaik?s ?velg? ? savo rank?.į savo kūne stirksantį kalaviją, akyse pasirodė nuostaba. Ašas lyg paklaikęs žvelgė į savo ranką.

Rovanas susvirduliavo, išmetė durklą ir atšlijo į sieną, spausdamas ranką prie žaizdos. Ant pirštų pasirodė kraujas, balti marškiniai vis labiau raudo.

– Sveikinu, brolyti, – sunkiai ištarė jis, nors žvilgsnis dar nebuvo susidrumstęs, ir linktelėjo apmirusiam Ašui. – Tau vis dėlto pavyko mane pribaigti.

Tuo metu rūmų koridoriuose sudunksėjo žingsniai, mus pasiekė artėjantys riksmai. Nusukusi žvilgsnį nuo kraujais plūstančio Rovano, aš pribėgau prie Ašo, kuris vis dar it pakerėtas nepajėgė atplėšti akių nuo brolio.

– Ašai! – sušukau ir sugriebiau už rankos, bandydama prižadinti iš sąstingio. – Kažkas ateina!

– Taip, taip. Dumk su savo puskrauje, – sugargaliavo Rovanas. Lūpų kamputyje pasirodė kraujo srovelė. – Nešk kudašių, nes tuojau čia pasirodys Mebė ir pamatys, kad amžiams prarado jauniausią sūnų. Kažin ar begalėjai sugalvoti... šlykštesnę išdavystę.

Balsai vis garsėjo. Ašas paskutinį kartą pažvelgė į brolį kančios ir apgailestavimo kupinomis akimis, pačiupo mane už rankos ir mudu pasileidome prie durų.

Iki šiol nesuprantu, kaip mums pavyko pasprukti. Ašas lėkė tarsi paklaikęs, tempdamas mane kažkokiais nematytais koridoriais. Tikras stebuklas, kad mes išvengėme susidūrimo su persekiotojais, kurių trepsėjimas ir riksmai aidėjo aplinkui. O gal viskam buvo paprastesnis paaiškinimas: princas tiesiog puikiai žinojo, kur bėga. Porą kartų jis trūktelėjo mane už rankos į kertę ir prisispaudęs visu kūnu pašnibždomis liepė tylėti ir nesijudinti. Pirmą sykį pro šalį pralėkė būrys raudonkepurių. Jie riaumojo ir mosikavo peiliais, bet mūsų, laimei, nepastebėjo. Antrą kartą praslinko išblyškusi moteris, apsitaisiusi sukruvinta suknele. Mano širdis pašėlo taip daužytis, kad nepažįstamoji, regis, tikrai turėjo išgirsti, vis dėlto pratykino pro šalį, nė nedirstelėjusi mūsų pusėn.

Mes skuodėme žvarbiais tuščiais koridoriais. Nuo skliautų tarsi sietynai leidosi blausiai žydrai spindintys varvekliai. Galiausiai Ašas įstūmė mane pro kažkokias duris, ant kurių buvo nutapytas žaibo trenktas medis. Mes atsidūrėme nedideliame kambaryje, kuriame buvo aukšta knygų lentyna ir juoda komoda. Ant vienos sienos išvydau įspūdingą peilių kolekciją. Kampe stovėjo paprasta tvarkingai paklota lova. Atrodė, kad joje šimtą metų niekas nemiegojo. Patalpa buvo tvarkinga, netgi spartietiška. Niekada nepagalvotum, kad tai princo kambarys.

Ašas atsiduso, paleido mano ranką ir atlošęs galvą atsirėmė į sieną. Pro marškinius sunkėsi kraujas, ant juodo audeklo margavo tamsios dėmės. Man suspaudė širdį.

– Reikia perrišti žaizdas, – pasakiau. – Ar turi tvarsčių?

Ašas tylėjo įsmeigęs apsiblaususį, nieko neregintį žvilgsnį į tolį. Matyt, negalėjo atitokti nuo sukrėtimo. Drąsindamasi aš prisiartinau prie jo ir vėl prabilau stengdamasi kalbėti ramiai ir dalykiškai.

– Ar šiame kambaryje yra kokių nors skudurų ar rankšluosčių? Reikia sustabdyti kraujavimą.

Akimirką jis žvelgė į mane bereikšmėmis akimis, paskui suėmė save į rankas ir kryptelėjo galvą kertės pusėn.

– Komodoje, – sušvokštė neįprastai slopiu balsu. – Viršutiniame stalčiuje rasi indelį tepalo. Ji... laikė dėl viso pikto.

Nelabai supratau, ką Ašas turi galvoje, bet nuskubėjau prie komodos ir atitraukiau viršutinį stalčių. Jame buvo gyva galybė visokiausių keistų daiktų: sudžiovintų gėlių, žydras šilkinis kaspinas, nedidelis durklas stikliniais ašmenimis ir dramblio kaulo rankena, kurią puošė nuostabūs raižiniai. Kiek pasiraususi aptikau indelį, nuo kurio sklido vaistažolių kvapas. Tepalo tebuvo likę ant paties dugno. Indelis gulėjo ant beveik sudūlėjusios audeklo skiautės, išmargintos kraujo dėmėmis. O stalčiaus kampe pamačiau kažką panašaus į ritinėlį tvarsčių, kurie buvo išausti iš plonų it voratinkliai siūlų.

Paskubomis traukdama indelį tepalo ir ritinėlį negrabiai užkliudžiau ir numečiau ant grindų sidabrinę grandinėlę, ant kurios buvo suverti du žiedai: didelis ir mažas. Tada supratau Ašo žodžių prasmę.

Visi šie daiktai kadaise priklausė Arielai. Šiame stalčiuje princas saugojo viską, kas priminė ją. Jos durklą ir kaspiną. O dailūs žiedai, papuošti sidabriniais ir auksiniais lapeliais, matyt, sužadėtuvių.

Pakėlusi padėjau grandinėlę į vietą ir užvėriau stalčių. Širdį skaudžiai suspaudė. Ašas tebemyli Arielą. Kokių dar įrodymų reikia?

Pajutau, kad akyse vėl tvenkiasi ašaros, ir piktai pamėginau jas nuryti. Dabar ne metas pavyduliauti. Ašas žvelgė į mane padėrusiu blausiu žvilgsniu. Aš sunkiai atsidusau.

– Hmm, man atrodo, turėtum nusivilkti marškinius, – tyliai paprašiau.

Princas vargais negalais atsiplėšė nuo sienos, palikdamas pasklidą raudoną dėmę. Nusitraukęs sudriskusius marškinius ir numetęs ant grindų atsisuko į mane. Aš iš paskutiniųjų stengiausi nežiūrėti į raumeningą krūtinę. Gerklė išdžiūvo, skruostai užsiliepsnojo.

– Ar galiu prisėsti? – paklausė jis, išvaduodamas mane iš keblios padėties.

Aš su palengvėjimu linktelėjau. Princas susmuko ant lovos, nugara į mane. Kruvinos žaizdos žiojėjo ant blyškaus peties ir šono.

„Susiimk, Megana. Tu pajėgsi jam padėti“, – mintyse paliepiau sau. Lėtai prisiartinau prie princo, virpėdama kaip epušės lapas. Dieve, kiek kraujo! Pradėjau atsargiai šluostyti žaizdas, stengdamasi, kad neskaudėtų. Ašas nė nesudejavo. Nuvaliusi kraują dviem pirštais pakabinau tepalo ir pamėginau lengvai įtrinti į sužeistą petį.

Nuo princo lūpų nusprūdo vos girdima aimana, panašesnė į atodūsį. Jis nulenkė galvą, plaukai užkrito ant veido.

– Nesuk galvos dėl manęs, pakentėsiu, – patikino nežiūrėdamas į mane. – Ne pirmas kartas.

Aš linktelėjau ir pradėjau darbuotis drąsiau. Ašas sėdėjo nejudėdamas, tačiau pajutau, kaip įsitempė ir sustingo pečiai. Pirštais užčiuopiau tvirtus raumenų mazgus. Matyt, Ariela irgi tvarstydavo jį šiame kambaryje. Sprendžiant pagal randus, baltuojančius ant nugaros, tai buvo ne pirmoji dvikova jo gyvenime. Įdomu, ar Ariela taip pat baimindavosi dėl jo ir pykdavo, kai jis beatodairiškai puldavo į mūšį, negalvodamas, kad gali palydėti galvą?

Akis vėl aptemdė ašarų migla. Kad ir kiek mirksėjau, viskas veltui. Paėmiau ritinėlį tvarsčių ir palinkau perrišti peties. Per skruostus ritosi ašaros. Prikandau lūpą, kad nesukūkčiočiau.

– Atleisk.

Ašas ištarė šį žodį vos girdimai ir net nepajudėjo, bet aš vis tiek vos nepaleidau iš rankos tvarsliavos. Nieko jam nepasakiau, tik ėmiausi tvarstyti šoną. Princas sėdėjo nuščiuvęs, beveik nekvėpuodamas. Staiga ašara nulašėjo man nuo smakro ir kaptelėjo jam ant nugaros. Jis krūptelėjo.

– Megana?

– Dėl ko tau atsiprašinėti? – paklausiau ir pajutusi, kaip išdavikiškai dreba balsas, šniurkštelėjau. – Juk tu paaiškinai, kodėl taip šlykščiai su manimi elgeisi. Gynei nuo savo artimųjų ir dvariškių. Tavo ketinimai buvo kuo geriausi. Todėl nejaučiu jokio kartėlio.

– Nenorėjau tavęs įskaudinti, – vis dar pašnibždomis, tarsi abejodamas sušneko Ašas. – Tik pamaniau, kad jeigu pajusi man neapykantą, tau bus lengviau sugrįžti į savo pasaulį. – Jis kiek patylėjo ir dar labiau nuleidęs balsą pridūrė: – O dėl tų nesąmonių, kurių prikalbėjau rūmų kieme... jeigu Rovanas būtų suuodęs tiesą, būtų ėmęs tave kankinti.

Aš baigiau savo darbą ir tvirtai suveržiau tvarstį. Ašaros vis dar sruvo kaip vanduo, tačiau dabar jau dėl kitos priežasties. Jis pasakė ne „būtų lengviau sugrįžti“, bet „bus“. Juk skirtumas akivaizdus. Vadinasi, Ašas žino, jog kada nors aš iškeliausiu atgal ir mudu daugiau nebesusitiksime.

Tylėdama paėmiau indelį tepalo ir įdėjau į komodos stalčių. Nenorėjau nė pažvelgti į princą, juolab galvoti apie tai, kad vieną dieną jis mane paliks ir sugrįš į savo pasaulį, į kurį man daugiau nebebus kelio.

– Megana.

Ašas netikėtai pasisukęs sugriebė už rankos, kad man net oda pagaugais nuėjo. Neapsikentusi akies krašteliu dirstelėjau į princą. Jo veidą iškreipė kančia, akyse išskaičiau maldavimą suprasti.

– Aš nepuoselėju tau tokių jausmų, apie kokius... tu svajoji, – tyliai prisipažino jis. – Mebė tebėra mano karalienė, Žiemos rūmai – gimti namai. O tai, kas nutiko Machinos valdose... – Ašas suraukė kaktą, tarsi pajutęs skausmą. – Tai mes turime užmiršti ir gyventi toliau. Aš palydėsiu tave iki Arkadijos sienos. Oberono rūmuose tu būsi saugi, o mes atsisveikinsime amžiams.

Pajutau, kad širdis plyšte plyšta iš skausmo. Nenuleidau akių nuo princo veido vildamasi, kad jis dar atsiims savo žodžius, prisipažins, jog kalbėjo nerimtai. Tačiau jis paleido ranką, pakilo ir vengdamas mano žvilgsnio sumurmėjo:

– Taip bus geriau.

– Ne, – paprieštaravau purtydama galvą ir nesuskubau sugriebti už rankos, kad sustabdyčiau. – Palauk, Ašai...

– Liaukis, Megana. Nesunkink padėties.

Princas išsitraukė iš sieninės spintos pilkus marškinius ir pradėjo vilktis. Tik iš persimainiusio veido galėjai įtarti, kiek pastangų jam tai kainuoja.

– Aš nužudžiau savo brolį, – sukuždėjo Ašas ir užmerkė akis. – Esu nusikaltėlis, kuris neturi ateities. Taigi džiaukis, kad mūsų keliai išsiskirs.

– O ką tu ketini daryti toliau?

Ašas karčiai šyptelėjo.

– Sugrįšiu į rūmus. Pamėginsiu viską užmiršti, – paaiškino jis, vilkdamasis ilgą juodą apsiaustą su sidabrinėmis kniedėmis. – Atsiduosiu Mebės malonei. Nenustebčiau, jeigu ji nubaustų mane mirtimi.

– Ne!

Ašas taip staigiai pasisuko į mane, kad net apsiausto skvernai suplevėsavo. Staiga jis tapo neatpažįstamas: šaltas, nepasiekiamas ir grėsmingas nežemiško grožio fėjūnas.

– Nesikišk į mūsų reikalus, Megana, – niūriai perspėjo jis ir uždarė spintos duris. – Mebė suras mane, kad ir kaip toli bėgčiau, kad ir kur slėpčiausi. Be to, netrukus prasidės karas ir Žiemos karalystei bus reikalingas kiekvienas kareivis. Kol Vasaros fėjūnai nesugrąžins Metų laikų skeptro, valdovė nenurims.

Princas nusisuko nuo manęs, bet jo žodžiai netikėtai man kai ką priminė.

– Jeigu nori žinoti, Ašai, – sušukau ir sugriebiau princui už peties, nekreipdama dėmesio, kad jis visas apmirė, – Vasaros karalystės dvariškiai čia niekuo dėti! Jį pagrobė geležies fėjūnai!

Ašas suraukė antakius ir aš viltingai puoliau kalbėti toliau, mintyse maldaudama, kad tik jis manimi patikėtų:

– Seidžą nukovė Tercijus.

Akimirką princas apstulbęs dyrėjo į mane. Aš užkandusi žadą stebėjau jo veidą. Juk iš visų Žiemos karalystės dvariškių tik jis vienas išties buvo susidūręs su geležies fėjūnais. Jeigu jis manimi nepatikės, kitų man tuo labiau nepavyks įtikinti.

– Ar tu tuo tikra? – po kelių akimirkų išspaudė jis.

Pasijutau tarsi nusimetusi nuo pečių sunkią naštą ir suskatau energingai linksėti.

– Bet kuriems galams jiems prireikė skeptro? Ir kaip jie pateko į rūmus?

– Nežinau. Gal jie tikisi pasinaudoti jo stebuklingomis galiomis? O gal nori sukiršinti Vasaros ir Žiemos rūmų fėjūnus? Šiaip ar taip, jie jau su kaupu pasiekė šį tikslą.

– Reikia apie tai pranešti karalienei!

– Ne! – sušukau ir pastojau Ašui kelią, nepaisydama grėslių žiburėlių akyse. – Ji nepatikės tavimi, – karštai paaiškinau. – Kai aš mėginau viską jai papasakoti, ji pavertė mane ledo luitu. Mebė įsitikinusi, kad dėl visko kaltas Oberonas.

– Manęs ji paklausys.

– Tau taip atrodo? Po visko, ką padarei? Juk tu išlaisvinai mane ir nužudei Rovaną.

Princas apsiniaukė. Mane tarsi durklas pervėrė kaltė, tačiau nuvijau mintį apie ją šalin.

– Mes turime pasivyti juos! – sušnibždėjau staiga supratusi, ką reikia daryti. – Privalome surasti Tercijų ir sugrąžinti skeptrą. Tik taip pavyks užkirsti kelią karui. Tada ir Mebė mumis patikės. Sutinki?

Ašas neryžtingai mindžikavo. Supratau, kad sutrikęs svarsto: paklausyti manęs ar įvykdyti pareigą karalienei. Jis suleido pirštus į plaukus, bet nespėjo nieko pasakyti, nes netikėtai kažkas pradėjo brazdintis aplink duris. Šis garsas privertė mus krūptelėti.

Mudu apsikeitėme žvilgsniais. Ašas išsitraukė kalaviją ir mostelėjęs man, kad pasitraukčiau, truputį pravėrė duris. Vidun kaip minkštas kailio kamuolėlis įkurnėjo juoda katė. Aš šūktelėjau iš netikėtumo.

Princas sukišo ginklą į makštį.

– Čia tu, Tiaotine, – sumurmėjo jis, kai fuka atgavo savo įprastą pavidalą. – Kas vyksta rūmuose? Kokia padėtis?

Nenuorama išsišiepė žvelgdama į Ašą. Siauros akelės nekantriai sublizgo.

– Jie pilni kareivių, – pareiškė ji pašydama uodegą. – Visi įėjimai ir išėjimai uždaryti. Kas tik gyvas ieško tavęs ir puskraujės. – Fuka dėbtelėjo į mane ir sukikeno. – Mebė siautėja kaip išprotėjusi. Jeigu ketinate bėgti, negaiškite! Netrukus čia pasirodys garbiausieji riteriai.

Aš maldaujamai pažvelgiau į Ašą. Jis nepatikliai dėbtelėjo į duris ir galiausiai krestelėjo galvą, tarsi pats netikėdamas staiga kilusiu sprendimu.

– Eikš čia! – paliepė man princas, atidaręs spintos duris. – Greičiau lįsk vidun!

Įsiropščiau į ankštą tamsią erdvę ir atsisukau laukdama Ašo. Prieš sekdamas paskui jis dar grįžtelėjo į Tiaotinę, kuri stypsojo viduryje kambario trypčiodama iš nekantrumo.

– O tu pasislėpk, – perspėjo princas fuką. – Dabar tau geriau kurį laiką nesipainioti Mebei po akimis. Supratai?

Tiaotinė vylingai išsišiepė nuo ausies iki ausies.

– Slapstytis neįdomu, – atkirto ji ir parodė princui liežuvį.

Jam dar nespėjus paprieštarauti, Tiaotinė kilstelėjo galvą ir pastatė ausis.

– Jie ateina čionai! Bėkite, o aš juos sulaikysiu. Niekas taip nemoka pūsti miglos į akis kaip fuka.

Mums nė nespėjus paprieštarauti, Tiaotinė nuskriejo prie durų, plačiai jas atlapojo ir išpuolė į koridorių.

– Čia princas! – sustugo ji tokiu skardžiu balsu, kad net skliautai suaidėjo. – Princas ir puskraujė! Aš matau juos! Greičiau čionai!

Mudu nei gyvi, nei mirę tūnojome spintoje. Palei pat duris pasigirdo persekiotojų žingsniai ir nutolo paskui Tiaotinę, viliojančią juos tolyn. Ašas atsiduso ir persibraukė ranka plaukus.

– Na ir šelmė ta fuka!

– O jai nieko neatsitiks? – susirūpinusi paklausiau.

Princas prunkštelėjo.

– Tiaotinė moka savimi pasirūpinti kaip niekas kitas. Ji ne iš kelmo spirta, todėl ir paprašiau jos tave pagloboti.

Tai štai kodėl fuka nuolatos painiojosi man po kojomis!

– Veltui vargai. Man nereikalingos auklės, – suniurzgiau

Mintis, kad Ašas norėjo mane apsaugoti, vienu metu kėlė ir pyktį, ir džiaugsmą.

Princas nieko neatsakė. Pridėjęs ranką prie sienos jis sumurmėjo sau po nosimi kažką keista nesuprantama kalba ir tamsoje sušvito siauras šviesos ruoželis. Tai buvo dar vienos durys. Kai Ašas jas pravėrė, ankšta sieninės spintos erdvė blyškiai nušvito. Anapus išvydau ledinius laiptus, pradingstančius tamsoje.

– Pirmyn, – paragino princas ir ištiesė ranką. – Šiuo keliu mes išsigausime iš rūmų. Tik reikia paskubėti, kol laiptai nepradingo.

Iš koridoriaus atsklido džiaugsmingas riaumojimas. Kažkas įkišo nosį į mūsų kambarį ir dabar skubiai kvietė kitus. Tuoj pat padaviau Ašui ranką ir mudu paknopstomis pasileidome žemyn, į tamsą.

6

Goblinų turgus

Nusekiau paskui Ašą tviskančiais laiptais ir mudu patekome į siaurą koridorių. Mirgant blyškiai žydroms fakelų liepsnelėms nuo sienų į mus klastingomis akimis vėpsojo chimerų galvos. Mudu skuodėme nepratardami vienas kitam nė žodžio, tylą drumstė tik mūsų žingsnių aidas ir trūksmingas mano alsavimas. Keletą sykių kelias šakojosi, bet princas nesvarstydamas pasirinkdavo reikiamą kryptį. Kaip gerai, kad vilkėjau ilgą šiltą apsiaustą. Labirintą kaustė velniškas šaltis, todėl bėgant man iš burnos virto garų tumulai. Mes visą laiką klausėmės, ar mūsų nesiveja.

Netikėtai tunelis baigėsi aklaviete, priešais dunksojo ledinė siena. Išsigandau, kad būsime ne ten pasukę, tačiau Ašas žingtelėjo į priekį ir uždėjo ranką ant jos. Siena girgždėdama prasivėrė, o už jos pasirodė dar vienas labirintas, šįkart vedantis į lauką.

Ašas pasisuko į mane ir perspėjo:

– Nesitrauk nuo manęs nė per žingsnį.

Jis mostelėjo ranka ir aš pajutau, kaip oda perbėgo lengvi šiurpuliukai: mane tarsi neregima skraistė apgaubė burtai.

– Su niekuo nekalbėk, – toliau dalijo paliepimus princas. – Niekam nežiūrėk į akis. Kol burtai veiks, tu liksi aplinkiniams nematoma. Bet vos tik atkreipsi kieno nors dėmesį, jie neteks galios. Tad nuleisk galvą ir sek paskui mane.

Nuoširdžiai stengiausi elgtis kaip prisakyta. Tačiau į nieką nežiūrėti už rūmų sienų buvo nelengva. Juk prieš mane atsivėrė nuostabus ir paslaptingas Žiemos fėjūnų miestas. Kilo į padangę ledinės ir plieninės bokštų smailės, dunksojo namai, suręsti iš suakmenėjusių šaknų, prie įėjimų į stalaktitų uolas lyg iltys styrojo varvekliai. Sekiau paskui Ašą, kuris vikriai nardė po siaurų skersgatvių labirintą. Milžiniškų uolų metamuose šešėliuose blyksėjo smalsios akys. Princas vedė mane per tunelius, kuriuos nušvietė nesuskaičiuojama galybė žėrinčių kristalų, gatvėmis, abipus kurių augo žaibo trenkti medžiai, skleidžiantys silpną švytėjimą.

Nenuostabu, kad šią naktį visi miesto gyventojai pažiro į gatves. Aplinkui sklaidydamos miglas pleveno žaltvykslės. Žiemos fėjūnai lėbavo, strapaliojo ir kaip įmanydami laidė gerkles. Jų klyksmams antrino nuo uolų atsimušantis aidas. Aš prisiminiau pamėklišką puotą rūmuose ir sumojau, kad miestelėnai vis dar nesiliauja šventę žiemos sutiktuvių.

Mes stengėmės apeiti pačią sambūrio tirštynę, kad nekristume į akis aplinkui zujantiems triukšmadariams. Plėšydama nakties tylą griaudėjo niūri siautulinga muzika. Ji magiškai veikė ir audrino minią. Todėl tai ten, tai šen šokiai baigdavosi kruvinomis muštynėmis, lėbautojų būriai patykodavo kokį nelaimėlį ir čia pat sudraskydavo į skutelius. Aš tursenau paskui princą tirtėdama iš baimės ir stengiausi nenusukti akių nuo jo nugaros. Taip mudu ir skynėmės kelią per riaumojančią minią.

Staiga Ašas pačiupo mane už rankos ir įsitraukė į skersgatvį, žvilgsniu įsakęs tylėti. Po akimirkos į patį Žiemos fėjūnų knibždėlyną viesulu įsisuko du raiteliai ant didžiulių juodų ristūnų degančiomis mėlynomis akimis. Miestelėnai pažiro į visas puses kaip pulkas išgąsdintų paukščių. Šokėjai urgzdami ir klykdami lėkė kas kur. Vienas vargšas goblinas skardžiai suspigęs parpuolė, kai jam įspyrė žirgas, o po akimirkos amžiams nutilo, kanopai suknežinus kiaušą.

Raiteliai įtempė pavadžius ir vėl pasuko į minią, nekreipdami nė menkiausio dėmesio į prakeiksmus ir riksmus. Jų kūnus dengė odiniai šarvai su smaigais ant pečių. Pro pakeltus šalmų antveidžius galėjau įžiūrėti prakaulius žiaurius veidus. Ašas neramiai suerzėjęs pašnibždomis paaiškino:

– Tai Rovano kariai. Jo spygliuotoji gvardija. Jie paklūsta tik mano broliui ir karalienei.

– Jos didenybės karalienės Mebės įsakymu, – skardžiai sušuko vienas iš riterių, be vargo nustelbdamas trankią muziką ir plyšojančią minią, – Žiemos karalystė skelbia karą karaliui Oberonui ir Vasaros karalystei! Už sosto paveldėtojo princo Seidžo nužudymą ir Metų laikų skeptro pagrobimą Vasaros fėjūnai bus sutriuškinti ir nesulauks nė menkiausio pasigailėjimo!

Nakties dangų sudrebino klaikus spiegimas ir klyksmai. Tai nebuvo keršto šūksniai, greičiau nežabotas visuotinis džiūgavimas. Raudonkepuriai suskato kurtinamai kvatoti, goblinai leidosi šokti iš džiaugsmo, o spriganai šiepėsi nuo ausies iki ausies. Pamačius, kaip jie alksta kraujo, sunkus akmuo užgulė man krūtinę. Žiemos karalystės valdiniams prievartos reikėjo kaip oro. Jie tiesiog svajojo suplėšyti į skutelius savo amžinus varžovus. Šauklys leido miniai į valias atsidžiaugti, o tada iškėlė ranką reikalaudamas tylos.

– Be to, – užriaumojo jis ir visi kaipmat nuščiuvo, – princas Ašas nuo šiol laikomas tėvynės išdaviku ir dezertyru! Jis užpuolė savo brolį princą Rovaną, sunkiai jį sužeidė ir paspruko iš rūmų su puskrauje karaliaus Oberono dukra. Abu jie labai pavojingi, todėl būkite budrūs.

Ašas sudrebėjo, iš lūpų ištrūko atodūsis. Pamačiau jo akyse palengvėjimą, kaltę ir nerimą. Vadinasi, Rovanas liko gyvas. Tačiau mudviem nuo šiol bus nepalyginamai sunkiau nepastebėtiems palikti šį miestą.

– Karalienė Mebė įsakė juos sučiupti gyvus! – toliau plyšojo riteris. – Tiems, kurie atgabens juos į rūmus ar suteiks vertingų žinių apie jų buvimo vietą, bus dosniai atlyginta. O tie, kurie išdrįs nepaklusti jos šviesybės valiai, palydės galvą. Skelbkite šią naujieną visiems ir kiekvienam! Rytoj mes išžygiuojame į karą!

Pentinais paraginę žirgus riteriai nujojo, minios riaumojimo lydimi. Aš pamačiau, kad Ašas giliai susimąstė. Iš akių buvo telikę siauri sidabriniai plyšeliai.

– Mano brolis nemirė, – sušnibždėjo jis ir aš nesupratau – nudžiugino jį ši žinia ar nuliūdino. – Na, bent jau iki šiol. Tai labai sunkina mūsų užduotį.

– Kaipgi mums išsigauti iš čia? – taip pat pašnibždomis pasiteiravau.

Ašo veidas apniuko.

– Prie vartų, aišku, jau išstatyta sargyba, – pasakė jis, akylai stebėdamas gatvę. – Kadangi Rovanas žino, kad mes mieste, įprastų kelių teks atsisakyti.

Kiek patylėjęs princas atsiduso ir pridūrė:

– Bet yra dar viena vieta.

– Kokia?

Ašas pažvelgė į mane ir aš staiga susivokiau, kad mudu stovime labai arti vienas kito. Mūsų veidai beveik lietėsi. Širdys plakė vienu vis greitėjančiu ritmu. Princas paskubomis atsitraukė, o aš nuleidau galvą slėpdama liepsnojantį veidą.

– Eime, – sukuždėjo Ašas ir man pasirodė, kad jo balsas virpa. – Mes jau beveik vietoje, bet geriau paskubėti. Turgus ne visada veikia. Jeigu pavėluosime, jis gali pranykti.

Tamsoje nuaidėjo siaubingas klyksmas ir mudu sužiurome į minią. Žiemos fėjūnai tarsi niekur nieko linksminosi toliau, tačiau dabar, regis, visai paleido vadžias. Žinia apie karo pradžią dar labiau pakurstė kraugeriškumą. Du raudonkepuriai ir ragana suskato peštis nepasidalydami žuvusio goblino kūno, ir aš skubiai nusisukau, kad nesupykintų. Ašas paėmęs už rankos nusivedė mane į sutemas.

VIKRIAI NARDYDAMI PO SIAURAS GATVELES mudu stebuklingai išvengėme susidūrimo su tuntais siautėjančių fėjūnų. Tik sykį vos neužkliuvome už neūžaugos, ką tik išlindusio iš kažkokios skylės sienoje. Padaras piktai suniurzgė ant mūsų, o paskui išplėtė į karoliukus panašias blizgančias akeles. Gnomas pažino mus ir jau ketino surikti, bet Ašas kilstelėjo ranką, mikliai įsmeigė į pražiotą burną ledinį durklą ir nelaimėlis nutilo amžiams.

Tolumoje pasirodė neaprėpiamo požeminio ežero krantai. Nuo vandens kilo garų tumulai. Mes atsidūrėme apskritimo formos aikštėje, kurioje bolavo nesuskaičiuojama daugybė kioskelių ir palapinių. Visi jie buvo tušti, įvairiaspalviai tentai plaikstėsi vėjyje mums einant pro šalį. Ši vieta priminė apleistą atrakcionų parką. Viduryje aikštės kilo į dangų milžiniškas žaibo trenktas medis, kurio vaisiai labai priminė žmonių galvas. Storame kamiene pastebėjau siaurutes duris. Vos jas pamatęs Ašas pagreitino žingsnį.

– Pro čia ir pateksime į turgų, – paaiškino jis ir netikėtai stumtelėjo mane už medžio.

Pro šalį drebindamas žemę prasvirduliavo ogras.

– O dabar paklausyk. Kad ir kas tau kristų į akį, nieko nepirk, nieko už tai nesiūlyk ir nepriimk jokių dovanų, net jeigu labai norėtum. Kai prekeiviai mėgins tau ką nors įpiršti, nekreipk į juos dėmesio. Tylėk ir žiūrėk tik į mane. Supratai?

Aš linktelėjau. Princas pastūmė dureles, kurios girgždėdamos prasivėrė, praleido mane į priekį ir uždarė paskui save. Viduje drevė skleidė švelnią šviesą. Saldžiai dvelkė trūnėsiais tarsi nuo vystančių gėlių. Aš apsidairiau ieškodama dar vienų durų ar kokio kito išėjimo, bet nepamačiau nieko, išskyrus dureles, pro kurias ką tik patekome į vidų.

– Neatsilik, – pašnibždomis paragino Ašas ir vėl stumtelėjo dureles.

Nuo slenksčio mus pasitiko garsus šurmulys. Aikštė buvo neatpažįstamai atgijusi. Dabar kioskeliai lūžo nuo pačių įvairiausių prekių, sutemas nušvietė žaltvykslės, liejosi muzika. Daugybė pirkėjų suko ratus po turgų, tarškėjo ir derėjosi su pardavėjais, pirko. Iš netikėtumo aš net atsišliejau į kamieną. Princas padrąsinamai nusišypsojo.

– Viskas gerai, – patikino jis ir trūktelėjo už rankos paskui save. – Turguje niekas neklausia, kas tu per vienas ir iš kur atsiradai. Visiems terūpi prekyba.

– Tai mudviem nėra ko bijoti? – paklausiau.

Pro šalį kaip tik sliūkino fėjūnas su vilko galva, vilkdamas ryšulį nukirstų rankų, ir Ašas niūriai šyptelėjęs nutęsė:

– Na, nepasakyčiau.

Mudu šmurkštelėjome į minią. Visi stumdėsi, badė vienas kitą alkūnėms, šūkalojo, nekreipdami į mus jokio dėmesio. Stebuklų šalies prekeiviai stypsojo prie savo kioskelių ir palapinių, įvairiais balsais girdami prekes ir modami kaulėtais pirštais su aštriais nagais. Karpomis aptekęs goblinas pagavo mano žvilgsnį ir iššiepė nasrus, baksnodamas į prekystalį, nukrautą vėriniais iš pirštų, dantų ir kaulų. Ragana puolė mosikuoti man prieš nosį džiovinta kiaulės galva, o dramblotas trolis įkyriai bruko kažką panašaus į ant iešmo keptą mėsą. Kvepėjo gardžiai, bet kai tarp suvertų gabalėlių pastebėjau apgruzdusį paukštelį ir kelias žiurkių galvas, paknopstomis pasileidau paskui Ašą.

Čia galėjai įsigyti keisčiausių dalykų! Sapnų gaudyklių, kurios buvo sumegztos iš voratinklių gijų, su barškančiais vaikų kauleliais. Amuletų iš mandragoros šaknies ar pakaruoklių plaštakų. Viename kioskelyje gulėjo tarsi parodai išdėliotos tebeplakančios širdys, gretimoje palapinėje buvo prekiaujama gėlėmis iš ploniausio stiklo pluošto. Man tiesiog akys raibo nuo visų šių nuostabą ir siaubą keliančių antgamtiškų daiktų. Prekeiviai buvo nepaprastai įkyrūs. Pakako tik dirstelėti į jų pusę, kad jie pultų vienas per kitą visa gerkle girti savo prekių ir siūlyti „neįtikėtinai naudingas“ nuolaidas.

– Vos už kelias plaukų sruogas, – šūktelėjo išsiviepęs velniūkštis, tiesdamas auksinį obuolį, – gausi amžiną jaunystę ir neblėstantį grožį!

Papurčiau galvą ir nuskubėjau toliau.

– Tik vienas prisiminimas, – suburkavo moteris įkypomis migdolų formos akimis, mosikuodama man prieš nosį žaižaruojančiu amuletu. – Vienas vienintelis – ir išsipildys tavo slapčiausia svajonė!

„Na jau ne, – pamaniau sau, – tokie pasiūlymai man per gerklę spėjo išlįsti.“

– Sužinok viską apie savo pirmagimį! – subliuvo dar vienas prekeivis.

– Pasakyk savo vardą! – pareikalavo trečiasis.

– Man reikia buteliuko tavo ašarų! – sustugo ketvirtasis.

– Duok lašelį kraujo, – nerimo dar kitas.

Aš tik purčiau galvą ir kėblinau Ašui iš paskos, vinguriuodama per tirštą minią. Patys įkyriausi prekeiviai turseno paskui mus tarp prekystalių eilių, graibstydami mane už rankovių. Laimei, kartkartėmis Ašas numaldydavo jų įkarštį lediniu žvilgsniu ir mudu šiaip ne taip yrėmės į priekį.

Kai pasiekėme ežerą, ties juodu tarsi rašalas vandeniu pamačiau boluojančias medines prieplaukas. Prie pat kranto glaudėsi apšiurusi smuklė, primenanti išsikėtojusią rupūžę. Staiga pro jos duris išgriuvo girtutėlis goblinas su bokalu alaus rankoje ir žnektelėjo kaip pakirstas, užvertęs veidą į dangų. Ašas peržengė traukulių tąsomą kūną ir įėjo vidun. Aš šmurkštelėjau iš paskos raukydama nosį nuo vėmalų smarvės.

Viduje tvyrojo prietema ir buvo prirūkyta, nors kirvį kabink. Apšiurusius medinius stalus buvo aptūpę visokio plauko nenaudėliai: nuo savo kailyje nesitveriančių raudonkepurių iki fukos su ožkos ragais ir geltonomis akimis, kurios kaipmat godžiai įsmigo į mane.

Ašas vinguriuodamas per salę prisiartino prie baro. Gnomas su pašiaušta juoda barzda iš padilbų dėbtelėjo į jį, paspjaudė alaus bokalą ir toliau blizgino jį purvinu skuduru.

– Velnias čia tave atnešė, prince, – pusbalsiu burbtelėjo jis. – Rovanas pusę miesto dėl tavęs aukštyn kojom apvertė. Anksčiau ar vėliau ir čia pasirodys spygliuotieji riteriai. Iš mūsų teliks šlapia vieta, jeigu užuos, kad slepiame jus.

– Man reikalingas Cukrinis pirštas, – tyliai paaiškino Ašas, įsitaisęs ant aukštos kėdės. – Turiu šiandien pat palikti Tir Na Nogą. Ar žinai, kur jį rasti?

Neūžauga dirstelėjo mano pusėn ir putlų veidą iškreipė paniekinama grimasa.

– Jeigu nepažinočiau tavęs, prince, – burbtelėjo jis, toliau blizgindamas alaus bokalą, – pagalvočiau, kad tau protelis pasimaišė. Sklinda gandai, jog išdavei Žiemos karalystę, bet man nusispjauti, – toliau dėstė. Tada pastatė sunkų bokalą ir persisvėręs per barą sąmokslininkiškai pasidomėjo: – Ar ji bent verta tokios aukos?

Ašas akimirksniu tapo atšiaurus ir nepasiekiamas, tarsi būtų užtrenkęs duris klausiančiajam prieš nosį.

– Atsakysiu, jeigu padėsi man pasimatyti su Cukriniu pirštu. Sutinki? – abejingai pasiteiravo jis.

Gnomas išsiviepė.

– Tvarkelė. Tik nesugalvok manęs mulkinti, prince.

Ašas nuleido šiuos žodžius negirdomis. Paskui prakalbo taip tyliai, kad net įtempusi klausą vos išgirdau.

– Taip. Ji to verta.

– Mebė tave už tai į miltus sutrins.

– Žinau.

Neūžauga palingavo galva ir su užuojauta dėbtelėjo į princą.

– Na, tai tavo ir šios panelės reikalai, – atsiduso jis ir pakišo bokalą po prekystaliu. O paskui pridūrė: – Tiesą sakant, tu blogesnis už satyrus. Jiems bent jau užtenka proto neįsimylėti.

– Tai padėsi mums surasti Cukrinį pirštą ar ne? – lediniu tonu iškošė Ašas.

– Taip, žinau, kur jo ieškoti, – atsiliepė gnomas ir pasikrapštęs nosį kažką nubloškė į kampą. – Pasiųsiu ką nors jam pranešti. O judu su Vasaros išpera palaukite čia, viršuje.

Ašas pasitraukė nuo baro ir pažvelgė į mane neperprantamu žvilgsniu.

– Eime.

Aš nusiropščiau nuo baro kėdės.

– O kas toks Cukrinis pirštas? – pasmalsavau, kai ėjome per salę.

Į mus niekas nekreipė dėmesio. Vieni lankytojai dėjosi mūsų nematantys, kiti laikėsi per pagarbų atstumą. Ir nenuostabu, nes nuo Žiemos princo sklido aiškiai juntamas šaltas ryžtingumas.

– Goblinas. Kontrabandininkas, – paaiškino Ašas ir kryptelėjo į laiptus kertėje. – Tik jis gabena ne prekes, o gyvus žmones. Labai tikėtina, kad jis vienintelis gali mums padėti. Jeigu įstengsime jam atsilyginti.

„Goblinas, – pagalvojau ir net sudrebėjau. – Po paraliais!“

Patirtis man sakė, kad iš šių padarų gero nelauk. Kai pirmą kartą pakliuvau į Niekadaniekada, jų šutvė manęs vos nesuėdė.

Mudu pakilome į antrą aukštą ir Ašas nusivedė mane girgždančiomis grindimis. Pro abipus koridoriaus esančias medines duris sklido keisti garsai. Pačiame gale buvo mums skirtas ankštas kambariūkštis su dviem lovomis ir į kertę įspraustu blausiai šviečiančiu toršeru. Kai atidžiau įsižiūrėjau, paaiškėjo, kad prie paauksuoto koto vietoje lempos gaubto pritvirtintas apvalus narvelis. Jo viduje neramiai plaikstėsi ugnelė. Ašas užtrenkė duris ir tik apdairiai pasukęs raktą spynoje atsirėmė į jas visiškai pailsęs.

Mane užplūdo begalinis noras apkabinti princą, pajusti jo rankas ant liemens, ištirpti jame, bet paskutiniai žodžiai, kuriuos jis ištarė man rūmuose, atskyrė mus tarsi spygliuotos vielos tvora.

– Kaip jautiesi? – pašnibždomis paklausiau. – Ar viskas gerai?

Ašas linktelėjo ir persibraukė ranka plaukus.

– Pamiegok, – sumurmėjo jis. – Nežinia, kas mūsų laukia. Pailsėk, kol galima.

– Nesijaučiu pavargusi.

Jis daugiau neįkalbinėjo, tik stovėjo prie durų ir žvelgė į mane pavargusiomis sielvartingomis akimis. Aš nenusukau savųjų karštai mintydama, kaip man prisibelsti į jo širdį? Kaip įveikti susvetimėjimą?

Stojo nejauki tyla. Mane tiesiog dusino žodžiai, tačiau žinojau, kad Ašas nepanorės jų išklausyti. Nutylėti ar iškloti, kas guli ant širdies? Neabejojau, kad jis atstums mane. O gal verta pamėginti? Princas tylomis apžiūrinėjo kambariūkštį. Man pasirodė, kad kartą kitą jis taip pat žiojosi kažką sakyti, tačiau nesiryžo. Tik vėl susikišo pirštus į plaukus. Galiausiai mudu prakalbome vienu metu:

– Ašai...

– Megana, aš...

Tą akimirką pasigirdo beldimas į duris ir mes krūptelėjome.

– Prince Ašai, – pašaukė sniaukrojantis balsas, – ar jūs čia? Cukrinis pirštas laukia jūsų.

– Ateinu, – atsiliepė Ašas ir pasitraukė nuo durų. – Lauk manęs čia, – paliepė jis man. – Neverta rizikuoti. Užsirakink ir pasistenk pailsėti.

Kol princas be garso pravėrė ir užvėrė duris, koridoriuje pastebėjau kreivai besišypsantį gobliną.

Prisėdau ant čiužinio, kuris atsidavė alumi ir drėgnais sutręšusiais šiaudais, ir ilgai nenuleidau akių nuo durų.

ATITOKAU PURTOMA už peties. Tankiai sumirksėjau tamsoje. Kažkas buvo spėjęs pridengti juodo audeklo skiaute narvelį su mirkčiojančia liepsnele ir kambariūkštis skendėjo šešėliuose. Praplėšusi sunkius vokus pamačiau virš manęs palinkusį siluetą. Ant lovos krašto sėdėjo Ašas. Sidabrinės akys švytėjo tamsoje. Jis švelniai palietė petį.

– Megana, – tyliai pašaukė. – Pabusk. Mums laikas eiti.

Pajutau siaubingą nuovargį. Nė nemaniau, kad esu tokia nusistekenusi. Galva buvo sunki kaip puodynė. Pastebėjęs, kad prabudau, princas norėjo pakilti, bet aš pasislinkau artyn, apsivijau jį rankomis ir mieguistu balsu sumurmėjau:

– Ne. Dar palauk.

Ašas krūptelėjo ir neryžtingai pamėgino išsisukti.

– Nuo to mums nebus lengviau, – sušnibždėjo jis tamsoje.

– Na ir kas, – atkirtau ir dar stipriau jį apkabinau.

Princas atsiduso, truputį pasisuko į mane ir nubraukė plaukų sruogą nuo veido.

– Kodėl tu taip trauki mane? – paklausė jis veikiau savęs nei manęs. – Kodėl man taip sunku išsiskirti su tavimi? Iš pradžių maniau, kad dėl panašumo į Arielą. Bet tai netiesa.

Nors jis ir nesišypsojo, akys šiltai suspindo prietemoje.

– Tu nepalyginamai didesnė užsispyrėlė.

Aš sušnarpščiau ir vos girdimai atkirtau:

– Kam kalbėti, o kam tylėti.

Galiausiai ir jo lūpose pamačiau nedrąsią šypseną, bet ji netrukus dingo kaip nebuvusi. Ašo veidas vėl tapo atšiaurus, kai jis palinko ir priglaudė kaktą prie manosios.

– Ko tau reikia iš manęs, Megana? – paklausė jis. Balse išgirdau paslėptą kančią. Ir neištvėrusi pravirkau. Per daug baimės ir sielvarto buvau patyrusi pastarosiomis dienomis.

– Tavęs, – sukuždėjau aš. – Tiktai tavęs.

Princas užmerkė akis.

– Tai neįmanoma.

– Kodėl?

Pro ašarų miglą sunkiai beįžiūrėjau Ašo veidą, tačiau nenorėjau šluostytis ašarų, nes tada būtų tekę paleisti jį iš glėbio.

– Argi svarbu, ką pasakys mūsų karalysčių dvariškiai? Mudu galėtume susitikinėti slapčiomis. O jeigu tu persikeltum į manąjį pasaulį, niekas ten mudviejų nesurastų.

Princas papurtė galvą.

– Mebė jau žino tiesą. Ir niekada su ja nesusitaikys. Neleis mums pasitraukti. Juk sosto menėje pati matei, kokia ji būna rūstybės akimirką.

Šniurkštelėjusi nosimi prisispaudžiau prie Ašo. Jis švelniai glostė plaukus. Kaip aš nenorėjau jo paleisti! Troškau susirangyti į kamuoliuką ir tūnoti greta jo amžinai.

– Būk geras, – pradėjau maldauti numojusi ranka į savigarbą, – nepalik manęs. Mudu sugalvosime, kaip pergudrauti savųjų rūmų dvariškius. Prašau!

Princas sudrebėjo. Aš prikandau lūpą ir dar stipriau prigludusi prisipažinau:

– Aš myliu tave, Ašai.

– Megana, – išgirdau skausmą jo balse, – tu visai manęs nepažįsti. Tu dar nematei, koks aš galiu būti. Mano rankos suteptos daugelio fėjūnų ir žmonių krauju. – Jis nutilo ir kaupė jėgas kalbėti toliau. – Kai žuvo Ariela, mano širdis, regis, pavirto į ledą. Vienintelę atgaivą jusdavau tykodamas ir žudydamas. Man niekas neberūpėjo, net išsaugoti gyvastį. Veldavausi į pačias žiauriausias kautynes, kad tik pajusčiau skausmą nuo kalavijo kirčio ar nagų, smingančių į kūną.

Aš sudrebėjau ir dar tvirčiau prisiglaudžiau prie Ašo, prisiminusi randus ant nugaros ir pečių. Man buvo nesunku įsivaizduoti jį besikaunantį, įbedusį ledinį žvilgsnį į priešininką, karštai trokštantį, kad ateitų mirtis ir nutrauktų kančias.

– O paskui pasirodei tu, – toliau kalbėjo jis, palietęs drėgną nuo ašarų mano skruostą, – ir staiga... Net nežinau, kaip tau paaiškinti. Regis, aš pamačiau pasaulį kitomis akimis. Sutikau judu su Paku Niekadaniekada ir...

– Ir bandei mus nužudyti, – priminiau.

Princas suraukė kaktą ir linktelėjo.

– Man tai pasirodė nelemta likimo išdaiga. Kad mergina, panaši į Arielą kaip du vandens lašai, palaiko draugiją mano amžinam priešui. To jau buvo per daug. Todėl ir panūdau nušluoti jus abu nuo žemės paviršiaus, – karštai paaiškino jis ir atsiduso. – Paskui sutikau tave Eliziejuje ir... – Ašas užmerkė akis. – Ir viskas, nuo ko tariausi išsivadavęs amžiams, prasidėjo iš naujo. Nė neįsivaizduoji, kaip niršau! Puotos įkarštyje net keletą kartų pajutau troškimą atimti tau gyvastį, kad pats išvengčiau pražūties. Nenorėjau vėl išgyventi tokių jausmų. Ypač puskraujei iš mirtingųjų pasaulio, pavainikei Oberono dukrai, – išpyškino jis, karčiai šyptelėjo ir papurtė galvą. – Tačiau mano likimas buvo nulemtas tą pačią akimirką, kai tik tu pasirodei Niekadaniekada. Padariau klaidą surišdamas save priesaikos saitais.

– Kodėl? – paklausiau ir sulaikiusi kvapą laukiau atsakymo.

Ašas užkišo man už ausies išsipešusią plaukų sruogą ir švelnesniu balsu paaiškino:

– Todėl, kad nepaisant jausmų negaliu sau leisti laužyti nuo amžių puoselėjamų tradicijų ir taisyklių, ir tau nepatariu.

– O jeigu mudu vis dėlto pamėgintume?..

– Tu nepažįsti mūsų karalysčių, – sušnibždėjo jis, – praleidai šioje šalyje pernelyg mažai laiko. Todėl neturi supratimo, kas gali nutikti. Bet aš gerai įsivaizduoju, kokios pasekmės mūsų lauktų. Juk stebėjau visa tai daug amžių. Metų laikų skeptras sugrįš į Žiemos rūmus, tačiau net jeigu karas baigsis, mudu liksime skirtingose barikadų pusėse. Taip bus visada, kad ir kaip tu ar aš stengtumėmės ką nors pakeisti.

Nepajėgiau jam prieštarauti, nes mane užplūdo baisi neviltis. O Ašas kalbėjo tvirtai, nors balse ir jautėsi kartėlis. Buvo akivaizdu, kad jis jau priėmė sprendimą ir ginčytis nėra prasmės.

Netikėtai pajutau keistą ramybę. Galbūt galiausiai palūžusi susitaikiau su likimu? „Na va, viskas baigta, – pasakiau sau mintyse ir skausmą pakeitė stingdantis abejingumas, – štai ką, pasirodo, reiškia išsiskyrimas.“ Kita vertus, nenorėjau nė girdėti šio žodžio. Jis atrodė pernelyg kasdieniškas įvardyti tam, kas vyko tarp mudviejų.

– Kelkis, – paragino Ašas ir atgniaužęs mano rankas pakilo. – Mums metas. Man pavyko susitarti su Cukriniu pirštu. Mus išves iš miesto požeminiais goblinų tuneliais. Turime skubėti, nes Rovano spygliuotieji riteriai tebešukuoja miestą mūsų ieškodami.

– Ašai! – pašaukiau pasirėmusi ant alkūnės. – Palūkėk. Ar galiu tavęs paprašyti vieno dalyko?

– Kokio?

Širdis pradėjo taip daužytis, kad net spengė ausyse. Aš pakilau ir sušnibždėjau:

– Pabučiuok mane.

Princas nustebęs išplėtė akis.

– Vienintelį kartą. Prisiekiu, jis bus pirmas ir paskutinis. O paskui aš įstengsiu tave pamiršti.

Melavau išsijuosusi. Juk tvirtai žinojau, kad net sulaukusi devyniasdešimties, kai mane pradės kankinti sklerozė, išsaugosiu prisiminimus apie Žiemos princą. Jie švies mano atmintyje tarsi švyturys sutemose ir niekada neužges.

Ašas sutrikęs delsė, tad nusprendžiau užmigdyti jo budrumą apsimestiniu nerūpestingumu.

– Ką tau reiškia išpildyti mano norą. Juk teprašau vieno bučinio, garbės žodis.

Jis pažvelgė į mane ir aš lengvabūdiškai nusišypsojau.

– Padaryk dėl manęs šį menkniekį. Išsiskyrimą reikia sutvirtinti.

Princas vis dar neryžtingai mindžikavo, nusukęs akis į duris.

Akimirką pamaniau, kad jis netrukus spruks lauk. Tik tokio pažeminimo man ir trūko! Tačiau Ašas pasidavė.

Sunkiai atsidusęs jis atsisuko į mane, pažvelgė į akis, prisiartinęs apkabino ir palinko bučiuoti.

Aš įsivaizdavau, kad mūsų pirmas ir paskutinis bučinys bus trumpas ir nekaltas, tačiau vos pajutus jo lūpas krūtinę užliejo karšta banga. Aš prisitraukiau Ašą, įsikirtau nagais į nugarą. O ir jis spaudė mane glėbyje su tokia jėga, tarsi būtų norėjęs, jog taptume viena esybe. Suleidau pirštus į vešlius plaukus, skaudžiai krimstelėjau apatinę lūpą. Princas sudejavo. Mudviejų liežuviai pradėjo savo šokį. Mūsų paskutinis bučinys nebuvo nekaltas, jame tilpo begalinis ilgesys ir karti tiesa, kad būtume galėję gyventi laimingai, jei ne žiaurus likimas.

Tačiau viskas baigėsi pernelyg greitai. Verdamas mane liepsnojančiomis akimis Ašas atšlijo. Jis visas drebėjo apimtas nenumaldomo geismo. Mūsų širdys baudėsi iššokti iš krūtinės. Ašas skaudžiai suspaudė man pečius.

– Daugiau jokių prašymų, – kimiai sušnibždėjo jis.

O man taip užkando žadą, kad net nepajėgiau atsakyti.

Princas paleido mane ir neatsisukdamas išpuolė pro duris. Aš giliai įkvėpiau, nurijau ašaras ir nusekiau iš paskos.

Laiptų apačioje mūsų laukė goblinas. Pastebėjęs mus jis plačiai išsišiepė. Išryškėjo švarplės ir auksiniai dantys. Padaras buvo visas apsikarstęs auksu. Ant pirštų žėrėjo žiedai, ausyse auskarai, kaklą svėrė kelios grandinėlės, net į nosį buvo įsivėręs auksinį auskarą. Goblinas pasisuko į mane, dėbtelėjo drumstomis stiklinėmis akimis, pasitrynė letenas ir dar labiau išsišiepė tarsi koks iš laimės nesitveriantis ryklys.

– Tai čia ir yra toji karalaitė, dėl kurios princas išdavė savo šalį? – sušnypštė jis, apžiūrinėdamas mane nuo galvos iki kojų. – Štai dėl ko prireikė goblinų tunelių, vedančių iš miesto? Ką gi, smagumėlis. – Jis mostelėjo žieduota ranka. – Plepalams nėra laiko. Kuo greičiau drožkime iš čia, kol nepasirodė riteriai ir neuždavė nereikalingų klausimų. Ar nieko nepamiršote, nemalonėn patekęs prince?

Ašas susiraukė ir tylėdamas papurtė galvą. Goblinas nusikvatojo. Prietemoje suspindo auksiniai dantys.

– Na ir puiku! Sekite paskui mane.

7

Žiedas

Cukrinis pirštas išleido mudu su Ašu iš smuklės per užpakalinį išėjimą ir nusivedė palei ežerą. Už prieplaukų buvo skardis, o apačioje driekėsi siaura uolėta kranto linija. Prisilaikydami už riedulių sienos mes paskui kontrabandininkų vadeivą nusileidome prie vandens. Ten mūsų medinėje valtelėje laukė porelė drūtų goblinų.

– Greičiau, greičiau, – ragino mus Cukrinis pirštas, skubiai padėdamas įsiropšti į valtį.

Mudu su princu nedrąsiai pritūpėme ant suolelio per vidurį, o iš priekio ir užpakalio mus supo kontrabandininko sėbrai. Vadeiva nustūmė valtį nuo prieplaukos ir vikriai liuoktelėjo į ją. Kai truputį atitolome nuo kranto, jis pasisuko į mus kaltai šypsodamasis.

– Iki tunelio visai netoli, – pasakė glostinėdamas kelį. – Tik goblinai žino, kaip surasti tą vietą, atpažinti ją ir nepalydėti galvos. Kad taip anksčiau, jums tai kainuotų gyvybę, bet viskas keičiasi. Tad dabar svarbu tik tai, jog nespoksotumėte į mūsų slaptus tunelius, nes nesate goblinai ir neturite kišti nosies kur nereikia. Tokios taisyklės. Taigi niekuo negaliu padėti.

– Gerai, – atsiliepė Ašas.

Goblinas prisiartino ir užrišo jam akis. Aš krūptelėjau, kai juodas audeklas uždengė ir manąsias. Viskas paskendo neįžvelgiamoje tamsoje.

Plaukėme ilgai. Tylą drumstė tik ritmingas irklų pliuškenimas ir Cukrinio piršto paliepimai vairininkams. Mudviejų su princu kūnai vis susiliesdavo ir aš jaučiau, kaip įsitempia jo raumenys. Tapo dar šalčiau. Mums virš galvų ėmė cypti šikšnosparniai. Valtis kartkartėmis atsidauždavo į uolas. Į nosį mušė slogi smarvė. Dvokė nešvarumais ir pašvinkusia mėsa. Iš tamsos atsklisdavo juokeliai ir aštrianagių letenų caksėjimas į uolas.

Paskui nemalonus kvapas išsisklaidė, garsai nutilo ir kurį laiką mes plaukėme tyloje. Cukrinis pirštas su savo palydovais suskato šnabždėtis ir mane apėmė nerimas. Galop valtis dusliai atsitrenkė į prieplauką ir kažkas užtempė ją į krantą.

Nusitraukiau nuo akių raištį ir mirksėdama bandžiau ką nors įžiūrėti blausioje šviesoje. Mūsų valtis stovėjo nedidelėje grotoje. Krantas buvo nusėtas kiaukutais, aplinkui mėtėsi kaulai ir įvairios šiukšlės. Tolumoje viliojamai bolavo šviesos ratas. Man iš lūpų išsiveržė palengvėjimo kupinas atodūsis. Mums pasisekė ištrūkti!

Ašas padėjo man išlipti iš valties. Cukrinis pirštas pašaipiai spoksojo į mus.

– Kaip ir žadėjau, prieš jus – saugus išėjimas iš miesto, – pareiškė jis ir mostelėjo ranka į šoną. – O dabar, kiek suprantu, savo šalį išdavęs princas nori man atsilyginti?

Jis ištiesė žieduotą ranką ir Ašas įdėjo į delną odinį kapšelį.

– Niekam neprasitarkite, kad matėte mus, – perspėjo jis gobliną.

Cukrinio piršto bendrai nustūmė valtį atgal į vandenį.

– Bijau, kad šis atsargumas nebepadės, jūsų aukštybe, – netikėtai pasigirdo kimus balsas iš grotos gilumos.

Ašas griebėsi kalavijo.

Iš tamsos išniro keturi spygliuotieji riteriai ir pradėjo artintis prie mūsų traiškydami auliniais batais kiaukutus.

– Jūs labai gudriai pasielgėte, atsisakydami įprasto kelio iš miesto, prince Ašai, – pridūrė vienas iš riterių.

Spyglių ant jo šarvų buvo daugiau nei pas kitus ir pečiai panėšėjo į drakono keterą.

– Jūs supratote, kad karalienė Mebė pasirūpins visur išstatyti patikimą sargybą, – tęsė jis. – Tačiau, jūsų nelaimei, Rovanas suspėjo papirkti visus miesto kontrabandininkus. Ką padarysi, kad goblinai tokie dviveidžiai...

Aš tūžmingai dėbtelėjau į Cukrinį pirštą, bet valtis jau buvo spėjusi gerokai nutolti nuo kranto. Nelemtas goblinas stypsojo viduryje išsišiepęs iki ausų.

– Nerūstauk, karalaite! – šūktelėjo jis man. – Tavasis princas neblogai mums sumokėjo, bet jo brolis buvo dosnesnis. Mums asmeniškumai nerūpi.

Jis atsisveikindamas pamojavo ir valtis pranyko rūke. Man tarsi ledinė ranka suspaudė širdį. Pasisukau į riterius.

Visi kaip vienas išsitraukė kardus. Aštrios juodos geležtės sublizgo lyg skustuvų ašmenys. Šarvų spygliai irgi švytėjo metalu.

– Iš kelio, Edžbrajeri! – pareikalavo Ašas. Jis dar nebuvo išsitraukęs kalavijo, nors ir laikė ranką ant makšties. – Neturiu jokio noro kautis su tavimi. Jeigu paliksite mus ramybėje, Rovanas niekada apie tai nesužinos. Juk mes negrįšime į miestą.

– Jūsų, prince, ten niekas ir nelaukia, – kandžiai mestelėjo Edžbrajeris. – Mums įsakyta pasirūpinti, kad karalienė Mebė daugiau niekada jūsų neišvystų. Jo didenybė Rovanas žino, kad ketinate sugrąžinti skeptrą, ir jokiu būdu nenori to leisti. Mūsų naujasis valdovas įsakė pargabenti tik puskrauję. O jus, prince, deja, turėsime nužudyti. Labai apgailestauju, kad taip išėjo, tačiau, kaip minėjo Cukrinis pirštas, nepriimkite to asmeniškai.

„Naujasis valdovas? – nustebusi pakartojau mintyse. – Ką jis čia paisto?“ Staiga į galvą dingtelėjo baisus įtarimas. Juk jis kalba apie Geležies karalių! Rovanas perbėgo į priešo pusę! Tai jis įsileido į rūmus Tercijų ir jo kariūnus. Jis sugalvojo pražudyti Seidžą ir pagrobti Metų laikų skeptrą. Be to, jam pavyko įtikinti Mebę, kad geležies fėjūnai nekelia jokio pavojaus.

Ašas išblyško kaip popierius.

– Ne, – sušnibždėjo jis. – Rovanas negalėjo išduoti mūsų karalystės. Nejaugi jis susimokė su priešais?! Ar jūs suvokiate, ką darote?!

– Mums vis tiek nepavyktų nukariauti Geležies karalystės, – toliau kuo rimčiausiai postringavo Edžbrajeris. – Senasis pasaulis keičiasi. Ne karalienės Mebės jėgoms mus apginti. Todėl pats laikas susirasti stipresnį sąjungininką ir užsitikrinti geresnę padėtį. Rovanas pasiūlė mums vietą naujajame pasaulyje, kuriame galėsime nieko nebijoti. Nei geležies, nei išsekusios mirtingųjų vaizduotės. Palikime tradicijas seniems sukriošėliams. Jų vis tiek laukia mirtis, o atsilaisvinusių vietą užimsime mes.

– Rovanas tik pražudys mus visus, – niūriai paprieštaravo Ašas. – Karas reiškia tikrą pražūtį. Teturime vieną išeitį – susivienyti su Vasaros karalyste, kad sustabdytume geležies karių invaziją.

– Kažin ar ilgam? – pašaipiai pasidomėjo Edžbrajeris ir nekantriai mostelėjo kalaviju lyg padėdamas tašką. – Žmonės eina iš proto dėl naujųjų technologijų, visuotinių projektų, o į mus jiems nusispjauti. Laiko tėkmės nepasuksi atgalios. Bet mes galime eiti koja kojon su pažanga ir išsigelbėti. Žiūrėk, ką tau parodysiu!

Riteris nusitraukė šarvinę pirštinę ir pakėlė kairę ranką. Ant bevardžio piršto sublizgo geležinis žiedas. Pats pirštas buvo pajuodavęs ir sudžiūvęs. Man vos pavyko įveikti šleikštulį. O Edžbrajeris iškilmingai pamojavo suspaustu kumščiu.

– Pažiūrėk! – dar kartą sušuko jis. – Tik pažiūrėk į mane! Aš nebijau nei geležies, nei pažangos. Dabar žiedas dar degina pirštą, tačiau netrukus mūvėsiu jį lyg niekur nieko, kaip tai daro išrinktieji, nes tapsiu tokiu pat kaip ir jie.

– Tu jau pradėjai merdėti, Edžbrajeri, – perspėjo Ašas, kurio balse sumišo siaubas ir gailestis. – Tas žiedas iš lėto tave žudo, o tu nė nesupranti.

– Nieko panašaus! Po karo, kai abi karalystės nusilps ir taps pažeidžiamos, geležies fėjūnai įsiverš į jų valdas ir nepaliks akmens ant akmens. Daugiau nebebus nei Žiemos, nei Vasaros rūmų, nei jų dvariškių, tik Geležies karalystė ir tie, kas nusipelnys būti jos sąjungininkais!

Aš paklaikusi spoksojau į Edžbrajerį.

– Vadinasi, tai Rovanas įsileido geležies fėjūnus į rūmus! – šūktelėjau apstulbusi ir riteris nuvėrė mane beprotišku žvilgsniu. – Tai jis sukurstė pagrobti skeptrą ir leido nužudyti savo brolį. Kaipgi jūs galite tarnauti tokiam niekšui?! Argi nematote, kad jis naudojasi jumis?!

– Užsičiaupk, puskrauje! – niekinamai metė Edžbrajeris. – Jeigu išdrįsi tarti dar bent vieną nepagarbų žodį apie mano valdovą, nurėšiu tau liežuvį ir atiduosiu šunims. Vieninteliam Rovanui iš tikrųjų rūpi Tir Na Nogo ateitis!

Ašas papurtė galvą ir pamėgino įsikišti:

– Mano brolis alksta valdžios ir dėl jos pasiruošęs paaukoti visą karalystę. Kam tau prisidėti prie šios pamišėliškos užmačios, Edžbrajeri? Paleisk mus. Mes dar galime užkirsti kelią karui. Jeigu mums pavyktų sudaryti sąjungą su Vasaros karalyste, visi kartu sugalvotume, kaip įveikti geležies fėjūnus.

Deja, iš Edžbrajerio veido mačiau, kad princo kalba nepadarė riteriui jokio įspūdžio.

– Mes viso labo vykdome įsakymą, prince Ašai. Puskraujė keliaus su mumis, o jūsų gyvenimo kelias, deja, baigsis šioje vietoje. Rovanas nedviprasmiškai leido suprasti, kad jūs nė už ką neturite sugrįžti pas karalienę Mebę.

Edžbrajeris davė ženklą kitiems riteriams ir jie pradėjo supti mus.

– Atleiskite mums, jūsų didenybe. Ši vieta ne pati tinkamiausia jūsų amžinam poilsiui.

Pasitraukiau į šalį suprasdama, kad netrukus čia užvirs tikras pragaras, ir tūkstantąjį kartą iš paskutiniųjų pamėginau ką nors nuveikti: ištraukti iš žemės šaknį, kad riteriai sukluptų, ar nukreipti jų dėmesį į žaltvyksles. Tačiau iš visų pastangų šnipštas teišėjo, tarsi mane ir burtų pasaulį būtų skyrusi neįveikiama siena. Veltui bandžiau ją sugriauti.

Nors Ašas šaltai žvelgė į riterius, mačiau, kaip įsitempė jo raumenys.

– Bijau, kad Rovanas nepakankamai mane pažįsta, – pabrėžtinai abejingai iškošė jis, atsainiai žvelgdamas į apnuogintus kalavijų ašmenis. – Kitaip niekada nebūtų padaręs tokios klaidos.

Edžbrajeris atsakė jam savimi patenkinta šypsena. Užsiglaudęs už valdinių nugarų jis nesitvėrė džiaugsmu, kad galės užsiundyti juos ant Žiemos rūmų princo.

– Kokios? – pašaipiai pasitikslino jis.

– Pasiuntęs mano pėdomis vos keturis priešininkus.

Ašas kilstelėjo ranką ir į spygliuotuosius riterius pasipylė leidinių adatų kruša. Kol jie dangstėsi veidus, princas puolė į ataką.

Pirmasis priešininkas neturėjo jokių šansų išsigelbėti. Jis krito kaip pakirstas, pervertas Ašo kalavijo, dar nespėjęs paleisti į darbą savojo. Atsimušę į žemę šarvai subyrėjo. Ir pasidengė aštriais spygliais. Vos per kelias sekundes nukautojo kūnas virto didžiuliu aštriadygliu gervuogių krūmu, augančiu tiesiog ant grotos akmenų. Ant vieno dyglio sublizgo geležinis žiedas.

Pasigirdo kalavijų žvangesys ir aš vėl įsmeigiau akis į besikaunančiuosius. Edžbrajeris kažkur pradingo, bet kiti du spygliuotieji riteriai užspeitė princą į grotos kampą ir negailestingai darbavosi ginklais. Ašas atmušinėjo smūgius, vikriai išsisukinėjo. Jo kalavijas švytravo lyg baltai žydras žaibas. Aš apsidairiau ir sugriebiau nuo žemės palei vandenį akmenį sulig kumščiu. Galbūt ir nemoku svaidytis žaibais, tačiau paleisti į darbą akmenį man niekas netrukdo. „Kad tik nepataikyčiau į Ašą“, – pagalvojau iškėlusi ranką. Kai pirmasis akmuo dunkstelėjo vienam iš riterių į nugarą, šis nė neatsisuko. Tačiau antrasis kliudė smilkinį. Fėjūnas krūptelėjęs atšlijo ir to pakako, kad Ašas pultų į priekį ir suvarytų į krūtinę kalaviją. Priešininkas krito kaip pakirstas ir negyvas kūnas vėl per kelis mirksnius virto dygliuotu gervuogių raizginiu.

Aš pergalingai surikau, tačiau netrukus pastebėjau tiesiai priešais save tamsų siluetą. Tai Edžbrajeris išniro iš tamsos ir bandė sugriebti mane kibiais pirštais. Mėginau atšokti, bet spygliuotasis riteris nutvėrė, užlaužė ranką ir, kol bandžiau atgauti žadą nuo skausmo, stipriai sugriebė už gerklės. Pradėjau muistytis, stengiausi įspirti, tačiau tik apsibrozdinau koją į aštrius šarvų spyglius. O negailestingi gniaužtai tapo dar stipresni ir man ėmė stigti oro.

Kaip tik tuo metu išaugęs dar vienas dygliuotas krūmas liudijo apie trečiojo riterio žūtį, pro aštrias šakas pamačiau mūsų pusėn lekiantį Ašą. Jo akys svaidė baisius žaibus.

– Stokite, prince! – paliepė Edžbrajeris ir prikišo man prie gerklės šaltus durklo ašmenis. – Dar žingsnis ir aš išdursiu šias mielas akis. Geležies karaliui nė motais, kad ji truputį nukentės.

Ašas apmirė ir nuleido kalaviją akylai stebėdamas priešininką. Edžbrajeris truputį atlaisvino ranką ir aš godžiai įkvėpiau, stengdamasi neprarasti sąmonės. Riteris atsidavė oda ir aitriu metalo kvapu. Mačiau, kad vienas rankos, kuria spaudė durklą, pirštas pajuodęs. Ant jo žvilgėjo žiedas.

– O dabar, – pareikalavo Edžbrajeris, sunkiai alsuodamas ir rydamas princą akimis, – padėkite kalaviją ant žemės ir prisiekite, kad nepersekiosite manęs.

Kadangi Ašas nepajudėjo ir nieko neatsakė, riteris brūkštelėjo išgaląstais ašmenimis man per skruostą. Tik truputį, kad pasirodytų kraujas. Aš surikau iš skausmo, o princas sugniaužė kumščius.

– Antrą sykį nekartosiu, jūsų šviesybe, – sušvokštė Edžbrajeris. – Jūs pralaimėjote šią kovą. Tad padėkite kalaviją ir prisiekite.

– Edžbrajeri, – prabilo Ašas kietu kaip geležis balsu, – Rovanas apnuodijo tau protą, lygiai kaip šis žiedas nuodija kūną. Bet dar nevėlu. Apsigalvok. Leisk man palydėti princesę į Arkadiją, o paskui grįžti pas karalienę Mebę ir papasakoti apie Geležies karalių ir sąmokslą.

– Jau per vėlu, – paprieštaravo spygliuotasis riteris karštai purtydamas galvą. – Jie jau visai čia pat. Jums nepavyks jų sustabdyti, Ašai. Niekam nepavyks. – Jis pradėjo kvatotis pamišėlišku juoku ir dar smarkiau įrėmė durklą man į gerklę. – Nei karalienės kavalerija, nei pėstininkai, – kriokė riteris mosuodamas durklu man palei nosį, – jokia jėga pasaulyje ir Niekadaniekada nepajėgs duoti jiems atkirčio.

„Na jau ne“, – pareiškiau mintyse. Neabejojau, kad Eidžbrajeriui visai pasimaišė protas, o man išseko kantrybė. Reikia nedelsiant imtis kokių nors veiksmų. Tik kokių, jeigu neturiu nei ginklo, nei burtų galių?

Per skruostą ritosi kraujo lašai, panašūs į didžiules skaisčiai raudonas ašaras. Žaizda tvinkčiojo ir skausmas sustiprino pojūčius. Netikėtai pastebėjau, kad žiedas ant riterio piršto pradėjo pulsuoti balta spalva, skleisdamas aplink energiją. Nors ji buvo šalta ir bespalvė, visai nepanaši į tą, kurią teko matyti anksčiau, akivaizdu, kad joje slypėjo burtų galia. Geležies burtų? Ar jie gali paklusti man, kaip vaizduotė ir emocijos paklūsta fėjūnams? Žiedas spinduliavo. Gyvas, paslankus, regis, prašyte prašantis, kad jam būtų suteiktas naujas impulsas.

„Susispausk!“ – mintyse įsakiau ir metalas netikėtai pakluso įtaigai. Edžbrajeris iš netikėtumo sudrebėjo, bet aš nė neketinau liautis. Tad žiedas suspaudė pirštą iki kraujo. Išdžiūvusi oda pradėjo šnypšti, riteris suriko ir patraukė ranką man nuo gerklės tarsi nuplikytas. Aš išsisukau iš užpuoliko gniaužtų ir atstūmiau jį.

Akimirksniu prie jo pripuolė Ašas. Spygliuotasis riteris dar mėgino išsitraukti kalaviją, bet jau buvo per vėlu. Įsiaudrinęs princas pervėrė jam krūtinę su tokia jėga, kad smaigalys išlindo kiaurai.

Edžbrajeris susvyravo ir sunkiai žnektelėjo į vandenį. Jis pažvelgė į savo kruviną krūtinę, paskui pakėlė į mus tuščias nustėrusias akis. Ašas liūdnai stebėjo riterį.

– Jūs nieko nesuprantate, – gargaliuodamas sunkiai iškošė mirštantysis, – mes turėjome tapti tokie pat kaip jie. Rovanas žadėjo... Jis tvirtino, kad...

Edžbrajerio akys sustiklėjo ir nukrypo į dangų. Į viršų šovė aštrūs gervuogių spygliai ir paslėpė žuvusįjį nuo mūsų žvilgsnių.

Mane nupurtė drebulys. Vienu metu jaučiau ir pasišlykštėjimą, ir gailestį. Norėjosi verkti. Keista. Nors tiek laiko praleidau Žiemos rūmuose, taip ir neišmokau ramiai žvelgti į kraują ir mirtį. Ašas smalsiai dyrėjo į mane, tarsi matytų pirmą kartą.

– Ką tu jam padarei? – paklausė jis.

Aš gūžtelėjau pečiais ir papurčiau galvą. Keistieji burtai pradingo kaip nebuvę. Tirtėjau it epušės lapas.

– Nežinau.

Ašas paskutinį kartą nužvelgė dygliuotą gervuogių krūmą, žiedą, pakibusi ant vieno iš dyglių, ir suraukė kaktą.

– Ateik, – atsidusęs paprašė jis ir mostelėjo į didžiulį akmenį. – Prisėsk. Apžiūrėsiu tavo skruostą.

Žaizda buvo negili, bet labai skaudėjo. Ašas atsiplėšė juostą nuo marškinių rankovės ir sudrėkino vandenyje. Dar nespėjo priglausti jos prie skruosto, o aš nevalingai atsitraukiau ir kietai užmerkiau akis. Princas palingavo galvą ir šyptelėjo.

– Juk aš dar nieko nedariau. Nurimk.

Jis prikišo skudurėlį prie veido ir mūsų žvilgsniai susitiko. Ašas sustingo. Jo veide atsispindėjo ištisa jausmų gama. Galiausiai jis vos girdimai atsiduso ir labai atsargiai pradėjo valyti žaizdą.

Įveikiau norą užsimerkti ir išplėtusi akis žvelgiau į Ašą. Dėl to, kad galėčiau šitaip sėdėti greta jo, būti visai arti, vertėjo pakentėti. Tyrinėjau akis, lūpas, sidabrinį žiedo formos auskarą ausyje, kurį beveik slėpė juodi plaukai. Stengiausi įsiminti menkiausias smulkmenas, išsaugoti atmintyje kaip įdagą amžiams. Nors iš pirmo žvilgsnio Ašo išraiška buvo atšiauri ir dalykiška, pirštai darbavosi labai švelniai.

– Kodėl taip žiūri į mane?

Aš krūptelėjau netikėtai užklupta.

– Nei aš žiūriu, nei ką.

– Nemeluok, – atsiliepė jis ir suėmęs mano pirštus priglaudė prie skudurėlio. – Štai taip. Kraujas daugiau nebėga, bet dar palaikyk dėl viso pikto.

Princas neskubėjo atitraukti vėsaus švelnaus delno, tačiau vengė pažvelgti į akis.

– Atleisk, Megana, – sušnibždėjo jis.

– Už ką?

– Už Rovaną. Ir visa tai, kas čia nutiko.

Jis pakilo ir prisiartino prie vietos, kur krito Edžbrajeris. Princas nenuleido akių nuo dygaus gervuogių krūmo, tarsi būtų tikėjęsis, kad jis vėl pavirs riteriu.

– Rovanai, – išgirdau tylų Ašo šnabždesį, – ką tu sumanei?

Aš numečiau skudurėlį ir prisiartinusi prie princo pasiteiravau:

– Ką mes dabar darysime?

Ašas tylėjo. Matyt, pernelyg skaudi buvo visai neseniai išgirsta žinia, kad vyresnysis brolis išdavė Niekadaniekada. Mačiau, jog Ašas vis dar nepajėgia tuo patikėti.

– Niekas nepasikeitė. Veiksime pagal ankstesnį planą, – galiausiai ryžtingai prabilo jis. – Juk Metų laikų skeptras vis dar tebėra priešų rankose. Jeigu Rovanas ir žino, kur konkrečiai, niekada mums nepasakys. Kai viskas bus baigta, karalienė Mebė nuspręs, kokios bausmės nusipelno mano brolis, tačiau pirmiausia reikia atgauti skeptrą.

Aš labai atsargiai paliečiau Ašui petį.

– Man labai gaila, kad taip nutiko. Žinoma, Rovanas tikras mulkis, bet vis tiek apmaudu.

Jis linktelėjo ir paragino:

– Metas eiti.

Prie grotos angos lūkuriavo keturi eiklūs ristūnai. Jų karčiai švytėjo tarsi žaibai, žydros akys spinduliavo. Žvilgsniai atrodė tokie protingi, kad net baugu. Žirgai nekantriai trypė kanopomis, eikliomis kojomis, regis, vos siekdami žemę.

Ašas padėjo man įsitaisyti balne. Stebuklingas žirgas mostelėjo uodega ir sužvairakiavo į mane, tarsi jausdamas, kad bijau. Aš perliejau jį griežtu žvilgsniu ir perspėjau:

– Nė nemėgink ko nors iškrėsti, žirge!

Ristūnas suskliautė ausis ir man tai pasirodė prastas ženklas. Ašas liuoktelėjo į balną kaip patyręs jojikas, tarsi būtų tai daręs tūkstančius kartų.

– Kur keliausime? – paklausiau negrabiai mėgindama įtempti pavadžius.

Žirgas metėsi į šalį. Velniai rautų! Man niekaip nepavyks jo suvaldyti.

– Metų laikų skeptrą pagrobė Tercijus, o į rūmus jį įsileido Rovanas, – suraukusi kaktą pradėjau svarstyti. – Juodu abu tarnauja naujajam Geležies karaliui. Ar mes vėl turėsime traukti į Geležies karalystę ir...

Staiga mano ristūnas sužvengė ir atsistojo piestu. Aš vos išsilaikiau balne. Surikau iš netikėtumo ir įsikibau į karčius. Ašo žirgas buvo bepasileidžiąs bėgti, bet princas iš visų jėgų įtempė pavadžius ir gyvulys pradėjo suktis ratu it paklaikęs. Pagaliau žirgai kiek aprimo, tačiau vis tiek baugiai trypčiojo ir purtė galvas. Mudu pradėjome žvalgytis ieškodami, kas galėjo juos išgąsdinti. Ilgai sukti galvos neteko.

Už medžių, kurių laja tamsavo debesų fone, dunksojo snieguota kalva, o nuo jos mus stebėjo nepažįstamasis. Vienišas medis, stūksantis pačioje kalvos viršūnėje, kėlė į viršų susiraizgiusias šakas, tarsi norėdamas kiek įmanoma jas apsaugoti nuo atėjūno, bet šiam, regis, buvo nė motais. Mudu su princu susižvalgėme. Iš už debesų pasirodė saulė ir metaliniai riterio šarvai sublizgo.

Papūtė vėjas ir atnešė iki mūsų vos girdimą metalo žvangesį, tarsi kas būtų vienu metu galandęs tūkstančius peilių. Nuo to garso man kraujas sustingo gyslose. Geležies riteris nesijudino. Staiga iš kitos kalvos pusės pasirodė nesuskaičiuojama daugybė laibų plonakojų padarų. Geležies fėjūnai aplipo kalvą lyg milžiniški vorai, judindami galūnes ir blykčiodami aštriais nagais.

Ašas išblyško. Riteris ant kalvos mostelėjo ranka mūsų pusėn ir aš sustingau iš baimės. Vorų lavina nusirito šlaitu.

Mes paraginome žirgus.

Stebuklingi ristūnai pasileido lėkti per mišką greičiau už vėją. Jų kanopos beveik be garso žarstė į šalis sniegą, pro šalį siaubingu greičiu švysčiojo medžių kamienai. Ristūnai laigė tarp jų, lengvai šokinėjo per gulinčius rąstus. Aš netikėtai prisiminiau, kaip pirmą kartą gyvenime panašiai šuoliavau it paklaikusi, kai dėl likimo ironijos man teko gelbėtis nuo Ašo. Na, šįkart bent jau turėjau balną. Kiek galėdama prigludau prie žirgo sprando ir bijodama net pakrutėti atsidaviau likimui. Laimei, princas žinojo kelią ir mano žirgas sekė paskui jo ristūną. Mes skriejome neliesdami žemės.

Mums už nugarų nepaliaujamai vėjyje žvangėjo geležis. Priešai neatsiliko.

Medžiai praretėjo ir kelią pastojo status skardis su dantytomis apledėjusiomis uolomis, regis, padengtomis plonu stiklu. Bijojau net pagalvoti, kad mano žirgas paslys, parpuls ir visu svoriu prispaus mane. Širdis suskato daužytis krūtinėje, bet stebuklingi ristūnai nė nesudvejoję puolė drąsiai lėkti aukštyn. Atrodė, kad jie ropščiasi stačia siena. Mėšlungiškai spaudžiau savojo žirgo kaklą, rankos degte degė.

Pasiekęs viršūnę princas įtempė pavadžius. Mano ristūnas taip pat sustojo ir pradėjo mindžikuoti vietoje. Nuo įtampos visa drebėjau. Atsargiai pabandžiau tiesiau atsisėsti balne.

Ašas primerkęs akis sužiuro žemyn. Pasekusi, kur link krypsta jo žvilgsnis, krūptelėjau. Mes sustojome ties pačiu bedugnės kraštu. Apačioje bolavo smailios ledo uolų adatos. Nuoširdžiai pasigailėjau, kad nemoku valdyti žirgo ir negaliu priversti jo atsitraukti bent kiek tolėliau.

– Jie ateina, – sumurmėjo Ašas.

Pamiškėje pasirodė švytintis metalinių kareivių būrys. Jie pradėjo ropštis šlaitu, kabindamiesi į ledą aštriais blizgančiais nagais. Geležies fėjūnai spėriai judėjo į priekį tarsi skruzdėlės.

– Kas per padarai?! – apmaudžiai sukuždėjo princas.

Jis kilstelėjo ranką ir oras virš jos pradėjo sūkuriuoti, kol susidarė ledinė ietis. Vienu mostu Ašas nusviedė ją į patį priešų knibždėlyną.

Ietis pataikė vienam geležies fėjūnui tiesiai į galvą ir persmeigė ją kiaurai. Nelaimėlis skardžiai žvangėdamas nusirito žemyn, mosikuodamas letenomis, tačiau kiti tik peršoko per jį ar pasitraukė į šalį ir toliau kabarojosi šlaitu.

Mano žirgas neramiai sužvingo, žengė atatupstas, aš baimingai įsikibau į karčius. Ašas niūriai apsuko savąjį.

– Mums nepavyks pabėgti, – pasakė jis.

Išgirdusi jo balse slaptą baimę, dar labiau pašiurpau.

– Jie greitesni už mus, – vėl prakalbo princas. – Mes nesuspėsime pasiekti reikiamo tako. Teks stoti į mūšį.

– Čia? Dabar? – išlemenau žvelgdama į metalinius kareivius.

– Ne, – atsakė Ašas papurtęs galvą ir mostelėjo į kitą kalvos pusę. – Laukmiškio pakraštyje yra apleistas fortas. Mudu su Ariela paprastai apsistodavome tenai per medžiokles. Jeigu spėsime jį pasiekti, atsiras vilties išsigelbėti.

Kitas kalvos šlaitas atrodė ne mažiau status. Vos įžiūrėjau, kad toli toli priekyje snieguotų medžių viršūnes globia pilka Laukmiškio migla.

Mums virš galvų kranksėdamas pradėjo sukti ratus varnas ir kaip tik tuo metu ant kalvos viršūnės užsiropštė pirmasis persekiotojas. Ašas paragino savo žirgą, manasis kaipmat šoko iš paskos ir mudu nuskriejome prie skardžio. Aš suklikau. Žirgas šoko į tuštumą. Regis, kritome ištisą amžinybę. Kol pagaliau kanopos atsidaužė į žemę ir mūsų ristūnai pradėjo šuoliuoti miško link. Geležies fėjūnai it žėrinti lavina ritosi kalvos šlaitu mums už nugarų.

Aš jaučiausi tarsi sudaužyta, nutrintos pavadžių rankos degė. Nuo kiekvieno žirgo šuolio skausmingai nudiegdavo šoną, burna godžiai gaudžiau orą ir tyliai dejavau. Galiausiai įveikę medžių ruožą mes atsidūrėme sniegu apklotoje lygumoje. Jos viduryje kilo į dangų apgriuvęs pasviręs bokštas, kuris, regis, galėjo subyrėti bet kurią akimirką.

– Greičiau!

Ašas nušoko nuo žirgo ir nesuko galvos, kad šis išsyk nušuoliavo į tankmę. Maniškis jau pasisuko lėkti iš paskos, bet princas spėjo sugriebti už pavadžių. Kai tik vargiai nusikabarojau žemėn, Ašas akimirksniu čiupo už rankos ir nusitempė tolyn per sniegą.

Mudu kiek įkabindami kūrėme į bokštą, už nugarų baugiai žvangant persekiotojų letenoms. Aš nedrįsau atsisukti. Už masyvių medinių durų bolavo menė, skendinti prietemoje. Pro skyles stoge skverbėsi nedrąsūs saulės spinduliai ir grindys keistai švytėjo. Pribėgusi arčiau aiktelėjau. Jos net baltavo nuo į miško katilėlius panašių varpelių. Šie augalai dengė ir sienas, ir net senus baldus: medinį stalą, spintą ir dvi paprastas lovas. Be to, viskas buvo užklota sniegu, kai kur net užsitraukusi ledo pluta, nes stogas buvo kiauras. Tačiau Ašas su Ariela anuomet, matyt, nesuko dėl to galvos. Juk Žiemos fėjūnai nejaučia šalčio.

Mindydami gėles mudu įbėgome į vidų ir princas iš visų jėgų užgulė duris. Jos sugirgždėjo, bet nepasidavė. Aš puoliau padėti. Kiek turėdami jėgų stūmėme nepaslankias puses su cypiančiais vyriais, tačiau jos judėjo labai iš lėto. Galop vis dėlto aidžiai užsitrenkė, kai priešininkai buvo vos už kelių žingsnių. Ašas užstūmė sklendę ir priglaudęs prie jos rankas kaipmat pavertė ledine. Ledo šarvu pasidengė ir medinės durys. Vos princui baigus, jas sudrebino smūgiai, bokšto viduje atsiliepė pratisas aidas. Ledas įskilo. Durims nepavyks ilgai atlaikyti geležies fėjūnų apgulties.

Ašas išsitraukė kalaviją.

– Pasitrauk! – sušuko jis, perrėkdamas traškesį ir bildesį. – Pasiieškok kokios nors slėptuvės. Už statulos yra niša. Ten tau užteks vietos.

Aš papurčiau galvą. Prieš akis iškilo Žiemos rūmų sosto menė ir mirštantis Seidžas, tysantis ant grindų, iš visų pusių apsuptas geležinių vorų. Ne, negaliu leisti, kad Ašą suplėšytų į skutelius mano akivaizdoje. Princas grįžtelėjo ir rūsčiai suraukė antakius.

– Megana, tu vis tiek man nepadėsi. Slėpkis! O aš pamėginsiu kuo ilgiau juos sulaikyti. Paskubėk!

Duryse jau žiojėjo skylė, pro kurią pasirodė metalinė letena. Aštrūs nagai trupino medieną ir skylė vis platėjo. Paklaikusi iš siaubo puoliau prie apdaužytos senovės didvyrio statulos ir užsiglaudžiau už jos. Kaip tik tuo metu į bokštą tarsi milžiniškas voras įropojo pirmasis geležies fėjūnas.

Blyksėdamas nagais jis puolė prie Ašo, kuris jau laukė. Ore švystelėjo princo kalavijas ir priešas krito, perkirstas per pusę. Tačiau jį akimirksniu pakeitė kitas. Ašas mostelėjo kalaviju ir nukirto jam ranką. Geležies fėjūnas persikreipė iš skausmo ir parpuolė ant katilėlių, drembdamas trapius varpelius it popierinius.

Sukandau dantis, kad įveikčiau šleikštulį. Tuo metu durys išlakstė į šipulius ir geležies kariai plūstelėjo į vidų. Ašas buvo priverstas trauktis, kad šlykštūs padarai jo neapsuptų. Galiausiai jis tekinas nubėgo prie apgriuvusios kolonos ir atsistojo nugara į akmeninę sieną, o priešai artinosi taikydamiesi aštriais nagais.

Netikėtai iš viršaus atsklido triukšmas, mums ant galvų pažiro akmenų ir ledų griūtis. Pro skylę stoge įsirangė dar vienas geležies fėjūnas ir pradėjo šliaužti perdanga žemyn. Apmirusi iš siaubo suklykiau mėgindama perrėkti kovos triukšmą:

– Ašai! Jie tau virš galvos! Ateina per stogą!

Paskui pirmą karį jau brukosi kiti. O sugužėjusieji pro duris taip užspeitė princą, kad aš beveik nebemačiau jo pro letenų knibždėlyną. Ašas netikėtai pašoko ir atsidūrė ant apgriuvusios kolonos viršaus. Apsiausto palankai buvo suplėšyti, ant skruosto raudonavo žaizda, kojas ir rankas vagojo kruvini dryžiai, ant katilėlių tiško kraujo lašai.

Vieni geležies fėjūnai puolė sliuogti kolona į viršų, kiti taikėsi nušokti ant jos nuo lubų. Man širdis pradėjo daužytis iš baimės. Kurgi dingo tie nenusakomi šalti burtai, kurie dar taip neseniai padėjo nugalėti Edžbrajerį? Kodėl visos pastangos eina niekais? Nesugebėjau pažadinti savyje net menkiausių galių, tarsi prieš mane vėl būtų iškilusi perregima stiklinė siena. Iš apmaudo norėjosi klykti. Kas man pasidarė? Juk tai aš sugebėjau įveikti patį Geležies karalių! O kur dabar manosios jėgos? Ašui gresia mirtinas pavojus, o aš nepajėgiu jam padėti.

Staiga pro žiojėjančią durų angą į vidų įsklendė kažkoks didžiulis juodas padaras. Kimiai suklykęs jis nėrė į patį puolančiųjų knibždėlyną ir nušlavė tuos, kurie buvo aplipę koloną. Likusieji apstulbę pakėlė galvas. Apsukęs ratą šešėlis nusklendė ant kitos kolonos. Pasirodo, tai buvo milžiniškas juodas varnas smaragdinėmis akimis. Mano širdis suspurdėjo iš džiaugsmo.

Varnas vėl kimiai sukranksėjo, tarsi nusikvatojo, ir pradingo lyg juodas viesulas. O jo vietoje atsirado vaikinukas liepsnojančiais it ugnis plaukais. Jis pažvelgė į mane išsišiepęs iki ausų.

– Būk pasveikinta, princese! – šūktelėjo Pakas braukdamas nuo savęs plunksnas ir apžiūrinėdamas mūšio lauką. – Man atrodo, atsiradau pačiu laiku.

Užpuolikai veikiai atitoko, liovėsi lyg paklaikę spoksoti į atvykėlį ir vėl puolė kabarotis kolona į viršų. Pakas išsitraukė iš kišenės pūkuotą kamuoliuką, mirktelėjo man ir sviedė į priešų pulką. Kamuoliukas atsimušė į žemę, pašoko ir virto didžiuliu juodu šernu, kuris kurtinamai riaumodamas puolė geležies fėjūnus.

Pakas apdovanojo Ašą pašaipia šypsena.

– Nelabai kaip atrodote, jūsų kilnybe. Ar pasigedote manęs?

Ašas persmeigė kalaviju vieną priešą, kuris kaip tik pasirodė prie jo, ir suraukė antakius.

– O tave kokie vėjai čia atpūtė, Šaunusis Robinai? – niūriai pasidomėjo jis.

Pakas dar plačiau išsišiepė ir pareiškė:

– Pareiga ištraukti princesę iš Žiemos fėjūnų nagų, savaime suprantama.

Jis pažvelgė žemyn, kur tuntai geležies karių plėšė į gabalus šerną, aplipę jį tarsi skėriai. Šis staiga sprogo, į šalis pažiro lapai, o apstulbę priešai atšoko.

– Beje, man atrodo, kad kartu teks gelbėti ir tavo sumautą subinę, – pridūrė Pakas.

– Galiu susidoroti su jais ir be tavo pagalbos.

– Žinoma. Tai ir matyti, – prunkštelėjo Pakas, išsitraukė porą durklų kreivais ašmenimis, kurie atrodė skaidrūs tarsi stiklas, ir plėšriai išsišiepė. – Na ką? Metas pratęsti. Neatsilikite nuo manęs, jūsų didenybe.

– O tu nesipainiok man po kojomis.

Juodu nušoko nuo kolonų tiesiai į geležies fėjūnų būrį, stojo petys petin ir pradėjo kirsti priešą su dviguba jėga. Dabar, kai jautė vienas kito paramą, nesitraukė nė per žingsnį. Netrukus geležies fėjūnų gretos gerokai praretėjo. Letenų ir nagų maišalynėje šmėžavo susikaupęs Ašo veidas ir nieko gero nežadanti Pako šypsena.

Paskutiniai gyvi likę priešų kariai, per stebuklą išvengę žūtį sėjančių ašmenų, puolė ropštis sienomis ir sprukti per stogo skyles, mėgindami išnešti kudašių.

Pakas, kurio marškiniai jau irgi spėjo virsti skutais, įsikišo į makštį durklus ir patenkintas apsidairė.

– Šauniai pasilinksminome.

Aš vis dar lindėjau už statulos nei gyva, nei mirusi. Pakas dirstelėjo į mane ir pridūrė:

– Nesitikėjau tokio šalto priėmimo. Argi dėl to vertėjo prisikelti iš numirusiųjų?!

Išsiropščiau iš savo slėptuvės, dusdama iš džiaugsmo prilėkiau prie jo ir stipriai apkabinau. Jis buvo tikras. Stovėjo priešais mane, o ne merdėjo kažkokio medžio drevėje, visų užmirštas ir apleistas.

– Be galo tavęs pasigesdavau, – sušnibždėjau įsikniaubusi į kaklą.

Pakas priglaudė mane prie krūtinės.

– Dėl tavęs sugrįžčiau iš paties pragaro, – sukuždėjo jis.

Šie žodžiai buvo tokie jam nebūdingi, kad net atšlijau. Žalios Pako akys suspindo ir man užėmė kvapą išvydus, kokie stiprūs jausmai slypi jų gelmėje. Tačiau netrukus bičiulis šyptelėjo ir vėl tapo toks pat kaip visada.

O aš staiga prisiminiau princą. Jis stovėjo atsirėmęs į koloną ir abejingai stebėjo mudu su Paku. Per veidą tekėjo kraujas ir tiško ant baltų katilėlių. Bejėgiškai karančioje rankoje jis vis dar spaudė kalaviją.

Pakas pasekė akimis mano žvilgsnį ir plačiai nusišypsojo.

– Paklausyk, prince! Sklinda gandai, kad tu išdavei Žiemos karalystę. Visas Laukmiškis gaudžia kaip suerzintas bičių avilys. Sako, jog mėginai nužudyti Rovaną, kai šis norėjo sutrukdyti jums su princese išsigelbėti. Matyt, būsiu kai ką praleidęs.

– Naujienos sklinda žaibu, – sunkiai ištarė Ašas ir pabandė kruvina ranka susiglostyti išsitaršiusius plaukus, bet persigalvojęs vėl ją nuleido. – Na, rytas prasidėjo neblogai.

– Tikra tiesa, – sutiko Pakas ir apžiūrėjęs nukautųjų kūnus suraukė nosį. – O šitie kas per vieni?

– Geležies fėjūnai, – paaiškinau. – Jau esu mačiusi juos anksčiau. Jie atlydėjo Tercijų į Žiemos rūmus, kai jis pagrobė iš sosto menės Metų laikų skeptrą.

– Metų laikų skeptrą? – perklausė Pakas išplėtęs akis. – Nieko sau! Dabar aišku, kodėl pasklido gandai apie karą. Vadinasi, Žiemos karalystė išties ruošiasi užpulti mūsiškę.

Jis dėbtelėjo į Ašą.

– Išeitų, kad mes priešai, prince? Puikumėlis. Tai gal negaiškime laiko ir pribaikime vienas kitą? Ar dar truputį palauksime?

– Liaukis, Šaunusis Robinai, – sudraudė Ašas, žvelgdamas į pašnekovą tokiu pat rūškanu žvilgsniu. – Nenorėjau, kad viskas taip pakryptų. O kautis su tavimi tuo labiau netrokštu.

Jis atsiduso vengdamas žiūrėti į mane.

– Kad jau esi čia, galėtum padaryti man paslaugą. Juolab kad tai atitinka tavo interesus. Palydėk Meganą į Vasaros karalystę.

8

Išsiskyrimas

– Tiek mažai teprašai? – kandžiai paklausė Pakas.

Aš nustebusi pažvelgiau į princą, netikėdamas savo ausimis. Jis ir dabar vengė mano akių, o Pakas tarškėjo nieko nepastebėdamas:

– Palydėti ją į Vasaros karalystę? Vieni juokai. Taip ir ketinau padaryti, nė nelaukdamas tavo pritarimo. Juk gelbėtojo misija man...

– Ką čia paistote?! – pratrūkau net išgąsdindama Paką. – Kaip, po galais, galiu grįžti?! Juk reikia ieškoti Metų laikų skeptro. Tik taip užkirsime kelią karui.

– Žinau, – tyliai atsiliepė Ašas, pagaliau pažvelgęs į mane ramiu ir ryžtingu žvilgsniu. – Tačiau tai Žiemos dvariškių reikalas. Sugrąžinti skeptrą – mano pareiga, o tau, Megana, geriau sugrįžti pas savuosius. Ten būsi saugi. Šįkart tu niekuo negali man padėti. Keliauk sau sveika namo.

Tokia išdavystė ne juokais įskaudino. Širdį it durklas pervėrė skausmas.

– Nuo pat pirmos akimirkos buvai sumanęs atsikratyti manimi ir planavai sugrąžinti Oberonui, – piktai iškošiau. – Vėl melavai. O aš, kvailė, patikėjau, kad mes kartu ieškosime skeptro.

– Niekada tau to nežadėjau.

Pakas sutrikęs žvelgė tai į mane, tai į princą.

– Vadinasi... tu nenori namo? – paklausė mano bičiulis.

Aš tik tūžmingai sužaibavau akimis ir Pakas trūktelėjo pečiais.

– Tai visa ši gelbėjimo operacija nuėjo šuniui ant uodegos? Tu nori atsikratyti manimi, princese? Regis, būsiu kažką pražiūrėjęs.

– Privalome leistis į skeptro paieškas, – pradėjau karštai aiškinti tikėdamasi, kad Pakas palaikys mano sprendimą. – Ašas vienas nesusidoros. Turime jam padėti ir...

– Ne, – nukirto princas. – To visai nereikia. Iš tavęs nebus jokios naudos. Kol tavosios burtų galios sustabdytos...

Jis kaltai nuleido galvą ir nutilo. Pakas prisimerkė.

– Sustabdytos? – grėsmingai perklausė jis. – Ar tai tavo rankų darbas, ką?

– Žinoma, kad ne! – atkirto princas, piktai dėbtelėjęs į Paką. – Tai padarė Mebė. Ji pabūgo, kad Megana pernelyg galinga, todėl griebėsi priemonių apginti mūsų karalystę.

Aš prisiminiau perregimą sieną, kuri kaskart iškildavo priešais, kai tik mėgindavau pasitelkti kerėjimo dovaną. Užplūdo pyktis. Kaip ji drįso!

– Tu žinojai! – užsipuoliau Ašą. – Žinojai ir nieko man nepasakei?!

Jis patraukė pečiais, regis, nė trupučio nesijausdamas kaltas.

– Karalienė įsakė tylėti. Kita vertus, koks skirtumas? Ne mano valioje tai pakeisti.

Aš pasisukau į savo bičiulį, kuris žvelgė į princą tokiu žvilgsniu, tarsi būtų pasirengęs pulti.

– Pakai, ar gali panaikinti užkeikimą? – viltingai paklausiau.

Jis papurtė galvą.

– Atleisk, princese. Tai tik karalienės Mebės arba jai prilygstančio valdovo, tarkime, Oberono jėgoms.

– O tai dar viena priežastis sugrįžti į Vasaros karalystę, – įsiterpė Ašas ir skausmingai susiraukęs pasitraukė nuo kolonos.

Ant akmenų liko raudona dėmė.

– Kur tu susiruošei? – neištvėrusi paklausiau, nes staiga išsigandau, kad jis išeis ir daugiau nebesugrįš.

Princas įkišo į makštį kalaviją vengdamas mano žvilgsnio.

– Už bokšto yra šaltinis, – paaiškino Ašas ir sunkiai patraukė prie išėjimo. Visa esybe pajutau, kad jis iš paskutiniųjų stengiasi nešlubuoti. – Jeigu neprieštarausite, norėčiau apsiprausti.

– O tada sugrįši? – nerimau.

Princas atsiduso.

– Šiandien niekur iš čia nejudėsiu, – patikino jis ir mostelėjo į kertę. – Antai toje skrynioje rasite antklodžių ir visko, ko reikia. Kurkitės ir ruoškitės nakvynei.

Skrynioje išties buvo kelios antklodės, gertuvės, lankas su strėlėmis ir butelis tamsaus vyno, kurio apdairiai nusprendžiau neliesti. Pakas atvilko visą glėbį malkų ir šakelę su nematytais žydrais vaisiais – patikino, kad juos galima valgyti.

Mes pradėjome rauti katilėlius, kad atlaisvintume vietą laužui, ir kaskart patraukusi stiebelį pajusdavau dilgtelint kaltę. Jie tokie gražūs, apsipylę gležnais, beveik perregimais žiedlapiais.

– Tu ne itin kalbi, princese, – sudrumstė tylą Pakas dėliodamas malkas. Įkypos žalios akys, regis, vėrė kiaurai. – Nuo to laiko, kai jo ledinė didenybė pasišalino, tu neištarei nė žodelio. Kas nutiko?

– Na... aš...

Kaip čia geriau jam pasiaiškinus? Juk nevalia imti ir prisipažinti, kad myliu princą. Vos tai išgirdęs Pakas gali iškviesti jį į dvikovą.

– Aš tiesiog bijau. Visur pilna nukautų geležies fėjūnų. Man vis atrodo, kad jie tuojau atgis ir užpuls mus, kai tik užmigsime.

Pakas užvertė akis.

– Tai vis tavo zombiai kalti. Niekaip nesuprantu, kurių galų žiūrėti siaubiakus, jeigu paskui tirti iš baimės.

– Visai aš netirtu, – burbtelėjau apsidžiaugusi, kad jis pakeitė temą.

– Taip ir patikėjau. Šviesos naktį savo kambaryje negesindavai, matyt, irgi vien dėl tarakonų.

Aš šyptelėjau. Ne tiek todėl, kad jis buvo teisus, kiek dėl atmintyje atgijusių senų gerų dienelių, kai gyvenau nesukdama galvos. Užteko padaryti namų darbus, lankyti pamokas ir galėdavau atsipūtusi mėgautis naujausiais filmais. Mudu su Robiu Gudfelu būtume įmanę iki ryto sėdėti ant sofos su kibirėliu spragintų kukurūzų ir žiūrėti serialą „Penktadienis, tryliktoji“. Įdomu, ar daug naujų serijų spėjo sukurti, kol manęs nebuvo?

Aš tylėjau. Pakas prunkštelėjo ir papurtė galvą.

– Na, tiek to. Žiūrėk, – tarė jis, mostelėjo ranka ir oras aplink mus suraibuliavo. Netrukus mirties sudarkyti geležies fėjūnų kūnai virto šakomis. – Ar taip geriau?

Aš linktelėjau, nors ir žinojau, jog tai viso labo optinė apgaulė. Negyvėliai vis dar buvo čia. Kas iš to, kad juos nuo mano akių slėpė kerai. Manęs neguodė posakis „Ko nematai, dėl to ir galvos neskauda“. Gerai bent tiek, jog Pakas liovėsi tardyti.

Tiesa, neilgam.

– Paklausyk, princese, – vėl prakalbo jis, kai laužas smagiai traškėdamas įsidegė.

Nelabai supratau, kaip Pakui pavyko jį įkurti, tačiau nutariau nesmalsauti. O jeigu netikėtai paaiškėtų, kad liepsnos irgi viso labo vaizduotės vaisius ir man tik atrodo, jog tapo šilčiau?

– Aš daug ko nežinau. Taigi klok viską tiesiai šviesiai nuo pat pradžių, – pareikalavo bičiulis.

Aš nurijau seiles.

– Viską?

– Žinoma! – patvirtino Pakas ir patogiau įsitaisė ant antklodės. – Taigi tau pavyko surasti Machiną? Ir tu išgelbėjai savo broliuką?

– A, štai kas tave domina, – lengviau atsidususi nutęsiau ir prisėdau greta. – Taip. Itanas vėl namuose, o fėjūnų pakištas antrininkas dingo lyg nebuvęs.

– O kas nutiko Geležies karaliui?

Aš prikandau lūpą.

– Jis nebegyvas.

Regis, Pakas pastebėjo, kaip pasikeitė mano balsas. Jis kilstelėjo, apglėbė mane per pečius ir prisitraukė arčiau. Tapo šilta ir jauku.

– Kaip man viskas įgriso, – graudžiai pasiguodžiau lyg maža mergaitė ir pajutau akyse besitvenkiančias ašaras. – Aš noriu namo.

Robinas kurį laiką tylėjo.

– Žinai, – galiausiai pasakė jis, – visai nebūtina keliauti į Vasaros karalystę. Galėčiau padėti tau sugrįžti į mirtingųjų pasaulį, jeigu tik nori.

– O argi Oberonas mane išleis?

– Kodėl ne? Juk tavo burtų galios sustabdytos. Vėl tapai paprasta mergaite. Galbūt ir Mebė patikės, kad tu nebekeli pavojaus Žiemos rūmų fėjūnams, ir paliks tave ramybėje.

Širdis džiaugsmingai suspurdo. Namai. Nejaugi aš išties galiu sugrįžti pas mamą, Luką ir Itaną? Ir vėl lankyti mokyklą, uždarbiauti per vasaros atostogas, gyventi kaip visi bendraamžiai? Tiesą sakant, nė nemaniau, kad taip labai viso to pasiilgsiu.

Galbūt ir ne itin gražu atsisakyti tikslo atgauti skeptrą, bet velniai jo nematė. Ašas nenori mano pagalbos. Savo priesaiką aš įvykdžiau, tad nieko nesu skolinga Žiemos rūmų dvariškiams. Juk nežadėjau visiems laikams likti Žiemos karalystėje.

– O tu? – paklausiau Pako. – Argi negavai įsakymo sugrąžinti mane Oberonui? Ar tau neklius už nepaklusnumą?

– Na, aš ir taip prisiviriau nemažai košės, – išsišiepęs paaiškino jis. – Jeigu pameni, nevalia buvo leisti tau keliauti į Geležies karaliaus valdas. Oberonas ras už ką man kailį nudirti. Tad koks skirtumas, viena nuodėme daugiau ar mažiau.

Jis kalbėjo apie tai kaip apie nereikšmingus niekus, tačiau aš pajutau didžiulę kaltę. Užsidengiau delnais ašarų priplūdusias akis. Kodėl taip nutinka, kad visi man brangūs žmonės turi kankintis ir rizikuoti gyvybe dėl manęs. Pakaks! Laikas susigrąžinti savąsias burtų galias, kad galėčiau atsimokėti geru už gerą.

– Kodėl manimi rūpiniesi? – tyliai paklausiau. – Kodėl visada pasirodai greta, kai tavęs reikia? Juk šiandien judu su Ašu galėtoje palydėti galvas.

Pajutau, kad Pako širdis pradėjo plakti greičiau, ir jis beveik negirdimai atsakė:

– Metas būtų ir pačiai susiprotėti.

Kilstelėjau galvą ir mūsų veidai atsidūrė visai greta. Bokštas skendėjo sutemose, bet katilėlių žiedai, regis, dar skaisčiau sušvito. Pako vyzdžiuose šokinėjo ugnies liežuvių atšvaitai. Ir nors lūpose tebežaidė nerūpestinga pašaipi šypsenėlė, akyse liepsnojantis jausmas buvo iškalbingesnis už viską.

Aš sulaikiau kvėpavimą. Sielos gilumoje pajutau atradimo džiaugsmą. Juk man ir anksčiau atrodė, kad mus kažkas sieja. Spurdanti širdis šnibždėjo, kad Pakas myli mane. Myli! Aš taip ir žinojau. Visada.

– Tu tiesiog akla, – sukuždėjo Šaunusis Robinas ir meiliai nusišypsojo. – Niekada nebūčiau išdrįsęs nepaklusti Oberonui, jeigu ne... Tik dėl tavęs aš... – Jis palenkė galvą ir mūsų kaktos susiglaudė. – Aš sugrįžau, nes mirštu iš meilės tau.

Mano širdis neramiai sudunksėjo. Kažkuri esybės dalis labai norėjo, kad tai būtų tiesa. Juk Pakas visada greta: patikimas, stiprus, rūpestingas. Mudu priklausome vieniems rūmams, taigi skersai kelio nestos joks kvailas įstatymas. O Ašas vis tiek mane palieka. Jis tvirtai apsisprendė. Tai kodėl nepamėginus užmegzti santykių su Paku?

Jis prisislinko dar arčiau, beveik lietė lūpomis manąsias, tačiau man akyse tebestovėjo Ašas. Nedavė ramybės prisiminimas apie aistrą veide ir žvilgsnį, kai bučiuodamas rijo mane akimis. Pako kvėpavimui tvilkant skuostą vėl pasijutau tikra išdavikė. „Ne, – pasakiau mintyse. – Ne dabar. Atleisk, Pakai!“

Nežymiai pasitraukiau į šalį, norėjau viską jam paaiškinti, bet tuo metu pasirodė Ašas.

Nejudantis siluetas juodavo vakarėjančio dangaus fone. Ant veido krito blausi katilėlių skleidžiama šviesa. Princo plaukai dar tebebuvo drėgni. Drabužius jis, matyt, susitvarkė pasitelkęs burtus ar dar ką nors. Akyse šmėstelėjo nuostaba ir nuoskauda. Ašas suspaudė kumščius, bet veikiai susitvardė ir veidas tapo šaltas, lyg nukaltas iš akmens.

Pakas nustebęs pažvelgė į mane ir pasisuko.

– A, čia tu, prince, – linksmai pasakė jis. – Atleisk, buvau visai tave užmiršęs.

Bandžiau pagauti Ašo žvilgsnį, parodyti, kad jis viską suprato klaidingai, tačiau princas nė nepažvelgė mano pusėn.

– Norėčiau, jog ryte jūsų čia nė kvapo neliktų, – šaltai iškošė jis mostelėjęs ranka. – Ir tavęs, ir princesės. Nešdinkitės iš mano žemių. Įstatymas suteikia man teisę nudėti jus vietoje už tai, kad pažeidėte sieną. Jeigu pamatysiu dar kartą Tir Na Noge, nesitikėkite pasigailėjimo.

– Neverta taip karščiuotis, jūsų šviesybe, – pašaipiai atkirto Pakas. – Mes ir patys su malonumu apleisime šias vietas. Tiesa, princese?

Man galiausiai pavyko pagauti Ašo žvilgsnį ir širdis apmirė. Jame tebuvo stingdantis abejingumas ir nė krislelio šilumos.

– Taip, – vos įstengiau išspausti.

Štai ir viskas. Baigėsi mano viešnagė Niekadaniekada. Metas namo.

Ašas pradėjo vilkti į lauką šakomis paverstus geležies fėjūnus. Plušėjo negirdimai ir sparčiai, tarsi apsėstas. Kai negyvėlių viduje nebeliko, princas išsitraukė iš skrynios butelį vyno ir įsitaisė tolimiausioje kertėje, niūriai žvairakiuodamas pro žalsvą butelinį stiklą. Jo poza aiškiai bylojo, kad geriausia jį palikti ramybėje, tad nesiryžau artintis. Laimei, Pakas daugiau nemėgino manęs pabučiuoti, tačiau nesitraukė nė per žingsnį ir vis slapčiomis šypsojosi, rodydamas, kad nieko nepamiršo.

Aš nežinojau, ko griebtis. Mintys susijaukė, niekaip nepajėgiau jų surikiuoti. Kai sutemo, Ašas netikėtai pašoko ir pareiškė einąs pasižvalgyti, ar nesislapsto kur netoliese dar geležies fėjūnų. Jis išsiskubino nė neatsisukdamas. Mane plėšė troškimas ir bėgti jam iš paskos, ir išsiverkti Pakui ant peties. Tačiau nepadariau nei to, nei to, tik suburbėjau, kad metas miegoti, ir įsirangiusi į lovą užsitraukiau ant galvos antklodę, tetrokšdama pasislėpti nuo jų abiejų.

TĄNAKT NIEKAIP nepajėgiau užmigti. Gulėjau susigūžusi į kamuolėlį, klausiausi, kaip saldžiai parpia Pakas, ir rijau ašaras.

Ir kurių galų man liūdėti? Juk rytoj laukia kelias namo. Vėl pamatysiu mamą, Itaną, Luką. Be galo jų visų pasiilgau, netgi patėvio. Neturėjau nė menkiausio supratimo, kiek laiko praėjo žemėje nuo mano dingimo, bet bala nematė. Svarbiausia, kad aš sugrįšiu! Net jeigu mama su Luku spėjo pražilti, o keturmetis broliukas išaugo, net jeigu praėjo šimtas metų ir visi tie, kuriuos pažinojau... Aš sudrebėjau. Geriau apie tai negalvoti. Namie viskas bus kaip seniau. Aš vėl pradėsiu lankyti mokyklą, išmoksiu vairuoti automobilį, gal net šoksiu išleistuvių puotoje. Su Paku, kuris būtinai mane į ją pakvies. Ši mintis pasirodė tokia paika, kad vos nenusijuokiau rydama neišverktas ašaras. Kad ir kiek svajočiau apie ankstesnį gyvenimą, visada ilgėsiuosi šio stebuklingo pasaulio ir kerų. Niekadaniekada suvirpino slapčiausias mano sielos stygas, atskleidė tiek nuostabių dalykų. Argi galėsiu gyventi kaip kadaise, kai žinau, kad ji tikrai yra? Stebuklų pasaulis tapo mano pačios dalimi. Iki gilios senatvės vis ieškosiu akies krašteliu slaptų durų, dairysiuosi, bene šmėstelės kur paslaptingas šešėlis. Ir lauksiu vienintelio Žiemos šalies princo, kurį praradau visiems laikams.

Regis, vis dėlto trumpam buvau prisnūdusi, nes kai praplėšiau akis, bokšto menė skendėjo blyškių žvaigždžių dulkėse. Katilėliai buvo spėję išsiskleisti ir liejo aplink švelnią šviesą, tarsi kiekvienoje taurelėje tarp gležnų žiedlapių būtų paslėpta po mėnuliuką. Ore virš žiedų kilimo sklandė lengvi tarsi pūkas vabzdžiai ir drugeliai. Plonyčiai sparneliai blizgėjo. Negirdimai pakilau iš patalo, kad neprižadinčiau Pako, ir žengiau per katilėlių kilimą svaigdama nuo nuostabaus aromato. Ant piršto nutūpė žydra peteliškė, lengvutė ir sukri kaip plunksnelė. Vieno mano kvėptelėjimo pakako, kad ji pakiltų ir nuplasnotų toliau, link tamsaus silueto, dunksančio menės viduryje.

Ašas stovėjo ant gėlių kilimo užmerkęs akis. Aplinkui laigė mažutės žvaigždelės. Galiausiai jos susiliejo į vieną perregimą pavidalą. Išvydau merginą ilgais sidabriniais plaukais. Ji buvo tokia nuostabi, kad man net žadą užgniaužė. Nepažįstamoji ištiesė rankas, beveik liesdama Ašui veidą, ir jis atmerkęs akis ilgesingai sužiuro į ją. O nežemiška gražuolė staiga perėjo kiaurai jį ir pažiro žiežirbų spiečiumi.

– Ar tai... Ariela? – tyliai paklausiau prisiartinusi.

Princas atsigręžė. Išplėstose akyse blykstelėjo nuostaba, pyktis, sumišimas. Galiausiai jis sunkiai atsiduso ir nusuko žvilgsnį.

– Ne, – sukuždėjo, kai fėjūnės pavidalas vėl pasirodė ir pradėjo šokti tarp žiedų. – Ne visai.

– Jos dvasia? – kvočiau.

Jis papurtė galvą ir neatsitraukdamas lydėjo akimis nuostabiąją šokėją, skraidžiojančią ir besisukiojančią virš katilėlių, apsuptą peteliškių.

– Ir ne dvasia. Mes neturime pomirtinio gyvenimo. Tad nėra ir dvasių, kurios galėtų pasirodyti. Tai viso labo... atmintis.

Ašas vėl atsiduso ir prakalbo dar tyliau:

– Ji labai mylėjo šią vietą. Ir gėlės... neužmiršo jos.

Staiga aš viską supratau. Tai, ką matau, yra princo atmintyje išlikęs Arielos pavidalas. Tokios, kokią jis regi. Nuostabios, laimingos, kupinos gyvybinių galių. Princo ilgesys buvo toks stiprus, kad įgijo apčiuopiamą pavidalą. Na ir kas, jog tik akimirksniui. Jį aplankė ne pati Ariela, bet svajonė apie ją, prisiminimas tos būtybės, kuri seniai paliko stebuklų pasaulį.

Ašaros užplūdo akis ir aš pravirkau. Nuo jų pradėjo peršėti žaizdą ant skruosto, bet man tai nerūpėjo. Temačiau princą: jo sielvartą, vienatvę ir meilę. Meilę kitai merginai, ne man. Širdis plyšte plyšo, nepajėgiau ištarti nė žodžio. Kažkodėl tvirtai žinojau, kad šiuo metu Ašas atsisveikina su mumis abiem.

Mudu ilgai stovėjome apgaubti tylos ir žiūrėjome, kaip Ariela, atgijusi prisiminimu, šoka tarp gėlių, kaip lengvas vėjelis plaiksto vaiduokliškus plaukus, kaip virš jos plasnoja drugeliai. Ar ji išties buvo tokia tobula? O gal Ašas tiesiog mato ją tokią?

– Man metas, – tyliai pasakė princas ir aš supratau, kad tai neišvengiama.

Laukiau ir jis galiausiai pasisuko į mane. Atšiaurus, nuostabus ir nepasiekiamai nutolęs per daugybę šviesmylių.

– Perduok Šauniajam Robinui, kad kuo greičiau pargabentų tave namo. Čia nesaugu.

Gerklę užgniaužė aitrus gumulas, akyse vėl susitvenkė ašaros ir aš trūksmingai atsidusau. Nors protas tvirtino, jog turiu prikąsti liežuvį, ir jau iš anksto žinojau atsakymą į būsimą klausimą, vis dėlto nesusilaikiau:

– Ar mes dar kada nors susitiksime?

Jis papurtė galvą.

– Aš nesąžiningai pasielgiau su tavimi, nes puikiausiai žinau mūsų įstatymus. Nuo pat pradžių suvokiau, kad viskas baigsis... būtent taip. Tačiau numojau ranka į sveiką protą ir dėl to prašau man atleisti.

Ašas kalbėjo ramiai ir mandagiai, tačiau išgirdus tolesnius žodžius širdį tarsi replėmis suspaudė.

– Po šios nakties mes vėl tapsime priešais. Tavo tėvas ir mano motina kariaus vienas prieš kitą. Taigi jeigu mūsų keliai dar kartą susikirs, galiu tave net nužudyti. – Princas primerkė akis ir galiausiai lediniu tonu pridūrė: – Šįkart aš nejuokauju, Megana.

Jis pasisuko ketindamas eiti. Nežemiškas katilėlių spindėjimas dar labiau išryškino nepaprastą jo grožį. O kiek tolėliau skraidžiojo ir sukosi Ariela, kuriai neskaudėjo galvos dėl gyvųjų liūdesio ir kančių.

– Sugrįžk namo, Megana, – tarė Žiemos princas. – Ir užmiršk viską. Tau čia ne vieta.

Miglotai tepamenu, kaip praėjo likusi naktis. Regis, įsikniaubusi į pagalvę daviau valią ašaroms. O rytą pro skylėtą stogą pradėjo didžiuliais dribsniais kristi sniegas ir padengė viską aplinkui.

Katilėlių spindėjimas išblėso. Ašas išėjo.

9

Šauksmas

Kitą vakarą mudu su Paku priėjome Laukmiškio proskyną.

– Jau nebetoli, princese, – patikino jis ir padrąsino mane šypsena.

Už kelių žingsnių sniego ir ledo plotai baigėsi. Tolumoje tamsavo niūrus neįžengiamas tankumynas, gaubiamas amžinų sutemų.

– Mums teliko įveikti Laukmiškį ir tu atsidursi namuose. Nespėsi nė apsidairyti, kaip vėl pradėsi stumti įprasto nuobodaus gyvenimo dienas.

Pamėginau ir aš nusišypsoti, bet nieko neišėjo. Nors širdis tankiau suplakė, vos prisiminus namus, artimuosius ir net vasaros stovyklą, tuo pat metu negalėjau atsikratyti nuojautos, kad prarandu dalį sielos. Visą kelią gręžiojausi, bene pamatysiu mus per sniegynus atsivejantį Ašą. Be galo troškau jį išvysti. Tegul ir paniurusį, nepatenkintą, nekalbų. Tačiau aplinkui nebuvo nė gyvos dvasios. Tir Na Nogas atrodė bauginamai ramus. Susidarė įspūdis, kad mudu su Paku vienutėliai visame pasaulyje. Kai saulė pakibo ties horizontu, o šešėliai pailgėjo, supratau, kad daugiau nebepamatysiu Žiemos princo. Jis išėjo visiems laikams.

Man virpėjo smakras, tačiau stengiausi neverkti. Nenorėjau aiškinti Pakui, ką išgyvenu. Jis jau ir taip pastebėjo, kad esu sugniužusi, ir mėgino išblaškyti nesibaigiančiais juokeliais ir klausimais. Kas nutiko, kai mes palikome jį ir patraukėme ieškoti Machinos? Kaip pasiekėme Geležies karalystę? Kokia ji? Pasakojau apie viską, nors, žinoma, stengiausi nė žodeliu neprasitarti, kaip klostėsi mudviejų su Ašu santykiai. Pakas ir taip turėjo pakankamai priežasčių neapkęsti Žiemos princo, tad beliko viltis, kad apie mano jausmus Ašui jis niekada nesužinos.

Mums prisiartinus prie tamsaus Laukmiškio, kairėje pusėje kažkas sušmėžavo. Pakas tučtuojau pasisuko ir išsitraukė durklą. Iš medžių paunksmės svirduliuodama išniro liesa mergina ir netekusi jėgų parkrito netoli mūsų. Lieknas lankstus kūnas buvo žalias kaip samanos, plaukai priminė susivijusius vynuogienojus. Juk tai driadė^12!

Vargšelė visa tirtėjo. Plačiai atvėrusi burną it žuvis, išmesta ant kranto, kvėpė orą ir mėgino pakilti. Tada priglaudė ilgą kaulėtą ranką prie gerklės, tarsi kas būtų ją smaugęs.

– Padėkite! – pradėjo maldauti, išplėtusi baimės sklidinas rudas akis. – Mano medis...

– Kas jam nutiko? – paklausė Pakas ir bandė pakelti driadę, bet ji atsvarino galvą ir suglebo jo rankose.

– Ei! – šūktelėjo mano bičiulis ir lengvai papurtė nepažįstamąją. – Atsipeikėk. Kur tas tavo medis? Ar jį kas nors nukirto?

– Ap-apnuodijo, – dusdama išspaudė driadė.

Vargšelės akys išsprogo, ji tarsi suakmenėjo. Paskui kūnas keistai šiugždėdamas sulinko ir tapo panašus į sausų šakų ryšelį. Aš prisiminiau, ką Ašas pasakojo apie fėjūnus ir mirtį. Kaip liūdna! Vadinasi, šios nelaimėlės gyvenimas baigėsi ir jos daugiau paprasčiausiai nebebus?

Pakas atsiduso, nulenkė galvą ir pakėlė nebegyvą driadę. Ji atrodė išdžiūvusi ir trapi tarsi stiklinė, vis dėlto jam pavyko nunešti ją į tankumyną. Pakas atsargiai paguldė mirusiąją po didžiuliu medžiu, tyliai ištarė kažkokius žodžius ir pasitraukė.

Iš pradžių nieko nenutiko, tačiau staiga iš žemės išvirto milžiniškos šaknys, apsivijo driadę ir įsitraukė. Teprireikė kelių sekundžių, kad ji pradingtų mums iš akių.

Mudu su Paku kurį laiką pastovėjome. Nė vienam nesinorėjo nutraukti slogios tylos.

– Ką reiškia žodžiai, kad jos medį apnuodijo? – galiausiai paklausiau.

Pakas sujudo.

– Eime, pamėginsime išsiaiškinti, – niūriai šyptelėjęs pasiūlė jis.

ILGAI IEŠKOTI neteko. Po kelių minučių mes ėmėme pastebėti vis daugiau medžių su kreivomis nudžiūvusiomis šakomis, kol galiausiai pasiekėme pražūtingos negalios paliestą plotą. Pažįstamas vaizdas. Šioje vietoje miškas sirgo ir merdėjo. Medžiai virto pamėkliškais metaliniais strypais. Tiesiog iš žemės augo ir stiebėsi į viršų kreivi žibintų stulpai. Žibintų skleidžiama šviesa pamėkliškai pulsavo. Medžių šaknys ir kamienai buvo apraizgyti metaliniais laidais, kurie smaugė juos tarsi juodai rusvos lianos. Aplinkui tvyrojo slogus puvėsių ir vario kvapas.

– Ši bjaurastis plinta, – sumurmėjo Pakas ir prisidengė ranka nuo vėjo gūsio, kuris suvėlė man plaukus ir išpešė drabužius. – Prieš kelis mėnesius nieko panašaus čia dar nebuvo, – mąsliai nutęsė jis ir pasisuko į mane. – Kiek pamenu, tu sakei nužudžiusi karalių Machiną?

– Taip. Jis nebegyvas, – patvirtinau ir sudrebėjau pažvelgusi į mirštantį mišką. – Bet tai nereiškia, jog pačiai Geležies karalystei atėjo galas. Tercijus minėjo, kad dabar jie turi naują karalių.

Pakas primerkė akis.

– Naujas karalius?! Tu man apie tai nieko nepasakojai, princese, – priekaištingai sumurmėjo jis ir apsidairė purtydamas galvą ir dūsaudamas. – Dar vienas Geležies karalius! Kad juos kur velniai griebtų, kiek dar jų turėsime nužudyti?! Nejaugi jie dauginasi kaip žiurkės?

Aš suraukiau kaktą, vos pagalvojusi apie dar vieną žūtbūtinę dvikovą. Vėjo gūsiai kaukdami įsisuko į pražudytą mišką, metalinės šakos kraupiai sugirgždėjo ir mane nupurtė drebulys. Pakas kostelėjo ir pasisuko eiti.

– Mums metas, princese. Kol kas mudu nieko negalime padaryti. Geriau pasirūpinkime, kad tu kuo greičiau pasiektum namus.

Namai. Mano mintys nukrypo į šeimą, įprastą gyvenimą, kuris jau buvo ranka pasiekiamas. Tačiau netrukus vėl sugrįžo į Niekadaniekada, kuri iš lėto, bet nenumaldomai nyko. Ir aš apsisprendžiau.

– Ne, – pareiškiau.

Pakas atsisuko ir sutrikęs ėmė mirksėti.

– Apie ką tu čia?

– Dar negaliu grįžti namo, Pakai.

Aš vėl apsižvalgiau. Stebuklų pasaulis iš lėto merdėjo, jam iškilo didžiulė Machinos sėjamos pražūties grėsmė.

– Tik pažiūrėk. Fėjūnai žūsta! Negaliu užsimerkti ir apsimesti, kad nieko neatsitiko.

– Kodėl? – paklausė Pakas.

Aš suklapsėjau blakstienomis, sutrikusi dėl tokio lengvabūdiško atsainumo. Tačiau bičiulis tik šyptelėjo ir suskato aiškinti:

– Tu ir taip labai daug nuveikei, princese, ir ne mažiau išgyvenai. Man atrodo, pelnytai grįžti į namus. Velniai griebtų, vienu Geležies karaliumi tu jau pasirūpinai. Niekadaniekada taip lengvai nepražus, patikėk manimi.

– O kaipgi skeptras? – nerimau. – O karas? Reikia įspėti Oberoną, kad Mebė ketina pulti jo karalystę.

Pagalvojęs apie tai Robinas neryžtingai gūžtelėjo pečiais.

– Aš pamėginsiu iškloti jam viską, princese, jeigu jis, žinoma, vos mane pamatęs nepavers žiurke. O skeptro, jeigu pameni, leidosi ieškoti Žiemos princas. Taigi mūsų pagalbos jam nereikia.

Aš mėginau prieštarauti, tačiau Pakas nekantriai mostelėjo ranka.

– Karas vis tiek prasidės, princese. Tai sena istorija. Žiema ir Vasara visada nesutarė. Nespėja nė šimtmetis praeiti ir vėl kyla konfliktas. Bet viskas susitvarkys. Metų laikų skeptras vienaip ar kitaip atsidurs ten, kur jam būti priklauso, ir gyvenimas tekės įprasta vaga.

Aš suraukiau kaktą prisiminusi Mebės žodžius, ištartus Miško valdovui skeptro perdavimo iškilmėse.

– O kaipgi manasis pasaulis? Mebė sakė, kad skeptras negali likti Vasaros karalystėje ilgiau, nei priklauso, kitaip Žemę ištiks katastrofa. O jeigu skeptras atsidurs Geležies karaliaus rankose? Juk tai reikštų tikrą pražūtį?

Pakas pasikasė pakaušį.

– Na... Visko gali būti.

– Kas gi mūsų laukia tokiu atveju?

– Važinėsimės rogėmis po Mahavių dykumą^13.

Apstulbusi spoksojau į jį.

– Negalime leisti, kad taip atsitiktų, Pakai! Kas tau darosi?! Nejau manai, kad galiu likti nuošalyje?!

Jis vis taip pat atsainiai patraukė pečiais. Mane baisiai siutino jo abejingumas, tad nusprendžiau nusitaikyti į silpną vietą.

– Tu paprasčiausiai bijai. Vos pamatei geležies fėjūnus ir prikrovei pilnas kelnes. Niekada nebūčiau pagalvojusi, kad esi toks bailys.

– Aš juk bandau tave apsaugoti! – pratrūko Pakas atsisukęs į mane. Išvydusi jo sublizgusias akis net žingtelėjau atgal. – Tai ne žaidimas, Megana! Netrukus čia užvirs tokia velniava, kad nė nespėjusi sumirksėti galvą palydėsi!

Mane pagavo teisėtas įtūžis. Gal jau užtenka man nurodinėti ir amžinai bauginti būtais ir nebūtais dalykais!

– Aš pajėgsiu ir pati apsiginti, Pakai! – tulžingai atšoviau. – Nesu kokia nors kvaiša iš futbolo komandos palaikymo grupės, kuriai reikia tavo globos. Jau patyriau, ką reiškia žudyti. Aš paklojau patį Geležies karalių. Dar ir dabar regiu jį košmaruose. Aš atėmiau gyvybę! Ir jeigu iškils būtinybė, vėl tai padarysiu!

– Žinau! – karštai suriko jis ir sumosavo rankomis. – Neabejoju, jog velsiesi į bet kokį pavojų, kad tik mus išgelbėtum. Tai man ir kelia nerimą. Tu pernelyg menkai pažįsti šią šalį, todėl ir esi tokia bebaimė. Čia netrukus kils tikras pragaras, o tu leidi sau užmegzti romaną su priešu! Žinau, kas nutiko tarp jūsų Geležies karalystėje, ir vos nenuvirtau, kai išgirdau. Aš myliu tave, velniai griebtų, ir netrokštu išvysti, kaip būsi suplėšyta į skutelius!

Net sudrebėjau išgirdusi šį netikėtą prisipažinimą, o ir tai, ką jis išklojo apie mudu su Ašu.

– Tai tu... žinojai? – mikčiodama pasitikslinau.

Jis pašaipiai dėbtelėjo į mane.

– Gana ilgai gyvenu margame pasaulyje, princese. Neverta manęs laikyti kvaileliu. Reikia būti aklam, kad nepastebėtum, kokiomis akimis tu žiūri į princą. Matyt, Machinos karalystėje tarp jūsų šis bei tas nutiko. Tačiau kai tik sugrįžote, berniukas kaipmat prisiminė, kad nevalia įsimylėti Vasaros fėjūnės.

Aš iškaitau kaip aguona, o Pakas palingavo galva.

– Tylėjau tik todėl, kad jis jau buvo apsisprendęs su tavimi išsiskirti. Tu nė neįtari apie galimus tokios meilės padarinius, o Ašas kuo puikiausiai viską supranta. Nors ir nesu nusiteikęs žarstyti jam komplimentų, turiu pripažinti, jog jis pasielgė tinkamai.

Pajutau, kad dreba smakras. Pakas paniekinamai prunkštelėjo, tačiau pastebėjęs, jog netrukus pravirksiu, suminkštėjo.

– Užmiršk jį, Megana, – švelniai patarė jis. – Ašas nevertas tavo meilės. Net jeigu įstatymas nebūtų prieš jus, Žiemos princas pamestų tave. Patikėk manimi, aš tikrai žinau, nes ne kartą esu su juo susidūręs.

Čia aš vis dėlto nesusivaldžiau ir apsižliumbiau.

– Negaliu, – sušnibždėjau ilgiau nepajėgdama slėpti sielvarto, kuris graužė visą rytą.

Vargšas Pakas! Jis ką tik prisipažino, kad myli mane, o aš neįstengiau sulaikyti ašarų dėl kito. Tiesiog neįsivaizdavau gyvenimo be Ašo. Juk jis toks narsus ir ryžtingas. Kita vertus, kai žvelgė į mane, akyse netilpo švelnumas, tarsi aš būčiau jam brangiausia būtybė pasaulyje. Ne kartą patyriau, kad po šaltu uždarumo kiautu slypi nuostabi sužeista siela.

– Aš negaliu jo užmiršti! Ir ilgiuosi. Suprantu, kad jis priešas ir kad mes sulaužėme visas taisykles. Na ir tegul! Man be galo jo stinga, Pakai.

Bičiulis atsiduso, nežinia, iš gailesčio ar apmaudo, ir prisitraukė mane. Kūkčiojau prigludusi prie ištikimos krūtinės, nuplaudama ašaromis visa tai, kas akmeniu gulė ant širdies nuo pat tos dienos, kai išvydau Ašą sosto menėje. Pakas nieko nesakydamas glaudė mane ir glostė galvą kaip senais gerais laikais. Galiausiai aš iki valiai prisiverkiau ir pradėjau šniurkščioti nosimi, vis dar įsikniaubusi į marškinius.

– Na, palengvėjo? – tyliai paklausė jis.

Aš linktelėjau ir pasitraukiau šluostydamasi ašarotas akis. Skausmas niekur nedingo, bet šiek tiek atlėgo. Supratau, jog turi praeiti daugybė metų, kad jo nebeliktų, jeigu tai išvis įmanoma, tačiau širdis jautė – privalau dabar ištarti Ašui sudie visiems laikams. Galbūt tada pajėgsiu jį paleisti?

Pakas prisiartino ir uždėjęs rankas ant pečių prisitraukė.

– Suprantu, jog pernelyg spartinu įvykius, – sušnabždėjo į ausį, – bet tiesiog noriu, kad žinotum. Aš lauksiu, o kai tavo skausmas atlėgs, būsiu šalia. Atmink tai, princese.

Užuot atsakiusi, tik linktelėjau. Pakas spustelėjo pečius ir pasitraukė duodamas man laiko nusiraminti. Kai vėl atsisukau, jis stovėjo atsirėmęs į medį. Tas pats šimtą metų pažįstamas vaikinukas, kurio veide vos tilpo šypsena.

– Na, ką? – paklausė jis ir atsiduso. – Ar man pavyko tave perkalbėti?

– Ne.

– Kaip tik šito ir bijojau, – prisipažino Pakas, tada stryktelėjo ant seno kelmo, susikryžiavo rankas ant krūtinės ir žvaliai kilstelėjęs galvą pasidomėjo: – Taigi koks tolesnis mūsų planas, gudrioji princese?

Norėjau nusišypsoti, bet staiga apėmė keistas jausmas. Kojas pradėjo badyti tarsi adatomis, krūtinę nusmelkė nesuprantamas nerimas. Visa oda pašiurpo, lyg po ją būtų ropinėjusios skruzdėlės. Tiesiog nepajėgiau nustygti vietoje, nelyginant tai būtų gyvybės ar mirties klausimas. Galiausiai prieš savo valią pradėjau žirglioti tolyn nuo Pako, link miško.

– Kas nutiko, princese? – paklausė Pakas ir nušoko nuo kelmo. – Kokia musė tau įgėlė?

Pravėriau burną atsakyti, tačiau nesuprantama jėga vos neparbloškė ant žemės, tad tesugebėjau aiktelėti. Pakas ištiesė man ranką, bet aš pati to nenorėdama atšokau.

– Kas man darosi?! – suklykiau.

O paslaptinga jėga vis traukė miško pusėn.

– Aš nepajėgiu... sustoti. Kas man nutiko?!

Pakas sugriebė už rankos ir trūktelėjo prie savęs. Man pasirodė, kad tuojau perplyšiu per pusę. Vėl surikau iš siaubo. Mano bendražygis išblyško ir atgniaužė pirštus leisdamas eiti.

– Tai šauksmas, – paaiškino jis, skubiai žingsniuodamas įkandin. – Kažkas nori tave matyti. Ar tu niekam nedavei jokio pažado? O plaukų, kraujo ar drabužio skiautės?

– Ne! – suklykiau aš ir pabandžiau įsikibti į lianą, bet rankas nudiegė baisus skausmas ir teko ją paleisti. – Niekam nieko nežadėjau ir nedaviau! Kaip man sustoti?!

– Nieko neišeis, – atsakė Pakas bėgdamas greta manęs. Kiek galėjau spręsti iš akių, buvo ne juokais sunerimęs, bet daugiau nemėgino manęs sulaikyti. – Jeigu pajunti šauksmą, turi jam paklusti. Jeigu spyriosiesi, bus tik blogiau. Nesijaudink, – paguodė jis, nutaisęs juokingą grimasą. – Juk aš su tavimi.

– Nieko sau patarimas! – tūžmingai išspaudžiau ir grįžtelėjau mėgindama nuverti Paką priekaištingu žvilgsniu. – Juk tai primena siaubiaką „Kūno grobikų įsiveržimas“! Kaip galiu nesijaudinti?!

Pabandžiau vėl įsikibti į medį. Reikėjo kaip nors sustabdyti paklusti nenorinčias kojas. Niekų darbas. Rankos irgi liovėsi paisyti mano valios. Paskutinį kartą grįžtelėjau į Paką ir paklusau keistai neįveikiamai traukai. Tegul kūnas pats sprendžia, ką daryti.

Skutau per mišką kaip kovinę užduotį vykdanti kariūnė. Jokios kliūtys, išskyrus pačias neįveikiamiausias, man buvo nebaisios. Ropščiausi per uolas ir išgriuvusius medžius, be vargo įveikiau gilias daubas, skverbiausi pro dygliuotus tankumynus, kaskart aikčiodama, kai spygliai plėšė drabužius ir braižė odą. Pakas neatsiliko nė per žingsnį, neramiai rydamas mane žvilgsniu, tačiau nemėgino stabdyti. Aš uždusau, atmušti padai degė, ant rankų neliko sveikos vietos: iš gilių įdrėskimų sunkėsi kraujas, bet man lengviau buvo lėkti kaip akis išdegus, nei sustoti. Mudu su Paku tęsėme šį beprotišką žygį per mišką, vis labiau toldami nuo Tir Na Nogo, kol atsidūrėme nepažįstamose vietose.

Artėjant vakarui mįslingas užkeikimas galiausiai liovėsi veikęs. Kojos staiga pačios sustojo ir aš žnektelėjau nosimi tiesiai į purvą. Pribėgęs Pakas mikliai padėjo atsikelti ir susirūpinęs puolė klausinėti, ar neužsigavau. Atsakyti pavyko ne iš karto. Beveik nejaučiau kojų ir tegalėjau godžiai gaudydama orą džiūgauti, kad kūnas vėl priklauso man.

– Kur mes? – vargais negalais išspaudžiau, kai tik atgavau kalbos dovaną.

Apsižvalgiusi pamačiau, kad atsidūrėme kažkokio kaimelio pakraštyje. Aplink duobę su laužaviete pusračiu stovėjo palaikės šiaudinės lūšnelės. Mėtėsi nugremžti žvėrių kaulai ir šonkauliai, nudirti kailiai. Virš jų zyzė tuntai musių.

– Man regis, anksčiau čia gyveno goblinai, – pasakė Pakas.

Aš atsirėmiau į jį vis dar sunkiai alsuodama, o jis išsišiepęs pasidomėjo:

– Ar pastaruoju metu tau nepasitaikė susipykti su kokiu nors šios padermės atstovu, princese?

– Ką? Ne, – paneigiau ir nusibraukusi prakaitą nuo kaktos dejuodama susmukau ant rąsto. – Bent jau man taip atrodo.

– Štai kur jūs, – pasigirdo balsas iš miško proskynos.

Aš pašokau ir apsidairiau, bet nieko nepamačiau.

– Vėluoji. Jau pagalvojau, kad pasiklydai ar tapai kieno nors grobiu. Kita vertus, kaip galima tikėtis iš tavęs punktualumo, juk tu mirtingoji.

Širdis neramiai sudunksėjo. Aš galiausiai atpažinau šį balsą! Vėl puoliau sukioti galvą į visas puses, tačiau, žinoma, nieko nepastebėjau, kol Robinas pačiupo už rankos ir paragino pažvelgti į miško pakraštį. Mėnulio šviesoje išvydau šešėliuose skendintį seną rąstą prie pat kaimelio ribos. Iš pradžių nieko ant jo nemačiau, paskui (ar dėl to, kad sumirksėjau, ar pasikeitus apšvietimui) išvydau didžiulį pilką katiną. Jis tupėjo aprietęs letenas uodega, kuri priminė šepetį buteliams šveisti, ir tingiai dyrėjo į mane auksinėmis akimis.

– Grimalkinai!

Katinas pasimarkstė. Atrodė nė trupučio nepasikeitęs. Ilgaplaukis pilkas kailis beveik susiliejo su blausia mėnulio šviesa ir mirguliuojančiais šešėliais. Pasileidau prie seno pažįstamo, bet jis nesiteikė atkreipti į mane dėmesio, nes labai susikaupęs laižė priekinę leteną. Be galo norėjau čiupti jį ir suspausti glėbyje. Būčiau taip ir padariusi, jei ne mintis, kad jis nepakenčia familiaraus elgesio ir gali aštriais nagais paversti mano veidą maltiniu.

Pakas plačiai išsišiepė.

– Sveikas, katine! – sušuko jis ir pamojavo. – Senokai nesimatėme. Ar tau turime dėkoti už šias lenktynes su mirtimi?

Katinas saldžiai nusižiovavo.

– Daugiau niekada nebandysiu prisišaukti žmogaus, – sumurkė jis ir pasikasė paausį. – Užuot akis pražiūrėjęs, galėjau ramiai nusnausti. Kur taip ilgai buvai? Matyt, pyneisi koja už kojos?

Galiausiai prisiminiau, kad kartą pažadėjau Grimalkinui pasirodyti vos pašaukta, jeigu katinas padės man surasti broliuką. Tiesa, tada nė neįtariau, kuo tai baigsis. Kadangi mudu sulygome, dabar, regis, atidaviau skolą.

– Ką tu čia veiki, Grimai? – paklausiau neišmanydama, juoktis ar verkti.

Žinoma, džiaugiausi jį matydama, bet pašėlęs lėkimas goblinų žemėmis neįkvėpė. Nejaugi sukoriau tokį kelią vien tam, kad pasilabinčiau?

– Tikiuosi, kad prisikvietei mane čia dėl svarbaus reikalo. Vos galo negavau per tavo malonę. Ko tau iš manęs reikia?

Grimalkinas pasiraivė ir pradėjo gražintis nugarą.

– Man asmeniškai iš tavęs nieko nereikia, mirtingoji, – pareiškė jis ir reikšmingai nutilo. – Pasišaukiau tave vieno tokio padaro prašomas. Tad su juo ir kalbėkis. Beje, primink jam, kad nuo šiol jis man skolingas. Per jį aš paleidau vėjais tokį gerą burtą.

– Apie ką tu kalbi?

– APIE MANE, MEGANA ČEIS!

Nuo perkūnijos dundėjimą primenančio balso sudrebėjo žemė, aplink pasklido aitrus degėsių kvapas.

– TAI AŠ PAPRAŠIAU TAVE PRIŠAUKTI.

Iš už lūšnelės pasirodė tamsus gremėzdiškas siluetas. Tai buvo baisus metalu apkaustytas arklys. Jo akys degė raudona ugnimi, iš šnervių virto dūmai. Arklys pasisuko į mane. Milžiniškas ir baugiai pažįstamas.

Geležinis arklys!

12 Medžių dvasia ir sergėtoja, dažniausiai draugiška žmonėms.

13 Lyguma, užimanti didžiąją pietinės Kalifornijos ir mažesnę pietryčių Jutos ir pietų Nevados dalį.

10

Tiesa ir melas

Pakas išsitraukė durklą ir pridengė mane savimi.

– SUSTOK! – užriaumojo Geležinis arklys. – AŠ ATĖJAU NE KAUTIS, ŠAUNUSIS ROBINAI. SLĖPK GINKLĄ IR IŠKLAUSYK, KĄ PASAKYSIU.

– Gal kitą kartą, rūdžių krūva, – kandžiai atkirto Pakas ir mudu pradėjome trauktis į kaimelio pakraštį. – Turiu tau geresnį pasiūlymą. Luktelėk, kol pakviesime Oberoną. Jis išnarstys tave dalimis ir užkas jas kuo toliau vieną nuo kitos, kad niekas tavęs surinkti neįstengtų.

Mano širdis daužėsi iš siaubo ir užplūdusio įniršio. Geležinis arklys tarnavo Machinai ir buvo paėmęs mane į nelaisvę jo įsakytas. Du sykius mums teko nuo jo bėgti. Kartą Tir Na Noge, kitą Geležies karalystėje. Prakeiktas padaras turėjo prastą įprotį išdygti lyg iš po žemių netinkamiausiu metu. Visai nesitikėjau jo čia sutikti.

– Kad tave kur velniai nujotų, Grimai! – piktai šūktelėjau katinui tebesitraukdama, o šis tik atsainiai markstėsi. – Tu išdavei mus! Kokia niekšybė! Net tau turėtų būti gėda!

Grimalkinas atsiduso ir priekaištingai dėbtelėjo į Geležinį arklį.

– Juk žadėjai pasirodyti tik tada, kai aš viską jiems paaiškinsiu, – sušnypštė katinas ir piktai suplakė uodega. – Ar nesakiau, kad jie išsigąs?

Geležinis arklys taip trinktelėjo kanopa, kad į visas puses pažiro purvas.

– NĖRA LAIKO, – suriaumojo jis ir mostelėjo galva. – NEGALIME GAIŠTI. TURIU TAU PASAKYTI KAI KĄ SVARBAUS, MEGANA ČEIS. AR IŠKLAUSYSI?

Aš svarsčiau, kur čia šuo pakastas. Jeigu taip anksčiau, mes jau kautumėmės iš paskutiniųjų. Iki šiol Geležinis arklys neaušindavo burnos mandagioms kalboms. O ir Grimalkinas, susirangęs ant rąsto, atrodė visiškai ramus. Tad smalsumas paėmė viršų. Trūktelėjau Pakui už rankovės, kad sustotų.

– Turiu su juo pasikalbėti, – sušnibždėjau nekreipdama dėmesio į rūškaną savo palydovo žvilgsnį. – Juk jis čia pasirodė neatsitiktinai. Galbūt ką nors žino apie skeptrą? O tu nenuleisk nuo jo akių, sutarėme?

Pakas nepritariamai dėbtelėjo į mane ir patraukė pečiais.

– Gerai, princese. Bet tegul tik jis pamėgina bent krustelėti! Kaipmat atsidurs medyje patiesęs kanopas.

Paplekšnojau Pakui per petį ir žingtelėjau į priekį.

– Ko tau iš mūsų reikia? – paklausiau.

Geležinis arklys dunksojo kaip kalnas, iš šnervių virto tiršti dūmai. Buvau ir užmiršusi, koks jis didelis, galingas ir grėslus. Kai pamindžikavo vietoje, metalinės galūnės sugergždė trindamosi. Dėl viso pikto pasitraukiau atatupsta. Gal jis ir neketina manęs pulti, tačiau juo negalima pasitikėti nė per nago juodymą. Juk vos nepražudė Ašo.

Geležinis arklys nusvarino galvą, tarsi norėdamas man nusilenkti.

– DĖKOJU, MEGANA ČEIS. PAPRAŠIAU TAVE PAKVIESTI, NES MES TURIME BENDRĄ RŪPESTĮ. AR TIESA, KAD TU IEŠKAI METŲ LAIKŲ SKEPTRO?

Aš susikryžiavau rankas ant krūtinės ir pasiteiravau:

– O ką tu apie jį žinai?

– ŽINAU, KUR JIS, – sugergždė Geležinis arklys ir krestelėjo metalinę uodegą, kad net sužvangėjo. – GALIU JUMS PADĖTI JĮ SUSIGRĄŽINTI.

Pakas nepatikliai nusikvatojo.

– Kurgi ne! – išdrožė jis, o Geležinis arklys sušnarpštė ir pastatė ausis. – Tik ir lauki, kad mes sektume paskui tave kaip patiklūs šuniūkščiai ir pakliūtume tiesiai į spąstus. Tu jau atleisk, rūdžių krūva, bet nesame tokie naivuoliai.

– NESIŠAIPYK IŠ MANĘS, ŠAUNUSIS ROBINAI. MANO PASIŪLYMAS NUOŠIRDUS. AŠ NEKETINU JŪSŲ APGAUTI.

– Melas! – atkirtau tebelaikydama rankas ant krūtinės.

Geležinis arklys apstulbęs sumirksėjo, o aš tęsiau:

– Tercijaus vadovaujama šlykšti šutvė nudžiovė skeptrą ir nužudė Seidžą, iš anksto numatę, kad Mebė apkaltins dėl to Oberoną. Visa tai sumanė naujasis Geležies karalius, siekdamas sukiršinti Žiemos ir Vasaros karalystes ir išnaikinti fėjūnus. Tai kodėl turėtum mums padėti užkirsti tam kelią?

– TODĖL, – subliuvo Geležinis arklys, treptelėjęs kanopa, – KAD NAUJASIS KARALIUS NETIKRAS!

Dabar atėjo mano eilė stebėtis.

– Kaip suprasti – netikras? Ką turi galvoje?

Geležinis arklys narčiai papurtė karčius.

– TAI, KĄ PASAKIAU. DABAR SOSTĄ UŽĖMĘS APSIŠAUKĖLIS IR AŠ NETARNAUSIU JAM. – Jis suplakė uodega ir oriai iškėlęs galvą aiškino toliau: – ESU NE TOKS KAIP KITI GELEŽIES BROLIJOS RITERIAI, TARNAUJANTYS KIEKVIENAM, KURIS UŽGROBIA SOSTĄ. TOKIA JŲ PRIGIMTIS. PAREIGOS JAUSMAS PRIVERČIA PAKLUSTI. BET AŠ ŽINAU TIESĄ IR NETARNAUSIU APGAVIKUI.

Pasisukau į Paką ir tyliai paklausiau:

– O ką tu apie tai manai?

– Aš? – Pakas šyptelėjo ir susikryžiavo rankas. – Mano supratimu, visus geležies fėjūnus reikia kuo greičiau paversti metalo laužu. Tavimi dėtas, nieku gyvu nesekčiau paskui šį surūdijusį monstrą.

– Žinojau, kad taip bus, – sumurkė man prie kojų Grimalkinas. Nė nepastebėjau, kada jis prisiartino. – Išankstinės nuostatos neleidžia jums įžvelgti tiesos.

– Tau taip atrodo? – paklausiau nekantriai žvelgdama į katiną. – Tai gal pats papasakosi, kas čia darosi?

Grimalkinas nusižiovavo.

– Nejaugi dar neaišku? Kai tu nukovei Machiną, geležies fėjūnai liko be karaliaus. Kadangi sostas buvo laisvas, o jiems reikėjo valdovo, atsirado apsišaukėlis. Tiesa, ne visi sutiko jam tarnauti ir geležies fėjūnų ordinas suskilo į dvi stovyklas. Vieni perėjo į netikro karaliaus pusę, o kiti mėgina jį nuversti. Pastariesiems priklauso ir Geležinis arklys. Ar aš teisus? – pasiteiravo jis atsisukęs į arklį.

– TAIP. VISIŠKAI.

– Gavęs skeptrą apsišaukėlis taps dar galingesnis, – toliau dėstė katinas, nenuleisdamas nuo manęs nemirksinčių auksinių akių. – Tad jeigu norime jį nugalėti, būtina paskubėti. Geležinis arklys žino, kur yra skeptras. Būtų kvaila nepaisyti jo žodžių.

– O jeigu jis meluoja?

Geležinis arklys krestelėjo galvą, iš nasrų pliūptelėjo ugnis.

– AŠ SAKAU TIESĄ! – suriaumojo jis ir aš atšokau nutvilkyta karščio bangos. – GALITE GALVOTI APIE MANE KĄ TIK NORITE, BET AŠ PRIKLAUSAU FĖJŪNAMS. O JIE NIEKADA NEMELUOJA.

Išplėčiau akis ir pasisukau į Paką. „To dar negirdėjau. Kokias pasakas jis čia mums seka?!“ – sušukau mintyse.

– Ką pasakysi? – paklausiau bičiulio.

– Jis teisus dėl fėjūnų, – linktelėjęs galva patvirtino Pakas ir rūsčiai dėbtelėjęs į Geležinį arklį pridūrė: – Nors nesutikčiau, kad ši rūdžių krūva galėtų jiems prilygti.

– Ir tai... tai sakai tu! O kas visą laiką mane vedžiojo už nosies, dėdamasis Robiu Gudfelu? Juk tavo gyvenimas – nesibaigianti apgavystė.

Grimalkinas šyptelėjo į ūsą.

– Fėjūnai neleidžia sau meluoti, bet tai dar nereiškia, kad jie visada sako tiesą, mirtingoji, – atlaidžiai paaiškino jis. – O Šaunusis Robinas nuo seno garsėja kaip nepralenkiamas gudravimo meistras.

– Juokiasi puodas, kad katilas juodas, – atkirto katinui Pakas. – Galvą guldau, jog didesnio sukčiaus už tave pasaulis dar nematė.

Geležinis arklys nekantriai sušnarpštė ir papurtė karčius.

– LIAUKITĖS! DABAR NE LAIKAS GINČYTIS. SAKYK, MEGANA ČEIS, PRIIMI MANO PAGALBĄ AR NE?

Įdėmiai pažvelgiau į bejausmes padėrusias akis. Tačiau man nepavyko nieko išskaityti.

– O tu tikrai nori mums padėti susigrąžinti skeptrą ir užkirsti kelią karui?

– TAIP.

– Ir neįviliosi mūsų į spąstus?

– NE.

Aš giliai įkvėpiau, paskui atsidususi pasiguodžiau:

– Kažkodėl daugiau jokių klausimų nesugalvoju.

– O man iškilo vienas. Beje, labai svarbus, – įsiterpė Pakas. – Tai kur vis dėlto yra skeptras, rūdžių krūva?

Geležinis arklys išpūtė jo pusėn liepsnų tumulą.

– NEKETINU TAU AIŠKINTIS, SENAS PIRDŽIAU. AŠ SUDARAU SUTARTĮ SU MIRTINGĄJA.

– Štai kaip? – Pakas kreivai šyptelėjo. – Nebijai, kad aš išnarstysiu tave dalimis ir paversiu skrudintuvu? Ką apie tai pasakysi, rūdžių krūva?

– PAMĖGINK!

– Tučtuojau liaukitės! – pareikalavau, nes neturėjau nė menkiausio noro skirti jų kaip kadaise Pako su Ašu. – Nepakęsiu tokio paiko neatsakingumo! Klausyk, Geležini arkly, jeigu jau mes nusprendėme atgauti skeptrą, turime žinoti, kur jis. Negalime sekti paskui tave aklai.

Geležinis arklys palingavo galva.

– SUPRANTU, MEGANA ČEIS.

Toks nuolaidumas man pasirodė įtartinas, bet Geležinis arklys jau dėstė toliau:

– METŲ LAIKŲ SKEPTRAS ATSIDŪRĖ MIRTINGŲJŲ PASAULYJE. JIS PASLĖPTAS VIETOVĖJE, KURI VADINAMA SILICIO SLĖNIU.

– Silicio slėnis? Kalifornijoje?

– TAIP.

– Kodėl būtent tenai?

– TODĖL, KAD SILICIO SLĖNIS – DIDŽIOJO MACHINOS TĖVYNĖ, – karčiai paaiškino Geležinis arklys. – BE TO, TEN GIMĖ DAUG MŪSŲ KARVEDŽIŲ. IR VIRUSĖ, IR GLIUKAS. TOS ŽEMĖS NUO SENO PRIKLAUSĖ GELEŽIES FĖJŪNAMS IR TOKIE SENI PIRDŽIAI KAIP... – jis iškalbingai dėbtelėjo į Paką, – TEN NĖ NOSIES NEKIŠA. KUR RASI GERESNĘ VIETĄ?.

– Tavo tiesa, – patvirtinau ir staiga susigriebiau, kad tame slėnyje gyva galybė miestų. – Tik surasti ten skeptrą bus ne lengviau nei adatą šieno kupetoje. Tiksliau ne kupetoje, o ištisame lauke, nustatytame kupetomis.

– AŠ SURASIU JĮ, – patikino Geležinis arklys ir atlošęs galvą iš aukšto pažvelgė į mus. – GARBĖS ŽODIS. NORI, DUOSIU PRIESAIKĄ? MEGANA ČEIS, AŠ, GELEŽINIS ARKLYS, PASKUTINIS KARALIAUS MACHINOS KARVEDYS, NUVESIU TAVE Į VIETĄ, KUR PASLĖPTAS METŲ LAIKŲ SKEPTRAS, IR GINSIU, KOL JIS ATSIDURS TAVO RANKOSE. PRISIEKIU SAVO GARBE IR PAREIGA TIKRAJAM GELEŽIES KARALYSTĖS VALDOVUI.

Man užkando žadą. Net ir Pakas atrodė nustebęs. Kartą davęs tokią priesaiką, fėjūnas nė už ką jos nesulaužys. Vadinasi, Geležinis arklys nekrečia juokų. Spoksojau į jį net prasižiojusi. Pakas sugriebė mane už rankos ir atsuko į save.

– O kaipgi Oberonas? Juk tik jis vienintelis gali tave atkerėti ir sugrąžinti burtų galias. Kitaip atsidursi Kalifornijoje visai bejėgė ir negalėsi net apsiginti.

– Dabar ne laikas galvoti apie tai, – paprieštaravau ir ištraukiau ranką. – Skeptras mums svarbesnis. Be to, juk tavo pareiga mane saugoti, tiesa? – Aš nusišypsojau ir pasisukau į Geležinį arklį. – Susitarėme. Vesk mus ieškoti skeptro.

– Pagaliau, – suniurnėjo Grimalkinas ir pasiraivė iškėlęs purią uodegą. – Galvoji tu dar lėčiau, nei vaikštai. Tikiuosi, jog kada nors atsikratysi šių žalingų įpročių.

– Palauk minutėlę. Ar ir tu keliausi su mumis? Kodėl?

– Man nuobodu, – atsiliepė Grimalkinas ir tingiai vikstelėjo uodega. – Įtariu, kad su jumis bus linksmiau. Nors jūs ir tikri slunkiai. Be to, turiu bendrų planų su Geležiniu arkliu.

– Bendrų planų? – perklausiau ir luktelėjau. Kadangi katinas tylėjo, pridūriau: – Įdomu, kokių.

Grimas sušnarpštė ir prisimerkė.

– Ne tavo reikalas, mirtingoji. Jeigu tikiesi susigrąžinti skeptrą, mano patarimai tau labai pravers. Man regis, pats artimiausias kelias į Silicio slėnį veda per Gervuogių sąžalynus.

Pakas išplėtė akis.

– Per Gervuogių sąžalynus? Gal tau protelis pasimaišė, katine?! Ar būtinai turime rinktis šį... na... ne rožėmis klotą kelią? Jeigu padarytume nedidelį lankstą, galėtume eiti per Ledo pievas. Jos veda į San Fransiską, o iš ten be vargo nusigausime į vietą pakeleivingais automobiliais.

Grimalkinas papurtė galvą.

– Į Silicio slėnį turime eiti tik per Gervuogių sąžalynus. Galite būti ramūs, su manimi nepasiklysite. O štai Ledo pievas geriau aplenkti, nes jos pernelyg arti Tir Na Nogo.

– Na ir kas, katine? – nesuprato Pakas.

Geležinis arklys nekantriai suprunkštė.

– LEDO PIEVOS NETRUKUS VIRS MŪŠIO LAUKU, ŠAUNUSIS ROBINAI, – paaiškino jis ir man suspaudė širdį. – ŽIEMOS FĖJŪNAI JAU ŽYGIUOJA PER LAUKMIŠKĮ, NAIKINDAMI VISKĄ SAVO KELYJE, NES, KAIP KALBĖJOME, KETINA PULTI VASAROS KARALYSTĘ. TARP MŪSŲ IR TAVO MINIMO TAKO STOVI NESUSKAIČIUOJAMI ŽIEMOS KARALIENĖS PULKAI. SIDHIŲ KATINAS TEISUS – ATGAL KELIO NĖRA.

– Žinoma, kad aš teisus, – patvirtino Grimalkinas. – Pirmyn į Gervuogių sąžalynus!

Jis oriai iškėlęs uodegą nukiceno į priekį, tvirtai tikėdamas savo pergale.

– Nieko nesuprantu, – pasakiau. – Kokius dar Gervuogių sąžalynus? Palauk, Grimalkinai!

Katinas grįžtelėjo. Prietemoje jo beveik nesimatė, tik apskritos žibančios akys, regis, kabėjo ore.

– Neturiu laiko su tavimi plepėti, mirtingoji. Tegul tau paaiškina Pakas. Gal jam pavyks pagražinti tikrąją padėtį, nes aš nemoku.

Katinas vikstelėjo uodega ir nukurnėjo į mišką.

Aš laukiamai pažvelgiau į Paką. Jis suraukė nosį ir nelinksmai šyptelėjo.

– Gerai. Tebūnie Gervuogių sąžalynai. Palūkėk minutėlę, princese. Ei, tu, rūdžių krūva! – Jis mostelėjo Geležinio arklio pusėn ir šis kilstelėjo ausis. – Drožk pirma mūsų. Kad matytume tavo drūtą pasturgalį.

Geležinis arklys piktai dėbtelėjo į Paką, papurtė karčius ir nudramblojo paskui Grimalkiną, kurio šešėlis jau šmėžavo toli priekyje. Sekdami katino pėdsakais išvydome baisų reginį, bylojantį apie niokojimus ir žūtį: aplinkui styrojo plikos išdžiūvusių medžių šakos, šiugždėjo išgeltusi žolė, juodavo išdegę žemės plotai. Pakas palingavo galvą, pusbalsiu nusikeikė ir nusivedė mane į girios gilumą.

11

Gervuogių sąžalynai

Mes visą naktį paskui Grimalkiną brovėmės per mišką, kuris darėsi vis tankesnis. Galiausiai aš nusprendžiau, kad bus geriau išvis nežinoti atsakymų į kai kuriuos savo klausimus.

– Gervuogių sąžalynai, kurie dar vadinami Dygliuotuoju keliu, sudaro labirintą, – pradėjo aiškinti Pakas, nenuleisdamas skvarbaus žvilgsnio nuo Geležinio arklio. – Niekas nežino, koks šio labirinto ilgis, bet jis, regis, neturi nei galo, nei krašto. Sklinda gandai, kad jis juosia visą Niekadaniekada. Esama nuomonės: nesvarbu, į kurią pusę pasuktum iš Laukmiškio, būtinai atsidursi Gervuogių sąžalynuose. Jie plyti beveik visur – nuo Didžiosios girios ir Nuodingųjų pelkių iki karališkųjų Tir Na Nogo žemių ir Arkadijos.

– Tu kalbi apie Žaliąjį tunelį! – sušukau pagaliau susivokusi. Juk tokio dygliuoto tunelio būta ir prie Oberono rūmų. Kaip tik per jį Grimalkinas išvedė mane iš Vasaros karalystės. Tada spygliuota siena prasivėrė praleisdama katiną ir per pinklų dygliuotų krūmynų labirintą mudu nusigavome į mirtingųjų pasaulį.

Pakas linktelėjo.

– Vadina jį ir taip. Nors, tiesą sakant, Žaliasis tunelis iš tikrųjų tėra prijaukinta Gervuogių sąžalynų dalis. Arkadijoje šie sąžalynai elgiasi tinkamai ir atveda tave ten, kur reikia. O čia, Laukmiškyje, jie daug žiauresni.

– Kalbi apie juos taip, tarsi jie būtų gyvi.

Pakas dėbtelėjo į mane kaip į beprotę.

– Žinoma, kad gyvi, princese, – baugiai apsidairęs sušnibždėjo jis. – Tegul ir ne taip, kaip mes įsivaizduojame. Todėl reikia jų saugotis. Ne mūsų jėgoms juos perprasti ar nugalėti. Netgi Oberonas su Mebe to negali. Be to, Gervuogių sąžalynai visada jaučia alkį. Įeiti į juos paprasta, tik va norint išeiti tenka gerokai pasukti galvą. O ir juose gyvenantys padarai iš bado gyvą velnią suėstų.

Pajutau, kaip pašiurpo nugara.

– Tai kodėl mes pasirinkome kelią kaip tik per tuos nelemtus sąžalynus?

– Todėl, kad juose daugiau takų nei visoje Niekadaniekada. Gervuogių sąžalynuose gyva galybė slaptųjų durų: vienos nuolat keičia vietą, kitos atsiranda tik tam tikru laiku ir susiklosčius ypatingoms aplinkybėms. Sklinda gandai, kad Gervuogių sąžalynų labirintai gali nuvesti prie kiekvienų mirtingųjų pasaulio durų. Nuo Los Andželo naktinio klubo iki drabužių spintos vaikų kambaryje. Jeigu žinai, kur eiti, namo sugrįžti vieni juokai, – šyptelėjęs patikino Pakas ir palingavo galva. – Visa bėda, kad reikia rasti reikiamas duris.

Medžių šakose pradėjo šnarėti lietus. Netrukus šalta pilka uždanga paslėpė visas spalvas. Net ugninis Pako kuodas nublanko. Kai jis persibraukdavo plaukus, sušvytėdavo ryškūs takeliai, bet vanduo ir rūkas akimirksniu vėl juos paversdavo bespalviais. Grimalkinas, regis, tapo visiškai nematomas, net akys nebežibėjo sutemose.

Ir štai priešais mus išdygo milžiniška juodų dyglių siena. Vietomis ji buvo aukštesnė už mane. Dygliai vilnijo kaip jūros ežių adatos. Susivijusios šakos šiugždėdamos trynėsi viena į kitą. Nuo Gervuogių sąžalynų sklido apčiuopiama grėsmė.

Nors visai čia pat karščiu alsavo Geležinis arklys, aš visa pašiurpau. Nuo metalinės jo nugaros kilo garas, lašai krito ant metalo ir čia pat šnypšdami džiūvo. Geležinis arklys ištiesęs kaklą žvilgsniu matavo dyglių sieną. Pro lietaus uždangą jis priminė nedidelį garuojantį geizerį.

– Kaip mes pateksime į vidų? – paklausiau.

Sulig tais žodžiais siena staiga sujudėjo. Pinklios šakos šiugždėdamos ir aimanuodamos prasiskyrė ir atsivėrė siauras dygliuotas koridorius. Prie įėjimo susitvenkė tiršta migla, labirintas skendėjo tamsoje.

Pakas susikryžiavo rankas ant krūtinės.

– Neatrodo, kad būtume labai laukiami, – burbtelėjo jis ir nukreipė žvilgsnį į Grimalkiną, kuris pilkame rūke priminė vaiduoklį. Katinas kuo ramiausiai laižėsi letenas. – Ar tikrai sugebėsi mus išvesti iš šio labirinto, padare?

Grimalkinas dar kartą kitą lyžtelėjo kailiuką ir pasipurtė. Į visas puses trykštelėjo vandens čiurkšlės. Tada pasiraivė, nusižiovavo ir nė nesiteikęs atsisukti nukiceno į priekį.

– Sekite paskui mane ir pamatysite, – grįžtelėjęs pareiškė jis.

Vos ištaręs šiuos žodžius Grimalkinas pradingo labirinte.

Pakas užvertė akis į dangų, paskui ištiesęs man ranką drąsinamai nusišypsojo.

– Pirmyn, princese, čia geriau laikytis draugėje, – perspėjo jis ir aš nedvejodama padaviau savąją, o Pakas kaipmat ją tvirtai suspaudė. – Eime. Rūdžių krūva dabar tegul seka iš paskos. Jeigu kas nors mus užpuls iš pasalų, bent jau nuostoliai bus nedideli.

Geležinis arklys tūžmingai suprunkštė ir nugarą man nutvilkė karštis. Mes įėjome į labirintą ir staiga šešėliai apgaubė mus, tarsi būtų susigniaužę nematomi pirštai. Aš prisispaudžiau prie Pako. Pasirodė, kad labirinto viduje pilna gyvybės: aplinkui ropinėjo, raitėsi, šnopavo ir šnypštė įvairiausi gyviai. Iki mūsų atsklido keisti prislopinti balsai, šnabždesiai, niurzgimas. Vos spėjome žengti kelis žingsnius į priekį, šakos vėl vaitodamos susipynė. Kelio atgal nebebuvo.

– Čionai! – tolumoje pasigirdo Grimalkino balsas. – Neatsilikite!

Dygliais aptekęs tunelis vis labiau siaurėjo. Pakas nepaleido mano rankos, bet mums teko eiti žąsele, kad nesusibadytume. Kartais atrodė, kad dygliai ir vingrios šakos pačios tiesiasi mano pusėn, kėsindamosi apdraskyti ar įsikibti į drabužių kraštą. Grįžtelėjau pasižiūrėti, kaip sekasi gremėzdiškam Geležiniam arkliui. Laimei, gervuogės, kaip ir visi Niekadaniekada augalai, negalėjo pakęsti geležies, todėl davė jam kelią.

Pagaliau labirintas išvedė mus į nedidelę pievelę, iš kurios į skirtingas puses ėjo daugybė vingrių takų ir koridorių. Mums virš galvų užstodama šviesą sviro susipynusių šakų raizgalynė, tokia tanki, kad nė lopinėlio dangaus negalėjai įžiūrėti. Aplinkui ant žemės baltavo išmėtyti kaulai. Nuo susiraizgiusių šakų tiesiai ant manęs nukrito kaukolė. Tuščiose akiduobėse raitėsi kirminai. Aš krūptelėjau ir įsikniaubiau Pakui į petį.

– Kurgi Grimas?

– Aš čia, – sumurkė nežinia iš kur išdygęs katinas.

Užšokęs ant didžiulės kaukolės, Grimalkinas skvarbiai pažvelgė į mus.

– Mes leisimės į pačią Gervuogių sąžalynų gilumą, – kuo ramiausiai sniaukrojo jis. – Galėčiau papasakoti, kokie susitikimai mūsų tenai laukia, tačiau, man regis, jums geriau to nežinoti. Pasistenkite nesikalbėti. Laikykitės vienas kito, nesukite iš tako ir šiukštu nepraverkite nė vienų durų. Daugelis jų veda tik į vieną pusę, tad kelio atgal nebebus. Ar jūs pasiruošę?

Aš kilstelėjau ranką.

– Iš kur tu žinai kelią, Grimai?

Grimalkinas prisimerkė.

– Aš katinas, – išdidžiai pareiškė jis ir pradingo vienoje iš labirinto atšakų.

KARTĄ, KAI BUVAU DVYLIKOS, Helovino išvakarėse mūsų klasė važiavo į užmiestį, į vaiduoklių labirintą, įrengtą kukurūzų lauke. Autobuse berniūkščiai gyrėsi, kad pirmieji ras kelią iš jo, mergaitės, susiskirsčiusios grupelėmis, kikeno, o aš mintyse pažadėjau sau pasirodyti ne prasčiau už kitus. Pamenu, kaip vienut vienutėlė klaidžiojau kukurūzų lauko koridoriais iki vidurio ir atgal, o kvapą gniaužė baimingas susižavėjimas. Tik staiga širdis atsidūrė kulnuose, kai supratau, kad pasiklydau, o pagalbos nėra iš ko tikėtis.

Tačiau dabar jaučiausi tūkstantį kartų blogiau.

Gervuogių sąžalynai buvo kupini baugios gyvybės. Akies krašteliu mačiau, kaip jie juda, vilnija, tiesdami į mane šakas. Retkarčiais pasigirsdavo kviečiamas šnabždesys. Kažkas neįžvelgiamoje tamsoje šiugždėjo ir traškėjo. Per dygliuotą raizgalynę prie mūsų sėlino neregimi gyviai. Stengiausi nežiūrėti jų pusėn. Mačiau tik pažemiu slystančius šešėlius. Maža pasakyti, kad bijojau. Mane tiesiog stingdė siaubas.

Gumbuotų šakų ir kreivų dyglių labirintui nebuvo pabaigos. Jis šniokštė, girgždėjo, tykojo mūsų. Kai pasiekėme jo gilumą, prieš akis pačiose netikėčiausiose vietose pradėjo rodytis durys, įėjimai, arkos. Vienos durys pavojingai balansavo tiesiog ant šakos mums virš galvų. Ant išblukusių raudonų dažų pamačiau šviečiančius skaičius 216. Tolėliau stovėjo palaikis lauko tualetas, sukaltas iš sukiužusių lentų, kurias vietomis dengė apsilaupiusių žalių dažų sluoksnis. Augalai buvo taip jį nustelbę, kad durų ir norėdamas neatidarytum. Paskui mes pamatėme pravirą spintą. Per kelią perbėgo ilgas juodas padaras ir šmurkštelėjo vidun. Pro plyšį spėjau pastebėti vaikų kambario kertę, kur stovėjo lopšys, nužertas mėnulio šviesos. Spintos durys užsitrenkė, dygliuotos šakos apgaubė ją ir įsitraukė gilyn.

Katinas nedvejodamas vedė mus siauru takučiu, abipus kurio margavo vartai, durys ir galybė keisčiausių daiktų, apraizgytų aštriais dygliais. Mano akys užkliūdavo tai už veidrodžio, tai už lėlės, tai už golfo lazdų dėklo. Vis tekdavo aplenkti besivoliojančius kaulus ar net griaučius. Iš tamsos į mus spoksojo paslaptingos būtybės, pačios beveik nematomos, tik jų akys žėrėjo tamsoje. Gervuogių tankynėje slėpėsi juodi nebylūs paukščiai su žmonių galvomis. Jų akys godžiai krypo į mus nelyginant plėšrių grifų. Netikėtai mums teko Grimalkino paragintiems skubiai sprukti į šoninį koridorių. Katinas sušnypštė, kad nesijudintume. Po kelių akimirkų virš galvų prašliaužė klaikus voras dydžio sulig automobiliu. Aš vos ne iki kraujo prikandau lūpą. Staiga siaubūnas pasisuko, tarsi pajutęs grobį, ir nuščiuvo visai greta mūsų, laukdamas bent menkiausio šlamesio. Didžiulis blizgantis voro pilvas buvo išmargintas raudonomis dėmėmis.

Mes apmirėme nedrįsdami nė kvėptelėti.

Keletą kraują stingdančių akimirkų stypsojome prisispaudę vienas prie kito, susilenkę trilinki. Ausyse aidėjo karštligiški pulso dūžiai, raumenis pradėjo traukti mėšlungis. Virš mūsų voras taip pat tūnojo nė nekrustelėdamas ir kantriai laukė, kol būsimai aukai pabos slapstytis ir ji ryšis kyštelėti nosį iš slėptuvės ar padaryti pirmą judesį, kad jis taptų ir paskutinis. Staiga krūmynuose kažkas sušlamėjo ir baisusis voras pavydėtinai mikliai puolė į priekį. Tylą sudrumstė nelaimingos aukos cypimas ir vėl stojo gūdi tyla.

Mes tūnojome nei gyvi, nei mirę iš siaubo. Pagaliau Grimalkinas atsargiai nusėlino į priekį ir kyštelėjo galvą į pagrindinį tunelį.

– Palaukite čia, – paliepė jis mums. – Reikia apsižvalgyti, ar saugu eiti toliau.

Katinas ištirpo šešėlių raizgalynėje tarsi vaiduoklis. Aš leisgyvė susmukau ant žemės ir tirtėdama pradėjau gaudyti orą. Goblinai, vaiduokliai ir nelabieji, žmogieną ėdantys arkliai ir kitokios pamėklės man pasirodė visai mieli padarai, palyginti su šiuo klaikiu voru. To jau per daug!

Pakas priklaupė ir uždėjo ranką ant peties.

– Ar viskas gerai, princese?

Aš linktelėjau ir jau norėjau paleisti kandų juokelį apie vabalus kenkėjus, kai šakos vėl sujudėjo.

Užmerkiau akis ir prisispaudžiau prie ištikimo draugo. Kelias akimirkas nieko nevyko, o kai atsargiai prasimerkiau, pamačiau, kaip ilgas dyglys netikėtai suvirpėjo ir... įgijo sparnus. Ties mumis pradėjo sukti ratus mažutė fėja. Jos akelės piktai žibėjo, kūną dengė šarvai su aštriais spygliais virš petukų ir alkūnių. Smulki rankelė spaudė ietį aštriu smaigaliu. Mudu su Paku susižvalgėme, o mažylė iššiepė smailius it adatos dantelius ir nutaikė ginklą tiesiai man į veidą.

Atšokau, puoliau mosikuoti rankomis, užkliudžiau Paką ir mudu žnektelėjome ant nugarų. Mažoji fėja pasirodė esanti stebėtinai vikri ir laigė aplink mus zyzdama kaip suerzinta vapsva. Akimirką ji apmirė ore tarsi įtūžęs kolibris ir vėl puolė atakon.

Staiga man prieš akis sušvito ugnies liežuvis. Veidą nutvilkė karštis, akys pradėjo ašaroti, o mažoji fėja pražuvo liepsnose. Apdegęs susigūžęs kūnelis krito žemėn kaip pakirstas, trapūs sparneliai susiraitė. Fėja sutrūkčiojo it vabzdys ir nurimo.

Geležinis arklys krestelėjo karčiais ir patenkintas sušnarpštė. Iš šnervių pradėjo virsti dūmai. Pakas susiraukė, pakilo ir ištiesė man ranką.

– Žinai, visi šie parazitai man jau per gerklę išlindo, – burbtelėjo jis. – Primink, kad kitą kartą pasirūpinčiau priemone nuo uodų.

– Kam reikėjo sudeginti šią mažylę? – papriekaištavau Geležiniam arkliui valydamasi drabužius.

– JUK JI UŽPUOLĖ TAVE, – sutrikęs atsakė jis. – AIŠKIAI TURĖJO PIKTŲ KETINIMŲ. MANO PAREIGA GINTI TAVE, KOL SUSIGRĄŽINSIME METŲ LAIKŲ SKEPTRĄ. AŠ DAVIAU PRIESAIKĄ, KAD NIEKAM NELEISIU TAVĘS NUSKRIAUSTI.

– Taip, tačiau nebūtina kulkosvaidžiu tvatyti musių!

– Mirtingoji! – piktai sušnypštė lyg iš po žemių išdygęs Grimalkinas ir suskliautė ausis. – Tu keli pernelyg daug triukšmo. Ką jau kalbėti apie visą jūsų trijulę. Laikas nešdintis iš čia. – Katinas apsižvalgė ir visas pasišiaušęs išspaudė: – Nors bijau, kad jau per vėlu.

– Geležinis arklys sudegino mažąją fėją ir aš... – mėginau aiškintis, bet Grimas tik sušnarpštė tildydamas.

– Paika mergiote! Manai, ji čia viena tokia? Apsidairyk atidžiau.

Paklusau ir vos neparpuoliau iš siaubo. Dygliai atgijo ir virto šimtų šimtais mažučių plėšrių fėjų, šiepiančių dantukus. Oras suvirpėjo nuo zyzimo, krūmynuose sužibo nesuskaičiuojama galybė juodų akelių.

Zvimbimas vis garsėjo ir darėsi agresyvesnis.

– O varge, man regis, pakliuvome į bėdą, – sumurmėjo Pakas. – Kaip gaila, kad išties neturiu priemonės nuo uodų.

– Bėkime! – čaižiai sucypė Grimalkinas ir mes leidomės tekini.

Mažųjų fėjų debesis puolė vytis, oras virpėjo nuo sparnelių plazdėjimo, o plonyčiai balseliai skardėjo ausyse. Jos lipte aplipo mane ir negailestingai paleido ietis į darbą. Tarsi pamišusi mosikavau rankomis, mėgindama jas nuvyti. Pakas svaidydamas prakeiksmus išsitraukė durklus, o Geležinis arklys riaumodamas spjaudėsi ugnimi. Apdegę ir kiaurai persmeigti fėjų kūneliai nugulė žemę, bet į žuvusiųjų vietą jau lėkė šimtai kitų. Grimalkinas, žinoma, dingo kaip į vandenį. O mes lyg paklaikę skutome per labirintą, lydimi tunto kraujo ištroškusių mažųjų fėjų, ir nė nesupratome, į kurią pusę bėgame.

Šastelėjau už kampo ir nespėjusi atitokti iš visų jėgų trenkiausi į kažkokią būtybę. Mudvi parvirtome kaip pakirstos.

– Kas per velnias! – suriko nepažįstamoji.

Vis dar mosikuodama rankomis, kad apsiginčiau nuo nelemtų mažųjų fėjų, pamačiau nedidelio ūgio azijietiškos išvaizdos mergiūkštę, kokiais metais ar dvejais jaunesnę už mane. Jos plaukai styrojo taip, tarsi būtų nurėžti mečete. Nudėvėtas ištįsęs megztinis atrodė gerokai per didelis. Sutrikusi svarsčiau, iš kur čia galėjo atsirasti dar viena žmogiška būtybė. Bet tada pastebėjau smailias gauruotas nepažįstamosios ausis.

Mudvi sėdėjome ant žemės išplėtusios akis, kol mane užpuolė mažoji fėja. Mosikuodama rankomis pašokau, o kitos kraugerės suskubo doroti keistą mergaitę. Ji sukliko ir atšlijo vaikydama užpuolikes.

– Kas čia dabar?! – sušnypštė ji.

Netrukus prie mūsų atskubėjo Pakas, o jam iš paskos atidundėjo Geležinis arklys spjaudydamas liepsnas.

– Kas jūs tokie? – pasiteiravo nepažįstamoji. – Nors koks, po galais, skirtumas! Reikia bėgti. – Ji pašoko ant kojų ir pasisukusi suriko: – Greičiau, Nelsonai!

Kol apstulbusi bandžiau susivokti, kas tas Nelsonas, prie mūsų pūškuodamas tarsi garvežys atkūrė drūtas vaikigalis. Vos neįsirėžęs į Paką ir Geležinį arklį, jis nulapsėjo paskui mergaitę. Spėjau įžiūrėti tik plačius kaip gorilos pečius, sulipusius šviesius plaukus ir žalią it kūdros vanduo odą. Spausdamas prie krūtinės kuprinę berniūkštis žaibu pradingo iš akių.

– Kas tuodu per vieni?! – šūktelėjau Pakui, mėgindama perrėkti įkyrų zirzimą ir tebemosikuodama rankomis.

– Nėra kada aiškintis! – atšovė jis ir nudobė dar vieną mažąją kraujasiurbę. – Oi! Prakeikimas, neškime kudašių iš čia! Greičiau!

Mes puolėme bėgti taku ir staiga orą perskrodė baisus riaumojimas. Mažosios fėjos akimirksniu nuščiuvo. Klaikus ir kurtinamas riaumojimas nuaidėjo dar kartą. Dygliuota siena sudrebėjo. Kažkas artinosi prie mūsų, su trenksmu laužydamas šakas. Juste pajutau, kaip tūkstančiai labirinto gyventojų gelbėdamiesi pažiro į visas puses.

Mažosios fėjos išgąstingai zirzdamos puolė slėptis kur tik įmanydamos: šakų raizgalynėje, plyšiuose tarp dyglių. Akimirksniu visas debesis dingo kaip nebuvęs. Pro šakas pamačiau, kad kažkoks padaras artinasi taku, mindydamas krūmynus lyg šapelius. Visas kūnas buvo nusėtas juodais žvynais. Pabaisa atrodė gerokai didesnė už šlykštųjį vorą.

„Nejaugi čia tikrai tas, apie kurį galvoju?..“ – paklausiau savęs mintyse.

– Vaaaaaaagys! – nuaidėjo pragariškas riaumojimas.

Per dyglių sieną persirito milžiniškas ugnies liežuvis.

Šakos užsiliepsnojo kaip parakas, mus nutvilkė karštis. Geležinis arklys pratisai sužvengė ir atsistojo piestu. Pakas nusikeikė, griebė man už rankos ir patraukė į šalį.

Mes nukūrėme paskui keistą mergiotę ir jos plačiapetį draugužį, iš nugaros svilinami įkaitusio oro.

– Vagys! – visai čia pat vėl pasigirdo klaikus bliovimas. – Aš užuodžiu jūsų kvapą! Girdžiu, kaip švokščiate ir kaip daužosi jūsų širdys! Tuojau pat sugrąžinkite tai, ką nudžiovėte iš manęs!

Geležinis arklys neatsilikdamas kepėstavo mudviem su Paku iš paskos ir vis maurojo, kad pridengs mane nuo ugnies.

– Puikumėlis, – atsiduso Pakas. – Geriau ir būti negali. Nepakenčiu vorų. Taip pat ir vapsvų. Bet žinai, ko nevirškinu labiausiai?

Mums už nugaros vėl pasigirdo riaumojimas ir ugnies liežuvis apsvilino virš galvų styrančius dyglius.

– Įtariu, kad drakonų...

– Kai kitą sykį pamatysime Grimalkiną, primink, kad turiu jį pribaigti.

Takas vis siaurėjo, kol virto ankštu žemu spygliuotu tuneliu, pranykstančiu miglose. Susilenkusi šiaip ne taip kapstydamasi į priekį, tolumoje netikėtai pastebėjau duris. Man net pasirodė, kad jos atsilapojo, o paskui užsitrenkė.

– Man atrodo, matau išėjimą! – šūktelėjau per petį.

Pakas nekantriai linktelėjo.

– Na, tai ko lauki? Bėk link jo!

– O Geležinis arklys?

– Kaip nors prasispraus!

Pakas stūmė mane prie durų, bet aš įsirėmiau kojomis į žemę.

– Greičiau, princese! Jeigu tas ugnimi besispjaudantis padaras dar sykį nusičiaudės mūsų pusėn, mums geruoju nesibaigs!

– Aš nepaliksiu Geležinio arklio!

– NESIJAUDINK DĖL MANĘS, PRINCESE, – netikėtai pasigirdo balsas.

Negalėjau patikėti savo akimis. Vietoj gremėzdiško arklio stojo žmogus. Tamsiaodis, galingo sudėjimo, valingu smakru, su kumščiais, primenančiais statinaites. Jis buvo įsispraudęs į džinsus ir juodus marškinėlius. Po oda pūpsojo raumenų kalnai ir metalinės sausgyslės. Veltinės kaselės ant galvos priminė arklio karčius, o akys kaip visada liepsnojo raudona ugnimi.

– TURIU IR AŠ ATSARGOJE VIENĄ KITĄ BURTĄ, – su vos juntama pašaipėle paaiškino neatpažįstamai pasikeitęs Geležinis arklys. – O DABAR EIKITE. AŠ PO JŪSŲ.

Pasigirdo kurtinamas traškesys ir virš Gervuogių sąžalynų pasirodė drakono galva, besisukiojanti ant lankstaus kaklo. Siaubūnas buvo dar didesnis, nei įsivaizdavau. Ilgą snukį su aštriais dantimis dengė žibantys juodai žali žvynai, tarp lenktų gelsvų ragų mėlynavo dangus. Migdolų formos raudonojo aukso spalvos akys šmižinėjo po labirintą. Jose slypėjo išmintis ir klasta.

– Štai kur jūs, prakeikti vagišiai!

Pakas pastūmė mane į tunelio gilumą. Aš parpuoliau skaudžiai nusibalnodama kelius ir delnus. Į kūną susmigo dygliai. Keikdama visą pasaulį pakėliau galvą. Priekyje iš tamsos į mane žvelgė puikiai pažįstamos auksinės akys.

– Greičiau, mirtingoji! – sumurkė Grimalkinas ir nukurnėjo tolyn.

Koridorius vis labiau siaurėjo, dygliai badė nugarą, kibo už drabužių ir plaukų. Ropojau paskui katiną tarsi krabas. Girdėjau, kaip už manęs pūškuoja Pakas ir Geležinis arklys. Visa oda jaučiau drakono žvilgsnį. Į rankovę vėl susmigo dyglys. Prakeikimas! Mes šliaužiame pernelyg lėtai! Tunelio gale raudonavo durys lyg vilties švyturys. Toks tolimas ir nepasiekiamas. Grimalkinas prilėkė prie jų, bet staiga sustojo kaip įbestas, suglaudė ausis ir grėsliai sušnypštė:

– Jonažolės!

Ant durų kabėjo kuokštelis sausų gelsvų žiedų, panašių į miniatiūrines saulutes.

– Ten, kur jos, fėjūnams nevalia eiti. Greičiau jas nuimk!

– Pražūkite liepsnose, prakeikti vagišiai!

Koridoriumi link mūsų ritosi ugnies kamuolys – tikras karščio ir įtūžio uraganas. Aš nuplėšiau jonažoles ir įpuoliau pro duris, o paskui mane suvirto Pakas su Geležiniu arkliu. Liepsna prašvilpė man virš galvos, lyžtelėjusi nugarą. Gulėjau paslika ant cementinių grindų ir godžiai gaudžiau orą. Durys užsitrenkė ir viską apgaubė aklina tamsa.

12

Linansidhė

Tysojau ant cemento, o kūnas vienu metu ir degė, ir šalo. Keistas jausmas. Kaklą, pečius ir kojas peršėjo nuo nudegimų, o dėl vėsos, sklindančios nuo grindų, prie kurių spaudžiausi skruostu ir pilvu, pradėjau drebėti. Iš abiejų pusių kosėdami ir žerdami prakeiksmus gaivelėjosi Pakas ir Geležinis arklys.

– Tokios tokelės, – pakilęs burbtelėjo bičiulis ir padėjo man atsistoti. – Prisiekiu savo galva, kad jeigu man pasipainiotų po akimis toji porelė, pasakyčiau jiems keletą gražių žodžių. Sumanius ką nors nudžiauti iš milžiniško ugnimi spjaudančio driežagyvio, kurio atmintis ne prastesnė nei dramblio, reikėtų turėti atsargoje gudrią mįslę arba bent jau palaukti, kol jis išsibruks iš namų. O kas dar tų prakeiktų jonažolių ant durų užkorė? Neatrodo, kad būtume čia laukiami.

Tamsą perskrodė žibintuvėlio spindulys. Aš prisimerkiau, prisidengiau akis nuo negailestingai plieskiančios šviesos ir įžiūrėjau tris siluetus. Pažinau mergiotę su gauruotomis ausimis ir jos žaliąjį draugužį. Trečiasis buvo išstypęs, su apipešiota ožio barzdele, o ant kaktos styrojo kreivi rageliai. Vienoje rankoje jis laikė žibintuvėlį, o kitoje kryžių, kurį pakėlęs nukreipė į mus kaip koks vampyrų medžiotojas.

Pakas nusikvatojo.

– Turiu tave nuvilti, drauguži, šios priemonės nepadės, nes, kiek suprantu, nesi dvasininkas. Iš druskos, kurios pribėrei ant grindų, irgi jokios naudos. Mes tau ne kokie nelabieji.

– Prakeikti fėjūnai! – pratrūko vaikinukas su barzdele. – Kas jus čia atnešė?! Nešdinkitės atgal, kol galvos nepalydėjote. Kitaip iš jūsų žarnų Ji greitai pasidarys sau arfos stygas.

– Na, ne taip viskas paprasta, mielasis, – atsiliepė Pakas, nutaisęs atgailaujantį balsą. – Bėda ta, kad prie durų tyko įtūžusi reptilija, kuri nekantrauja sumalti mus į miltus. Ir tik todėl, kad jūsų trijulei užteko kvailumo kažką iš jos nugvelbti. – Mano bičiulis atsiduso ir apmaudžiai palingavo galva. – Tikiuosi, girdėjote, kad drakonai niekada neužmiršta vagišių? Ką jūs nudžiovėte?

– Nekišk nosies kur nereikia, fėjūne! – atkirto ožkabarzdis. – Ar aš neaiškiai pasakiau? Nešdinkitės iš čia! – Jis išsitraukė iš kišenės tris vinis ir sugniaužė kumštyje, kad net krumpliai pabalo. – Gal greičiau susiprasite, kai paleisiu į darbą geležį ir suarsiu snukius?

Žengiau į priekį, prieš tai pervėrusi Paką griežtu žvilgsniu, kad nesiveltų į muštynes.

– Nusiraminkite, – pasakiau ir taikiai pakėliau rankas. – Mums iš jūsų nieko nereikia. Mes tenorime išsigauti iš Gervuogių sąžalynų.

– Vorenai! – sušuko mergiotė spoksodama į mane. – Juk čia ji!

Kiti du irgi išpūtė akis.

– Tu... – prabilo Vorenas. – Tu esi Oberono dukra, toji puskraujė? Vasaros karalystės princesė?!

Geležinis arklys grėsmingai suniurzgė ir stojo man prie šono. Trijulė atšoko. Aš uždėjau ranką savo užtarėjui ant krūtinės.

– Iš kur žinote apie mane? – paklausiau.

– Ji visur tavęs ieško. Pusė atstumtųjų tavęs ieško.

– Ramiau, ramiau, oželi, – įsiterpė Pakas kilstelėjęs ranką. – Kas toji paslaptingoji „ji“? Gal malonėtum patikslinti, apie ką kalbi?

Vorenas dėbtelėjo į mano bičiulį. Akyse išvydau baime atmieštą susižavėjimą.

– Aišku, kad apie Ją. Šių žemių valdovę. Vadinasi... jeigu ši mergiotė yra Oberono dukra, tai tu tas... Šaunusis Robinas? Pakas?

Mano bičiulis išsišiepė. Vorenas nurijo seiles, Adomo obuolys neramiai sujudėjo.

– Bet... – toliau svarstė ožkabarzdis, – to kito Ji neminėjo. Kas jis?

– Nuo jo dvokia! – išrėžė žaliasis vaikėzas ir išsiviepė, rodydamas retus kreivus dantis. – Anglimi ir geležimi.

Vorenas išplėtė akis.

– Velniai griebtų! Juk tai vienas iš tų geležies fėjūnų! Jai tai nepatiks.

Geležinis arklys sukluso.

– Jis su manimi, – skubiai įsiterpiau. – Ir nieko jums nepadarys, garbės žodis. O kas gi toji „ji“, apie kurią visą laiką kalbate?

– Ji vardu Linansidhė, – išdrožė Vorenas tokiu tonu, lyg mano klausimas būtų nedovanotinai paikas. – Tamsybių mūza, Atstumtųjų karalienė.

Pakas taip kilstelėjo antakius, kad jie beveik pradingo po plaukais.

– Juokauji?! – sušuko jis, regis, niekaip neapsispręsdamas: šaipytis ar piktintis. – Linansidhė jau apsiskelbė karaliene? Titanijai bus įdomu išgirsti šią žinią!

– Kas tokia Linansidhė? – pasiteiravau.

Galiausiai Pakas vis dėlto suraukė kaktą, krestelėjo galvą ir niūriai pažvelgė į mane.

– Nieko gero negaliu tau apie ją pasakyti, princese. Kadaise Linansidhė buvo viena iš galingiausių Niekadaniekada fėjūnių. Ji pelnė Tamsybių mūzos titulą, nes įkvėpė kūrybai didžius muzikantus, poetus, aktorius. Kai kurie iš jų tau gerai žinomi. Na, kad ir Džeimsas Dinas, Džimis Hendriksas ar Kurtas Kobeinas.

– Nejaugi?!

Pakas gūžtelėjo pečiais.

– Kaip pati supranti, už tokią pagalbą tenka mokėti. Tie, kuriuos aplanko Linansidhė, ilgai žmonių pasaulyje neužsibūna. Jie pragyvena įsimintiną, turiningą, bet labai trumpą gyvenimą. Ankstesniais laikais tuos, kurie jai ypač patikdavo, Tamsybių mūza pasiimdavo į Niekadaniekada, kad jie linksmintų ją amžinai arba kol pabos. Taip buvo iki to laiko, kol...

Pakas staiga nutilo ir sužvairakiavo į mane.

– Kol ką? – paklausiau.

– Kol Titanija ištrėmė ją į mirtingųjų pasaulį, – išpyškino mano bičiulis, nors, regis, prieš tai ketino sakyti kažką kita. – Sklido gandai, kad taip nutiko dėl išaugusių jos galių, didelio populiarumo tarp mirtingųjų ir ambicijų tapti karaliene. Nenuostabu, jog mūsų mieloji Vasaros valdovė, švelniai tariant, supyko ir išvijo lauk išsišokėlę. Be to, įslaptino visus atgalios vedančius takus, kad Linansidhė per amžius nebesugrįžtų į Niekadaniekada. Tai nutiko prieš kelerius metus. Nuo to laiko apie Tamsybių mūzą niekas nieko nebegirdėjo. Nors, – pridūrė Pakas, pažvelgęs į tris paauglius, kurie klausėsi jo net išsižioję, – Linansidhė, regis, vėl turi gerbėjų. Kaip matau, vos apsiplunksnavę mažvaikiai sukūrė jos kultą ir nekantrauja parklupti jai prie kojų. – Jis šyptelėjo ir pridūrė: – O ir vagysčių mielai imasi.

– Ką turi galvoje? – karingai pasiteiravo mergiūkštė.

– O kam Linansidhei prireikė manęs? – įsiterpiau aš ir staiga į galvą dingtelėjo netikėta mintis. – Juk ji... ji neketina keršyti man už tai, ką jai padarė Titanija?!

„Na, nieko sau! – pridūriau mintyse. – Tik to ir trūko, kad dar viena fėjūnų karalienė pradėtų mane medžioti. Tai jau būtų tikras rekordas.“

Mano draugai griežtai sužiuro į Voreną. Jis pasitraukė ir kilstelėjo rankas.

– Liaukitės į mane spoksoti. Aš nežinau, ko Jai iš tavęs reikia. Tik girdėjau, kad Ji ieško Oberono dukros. Štai ir viskas!

– NEVALIA GAIŠTI LAIKO DĖL KAŽKOKIOS LINANSIDHĖS! – sugriaudėjo Geležinis arklys.

Lubos sudrebėjo ir trijulė net pašoko. Viešpatie! Šis padaras visai nemoka kalbėti tyliai.

– MŪSŲ LAUKIA SVARBUS TIKSLAS, – nerimo jis. – TURIME KUO GREIČIAU PASIEKTI KALIFORNIJĄ.

– Taip, bet kol tas ugnimi spjaudantis siaubūnas tyko prie durų, negalime nė pajudėti iš čia, – priminiau.

– Verčiau eikite su mumis.

Kilstelėjau akis. Tai pasakė Vorenas. Jis taip skvarbiai ir nekantriai vėrė mane akimis, kad pasijutau lyg pagauta. O ir jo elgesys su mumis staiga neatpažįstamai pasikeitė.

– Eikime visi sykiu pas Linansidhę, – nesitverdamas savo kailyje puolė įkalbinėti ožkabarzdis. – Ji padės jums. Norite keliauti į Kaliforniją? Jai vieni juokai jus tenai...

– Vorenai! Eikš čia. Atleiskite, turime minutėlę pasitarti, – įsiterpė mergiūkštė ir su netikėta jėga pagriebusi ožkabarzdį už rankovės nusitempė į tolimiausią kampą. Trijulė pradėjo karštai dėl kažko ginčytis, nepatikliai dirsčiodama į Geležinį arklį.

– O ką mes darysime? – pasiteiravau saviškių. – Lauksime, kol drakonas patrauks savais keliais? Ar išsiaiškinsime, ko iš mūsų reikia Linansidhei?

– NE! – subliuvo Geležinis arklys, kad net skliautai nuaidėjo. – TAI PERNELYG PAVOJINGA. AŠ NEPASITIKIU JA.

– O tu, Pakai?

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Įprastomis aplinkybėmis aš būčiau linkęs sutikti su būsimu skrudintuvu, – pradėjo jis nekreipdamas dėmesio į grėsmingą Geležinio arklio žvilgsnį. – Mes nežinome, ko tikėtis iš Linansidhės, o galių ji turi tiek, kad panorėjusi drakoną lengvai paverstų driežu. Kita vertus, visada sakau, kad su priešu geriausia susitikti akis į akį.

Aš linktelėjau.

– Palaikau tave. Jeigu Linansidhė mūsų ieško, turime pasimatyti su ja, bet iškelti savo sąlygas. Kitaip visą laiką suksiu galvą, kokius persekiotojus ji pasiųs mūsų pėdomis.

– Be to, – tarė Pakas išplėtęs akis, – turime ir dar vieną rūpestį.

– Kokį?

– Mūsų patikimasis palydovas, regis, patraukė SAVAIS keliais.

Apsidairau aplinkui – Grimalkinas išties lyg skradžiai žemę prasmego. Tyliai pašaukiau katiną, tačiau atsakymo nesulaukiau. Vaikigaliai stebėjo mus sutrikę ir nesitverdami smalsumu. Aš atsidusau. Kas žino, kur prašapo Grimas ir kada jis vėl pasirodys. Tiesą sakant, mes teturėjome vieną išeitį.

– Na tai ką? – pasiteiravau žvaliai šypsodamasi. – Kurgi ta jūsų Linansidhė?

PAAIŠKĖJO, kad mes esame ne kur kitur, o Tamsybių mūzos rūmų požemiuose.

– Vadinasi, Linansidhės nurodymu jūs gvelbiate drakono daiktus? – paklausiau mergaitės, kai ėjome blausiai apšviestais koridoriais.

Ant drėgnų akmeninių sienų mirgėjo fakelų atšvaitai. Mes dar nematėme pačių rūmų, tačiau rūsiai išties atrodė įspūdingai. Jie priminė viduramžių požeminį kalėjimą: sunkios kaustytos durys, nuleidžiamos grotos, klaikios chimeros, dėbsančios į mus nuo sienų. Po kojomis šmirinėjo pelės, tamsoje knibždėjo dar kažkokie padarai.

Mergaitė vardu Kimė žvilgtelėjo į mane ir plačiai nusišypsojo.

– Linansidhė turi daugybę užsakovų, kurių skonis labai savitas. Didžiuma jų tokie pat atstumtieji kaip ir ji pati. Kelias į Niekadaniekada jai uždarytas visiems laikams. Todėl mudu, – ji mostelėjo į Nelsoną, – retsykiais parūpiname reikiamų daiktų. Kaip ir šiandien. Vienas Žiemos fėjūnas iš Niujorko pasiryžęs atseikėti milžiniškus pinigus už drakono kiaušinius.

– Tai jūs nugvelbėte kiaušinius?!

– Tik vieną, – sukikeno Kimė, pralinksminta mano nuostabos. – O paskui kerėpla prabudo ir mums teko sprukti. – Ji skambiai nusijuokė, pasiglostė ausis ir pridūrė: – Nesijaudink, mes neketiname išnaikinti drakonų padermės. Linansidhė liepė palikti lizde vieną kitą kiaušinį.

Pakas sušnarpštė. Regis, pritardamas.

– O kokia jums patiems iš to nauda? – kvočiau toliau.

– Mes gauname valgyti ir stogą virš galvos. Su mumis gerai elgiamasi. Antraip bastytumėmės gatvėmis.

Kimė su Nelsonu susižvalgė, o Vorenas vis dar nenuleido akių nuo manęs. Visą kelią spoksojo, kad net nejauku darėsi.

– Be to, neblogai užsidirbame, – toliau dėstė Kimė, regis, nepastebėdama keisto ožkabarzdžio elgesio. – Tai geresnė išeitis, nei kęsti patyčias atstumtųjų ir fėjūnų, kuriems patinka gyventi tarp mirtingųjų. Linansidhės rūmuose jaučiamės saugesni. Mums netenka turėti reikalų su Žiemos karalienės pavaldiniais. Netgi raudonkepurių gaujos žino, kad mus geriau palikti ramybėje.

– O kodėl jus skriaudžia atstumtieji? – paklausiau. – Juk esate iš jų tarpo, tiesa?

Pažvelgiau į jos gauruotas ausis, žalią Nelsono veidą ir Voreno ragelius. „Na, žmonėmis jūsų tai jau tikrai nepavadinsi“, – pagalvojau.

Staiga prisiminiau, kaip ožkabarzdis gynėsi nuo mūsų kryžiumi, pavadino mus „prakeiktais fėjūnais“ ir, kitaip nei Grimalkinas, kuo ramiausiai įėjo pro duris, ant kurių kabėjo jonažolių ryšelis. Taigi Kimė dar nė burnos nepravėrė, o aš jau supratau, kas ji iš tiesų tokia.

– Todėl, – nerūpestingai pareiškė mergiotė karpydama ausimis, – kad mes puskraujai. Aš pusiau fuka, Nelsonas pusiau trolis, Vorenas pusiau satyras. O atstumtieji tokių kaip mes neapkenčia dar labiau nei fėjūnų.

Kaip aš anksčiau nepagalvojau apie tai, juk turėjau susivokti. Matyt, nesaldžiai vargšeliams gyvenasi. Negalėdami tikėtis Oberono globos jie yra visiškai priklausomi nuo grynakraujų atstumtųjų malonės, o tie tikriausiai juos skriaudžia. Nenuostabu, kad vaikiščiai sudarė sandėrį su Linansidhe mainais už apsaugą. Net jeigu dėl to tenka gvelbti perinčių drakonų kiaušinius.

– Beje, – toliau tarškėjo Kimė, nepatikliai dėbtelėjusi į Geležinį arklį, kuris žvangėdamas žirgliojo mums iš paskos, – Linansidhė žino apie... tokius kaip jis. Jie nužudė daugybę atstumtųjų. Ir Ji labai tūžta dėl to. Jūsų draugui vertėtų pasisaugoti. Nė neįsivaizduoju, kaip Ji sutiks geležies fėjūną savo namuose. Linansidhė ir dėl daug menkesnės priežasties pasiruošusi ką nori nudobti.

– Prikąsk liežuvį, Kime, – staiga sušnypštė Vorenas.

Koridorius baigėsi. Pasirodė laiptai, vedantys prie ryškiai raudonų durų.

– Na, juk sakiau, kad viskas bus gerai? – pareiškė jis.

Pašnairavau į ožkabarzdį, bet netrukus mano dėmesys nukrypo kitur. Pro duris sklido niūri kerinti melodija: liejosi tylūs sielą virpinantys fortepijono ar klavesino garsai. Prisiminiau be galo seniai matytą miuziklą „Operos fantomas“. Tuokart į mūsų miestelį buvo užsukusi gastroliuojanti trupė ir mama nusitempė mane į teatrą. Tai nutiko dar prieš gimstant Itanui. Buvau nusiteikusi tris valandas žiovauti ir kankintis, bet vos išgirdau griaudėjant vargonus, pamiršau viską pasaulyje.

Pamenu, kad mama netgi apsiverkė, nors niekada nė ašarėlės neišliedavo žiūrėdama net liūdniausius filmus. Tada nesuteikiau tam reikšmės, o dabar man tai atrodė keista.

Mes pakilome laiptais ir įėjome į prabangų vestibiulį aukštomis lubomis. Į viršų vedė dar vieni platūs dvigubi laiptai. Prie pleškančio židinio stovėjo juodu aksomu apmuštos sofos. Nepriekaištingai išblizgintas parketas spindėjo kaip veidrodis, sienos buvo išklijuotos apmušalais, išmargintais raudonais ir juodais raštais, o aukštus arkinius langus dengė plonytėlaitės juodos užuolaidos. Ant sienų kabėjo nesuskaičiuojama daugybė paveikslų: drobių, tapytų aliejiniais dažais, akvarelių, grafikos darbų. Nuo toliausios sienos mąsliai šypsodamasi žvelgė Mona Liza, o greta puikavosi kubistinis paveikslas. Galbūt priklausantis paties Pikaso rankai?

Po salę sklandė grėslūs ir užburiantys fortepijono garsai, sklidini tokios jėgos, kad net oras virpėjo, o ausyse gaudė. Instrumentas stovėjo kertėje, netoli židinio. Ant poliruoto medžio šoko liepsnų atšvaitai. Pamačiau ties instrumentu palinkusį vyrą, apsirengusį baltais suglamžytais marškiniais. Pirštai tiesiog skraidė, vis nusileisdami ant dramblio kaulo spalvos klavišų.

– O kas čia toks skam...

– Ša! – sušnypštė Kimė ir plekštelėjo per ranką. – Tyliau. Plepalai Jai trukdo klausytis muzikos.

Aš prikandau liežuvį ir pradėjau apžiūrinėti pianistą. Tamsios sulipusios kaštoninių plaukų sruogos liudijo, kad jie seniai plauti. Muzikantas buvo plačių pečių, bet toks perkaręs, kad marškiniai kabėjo kaip ant kaliausės. Per audinį galėjai įžiūrėti stuburą.

Žmogus dar sykį palietė klavišus ir paskutinis akordas lėtai ištirpo tyloje. Bet muzikantas tebesėdėjo it sustingęs, tik rankos drebėjo nuo išsekimo. Negalėjau matyti veido, tačiau atrodė, kad vyras rymo užmerkęs akis. Regis, jis kažko laukė. Slapčiomis dirstelėjau į savo palydovus. Gal reikėtų jam paploti?

Nuo laiptų viršaus atsklido neskubrios katutės. Aš pakėliau galvą. Ant turėklo tupėjo Grimalkinas. Nedorėlis parietė uodegą ir, regis, jautėsi čia tarsi namuose. Kad ir kaip griežiau ant jo dantį, pyktis išgaravo vos tik jį pamačius.

Balkone lyg burtų lazdele mostelėjus pasirodė moteris ilgais garbanotais vario spalvos plaukais, nors galėjau prisiekti, kad vos prieš sekundę jos ten nebuvo. Blizgančios sruogos tarsi lengvas debesis gaubė blyškų nepažįstamosios veidą. Grakšti ir valdinga ji atrodė kaip tikra karalienė. Man užkando žadą. Arkadija ir Tir Na Nogas nublanko. Mes atsidūrėme naujuose rūmuose ir dabar teks paklusti jų valdovės taisyklėms. „Galbūt reikėtų jai nusilenkti?“ – pasvarsčiau mintyse.

– Bravo, Čarlzai!

Moters balsas skambėjo kaip tobula muzika. Jis akimirksniu sužadino man tokį įkvėpimą, kad panorau pati pakilti ant scenos ir sukelti ekstazę šėlstantiems gerbėjams.

– Tu buvai neprilygstamas. Gali eiti.

Vyras svirduliuodamas pakilo ir visas nušvito kaip pradinukas, kurio keverzones pagyrė mokytoja. Iš pažiūros jis buvo šiek tiek jaunesnis už mano patėvį. Seniai besiskutęs. Kai atsisukęs pažvelgė į mus, net sudrebėjau. Akys atrodė visiškai bereikšmės. Tuščios kaip dangus be debesėlio.

– Vargšelis, – sušnibždėjo Pakas. – Regis, jis čia ne pirmą dieną.

Čarlzas tankiai sumirksėjo, stengdamasis geriau įsižiūrėti į mane, ir staiga išplėtė akis.

Aš sunerimau.

– Tai tu, – sumurmėjo jis ir klupinėdamas pasuko prie mūsų, tada bedė į mane pirštu ir aš net sudrebėjau. – Aš pažįstu tave? O gal ne? Pažįstu ar nepažįstu? Kas tu? Iš kur? – Jis suraukė kaktą, veidą iškreipė baimė. – Balsai šnabžda iš tamsos, – vėl prabilo ir suleido pirštus į plaukus. – Nepaliauja šnabždėti. Aš nepamenu jų vardų. Jie sako, kad... – Muzikantas prisimerkė nenuleisdamas nuo manęs akių, tankiai alsuodamas. – Tu esi ta skudurinė mergaitė, skraidanti virš mano lovos? Kas tu?! Kas?! – suriko jis ir puolė į priekį.

Geležinis arklys grėsliai suprunkštęs pastojo jam kelią ir vyras atšlijo paslėpęs veidą delnuose.

– Ne, – sukūkčiojo jis ir susmukęs ant grindų susiėmė už galvos. – Čia nieko nėra. Tik tuštuma, tuštuma, tuštuma. Kas aš toks? Nežinau. Balsai šnabžda, bet aš viską užmirštu.

– Liaukis! – griežtai paliepė nepažįstamoji.

Ji ėmė leistis laiptais, suknelės klostės vilnijo šluodamos grindis. Moteris paglostė muzikantui galvą.

– Čarlzai, branguti, aš sulaukiau svečių, – atlaidžiai paaiškino ji ir vyras pakėlė į ją užverktas akis. – Verčiau eik išsimaudyti, o paskui pagrosi mums po vakarienės.

Muzikantas šniurkštelėjo ir vėl griebėsi už galvos.

– Mergaitė, – raudojo jis. – Ji slepiasi mano galvoje.

– Žinau, mielasis. Bet jeigu tučtuojau neišeisi, turėsiu paversti tave arfa. Tad drožk sau sveikas. Škac, škac iš čia!

Ji mostelėjo rankomis. Vyras dar kartą pažvelgė į mane ir išbėgo.

Linansidhė atsiduso, pasisuko į mus, bet staiga jos žvilgsnis užkliuvo už vaikiščių, tarsi būtų tik dabar juos pastebėjusi.

– Ir jūs čia?

Ji nusišypsojo ir trijulės veidai džiugiai nušvito.

– Na, zuikučiai, ar pavyko gauti kiaušinių?

Vorenas ištraukė iš Nelsono rankų kuprinę ir ištiesė Linansidhei.

– Mes aptikome lizdą, Linansidhe. Kaip tik ten, kur jūs ir nurodėte. Bet drakonas pabudo, todėl... – Ožkabarzdis atitraukė užtrauktuką ir parodė žalsvai gelsvą kiaušinį dydžio sulig krepšinio kamuoliu. – Todėl suspėjome paimti tik vieną.

– Vieną? – perklausė Linansidhė ir susiraukė taip, kad net kambarys aptemo. – Tik vieną? Bet man reikia mažiausiai dviejų, katinėliai, kitaip sandėris neįvyks. Buvęs Snieguotųjų kalnų hercogas prašė poros. O pora – tai kiek, brangučiai?

– D-du, – išlemeno Vorenas.

– Visiškai teisingai. Taigi jūs nebaigėte darbo. Grįžkite atgal. Drožkite, drožkite. Ir kad man tuščiomis negrįžtumėte!

Vaikiščiai it kulkos išlėkė pro tas pačias duris kaip ir pianistas. Linansidhė nulydėjo juos žvilgsniu ir atsisuko į mus, spindėdama akinama grobuoniška šypsena.

– Taigi jūs čia! Pagaliau Grimalkinas atnešė man džiugią žinią, kad esate jau visai netoli. Be galo džiaugiuosi jus matydama.

Katinas kaip visada oriai nusileido laiptais. Nekreipdamas nė menkiausio dėmesio į mudviejų su Paku tūžmingus žvilgsnius jis stryktelėjo ant sofos ir pradėjo čiustytis uodegą.

– Šaunusis Robinai! – sušuko Linansidhė ir sužiuro į mano bičiulį trindama rankas iš pasitenkinimo. – Mudu nesimatėme ištisą amžinybę, branguti. Kaip gyvuoja karalius Oberonas? Ar jį vis dar laiko po padu žmonelė harpija?

– Tavimi dėtas, nešmeižčiau harpijų, – šypsodamasis pašmaikštavo Pakas, susikryžiavo rankas ant krūtinės ir skubiai apsidairęs nepastebimai žengtelėjo taip, kad užstotų mane. – Matau, veiklos tau netrūksta, Line. Globoji pamišėlius ir puskraujus. Ketini suburti nevykėlių armiją?

– Liaukis niekus svaičioti, – prunkštelėjo Linansidhė ir paėmusi nuo lempos stovo portsigarą išsitraukė cigaretę. Giliai užsitraukusi išpūtė debesėlį žalsvų dūmų. Jis nuplaukė mums virš galvų, įgavo drakono pavidalą ir ištirpo. – Maištingos dienelės liko praeityje. Dabar pati valdau karalystę, nors ir nedidelę. Rūmų perversmai – nuobodus užsiėmimas! Tik nesugalvok išplepėti Titanijai, kad buvai mane susitikęs. Jeigu nelaikysi liežuvio už dantų, branguti, teks jį patrumpinti!

Ji šypsodamasi nuleido akis į kruvinai raudonus nagučius, o Pakas žingtelėjo dar arčiau manęs.

– Nesibaimink dėl mergaitės, branguti. Nepadarysiu jai nieko bloga. O štai Geležinį arklį, mano supratimu, geriausia būtų išardyti ir išgabenti dalis į Aziją... – kuo ramiausiai dėstė Linansidhė, regis, nė nepastebėdama, kad šis neramiai pasimuistė. – Neketinu skriausti Oberono dukros, branguti. O ir tu nusiramink, gyvuly. Ne todėl panorau su ja susitikti.

– Geležinis arklys – mano draugas, – tvirtai pasakiau ir uždėjau ranką jam ant peties, kad nepridarytų kvailysčių. – Duodu garbės žodį, kad jis nieko nė piršteliu nepalies.

Linansidhė skvarbiai nužvelgė mane safyro spalvos akimis.

– Ar bent numanai, kokia esi dailutė? Panaši į tėvą kaip du vandens lašai! Nieko nuostabaus, kad Titanija nesitveria įniršiu. Kuo tu vardu, mažyle?

– Megana.

Moteris grėsliai nusišypsojo ir vėl įsisiurbė į mane žvilgsniu.

– Na ir ką gi tu padarysi, balandėle, jeigu aš panorėsiu atsikratyti šio baisuolio? Juk ant tavęs kritęs galingas prakeiksmas. Tau neužteks burtų galių net cigaretei įžiebti.

Aš nurijau seiles. Supratau, kad tai išbandymas. Jeigu noriu išgelbėti Geležinį arklį, nevalia trauktis nė per žingsnį. Tad sukaupiau visas valios jėgas ir sužiurau tiesiai į mėlynas akis. Išmintingas ir negailestingas kaip pasaulis.

– Geležinis arklys yra vienas iš mano palydovų. Jis reikalingas man, todėl neleisiu jo skriausti. Jeigu norite, galime derėtis, bet arklys turi likti. Jis nėra jūsų priešas. Ir nieko nepalies. Garbės žodis.

– Žinau, brangute, – patikino Linansidhė tebesišypsodama ir nenuleisdama akių nuo manęs. – Neabejoju, kad šis geležies fėjūnas nepavojingas. Tik bijau, jog teks ilgai vėdinti kilimus nuo jo skleidžiamo dvoko. Na, pakaks apie tai. – Ji atlošė pečius ir paleido mane iš savo žvilgsnio nelaisvės. – Neužmiršk, kad davei man žodį. O dabar eime, brangioji. Pasikalbėsime per vakarienę. Beje, liepk savo geležiniam padarui nieko čia neliesti. Nenoriu, kad jis išsklaidytų burtus.

MES SEKĖME paskui Linansidhę ilgais koridoriais, nuklotais juodais ir raudonais kilimais, pro ant sienų kabančius portretus, kurie lydėjo mus akimis. Tamsybių mūza nenutilo nė minutei. Ji bėrė vardus, minėjo įvairiausias vietoves ir būtybes. Neturėjau nė menkiausio supratimo, apie ką ji kalba, tačiau buvau pasiryžusi klausytis bet kokių tauškalų, kad tik girdėčiau jos balsą. Už privertų durų buvo matyti salės, skendinčios prietemoje arba sklidinos paslaptingų liepsnelių mirgėjimo. Retkarčiais mūsų kelyje pasitaikydavo labai keistų menių. Vienose tiesiog iš grindų kilo medžių kamienai, kitų palubėse plaukiojo žuvų būriai. Tačiau man sunkiai sekėsi sutelkti dėmesį, nes Linansidhės balsas pasižymėjo tokia galia, kad nepajėgiau atplėšti nuo jos akių.

Pagaliau mes pasiekėme erdvų valgomąjį. Kairėje pusėje dunksojo labai ilgas stalas su medinėmis ir stiklinėmis kėdėmis. Virš jo spindėjo sietynai. Valgių būtų užtekę visai kariuomenei. Stalas lūžo nuo mėsos, žuvies, vaisių ir daržovių, pyragaičių ir saldainių. Tarp patiekalų stovėjo buteliai vyno, o per patį vidurį pamačiau didžiulę keptą kiaulę su obuoliu nasruose. Mirganti žvakių šviesa tik šiek tiek sklaidė miglą. Iš tamsos atsklido skubūs žingsniai ir šnabždesys.

Apgaubta cigaretės dūmų Linansidhė prisiartino prie stalo.

– Prašom čionai, mielieji sveteliai, – pavadino ji, pamojusi baltutėle pirštinaite apmauta ranka. – Juk jūs išalkę. Tad vaišinkitės nieko nelaukdami. Ir neįžeiskite manęs įtarimais. Valgiai tikrai neužkeikti. Juk jūs neabejojate mano svetingumu?

Ji atžariai prunkštelėjo, tarsi vien mintis apie tai keltų pasidygėjimą, pažvelgė į tamsą ir sušuko:

– Ei! Tarnai!

Mes baimingai nutursenome prie stalo.

– Ar girdite, tarnai?! Sulaukėme svečių. Aš nusivyliau jumis. Nepakęsiu, brangučiai, kad dėl jūsų nukentėtų mano reputacija!

Sutemose pasigirdo prislopinti balsai, kojų trepenimas ir į šviesą išniro maži žmogeliukai. Prikandau lūpą, kad nepradėčiau kikenti. Juk tai raudonkepuriai. Jie spoksojo piktomis akelėmis, šiepė aštrius dantis, jų kepurės raudonavo nuo aukų kraujo, bet visi kaip vienas buvo įsispraudę į vyšninius surdutus ir ryšėjo rausvas peteliškes. Vis nauji nykštukai kurnėjo prie stalo iš tamsos. Jie tiesiog ryte rijo mus akimis, regis, tik ir laukdami, kad savo nelaimei nusišypsotume. Robinas prunkštelėjo. Raudonkepuriai dėbtelėjo į jį, tarsi ketindami nusukti sprandą.

Staiga vienas iš neūžaugų pastebėjo Geležinį arklį ir sucypė. Raudonkepuriai atšoko nuo stalo.

– Geležis! – sukvykė kaip skerdžiamas pirmasis, iššiepęs iltis. – Dvokiantis geležies fėjūnas! Nužudykite jį! Pribaikite!

Geležinis arklys skardžiai sužvengė. Pakas išsitraukė durklą ir kraugeriškai išsišiepė. O raudonkepuriai puolė prie jų, urgzdami ir grieždami dantimis. Aš pasičiupau sidabrinį peilį ir iškėliau ranką. Vienas gnomas užšoko ant stalo ir pritūpė trumpomis kojytėmis, ruošdamasis šokti ant mūsų, plėšriai iššiepęs dantis.

– Liaukitės! – nugriaudėjo valdingas balsas ir mes visi apmirėme.

Nepaklusti buvo stačiai neįmanoma. Netgi ant stalo užsiropštęs raudonkepuris sustingo vietoje, o paskui krito į dubenį, kaupiną vaisių salotų.

Atsistojusi galustalėje Linansidhė įsmeigė į mus tūžmingą žvilgsnį. Jos akys degė gintarine liepsna, plaukai plaikstėsi. Net sietynų žvakių liepsnelės baimingai suvirpo. Niekas nedrįso nė krustelėti. Širdį stingdantį mirksnį prieš save išvydome, regis, nepažįstamą grėslią būtybę. Bet štai ji atsiduso, pasitaisė plaukus, paėmė portsigarą ir godžiai užsitraukė cigaretę. Kai išpūtė dūmą, viskas vėl stojo į vietas. Mes atgavome gebėjimą judėti. Tačiau niekas iš mūsų, ką jau kalbėti apie raudonkepurius, nedrįso nė pagalvoti apie peštynes.

– Nagi? – galiausiai irzliai paragino Tamsybių mūza, kaip niekur nieko žvelgdama į tarnus. – Ko vėpsote? Ar mano kėdė turi pati atsitraukti nuo stalo?

Tvirčiausiai sudėtas raudonkepuris, įsivėręs į nosį kaulinį žvejybos kabliuką, nuolankiai prisiartino ir patraukė šeimininkei kėdę. Kiti puolė patarnauti mums, nors, regis, daug mieliau būtų išsukioję rankas ir užplumpinę negyvai. O tas, kuriam atiteko Geležinio arklio kėdė, suurzgė, iššiepė dantis ir tučtuojau atšoko kaip nuplikytas.

– Prašau atleisti dėl tarnų elgesio, – prabilo Linansidhė, kai susėdome. Ji pasitrynė smilkinius, tarsi pajutusi, kad artinasi migrena. – Šiais laikais vis sunkiau rasti gerų pagalbininkų, mano mielieji. Jūs tiesiog neįsivaizduojate, kaip sunku.

– Man regis, aš pažįstu juos, – pasakė Pakas ir paėmė kriaušę. – Vadeivą, kiek pamenu, vadina Kruvinuoju Deniu. Jie prisivirė košės per Goblinų karus. Regis, pardavinėjo slaptus duomenis abiem šalims.

– Jie tiesiog nepataisomi, branguti, – patvirtino Linansidhė.

Ji porą kartų spragtelėjo pirštais ir iš tamsos išniro braunis su buteliu ir aukšta taure. Jis pribėgo prie stalo ir mikliai įpylė šeimininkei vyno.

– Kas nežino, kad su goblinais geriau nejuokauti. Tai dar blogiau, nei įkišti pagalį į skruzdėlyną, – tarė ji, tada gurkštelėjo vyno ir atsiduso. – Kai ant jų krito visų goblinų genčių rūstybė, jie pasiprašė prieglobsčio ir aš suteikiau jiems darbą. Mano taisyklė labai paprasta, branguti: jei nori išlikti – darbuokis.

Aš pamėginau ką nors įžiūrėti tamsoje, kur lindėjo gnomai, ir pajutau iš ten sklindančią neapykantos bangą.

– Ar jūs nebijote, kad jie sužvėrės ir ką nors suvalgys? – paklausiau šeimininkės.

– Neišdrįs, balandėle, jeigu jiems brangi gyvybė. O kodėl tu pati nieko nevalgai?

Ji mostelėjo ranka į prabangius patiekalus ir aš staiga supratau, jog esu žvėriškai išalkusi. Prisitraukiau arčiau dubenį su glazūra padengtais pyragaičiais, nebesukdama galvos dėl burtų. Na ir kas, kad iš tiesų tai gali būti šungrybiai arba skėriai! Kai nežinai, galvos neskauda.

– Tiems, kurie nori gyventi mano rūmuose, – meiliai šypsodamasi tęsė Linansidhė, – tenka užmiršti apie priešiškumą ir kerštą. Tai dar viena mano taisyklė. Juk aš galiu juos išvaryti, o kur jie tada eis? Į mirtingųjų pasaulį, kad atsisveikintų su gyvybe ar turėtų nuolat kautis su geležies fėjūnais, kurie palengva įsitvirtina vis daugiau pasaulio miestų? Nenorėjau tavęs įžeisti, katinėli, – pridūrė ji pasisukusi į Geležinį arklį, nors žvilgsnis sakė ką kita.

Geležinis arklys nieko neatsakė. Tik sėdėjo abejingai spoksodamas į stalą ir nelietė gardumynų. Galbūt nenorėjo likti skolingas, o gal įprasti valgiai jam netiko. Laimei, Linansidhė to nepastebėjo.

– Didžiuma jų bijo man nepaklusti, – toliau dėstė ji ir mostelėjo kandikliu raudonkepurių pusėn. – Juk vos spės bent vienas iš šių tarnų iškišti nosį į mirtingųjų pasaulį, kaipmat koks nors goblinų samdinys ją nukirs. Ir teks vargšeliui paršliaužti pas mane. Taip jau yra su atstumtaisiais, puskraujais ir valkatomis. Mano rūmai – vienintelė jų priebėga tarp Niekadaniekada ir mirtingųjų

pasaulio.

– Tavęs klausantis mums iškilo klausimėlis, – atsainiai įsiterpė Pakas. – Kur vis dėlto mes esame?

– Mielas mano zuikuti, – prabilo Linansidhė ir pražydo tokia šypsena, kad man net nugara pagaugais nuėjo. – Vis laukiau, kada gi to pasiteirausi. Bet jeigu ketini išplepėti apie tai savo valdovams, veltui gaišti laiką. Aš nepadariau nieko neleistino ir nesulaužiau draudimų. Taip, tai mano karalystė, tačiau Titanija gali miegoti ramiai. Mano valdos neturi bendrų sienų su Niekadaniekada.

– Man visai ne tai rūpi, – atsiliepė Robinas ir kiek palaukė vartydamas rankose obuolį, o paskui kilstelėjęs antakį pridūrė: – Nebaugink manęs, Line. Verčiau pasakyk, kur mes?

– Antgamtėje, zuikuti, – atsiliepė ji ir atsilošusi gurkštelėjo vyno. – Ji skiria Niekadaniekada nuo mirtingųjų pasaulio. Ir pats tai jau supratai.

Pakas aukštai kilstelėjo antakius.

– Antgamtėje? Bet juk sakoma, kad joje tėra tuštuma. Visi, kurie ilgiau ten pabūna, labai greitai atsisveikina su sveiku protu.

– Turiu prisipažinti, kad iš pradžių ir man buvo nelengva, – išdainavo Linansidhė ir nerūpestingai mostelėjo ranka. – Na, bet užtenka kalbų apie mane, saldžiausieji. Geriau pašnekėkime apie jus. – Ji užsitraukė cigaretę ir virš stalo pakibo iš dūmų atsiradusi žuvelė. – Ką jūs veikėte Gervuogių sąžalynuose? Mano informatoriai pranešė, kad ieškote Metų laikų skeptro, bet labirinte jo tikrai nėra. Juk nemanote, kad koks nors drakonas sėdi jį užtūpęs?

Aš sudrebėjau. Geležinis arklys pasimuistė, užkliudė vazą su vynuogėmis ir ji nukrito ant akmeninių grindų. Išgirdę bildesį iš kažkur išniro brauniai ir pradėjo rinkti pabirusias kekes. Linansidhė išlenkė ploną antakį ir išpūtė dar vieną dūmų kamuolį.

– Tai jūs viską žinote? – paklausiau išplėtusi akis iš nuostabos. – Apie skeptrą?

– Savaime suprantama, brangute, – maloningai atsiliepė šeimininkė ir pašaipiai dėbtelėjo į mane. – Aš žinau viską apie tai, kas vyksta abejuose rūmuose. Nesidomėti tuo būtų nedovanotina klaida. Be to, tiesiog mirčiau iš nuobodulio. Patikimi informatoriai praneša man apie visus svarbius įvykius.

– Norėjai pasakyti, šnipai, – įkišo trigrašį Pakas.

– Nemėgstu šito žodžio, zuikuti, – atkirto Linansidhė ir caktelėjo liežuviu. – Kita vertus, kaip pavadinsi, taip nepagadinsi. Svarbiausia, kad galiu pasidalyti su jumis turimomis žiniomis. Mano duomenimis, skeptras buvo nudžiautas Mebei iš panosės. Todėl tarp Vasaros ir Žiemos karalysčių kiekvieną akimirką gali prasidėti kraugeriškas karas. Žinau, kad dabar skeptras yra mirtingųjų pasaulyje, tad... – Ji giliai užsirūkė ir į palubę nuplasnojo sakalas. – Galiu padėti jums surasti jį.

Pasiūlymas sukėlė man įtarimą. Regis, Pakas ir Geležinis arklys reagavo panašiai.

– O kodėl? – paklausiau. – Kokia jums iš to nauda?

Linansidhė dėbtelėjo į mane. Kai prabilo, balse suskambo niūrios ir grėslios gaidelės.

– Balandėle, aš matau, kas vyksta mirtingųjų pasaulyje. Kitaip nei Oberonas su Mebe, kurie lindi savo saugiose karalystėse, aš žinau, kokia negailestinga yra tikrovė. Ji speičia mus iš visų pusių. Geležies fėjūnų jėgos auga. Jų kaip skėrių pilna visur: kompiuteriuose, televizoriuose, gamyklose. Per pastaruosius kelerius metus po mano sparneliu susirinko tiek atstumtųjų, kiek nebuvo per visą praėjusį šimtmetį. Jie ne juokais įbauginti ir nebenori gyventi mirtingųjų pasaulyje, nes geležies fėjūnai negailestingai juos naikina.

Aš sudrebėjau. Geležinis arklys klausėsi net sustingęs iš įtampos. Linansidhė tylėjo kurstydama mūsų smalsumą. Stojusią tylą drumstė tik juodoje tamsoje knibždantys nematomi padarai.

– Jeigu tarp Vasaros ir Žiemos karalysčių kils karas, o geležies fėjūnai užpuls jas, viskam galas. Niekadaniekada ištuštės. Nežinau, kokia lemtis tokiu atveju laukia Antgamtės, bet neabejoju, kad bus nesaldu. Taigi, brangute, – nutęsė Linansidhė ir siurbtelėjo vyno, – man naudinga padėti jums. Turiu akių ir ausų kiekviename mirtingųjų pasaulio kampelyje, tad jums derėtų sutikti su mano sąlygomis.

Geležinis arklys subruzdo ir pirmą kartą pravėrė žabtus. Tenka pripažinti, kad jis stengėsi kalbėti tyliau nei paprastai, bet vis tiek balsas nuskardėjo kaip trimitas ir valgomajame sugaudė aidas.

– DĖKUI UŽ PASIŪLYMĄ, – sududeno jis, – BET MES IR PATYS ŽINOME, KUR YRA SKEPTRAS.

– Nejaugi? – pasidomėjo Linansidhė ir pašaipiai šyptelėjusi pasidomėjo: – Na ir kurgi?

– SILICIO SLĖNYJE.

– Nuostabu. Bet kokioje slėnio vietoje?

Stojo tyla.

– AŠ NEŽI...

– Kaip ketinate atgauti skeptrą, kai jį surasite? Įeisite pro pagrindines duris ir paprašysite atiduoti?

Geležinis arklys dėbtelėjo į rūmų šeimininkę.

– AŠ JAU RASIU BŪDĄ TAI PADARYTI.

– Viskas aišku, – įsiterpė Linansidhė ir paniekinamai dėbtelėjo į jį. – O dabar, peliuk, aš papasakosiu, ką žinau. Tada princesė geriau supras, į ką įsivėlė. Toje vietoje knibždėte knibžda bjaurių padarų, vadinamų gremlinais^14. Jie lindi kompiuteriuose ir kitoje technikoje. Visas slėnis tapo jų buveine. Gremlinų ten šimtai tūkstančių. O dar ten pilna galingų geležies fėjūnų, kurie kaipmat sudraskys jus į skutelius. Jeigu leisitės tenai visko kaip reikiant nesuplanavę, pakliūsite į mirtinus spąstus. Be to, jūs jau pavėlavote.

Linansidhė spragtelėjo pirštais ir kilstelėjo tuščią taurę, kad tarnas įpiltų dar vyno.

– Budriai seku skeptro likimą nuo pat tos akimirkos, kai jį pagrobė. Iš pradžių jis buvo slepiamas San Chosė mieste, bet kažkas mėgino jį iš ten pagrobti. Bandymas nepavyko ir skeptrą pergabeno į kitą vietą.

– Ašas, – sušnibždėjau pasisukusi į Robiną. – Neabejoju, kad tai Ašo darbas.

Jis niūriai gūžtelėjo pečiais ir aš vėl pasisukau į Linansidhę. Širdį it replėmis sugniaužė.

– Kas jam nutiko? Tam, kuris mėgino išvogti skeptrą? Kur jis?

– Ar Ašui? Tam karalienės Mebės sūneliui, Žiemos dvaro numylėtiniui? Neturiu supratimo, brangute.

– Privalome jį surasti! – sušukau pašokusi, Pakas su Geležiniu arkliu mirksėdami sužiuro į mane. – O jeigu jis pakliuvo į bėdą? Būtina jam padėti! – Aš pakėliau akis į Linansidhę. – Ar jūs galite liepti savo šnipams aptikti jo pėdsakus?

– Galiu, paukštele, – noriai atsiliepė ji, žaisdama su žiebtuvėliu. – Tačiau bijau, kad turiu svarbesnių reikalų. Nejau užmiršai, jog mums reikia skeptro? Žiemos rūmų princas, žinoma, nuostabus, bet jis gali palaukti.

– Ašui viskas bus gerai, – pridūrė Pakas. – Jis sugeba savimi pasirūpinti.

Aš sunkiai klestelėjau į vietą. Krūtinėje netilpo įtūžis ir nerimas. O jeigu nepasirūpins? O jeigu jį sučiupo ir kankina, kaip kadaise Machinos karalystėje? O jeigu jis sunkiai sužeistas guli kokiame nors užkampyje ir laukia nesulaukia manęs? Aš taip susijaudinau, kad beveik nebesiklausiau, apie ką kalbasi Pakas su Linansidhe. Man mažai tai berūpėjo.

– Tai ką tu siūlai, Line? – paklausė Robinas.

– Pažįstu vieną sidhių kariaunos^15 atstovą. Pro jo akis niekas nepraslysta. Šiandien jau pasiunčiau jo pakviesti. O kol kas mano valdiniai iššukuos visą slėnį. Neabejoju, kad jiems galiausiai pavyks ką nors išsiaiškinti.

– Galiausiai? – burbtelėjau piktai dėbtelėjusi į Linansidhę. – O ką darysime iki to laiko?

Pašnekovė nusišypsojo ir į palubę pakilęs dūmų debesėlis įgavo triušio pavidalą.

– Jausitės kaip namuose, balandėliai.

Tai buvo sunku pavadinti geranorišku pasiūlymu.

14 Antrojo pasaulinio karo metais lakūnų folklore atsiradę piktybiškai nusiteikę padarai, gebantys keisti pavidalą.

15 Piktosios oro dvasios arba vietos nerandančios mirusiųjų vėlės.

13

Čarlzas ir raudonkepuriai

Negaliu pakęsti nežinios. Kaip šlykštu dykinėti laukiant, kol kas nors teiksis duoti leidimą veikti. Tai mane tiesiog žudė priverstinės viešnagės Žiemos rūmuose dienomis, o ir dabar jaučiausi lygiai taip pat. Mes buvome priversti lindėti Linansidhės rūmuose, kol kažkokie neaiškūs tipai ką nors sužinos apie pagrobtą skeptrą. Be to, čia nebuvo nė vieno laikrodžio. Dar blogiau – ir nė vieno lango. Tad neturėjau galimybės netgi pažvelgti į aplinkinį pasaulį. Kaip ir dauguma fėjūnų, šeimininkė nepakentė technikos, todėl rūmuose ir su žiburiu nebūtum radęs nei televizorių, nei kompiuterių, nei telefonų, nei vaizdajuosčių. Ničnieko, kas leistų greičiau prastumti laiką. Net radijo nebuvo, tiesa, visokio plauko pamišę nelaimėliai, kurių čia netrūko, dažnai kur buvę, kur nebuvę pradėdavo dainuoti ar groti kokiu nors instrumentu, tad negalėjome skųstis tyla. Vienas kitas atstumtasis fėjūnas, kurį pasitaikydavo susitikti, aplenkdavo mane lankstu arba puldavo nervingai teisintis, kad Linansidhė įsakiusi neįkyrėti svečiams. Jaučiausi kaip pelė, įkliuvusi į keistą uždarą labirintą. Be to, nepalioviau nerimauti dėl Ašo. Man regis, pradėjau kvaišti, kaip tie visi genealūs pamišėliai iš Linansidhės kolekcijos.

Beje, ne aš viena.

– TAI NEPAKENČIAMA! – vieną dieną (o gal naktį) pratrūko Geležinis arklys.

Mudu sėdėjome bibliotekoje. Liepsnojo židinys, ant grindų buvo patiestas raudonas kilimas, aplinkui dunksojo lubas siekiančios lentynos su knygomis. Čia buvo gyva galybė romanų, o dar daugiau madų žurnalų. Nesibaigiančios jų atsargos padėjo man stumti prailgusias valandas laukiant žinių iš Linansidhės informatorių. Šįkart buvau įsitaisiusi ant sofos ir mėginau skaityti knygą iš Stiveno Kingo romanų ciklo „Tamsusis bokštas“, bet kadangi greta nepaliaujamai erzėjo Geležinis arklys, niekaip negalėjau susikaupti. Pakas kažkur pradingo. Matyt, nusprendė vėl pakankinti tarnus ar įsivelti į kokį nors konfliktą. Grimalkinas leido laiką Linansidhės draugijoje: juodu žarstė vienas kitam komplimentus ir liežuvavo. Taigi aš buvau priversta sėdėti su Geležiniu arkliu, kuris jau baigė išvesti mane iš kantrybės. Jis nepajėgė nustygti vietoje. Netgi įgavęs žmogaus pavidalą elgėsi kaip pašėlęs ristūnas: bastėsi iš kampo į kampą, purtė galvą, kad net veltinės kaselės šokčiojo. Nors ir avėjo batus, ant kilimo vis tiek palikdavo išdegintas kanopų žymes. Tačiau rūmų burtų galios jas kaipmat panaikindavo.

– PRINCESE, – sumaurojo Geležinis arklys, apėjęs sofą ir parklupęs greta manęs, – TURIME PRADĖTI VEIKTI. KOL SĖDĖSIME ČIA SUSIDĖJĘ RANKAS, SKEPTRĄ MATYSIME KAIP SAVO AUSIS. KAIP GALIMA PASITIKĖTI TA LINANSIDHE? O JEIGU JI LAIKO MUS ČIA VIEN TODĖL, KAD PATI NORI PASISAVINTI SKEPT...

– Ša, Geležini arkly, – pašnibždomis puoliau tildyti, – nešauk taip.

Pašnekovas akimirksniu nuščiuvo ir pažvelgė į mane nutaisęs kaltą išraišką, kiek leido neišraiškingas veidas.

– Nekalbėk tokių dalykų. Ji gali išgirsti arba šnipai persakys jai tavo žodžius. Nė neabejoju, kad ji prisakė stebėti kiekvieną mūsų žingsnį.

Skubiai apsidairiusi, regis, nepastebėjau aplink nieko įtartino, bet vis tiek negalėjau atsikratyti jausmo, kad iš visų kerčių ir užkaborių mus slapčiomis seka kieno nors akys.

– Ji ir taip negali pakęsti geležies fėjūnų, todėl nevesk jos iš kantrybės.

– ATLEISK, PRINCESE, – tarė Geležinis arklys, nukoręs galvą. – MAN TOKS LAUKIMAS TIESIOG NEPAKELIAMAS. REIKIA VEIKTI, O AŠ STYPSAU ČIA BE JOKIOS NAUDOS.

– Puikiai suprantu, ką išgyveni, – pasakiau ir uždėjau ranką ant galingo peties. Pajutau karštą odą ir tvirtas kaip geležis sausgysles. – Aš taip pat nesitveriu noru kuo greičiau nešdintis iš čia. Bet turime apsišarvuoti kantrybe. Kai tik kas nors nutiks ir bus laikas palikti rūmus, Pakas su Grimu mums pasakys.

Geležinis arklys atrodė be galo nelaimingas, bet linktelėjo. Aš lengviau atsidusau. Kad tik greičiau Linansidhės šnipai ką nors iššniukštinėtų, kol Geležinis arklys nepradėjo laipioti sienomis.

Netikėtai su trenksmu atsidarė durys. Mudu krūptelėjome, tačiau pasirodė, kad tai viso labo nelaimėlis pianistas, kurį mes matėme tądien, kai atsidūrėme rūmuose. Vyras šonu įslinko į biblioteką ir pėdino toliau, įbedęs užgesusį žvilgsnį į grindis, kol pastebėjo mane. Jo veidą iškreipė beprasmiška šypsena, jis klupinėdamas puolė prie manęs, bet pamatęs greta klūpantį didžiulį geležies fėjūną sustingo.

Geležinis arklys suniurzgęs pakilo. Aš pliaukštelėjau jam per ranką ir susiraukiau, nes nusibrozdinau pirštus į akmens kietumo bicepsus.

Fėjūnas nustebęs grįžtelėjo į mane.

– Viskas gerai, – pasakiau jam, – aš esu saugi. Man regis, šis žmogus nė trupučio nepavojingas.

Geležinis arklys nepatikliai dėbtelėjo į vyrą ir suprunkštė.

– JEIGU MANĘS PRIREIKTŲ...

– Aš pradėsiu plyšoti visa gerkle.

Jis palinksėjo, dar kartą dėbtelėjo į muzikantą, nužirgliojo į kitą bibliotekos galą ir iš ten stebėjo mus.

Kai Geležinis arklys pasitraukė, vyras nusiramino. Jis priėjo prie sofos, prisėdo ant paties kraštelio ir pradėjo susidomėjęs apžiūrinėti mane. Aš nusišypsojau nepaleisdama iš rankų knygos. Dabar pianistas elgėsi nepalyginamai ramiau ir neatrodė toks paklaikęs. Žvilgsnis nebuvo susidrumstęs. Tačiau vyras nemirksėdamas dyrėjo tiesiai į mane ir man paliko nejauku.

– Sveiki, – pasilabinau, išmušta iš vėžių tokio nepaaiškinamo susidomėjimo. – Jūs vardu Čarlzas? Girdėjau, kaip skambinote. Man labai patiko.

Muzikantas pasuko galvą į šoną ir nustebęs prisimerkė.

– Tu girdėjai, kaip aš... skambinau? – paklausė jis žemu stebėtinai skaidriu balsu. – Neprisimenu...

Aš gūžtelėjau pečiais.

– Jūs skambinote vestibiulyje pirmąją mūsų atvykimo dieną. Muzikavote Linansidhei, o mes išgirdome pačią pabaigą.

– Neatsimenu, – pakartojo Čarlzas ir pasikasė pakaušį. – Aš daug ką užmirštu. – Jis sumirksėjo ir paskendo apmąstymuose. – Bet... tave iš kažkur atsimenu. Keista, tiesa?

Aš vogčiomis dirstelėjau į Geležinį arklį, kuris mindžikavo kertėje apsimesdamas, kad nesiklauso mūsų pokalbio.

– Ar jūs seniai čia, Čarlzai?

Vyras suraukė kaktą ir pasikasė pakaušį. Nors veide netrūko raukšlių, jis atrodė stebėtinai vaikiškas.

– Aš... Aš visada čia gyvenau.

– Jie ničnieko neprisimena, – pasigirdo aksominis balsas.

Ant sofos atkaltės išdygo Grimalkinas ir vikstelėjo uodega. Iš netikėtumo aš net išmečiau knygą, bet Čarlzas ramiai žvelgė į katiną, tarsi ir ne tokių dalykų gyvenime būtų matęs.

– Jis čia išties labai seniai, – patvirtino Grimalkinas, atsitūpęs ir gražiai aprietęs uodega letenėles. – Štai kas ištinka fėjūnų šalyje mirtinguosius. Šitas vargšas užmiršo savo ankstesnį gyvenimą. Kaip ir visi kiti, kurie maklinėja po šiuos rūmus.

– Sveikas, kačiuk, – suvebleno Čarlzas ir ištiesė ranką norėdamas paglostyti Grimalkiną.

Katinas pašiaušė keterą ir mikliai atsidūrė kitoje sofos pusėje.

– Kiek čia jų? – pasidomėjau.

– Mirtingųjų? – pasitikslino Grimas ir pradėjo laižyti letenėlę, budriai sekdamas akimis Čarlzą. – Ne tiek ir daug. Koks tuzinas. Žymiausi aktoriai, poetai, dailininkai ir panašūs nesusipratėliai. – Jis prunkštelėjo ir toliau prausėsi snukutį. – Šiai vietai stiprybės teikia kerai ir kūrybinė energija. Štai kodėl netgi raudonkepuriai čia nė pirštu nepaliečia žmonių.

– O kaip ji sugeba tuos žmones čia sulaikyti? – paklausiau, bet Grimalkinas nusižiovavo, susirangė į kamuolėlį, įbedė nosį į kailiuką ir užmerkė akis, aiškiai parodydamas, jog nebenori atsakinėti į mano klausimus. Iš patirties žinojau, kad jeigu dabar pamėginčiau jį paliesti, apdraskytų ranką arba paprasčiausiai išnyktų.

– Štai kur jūs, saldžiausieji mano.

Bibliotekoje pasirodė Linansidhė. Jai einant vilnijo iš plonytėlio it migla juodo audinio pasiūtos suknelės klostės. Ant pečių puikavosi ilgas šalis.

– Labai džiaugiuosi, kad suskubsiu pasikalbėti su jumis prieš išvykdama. Čarlzai, branguti, palik mane su svečiais. Škac, škac iš čia! – šūktelėjo ji ir sumosavo ranka.

Muzikantas paskutinį kartą pažvelgė į mane, negirdimai pakilo ir išslinko.

– Jūs išvykstate? – paklausiau nužvelgusi suknelę ir rankinę. – O kur?

– Gal kartais matei Paką, brangute? – nutęsė Linansidhė ir suskato dairytis po biblioteką, tarsi nė negirdėjusi klausimo. – Norėčiau pasakyti jam keletą žodžių. Virėja skundžiasi, kad nuolat dingsta maistas, vyriausioji kambarinė nei iš šio, nei iš to įsimylėjo drabužių pakabą, o kamerdineris visą vakarą vaikėsi po koridorių peles. – Ji atsidususi pasitrynė tarpuakį ir užsimerkė. Paskui pridūrė: – Na gerai, brangučiai. Jeigu sutiksite Paką, liepkite, kad jis atburtų vargšę kambarinę ir liautųsi kniaukęs pyragaičius iš orkaitės, kol virėjai dar neišseko kantrybė. Bijau net pagalvoti, ką rasiu sugrįžusi, tačiau pasilikti nė už ką negaliu.

– O kur jūs susiruošėte?

– Ar aš? Į Našvilį, brangute. Reikia įkvėpti vieną talentingą jauną muzikantą. Jo kelyje iškilo tiek neįveikiamų kliūčių. Tiesiog siaubas. Bet nesijaudinkite. Netrukus visi iš proto kraustysis klausydamiesi jo groooojimo!

Paskutinį žodį ji dainuote išdainavo ir aš net prikandau lūpą, kad nepasileisčiau šokti. Šeimininkė lyg niekur nieko ulbėjo toliau:

– Be to, turiu užsukti pas vieną žiežulą ir sužinoti, gal ji turi mums kokių naujienų. Grįšiu po dienos ar dviejų matuojant mirtingųjų laiku. Iki pasimatymo, balandėliai!

Ji pamojavo mums atsisveikindama ir pradingo švytinčių žiežirbų sūkuryje.

Aš tankiai sumirksėjau ir vos nenusičiaudėjau.

– Nežino, kaip išsidirbinėti, – burbtelėjo Pakas, išniręs iš už knygų lentynos, tarsi būtų telaukęs, kol Linansidhė pradings. Jis prisėdo ant sofos ranktūrio ir kilstelėjęs akis į dangų užbaigė: – Galėjo ir paprasčiau išsinešdinti. Nors, tiesą sakant, Linė visada mokėjo pūsti miglą į akis.

– SVARBIAUSIA, KAD JOS ČIA NEBĖRA! – sustugo Geležinis arklys ir pribėgęs prie mūsų apsidairė, tarsi bijodamas, kad Linansidhė pasislėpė už kurio nors krėslo tykodama nugirsti, ką jis pasakys. – TIKRAI NEBĖRA. PAGALVOKIME, KAIP MUMS IŠ ČIA PASPRUKTI.

– O kas paskui? – pasidomėjo Grimalkinas ir pakėlęs galvą pašaipiai pažvelgė į Geležinį arklį. – Juk mes taip ir nežinome, kur yra skeptras. Jeigu pasirodysime priešams, tik palengvinsime jiems užduotį ir prisidarysime sunkumų.

– Deja, mūsų pūkuotasis draugužis teisus, – atsiduso Pakas. – Su Line bendrauti ne pyragai, bet ji laikosi žodžio ir turi daugiausia galimybių surasti skeptrą. Reikia luktelėti, kol išsiaiškinsime, kur jis.

– TAIGI PLANAS AIŠKUS, – sugriaudėjo Geležinis arklys, susikryžiavęs galingas rankas, akyse įsižiebė negeros liepsnelės. – SĖDĖTI IR NIEKO NEDARYTI! ŠTAI KĄ MUMS SIŪLO ŠAUNUSIS ROBINAS!

– O kokį genialų planą gali pasiūlyti tu, rūdžių krūva? Sukelti triukšmą mieste šukuojant visas didžiąsias bendroves, kol skeptras pats įkris mums į rankas?

– PRINCESE, – nerimo Geležinis arklys, dabar pasisukęs į mane, – LAUKTI KVAILA. KĄ MUMS TAI DUOS? NEJAU TU NENORI SURASTI SKEPTRO? O PRINCO AŠO?..

– Nutilk... – sušnypščiau nesavu balsu. Matyt, Geležinis arklys išgirdo jame slypintį grasinimą, nes kaipmat užčiaupė srėbtuvę. Aš pašokau suspaudusi kumščius ir tęsiau taip įsikarščiavusi, jog jis net pasitraukė atatupstas: – Kad daugiau negirdėčiau jokių kalbų apie Ašą! Taip, aš noriu jį surasti. Galvoju apie jį kiekvieną dieną, bet pirmiausia mes turime susigrąžinti skeptrą. Be to, net jei mums nerūpėtų skeptras, aš nieko negaliu padaryti dėl Ašo, nes jis nenori, kad jo ieškotume. Ypač aš. Labai aiškiai davė tai suprasti, kai buvome susitikę paskutinį kartą. – Aš sunkiai nurijau gerklėje įstrigusį gumulą ir užbaigiau: – Taigi atsakau į tavo klausimą. Taip, aš noriu surasti Ašą! Tačiau negaliu. Dabar svarbiausia atgauti tą nelemtą skeptrą! Neleisiu, jog viskas žlugtų vien todėl, kad tu negali nė minutės nusėdėti ramiai.

Pajutau, kad akis temdo ašaros, ir piktai sumirksėjau. Bičiuliai vėpsojo į mane nesuprasdami, kokia musė man įgėlė. Neišraiškingas Geležinio arklio veidas puikiai slėpė emocijas. Katinas nuobodžiavo, o Pako akyse gailestis sumišo su pavydu.

Tai dar labiau išvedė mane iš kantrybės.

– Paklausyk, Megana... – pradėjo Pakas.

Tačiau aš apsisukau ir išlėkiau iš bibliotekos, kad neprikrėsčiau kvailysčių. Girdėjau, kaip Pakas šaukė mane, bet nė neatsisukau. Jeigu būtų pačiupęs už rankos ar pastojęs kelią, būtų užsidirbęs antausį.

– Tegul eina, – išgirdau Grimalkino balsą, kai triukšmingai atplėšiau duris. – Beprasmiška jai dabar ką nors sakyti, Šaunusis Robinai. Jai reikalingas tik jis.

Trinktelėjusi durimis nulėkiau koridoriumi, mėgindama nuslopinti raudą.

Kokia neteisybė! Man pabodo būti už visus atsakingai, priimti protingus sprendimus iš pareigos. O iš tiesų tenorėjau vienintelio dalyko – susirasti Ašą ir įkalbėti, kad apsigalvotų. Mes galėtume būti kartu. Galėtume, jeigu labai pasistengtume. Nepaisant visų aplinkybių. Ir skeptro.

Šių rūmų koridoriams, regis, galo nebuvo. Visi jie atrodė labai panašūs: siauri, tamsūs, išdažyti raudonai. Neturėjau nė menkiausio supratimo, kur einu, ir man visai nerūpėjo. Tenorėjau atsidurti kuo toliau nuo Pako ir Geležinio arklio, pabūti viena. Visur kabėjo paveikslai, stovėjo statulos, riogsojo muzikiniai instrumentai. Man praeinant kai kurių stygos dar tebegaudė, orą virpino muzikos garsai.

Galiausiai aš pailsau, susmukau prie arfos ir užsidengiau veidą delnais, nekreipdama dėmesio į fėjūną, dėbsantį į mane iš kito koridoriaus galo.

„Ašai, kurgi tu?!“ – karčiai sušukau mintyse.

Akis peršėjo, aš piktai nusibraukiau ašaras. Man nė už ką nevalia verkti! Arfos stygos švelniai suskambo, tarsi klausdamos, kas atsitiko. Apatiškai perbraukiau per jas pirštu ir koridoriumi nusklendė virpantis liūdnas garsas.

Jam netikėtai atitarė antras, trečias. Aš kilstelėjau galvą ir įsiklausiau į tolimą fortepijono melodiją. Užburianti minorinė muzika pasirodė keistai pažįstama. Nusišluosčiau ašaras ir leidausi jos vedama vingriais koridoriais, kuriuose dunksantys instrumentai tylutėliai skambėjo, įsiliedami į bendrą melodiją.

Galiausiai atsidūriau prie durų su paauksuotomis rankenomis. Už šių tamsiai raudonų durų griaudėjo tikra simfonija. Aš tylutėliai jas pastūmiau ir įtykinau į didžiulę apskritą salę raudonomis sienomis.

Mane užliejo muzikos garsai. Salėje pamačiau daugybę instrumentų: arfų, smuikų, violončelių, gitarų, tarp kurių buvo net havajietiškoji. Salės viduryje prie kabinetinio rojalio rymojo Čarlzas. Jis užmerkęs akis pirštais bėgiojo per klavišus. Kitų instrumentų stygos virpėjo, paversdamos kakofoniją dieviškai skaidriomis ilgesingomis trelėmis. Melodija tarsi gyva aidėjo salėje. Niūri, bauginama, ilgesinga. Man vėl suspaudė širdį. Prisėdau ant sofos, apmuštos raudonu aksomu, ir daviau valią ašaroms.

„Man pažįstamas šis motyvas“, – pagalvojau. Tačiau atmintis, regis, tyčiojosi iš manęs. Prisiminimų vietoje žiojėjo juoda skylė. Tik muzikos garsai, užburiantys ir pribloškiamai pažįstami, gildė sielą, pripildydami ją liūdesio ir praradimo kartėlio.

Ašaros biro per skuostus. Aš žiūrėjau, kaip kaulėti Čarlzo pečiai kyla ir leidžiasi į taktą. Galva buvo taip nuleista, kad beveik lietė klavišus. Veidą prastai mačiau, bet man pasirodė, kad jis irgi verkia.

Pagaliau nuskambėjo paskutiniai akordai. Mudu abu apmirėme. Čarlzas sėdėjo tebelaikydamas pirštus ant klavišų ir trūksmingai alsavo. Aš vis dar karštligiškai spėliojau, iš kur man pažįstama ši melodija? Tačiau kuo įnirtingiau stengiausi prisiminti, tuo labiau ji tolo nuo manęs. Ją vis labiau gėrė sienos ir kilimas, kol ji teliko instrumentų atmintyje.

Galiausiai Čarlzas atsistūmė su kėde ir pakilo. Pašokau ir aš, šiek tiek susidrovėjusi, kad įsibroviau neprašyta.

– Jūs nuostabiai skambinate, – pasakiau, kai jis atsisuko.

Muzikantas sumirksėjo, nustebintas mano pasirodymo, bet nekrūptelėjo, neatšoko.

– O kaip vadinasi kūrinys? – pasiteiravau.

Klausimas, regis, jį sutrikdė. Čarlzas paniuro, atmetė galvą ir suraukė kaktą, tarsi bandydamas suvokti, ko iš jo noriu. Galiausiai veidas apsiniaukė ir jis gūžtelėjo pečiais.

– Neatsimenu.

Pajutau nusivylimą.

– Aišku.

– Bet... – Jis mąsliai perbėgo pirštais per dramblio kaulo spalvos klavišus, akys svajingai suspindo. – Bet aš žinau, kad be galo mėgau jį. Man regis, labai seniai. – Jis sumirksėjo ir vėl klausiamai įsistebeilijo į mane. – O gal tu žinai jo pavadinimą?

Aš papurčiau galvą.

– Ką gi. Gaila, – lyg įsižeidęs atsiduso pianistas. – Balsai sako, kad tu galėtum prisiminti.

Pajutau, jog metas pasišalinti. Tačiau vos spėjau apie tai pagalvoti, durys virstelėjo ir ant slenksčio išdygo Vorenas.

– Sveika, Megana. – Jis apsilaižė lūpas ir neramiai apsidairė. Vieną ranką laikė striukės kišenėje, tarsi ką slėptų. – Aš... na... ieškau Pako. Gal jis kartais čia?

Ožkabarzdžio elgesys man pasirodė įtartinas. Pasitraukiau ir neramiai susikryžiavau rankas ant krūtinės.

– Ne. Veikiausiai jis bibliotekoje su Geležiniu arkliu.

– Puiku.

Vorenas įslinko į kambarį ir ištraukė ranką iš kišenės. Lempų šviesoje blykstelėjo juodas pistoleto vamzdis. Vaikėzas atlaužė gaiduką ir nukreipė ginklą tiesiai į mane. Aš suakmenėjau, o Vorenas žvilgtelėjo pro petį.

– Eikite čia! – šūktelėjo jis. – Tvarkelė.

Durys atsilapojo ir į vidų sugužėjo šutvė raudonkepurių. Kruvinasis Denis su žvejo kabliuku nosyje išėjo į priekį ir iššiepė aštrius dantis.

– Ar tu tikrai žinai, kad čia puskraujė?

Ožkabarzdis kreivai šyptelėjo.

– Tikriau nebūna, – atšovė jis nenuleisdamas pistoleto ir neatitraukdamas nuo manęs akių. – Geležies karalius dosniai mums už ją atsilygins, paminėsite mano žodį.

– Šlykštynė, – sušnypščiau aš Vorenui ir raudonkepuriai prapliupo juoktis. – Išdavikas. Kam tau to reikia? Juk Linansidhė davė tau viską.

– Nekalbėk nesąmonių, – nusišaipė vaikėzas ir pakraipė galvą. – Nejau manai, kad man to užtenka? – Jis mostelėjo laisva ranka koridoriaus pusėn. – Turiu gyvenime ir didesnių siekių, nei priklausyti Linansidhės dievintojams ir puoselėti jos kultą. Aš ja mažumėlę nusivyliau. O štai Geležies karalius siūlo puskraujams ir atstumtiesiems dalį Niekadaniekada ir galimybę atsimokėti visiems tiems grynakraujams niekšeliams, kurie mus engia. Mainais jam tereikia vienos menkos paslaugėlės – surasti tave. Labai miela, kad pati nukritai man į rankas lyg iš dangaus.

– Tau dar atsirūgs, – iš nevilties pagrasinau. – Pakas su Geležiniu arkliu tuojau pasirodys čia manęs ieškodami. O Linansidhė…

– Kai ji sugrįš, mūsų ir pėdos bus ataušusios, – pertraukė mane Vorenas. – Kiti Denio vyrukai pasirūpins Šauniuoju Robinu ir surūdijusio metalo krūva. Taigi tavo draugužiai kurį laiką bus labai užsiėmę. Bijau, kad pagalbos tau nėra iš kur laukti, princese.

– Vorenai! – įsiterpė Kruvinasis Denis, nekantriai spoksodamas į ožkabarzdį. – Užteks malti liežuviu, pusproti! Nušauk pamišėlį ir nešam kudašių, kol nepasirodė Linansidhė.

Mane nutvilkė siaubas. Vorenas išplėtė akis ir nusitaikė į Čarlzą. Pianistas sustingo. Matyt, vis dėlto suvokė, kas vyksta. Puskraujis satyras kreivai išsišiepė ir pareiškė:

– Atleisk, drauguži, nieko asmeniška. Tu mums tiesiog trukdai.

Nebemačiau nieko aplinkui, tik šaltą juodo metalo vamzdį. Jis man priminė Edžbrajerio žiedą. Pajutau, kaip pašiurpo nugara.

„Susitrauk!“ – mintyse įsakiau metalui ir tą pačią akimirką pistoletas sprogo. Vaikėzas sucypęs atšoko, išmetė iš rankos ginklo skeveldras ir prispaudė ją prie krūtinės. Pasklido parako ir apsvilusios odos kvapas.

Raudonkepuriai išsproginę akis sužiuro į Voreną, kuris inkšdamas suklupo ir pradėjo mosuoti kruvina ranka.

– Ko laukiate?! – suriko jis vos ne kūkčiodamas. – Pribaikite kvaišelį ir griebkite mergiotę!

Arčiausiai manęs stovėjęs neūžauga suknirkė ir puolė į priekį. Aš atšokau, bet staiga tarp mūsų įsiterpė Čarlzas. Nuplėšęs nuo sienos violončelę jis iš visų jėgų vožė raudonkepuriui per makaulę. Instrumentas suaimanavo, tarsi pajutęs skausmą, o gnomas išsitiesė paslikas.

Aš čiupau Čarlzą už rankos ir nusitempiau už rojalio. Kruvinasis Denis atsiduso ir suriaumojo:

– Na gerai, vyručiai, dabar puolame visi kartu!

– PRINCESE! – staiga nuaidėjo griausmingas balsas.

Durys vos nenulėkė nuo vyrių. Porelė raudonkepurių pakilo į orą ir tėškėsi į sieną. Kiti išsižiojo iš nuostabos. Geležinis arklys žaibu įsisuko į jų tarpą ir pradėjo mosuoti didžiuliais kumščiais žvengdamas visa gerkle. Priešininkai kraugeriškai cypdami įsikirto dantimis jam į rankas ir kojas, bet kaipmat pažiro į šalis inkšdami iš skausmo. Dantys sutrupėjo, lūpos apdegė. O Geležinis arklys toliau svaidė neūžaugas į visas puses nesavas iš įniršio.

– Ei, princese! – šūktelėjo netikėtai pasirodęs Pakas, išsišiepęs iki ausų. – Grimalkinas sakė, kad patekai į bėdą. Tad nusprendėme ateiti į pagalbą. Tiesa, tenka pripažinti, rūdžių krūva čia jau kaip reikiant pasidarbavo.

Robinas pritūpė. Virš galvos jam prašvilpė raudonkepuris, dusliai atsitrenkė į sieną ir susmuko ant grindų.

– Nuo šiol reikės nepamiršti Geležinio arklio. Su juo galima puikiai pasilinksminti tokiuose renginiuose. Ką manai, Megana?

Raudonkepuris svyrinėdamas pakilo. Verdamas mus žvilgsniu iššiepė nuskilusius dantis ir pritūpė pasirengęs šuoliui. Pakas nepaliaudamas šypsotis išsitraukė durklą, bet kaip tik tuo metu kambarys akinamai nušvito.

– Visi nė iš vietos! – nuaidėjo valdingas balsas iš koridoriaus.

Mes apmirėme.

– Ką gi, – pareiškė Linansidhė, prisiartinusi prie mudviejų su Paku. – Žaidimas pavyko. Nors, tiesą sakant, taip laukiau, kad mane kuo nors nustebintų. Nuobodu, kai iš anksto žinai viską, kas bus.

Ji grėsmingai nusišypsojo raudonkepurių vadeivai ir tas išbalo kaip drobė.

– L-L-Linansidhe, – sumikčiojo Denis. – I-I-Iš kur jūs čia? Juk turėjote būti Našvilyje.

– Mano mažuti, – nutęsė ji, caktelėjo liežuviu ir palingavo galva, – nejaugi tikėjaisi, kad pavyks nuo manęs ką nors nuslėpti? Mano pačios namuose? Juk aš puikiai žinau visus gandus. Geležies karalius skyrė atlygį už mergaitę. Įtariau, kad rūmuose lindi išdavikas, vadinamasis geležies fėjūnų agentas. Tereikėjo palikti jį vieną su princese ir palūkėti, kada žengs pirmą žingsnį. Jūsų veiksmai labai lengvai nuspėjami, brangučiai.

– Mes... – išlemeno Denis, skubiai šmirinėdamas akelėmis ir ieškodamas, kam suversti kaltę. – Tai ne mūsų sumanymas, Linansidhe...

– Žinau, mano džiaugsme. Jūsų proteliai tam per menki. Todėl nebausiu jūsų.

– Tikrai? – viltingai paklausė neūžauga.

– Kaip galima?! – baisiai pasipiktinau aš. – Juk jie užpuolė mane. Norėjo nužudyti Čarlzą! Nejaugi už tai jiems nebus kaip reikiant atlyginta?

– Jie viso labo tik pakluso savo esminiams instinktams, mergyte, – nusišypsojusi atsakė Linansidhė. – Nieko kito ir nesitikėjau. Man reikalingas šio nusikaltimo sumanytojas. Kurių galų čia sukiojaisi... Vorenai?

Mes visi sužiurome į ožkabarzdį, kuris jau buvo beveik spėjęs ištykinti į koridorių. Išgirdęs savo vardą jis suraukė kaktą ir nedrąsiai šyptelėjęs pakėlė akis į Linansidhę.

– Aš... aš galiu paaiškinti.

– Žinoma, zuikuti, – iškošė ji tokiu tonu, kad aš net pašiurpau iš baimės. – Turėsi man viską paaiškinti. Mes čia truputį paplepėsime ir tu išklosi, ką žinai apie Geležies karalių ir skeptrą. Atrišiu tau liežuvį, kad suoksi kaip niekada. Tu jau patikėk manimi.

– Eime iš čia, – sušnibždėjo Pakas ir suėmė už alkūnės. – Tau tai nepatiks, princese. Linė vėliau mums papasakos ką sužinojusi.

– Čarlzai, – pakviečiau.

Muzikantas liovėsi spoksoti į Linansidhę ir atsisuko. Jo akys vėl buvo tuščios ir pamišėliškos.

– Eikš ir tu. Nešdinamės iš čia, – paraginau.

– Žavinga dama spindi grožiu, – sumurmėjo jis.

– Taip, – atsidususi liūdnai patvirtinau ir paėmiau Čarlzą už rankos. – Ji išties spindi.

Geležinis arklys apžvelgė kambarį degančiomis akimis ir mes visi patraukėme paskui Paką, palikę Voreną akistatai su negailestingu likimu.

14

Karališka tvarka

– Bendrovė, gaminanti programinę įrangą? – pakartojo Robinas suraukęs kaktą. – Visą laiką jie slėpė skeptrą ten?

– Kaip tik taip ir buvo, branguti, – patvirtino Linansidhė ir patogiai atsilošė krėsle, susikryžiavusi ilgas kojas. – Neužmirškite, kad geležies fėjūnai skiriasi nuo mūsų. Jie nesibasto po muziejus ar parkus ir neniūniuoja dainelių gėlytėms. Jų reikia ieškoti ten, kur naujosios technologijos, kur buriasi paiki ir savanaudžiai žmogeliai, kurie mums mažiausiai rūpi.

Mudu su Paku susižvalgėme. Aš jau spėjau papasakoti jam, kaip susprogdinau Voreno pistoletą, pasitelkusi paslaptingą šaltąją magiją. Mes abu svarstėme, kaip tai galėjo nutikti, ir nusprendėme, kad bus kalti kokie nors geležies kerai, apie kuriuos geriau išvis neprasitarti Linansidhei, nes ji negali pakęsti geležies fėjūnų.

Būčiau labai apsidžiaugusi, jeigu kas nors man pačiai būtų paaiškinęs, kas tai per burtai. Tačiau nujaučiau, kad tokių dalykų fėjūnų šalyje dar nepasitaikė, tad kreiptis pagalbos tiesiog nebuvo į ką. Ir kodėl man pavaldūs geležies kerai? Kodėl vienu atveju galiu paleisti juos į darbą, o kitu būnu bejėgė? Klausimų kilo gyva galybė, o atsakymo neturėjau nė vieno. Aš atsidusau. Kadangi nesiseka įminti šios paslapties, geriau pagalvoti apie naujausius įvykius.

– Kaip vadinasi ta bendrovė? – paklausiau Linansidhės, nuleidusi negirdomis kandžią pastabą apie naująsias technologijas dievinančius menkus žmogelius, kuriems ir pati priklausiau.

Man ir dabar velniškai trūko iPod, kurį praradau per savo pirmąją kelionę po Niekadaniekada. O ir be televizoriaus dar niekada neteko taip ilgai apsieiti. Jeigu tik pavyks sugrįžti į normalų gyvenimą, atsigriebsiu su kaupu.

Linansidhė prikando lūpą ir susimąsčiusi pradėjo barbenti nusmailintais nageliais į krėslo ranktūrį.

– Koks gi tas pavadinimas? Man jie visi vienodi, katyte. – Ji spragtelėjo pirštais. – Regis, „SaiKorp“. Bendrovė įsikūrusi pačiame San Chosė centre, Silicio slėnio širdyje.

– Tai ne šiaip sau vieta, – pasakiau. – Taip paprastai į ją nepakliūsi. Neabejoju, kad ten pilna filmavimo kamerų, apsaugininkų ir panašių dalykų.

– Taip. Kiekviena ataka iš anksto pasmerkta, – sutiko Linansidhė. Ji dėbtelėjo į Geležinį arklį, kuris stirksojo kampe, susikryžiavęs rankas ant krūtinės. – Be to, jums teks turėti reikalų ne tik su mirtingaisiais. Neužmirškite geležies fėjūnų. Tad reikės būti šiek tiek gudresniems už juos.

Geležinis arklys kilstelėjo galvą.

– O JEIGU NUKREIPTUME JŲ DĖMESĮ? – pasiūlė jis. – AŠ GALĖČIAU TAI PADARYTI, O KAS NORS KITAS TUO METU ĮSIGAUTŲ VIDUN PER ATSARGINĮ ĮĖJIMĄ.

– Arba aš galėčiau paversti Meganą nematoma, – pridūrė Pakas.

Patogiai įsitaisęs ant sofos Grimalkinas nusižiovavo.

– Pernelyg pavojinga naudoti magiją, kai aplinkui tiek geležies ir plieno, – suniurzgė jis, mieguistai markstydamasis. – Juk ne kartą įsitikinome, kokias nedovanotinas kvailystes krečia ši mergiūkštė, kai tik pakvimpa burtais. Netgi tada, kai kerėjimo galios iš jos laikinai atimtos.

Aš sviedžiau į jį pagalvę. Katinas nuvėrė mane niekinamu žvilgsniu ir pasisuko kitu šonu.

– Ką mes žinome apie pastatą? – paklausiau Linansidhės. – Ar turime jo planą, apsaugos schemą ir kitų duomenų?

– Deja, Vorenas nieko doro apie tai nepapasakojo, nors į tardymo pabaigą labai norėjo, vargšelis, – saldžiai suulbėjo Linansidhė, pažydusi šypsena, tarsi būtų iš naujo išgyvenusi širdžiai mielas akimirkas.

Aš sudrebėjau.

– Laimei, mano informatoriams pavyko šį tą išsiaiškinti. Skeptras saugomas dvidešimt devintame su puse aukšte.

– Dvidešimt devintame su puse? – nustebusi perklausiau. – Kas čia dabar?

– Neturiu supratimo, katyte. Jie taip pasakė. Tiesa, mes dar turime štai ką, – pridūrė ji ir pamojavo man prieš nosį popieriaus lapeliu. – Regis, čia parašytas kažkoks kodas, kuriuo pasinaudojus galima pakliūti į geležies fėjūnų irštvą. Mano agentams nepavyko jo iššifruoti, bet galbūt tau pasiseks. O man skaičiai – tamsus miškas.

Ji atidavė man popiergalį. Pakas su Geležiniu arkliu sužiuro pro petį ir mes kelias sekundes tyrinėjome skaičius. Linansidhė neklydo. Tai išties buvo dalis kodo:

3

13

1113

3113

132113

1...

– Gerai, – numykiau kurį laiką veltui sukusi galvą, – vadinasi, mums beliko iššifruoti kodą ir būsime pasiekę tikslą. Ne taip ir sudėtinga.

– Bijau, kad tu klysti, balandėle, – paprieštaravo Linansidhė ir paėmė iš braunio taurę vyno. – Kaip pati sakei, į „SaiKorp“ bendrovę taip paprasti nepateksi. Lankytojams atviras kelias iki kontrolinio posto, o apsaugininkai juokų nemėgsta. Patekti į pirmą aukštą leidžiama tik darbuotojams.

– O jeigu mes apsimestume aptarnaujančiuoju personalu, tarkime, valytojais?

Grimalkinas prunkštelėjo ir pakilo nuo sofos.

– O argi jiems nereikia leidimų? – pasiteiravo jis ir įsitaisė ant mano numestos pagalvės. – Jeigu tas pastatas taip akylai saugomas, ne kiekvienas tenai pateks.

Aš suraukiau kaktą.

– Jis teisus. Tada mums reikia padirbtų dokumentų arba darbuotojų pažymėjimų. Aš nepažįstu nieko, kas galėtų juos suklastoti.

Linansidhė nusišypsojo.

– Užtai aš pažįstu, – pareiškė ji ir porą kartų spragtelėjo pirštais. – Skrėjau, branguti, atlėk čionai minutėlei. Noriu, kad surastum man vieną daiktą.

Prie mūsų plasnodamas perregimais sparneliais atidūzgė nuogutėlis kokių trijų colių dydžio elfas. Jis buvo tamsiai mėlynas, galvą tarsi debesys gaubė šviesūs plaukai, panašūs į pienės pūkus. Pakibęs virš mūsų jis plačiai išsišiepė rodydamas aštrius kaip skustuvo ašmenys dantukus. Tada smalsiai subaltakiavo į mane mažame veidelyje vos telpančiomis didžiulėmis apvaliomis akimis, bet šeimininkė suplojo rankomis.

– Skrėjau, branguti, aš čia. Nesiblaškyk.

Elfas mirktelėjo man, išdykėliškai vikstelėjo klubais ir pasisuko į Linansidhę.

– Šaunuolis, – pagyrė ji. – O dabar įdėmiai pasiklausyk. Turiu tau pavedimą. Teks surasti du mano informatorius: puskrauję fuką ir trolį. Nepamenu jų vardų. Pasakyk jiems, kad kol kas paliktų drakono kiaušinius ramybėje. Skirsiu jiems kitą užduotį. Nagi, lėk, branguti. Škac, škac iš čia!

Ji mostelėjo ranka ir elfas nuskrido.

– Kimė ir Nelsonas, – tyliai sumurmėjau.

– Ką sakei, katyte?

– Tokie jų vardai. Jie buvo su... Vorenu, kai mes susitikome. – Gyvai prisiminiau šelmišką Kimės šypseną ir nerangų Nelsoną. – O jeigu jie irgi dirba geležies fėjūnams? – sunerimusi pridūriau.

– Ne, – paprieštaravo Linansidhė, patogiau įsitaisė krėsle ir davė ženklą brauniui, kad įpiltų dar vyno. – Jie nieko nežinojo nei apie išdavystę, nei apie tavo pagrobimo planus. Ir Vorenas tai patvirtino.

– Išties? Tuo geriau.

– Nors, – mąsliai nutęsė Linansidhė, – iš mergiotės išeitų puikus smuikas. O gal lyra? Na, o trolis greičiausiai tiktų kontrabosui. Kaip manai, balandėle?

Šiurpdama vyliausi, kad ji juokauja.

PO KELIŲ VALANDŲ pasirodė Kimė su Nelsonu. Ir Linansidhė tiesiai šviesiai išklojo, koks likimas ištiko Voreną.

Nuo tokios naujienos jiems žandikauliai atvipo. Buvo matyti, kad juos šį žinia sukrėtė ir išgąsdino, bet nenustebino. Nebuvo nei sriūbavimų, nei kaltinimų. Kimė kiek pašniurkščiojo, bet vos tik Linansidhė pareiškė turinti jiems darbelio, bičiuliai akimirksniu sukluso. Mane nustebino jų dalykiškumas. Matyt, šių vaikiūkščių gyvenimas nebuvo rožėmis klotas ir jie neturėjo kada lieti ašarų gailėdamiesi savęs.

– Ką mes turėsime daryti? – gyvai paklausė Kimė ir klestelėjo ant sofos vos nepaskęsdama joje.

Linansidhė nusišypsojo ir pamojo man, kad įsitraukčiau į pokalbį.

– Tai tavo planas, balandėle. Tu ir paaiškink.

– Na... gerai.

Porelė puskraujų laukiamai sužiuro į mane. Aš nurijau seiles.

– Ar jums teko ką nors girdėti apie bendrovę „SaiKorp“?

Mergiūkštė linktelėjo tabaluodama kojomis.

– Aišku, teko. Tai didelė bendrovė. Ji gamina programinę įrangą ar kažką panašaus. O ką?

Aš pažvelgiau į Linansidhę. Ši drąsinamai mostelėjo kandikliu.

– Mums reikia nepastebėtiems prasmukti į bendrovės pastatą ir kai ką nudžiauti.

Kimė išplėtė akis.

– Tu rimtai šneki?

Aš linktelėjau ir kalbėjau toliau:

– Taip. Bet mums reikia jūsų pagalbos, kad galėtume apmulkinti apsaugininkus ir išvesti iš rikiuotės saugos sistemą. Kitaip tariant, būtina nugvelbti darbuotojo pažymėjimą. Linansidhė tvirtina, kad judu sugebėsite tai padaryti. Ar imsitės šio darbo?

Kimė susižvalgė su Nelsonu ir plačiai išsišiepusi pasisuko į mane.

– Nors ir dabar pat, – pareiškė ji, nenuleisdama nuo manęs švytinčių akių. – Kada norite jį turėti?

– Kuo greičiau.

– Gerai, – dalykiškai pasakė Kimė, pašoko nuo sofos ir paplekšnojo pūpsantį Nelsono bicepsą. – Eime, begemotuk, reikia pakankinti vieną žmogiūkštį. Jūs nė mirktelėti nespėsite, o mes jau vėl būsime čia.

Porelei išėjus, Pakas žvilgtelėjo į Linansidhę.

– Ar jais galima pasitikėti? – pasiteiravo jis ir gudriai šyptelėjęs pridūrė: – O gal man vertėtų juos pasekti?

– Ne, mielasis. Geriau nereikia, – atšovė šeimininkė ir pakilo gaubiama žalsvų dūmų debesėlio. – Puskraujams lengviau nepastebėtiems patekti į Silicio slėnį nei fėjūnams, be to, jie nealergiški geležiai ir plienui kaip mes. Būk ramus, ši porelė nepasišiukšlins. O dabar štai kas, – pridūrė ji artindamasi prie manęs su sąmokslininkės šypsena: – Eikš su manimi, brangute. Turime sutvarkyti vieną labai svarbų reikalą.

Aš sunerimau.

– Kokį?

– Pavaikštinėti po parduotuves.

– Ką? Dabar? O kam?

Linansidhė caktelėjo liežuviu.

– Juk tu neketini pasirodyti „SaiKorp“ bendrovėje taip atrodydama, balandėle? – Ji paniekinamai sušnarpštė, iškalbingai nužvelgusi mano džinsus ir megztinį. – Su šiais apdarais nesi panaši į verslią dalykišką panelę. Veikiau į narkomanę, kuri apsipirkinėja dėvėtų drabužių parduotuvėse. Jeigu nori įsigauti į tą bendrovę, vien burtų ir sėkmės neužteks. Tu privalai neatpažįstamai persikūnyti.

– Bet mes turime mažai laiko. Pakas galėtų pasitelkęs kerus parūpinti man dalykinį kostiumėlį...

– Ne, ne ir dar sykį ne, mažute, – užburkavo Linansidhė ir mostelėjo ranka. – Niekada nė už ką neatsisakyk progos apsipirkti. Be to, argi negirdėjai, ką pasakė Grimalkinas? Netgi patys stipriausi kerai gali veikiai išsisklaidyti geležies ir plieno apsuptyje. Mums neužtenka, kad tu atrodytum kaip bendrovės darbuotoja, norime, kad tu ja taptum. Ir kad negirdėčiau jokių „bet“! Taigi keliaujame į parduotuves. – Ji vėl nužvelgė mane su atlaidžia šypsena, kuri man visai nepatiko. – Įsivaizduok, kad aš kuriam laikui tapau tavo fėja krikštamote, širdele. Tik leisk pasiimti burtų lazdelę.

MUDVI SU LINANSIDHE įveikėme dar vieną nesibaigiantį koridorių ir išėjome į saulės nužertą žmonių pilną gatvę. Niekas nė nepastebėjo, kaip išnirome iš tuščio skersgatvio. Nors plieskė saulė ir dangus buvo giedras, spaudė šaltukas. Pro šalį skubantys praeiviai vilkėjo paltus ir storus megztinius. Regis, artinosi, o gal jau buvo prasidėjusi žiema. Mudviem praeinant pro spaudos automatą aš greitai žvilgtelėjau į datą kažkokio laikraščio viršutiniame kampe. Tada lengviau atsidusau. Buvo praėję penki mėnesiai nuo to laiko, kai atsidūriau Niekadaniekada. Penki mėnesiai. Ne taip jau mažai, bet vis geriau nei penkeri metai ar amžiai. Bent jau mano namiškiai dar gyvi.

Visą popietę Linansidhė tąsė mane po prabangias parduotuves. Ji traukė drabužius nuo pakabų ir bruko man. O kai aš šiurpau nuo nežmoniškų kainų, kvatodama primindavo, kad yra laikina mano fėja krikštamotė ir pinigai – ne kliūtis.

Iš pradžių turėjau matuotis dalykinius kostiumėlius: prigludusius švarkelius ir siaurus sijonus iki kelių, su kuriais, Linansidhės nuomone, atrodžiau kokiais penkeriais metais vyresnė. Išbandžiau kokias dvi dešimtis įvairiausio stiliaus ir spalvų apdarų. Galiausiai Linansidhė išrinko paprastą juodą kostiumėlį. Mano akimis, jis buvo lygiai toks pat kaip visi kiti juodi kostiumėliai, kuriuos matavausi anksčiau.

– Jau viskas? – džiugiai pasiteiravau, kai Linansidhė paliepė pardavėjai supakuoti pirkinį.

Fėjūnė pažvelgė į mane su nuoširdžia nuostaba ir nusikvatojo.

– Žinoma, kad ne, balandėle. Tau dar reikia batelių, rankinės, papuošalų ir makiažo. Ne, brangute, tai tik pradžia.

– Niekada nebūčiau pagalvojusi, kad fėjūnai mėgsta vaikščioti po parduotuves. Mano galva, tai jiems kažkaip... nebūdinga.

– Nieko panašaus. Apsipirkinėjimas labai primena medžioklę. O juk visi fėjūnai dėl jos galvą pametę, net jeigu ir nenori to pripažinti. Azartas tiesiog jų kraujyje.

Nors ir nenoromis, turėjau pripažinti, kad jos žodžiuose esama tiesos.

MES VĖL PATRAUKĖME klajoti po parduotuves. Jau nebeskaičiavau, kiek jų apžiūrėjome, kiek prekystalių eilių įveikėme ir kiek daiktų perrausėme. Linansidhė buvo fėjūnė iš pašaukimo. Vos jai įėjus, pardavėjai akimirksniu mesdavo visus darbus ir apsupdavo ją, nekantraudami sužinoti, kuo galėtų pasitarnauti ir ką pasiūlyti. O manęs niekas nė nesiteikdavo pastebėti. Net kai Linansidhė paaiškindavo, kad renkamės daiktus man, pardavėjai kaipmat mane užmiršdavo. Jie nėrėsi iš kailio norėdami jai įtikti, skubėjo atnešti geriausius batelius, visą glėbį rankinių, iš kurių kaip gyva nė vienos nebūčiau pirkusi, siūlė auskarus, kurie pabrėžtų akių spalvą. (Beje, kaip tik tada paaiškėjo, kad aš netgi neprasidūrusi ausų.) Taigi po pusvalandžio jau sėdėjau krėsle, ausų spenelius gnaibė skausmas, o šneki mergina valė juos vatos gumulėliu ir tikino, kad paraudimas praeis po dienelės kitos.

Galiausiai, kai saulė pusiau pasislėpė už namų stogų, apsipirkinėjimo karalienė nusprendė įvykdžiusi misiją. Pajutusi nenusakomą palengvėjimą aš išsidrėbiau ant kėdės ir išsitraukiau popiergalį su mįslinguoju kodu. Na, kodėl niekaip nesiseka jo iššifruoti? Linansidhė tuo metu plepėjo su pardavėja, kuri krovė į maišelius mūsų pirkinius. Išgirdusi, kiek teks mokėti, aš vos nuo kėdės nenuvirtau, bet Linansidhė tik nusišypsojo ir nė nemirktelėjusi ištiesė kredito kortelę. Kai mergina ją sugrąžino, akimirką pasirodė, kad tai paprasčiausias gabalėlis žievės. Bet geriau įsižiūrėti nespėjau, nes Linansidhė nerūpestingai įsimetė ją į rankinę.

– Na ką? – paklausė mano laikinoji krikštamotė, kai mudvi išėjome į gatvę. – Mes tave aprengėme, apavėme, parūpinome rankinę ir auskarus. Dabar imsimės smagiausio dalyko.

– Kokio? – sunerimusi išlemenau.

– Šukuosenos, brangute. Tavoji... na, netiks, – numykė ji ir ketino pataršyti kirpčiukus, bet taip ir neprisivertė prisiliesti prie plaukų. – Ir nagai. Reikia juos kaip nors tvarkyti. Dar gerai, kad netrukus atidarys SPA centrą.

– SPA centrą? – Aš pažvelgiau į liepsnojantį oranžinį rutulį, kuris baigė pasislėpti už horizonto. Kad taip dabar grįžus namo! – Betgi jau kokios šešios valandos? Darbo diena baigiasi.

– Na taip, balandėle. Kaip tik tokiu laiku mirtingieji patraukia į namus ir ateina mūsų eilė. Daugiau neuždavinėk paikų klausimų. – Linansidhė palingavo galvą, neatsistebėdama mano naivumu. – Pirmyn! Benas tiesiog pakvaiš iš džiaugsmo tave pamatęs.

Grožio salone „Gamtos stebuklai“ knibždėte knibždėjo lankytojų. Sustojusios ant žvyruoto takelio kikeno dvi grakščios silfidės^16. Jų sparneliai aštriais kaip skustuvo ašmenys kraštais tyliai plazdeno vėjyje. Silfidės nusišypsojo mums, blykstelėjusios dantukais. Tarpduryje mudvi su Linansidhe vos nesusidūrėme su aukšta išdidžia gražuole. Kai Žiemos sidhė prasilenkė su mumis, padvelkė žvarba. Paskui tiesiai man ant galvos nutūpė elfų trijulė. Jie kvatojosi ir pešė plaukus, bet griežto Linansidhės žvilgsnio sudrausti akimirksniu pradingo už laukujų durų.

Salonas skendėjo prietemoje. Dėl akmeninių plokščių sienų jis priminė urvą. Patalpos viduryje linksmai gurgėjo marmurinis fontanas, kuriame nardė žuvys ir undinės. Mediniuose loveliuose žaliavo bambukai ir žydėjo orchidėjos. Buvo šilta ir drėgna.

– Kodėl čia tiek daug fėjūnų? – pašnibždomis paklausiau, nulydėjusi akimis didžiulį juodą šunį, kuris šmėstelėjo palei duris salono gilumoje. – Nejaugi atstumtiesiems rūpi grožio salonai? Ir panašūs dalykai?

– Tavo nepastabumas mane glumina, balandėle. Nejaugi nematai, kad ši vieta kupina kerų? – atsakė Linansidhė ir rankos mostu nurodė į sienas ir fontaną. – Mirtingųjų pasaulyje pasitaiko tokių išskirtinių vietų, kuriose pulsuote pulsuoja magiškosios galios. Galima jas pavadinti savotiškais burtų traukos centrais. Jos vilioja mus kaip naktines peteliškes žvakės liepsnelė. Čia renkasi visi – atstumtieji, vienišiai ir net abejų rūmų dvariškiai. – Ji loštelėjo ir kreivai nusišypsojusi pridūrė: – Be to, net ir mes, mažute, kartais mėgstame pasikedenti plunksneles.

Prie Linansidhės prisiartino elegantiškas šviesiaplaukis satyras. Kai juodu pasibučiavo, jis, pražydęs neprilygstama šypsena, pasisuko į mane.

– Ar čia toji mūsų princesė, apie kurią tiek girdėjau?! – entuziastingai sušuko jis ir pakštelėjo į ranką. – Nuostabi! Tik... – Satyras dirstelėjo į Linansidhę. – Dabar suprantu, ką turėjai galvoje, kai kalbėjai apie plaukus. O jau nagai! – Jis net nusipurtė ir palingavo galvą. – Tuojau aš jų imsiuosi. Nė apsidairyti nespėsi, kaip paversiu ją tikru saldainiuku.

– Tu jau pasistenk padaryti stebuklą, Benai, – paprašė Linansidhė ir pasisuko eiti. – Jeigu manęs prireiktų, būsiu pas Migelį, mano saldžiausiasis. Megana, balandėle, klausyk Beno ir viskas bus gerai.

Ji linksmai pamojavo ir pradingo už dar vienų durų.

Benas sužiuro į mane trindamasis gaurais apžėlusias rankas.

– Ką gi, pumpurėli, tau labai pasisekė. Aš tavo paslaugoms ištisą vakarą. Už viską sumokėta.

– Nejaugi? – nepatikliai paklausiau.

Man niekada neteko būti net įprastame grožio salone, o ką jau kalbėti apie stebuklingą. Neturėjau nė menkiausio supratimo, ko tikėtis.

– Kiek laiko prireiks padaryti šukuoseną? – apdairiai pasiteiravau.

Benas nusikvatojo.

– Oi, kvapioji žirniuke, tavo klausimai mane pribaigs. Eime. Prieš akis begalė darbo.

KELIOS ARTIMIAUSIOS VALANDOS prabėgo tarsi sapne. Salono darbuotojai, daugiausia satyrai ir keletas braunių, sukosi aplinkui tarsi vijurkai. Gavau persirengti baltą kaip sniegas chalatą. Tada mane paguldė ant kušetės. Baltai apsirengę brauniai išterliojo veidą kremu, ant akių uždėjo agurkų skritulėlius ir prisakė ramiai gulėti. Maždaug po valandos jie mane pasodino ir dailus satyras vardu Mirokusas panardino plaštakas į vonelę, kvepiančią kakava ir kava. Po kurio laiko iš pradžių pamasažavo jas su losjonu, paskui kruopščiai nubrūžino nagus dilde, nublizgino ir nulakavo. Tokia pat dalia laukė ir kojų nagų. Paskui buvau patikėta kirpėjai. Ji ištrinko galvą, pakirpo bronzinėmis žirklėmis plaukus, paskui pradėjo šukuoti ir visą laiką tarškėjo lyg užsukta. Aš jaučiausi keistai. Dėmesys ir procedūros labai patiko, bet nuo sambrūzdžio svaigo galva. Be to, jaučiausi atsidūrusi ne savo vietoje. Juk aš ne kokia princesė ar scenos žvaigždė. Paprasčiausia mergiotė iš Luizianos, tad šis pasaulis man pasirodė visiškai svetimas.

Kai man beveik baigė daryti makiažą ir beliko tik keli paskutiniai potėpiai akims ir lūpoms, į kambarį įplasnojo patenkinta ir gaivi Linansidhė. Jos oda švytėjo. Baigėsi kerų, kurie darė ją panašią į žemišką moterį, galia ir dabar visa patalpa sutvisko nuo ypatingo grožio. Šviesos atšvaitai krito ant akinamai blizgančių vario spalvos plaukų. Benas suskato trypčioti aplinkui, žerdamas komplimentus.

– Kas tiesa, tai ne melas. Galvą guldau, kad Migelis tikras virtuozas, – sumurkė Linansidhė ir pasiraivė tarsi katė, pakėlusi virš galvos neįtikėtinai grakščias rankas. – Jeigu jis nebūtų tau taip reikalingas, mielai pasigrobčiau. Patikėk manimi, toks talentas šiais laikais labai retai pasitaiko. Jūs tik pažvelkite! – sušuko ji spoksodama į mane. – Kaip tu pasikeitei, brangute. Tavęs tiesiog neįmanoma pažinti!

– Ji be galo žavinga! – patvirtino nušvitęs Benas. – Man regis, pasidarbavome kaip dera. Jai labai tinka plunksnelėmis nudažyti plaukai. O Patricija nepralenkiama kirpimo meistrė.

– Nuostabu, – pritarė Linansidhė, tyrinėdama mane su vos pastebima šypsenėle, nuo kurios pasijutau nejaukiai. – Jeigu aš jos neatpažįstu, tai ir „SaiKorp“ bendrovėje niekam įtarimų nekils.

Jau žiojausi kažką sakyti, kai pro kvepalų, kosmetikos ir drėgnos patalpos kvapų debesį prasiskverbė keistas dvokas. Linansidhė, Benas ir visi kiti fėjūnai sustingo. Du brauniai it paklaikę šovė pro duris, klientai pradėjo blaškytis po salę, neramiai šnibždėdamiesi. O kvapas vis stiprėjo.

Galiausiai atpažinau jį ir širdis neramiai suspurdo. Metalas. Taigi į svečius nusprendė užsukti geležies fėjūnas.

Ir kaip tik tą akimirką jis įžengė pro duris.

Man per nugarą perbėgo šaltukas. Kažkas iš lankytojų aiktelėjo. Nepažįstamasis vilkėjo prabangų perlų pilkumo kostiumą. Trumpai kirpti juodi plaukai neslėpė smailių ausų ir laisvų rankų mobiliojo įrangos. Žalia tarsi kompiuterio geležinių detalių oda švytėjo šimtais žiburėlių, laidų ir jungčių. Pro storus akinių stiklus metaliniais rėmeliais akys svaidė žalias, mėlynas ir raudonas kibirkštis.

Benas grakščiai ir nepastebimai pajudėjo, kad užstotų mane. Per jį nebemačiau, kas vyksta, kita vertus, buvau paslėpta nuo nekviesto svečio žvilgsnio. Tūnojau tyliai kaip pelytė.

– Na ką? – sudrumstė tylą pašaipus atėjūno balsas. – Kodėl niekas manęs nesutinka išskėstomis rankomis? Neduoda lankstinukų? Nepasakoja apie teikiamas paslaugas? Labai jau prastas aptarnavimas šiame elitiniame salone.

Niekas nepajudėjo iš vietos. Pagaliau vienas iš satyrų žingtelėjo į priekį. Jis visas virpėjo iš baimės ir įtūžio.

– Mes neaptarnaujame tokių kaip tu.

– Nejaugi? – kandžiai pasiteiravo geležies fėjūnas ir apsimestinai nustebęs griebėsi už širdies. – Kaip liūdna. Kita vertus, galėčiau nesukdamas galvos visus jus nudobti, tad jūsų nesvetingumas turi pagrindo.

Linansidhė, nutarusi įsikišti, puolė į priekį, kad net garbanos susiraitė kaip gyvatės.

– Ko tau čia reikia, šliuže? – iškošė ji.

– Ką aš matau? Ar tai tu, Linansidhe? – išsišiepęs pareiškė vyras. – Mes girdėjome apie tave ir tavo šnipų tinklą. Sklinda gandai, kad tu žinai, kur yra Oberono dukra, Vasaros princesė.

– Aš daug ką žinau, branguti, – atsiliepė Linansidhė tokiu balsu, tarsi ketintų nusižiovauti iš nuobodulio. – Toks jau mano užsiėmimas. Turiu susirinkti informacijos savo gerovės ir saugumo labui. Be to, tai savita pramoga. Tačiau veltis į tamsius reikalus ne mano būdui. Kaip, beje, ir malti liežuviu su geležies fėjūnais. Taigi, jeigu mes baigėme, gal malonėtum nešdintis lauk?

– Pakentėk dar truputėlį, – kuo ramiausiai atsiliepė geležies fėjūnas. – Tuojau išeisiu. Beje, mano vadas prašė tau perduoti pasiūlymą. Jeigu pasakysi, kur slapstosi Oberono dukra, tau bus panaikinti visi kaltinimai. Taigi kai mes užgrobsime Niekadaniekada, galėsi grįžti namo. Juk tu norėtum to, Linansidhe? – pasidomėjo jis. Paskui pakėlęs balsą kreipėsi į kitus: – Tai galioja ir jums visiems: atstumtiesiems, puskraujams, o ir grynakraujams. Padėkite mums surasti Vasaros princesę ir galėsite grįžti į fėjūnų šalį. Geležies karalius suteiks malonę kiekvienam, kas stos į jo pusę.

Jis nutilo ir ėmė laukti, bene kas nors išeis į priekį. Tačiau niekas nė nepasijudino. Galbūt bijojo viduryje salono stovinčios Linansidhės, iš kurios spinduliavo tokia grėsminga jėga, kad net lempos pradėjo mirksėti. Ir tai buvo tikra laimė, kad visų lankytojų akys krypo ne į mane,

o į ją.

Geležies fėjūnas dar truputį luktelėjo. Niekas taip ir neišdrįso užrūstinti atstumtųjų valdovės, tad nepažįstamasis nusprendė pasitraukti.

– Ką gi. Jeigu apsigalvotumėte, praneškite. Mus rasite visur. Anksčiau ar vėliau mes iki jūsų prisigausime.

Jis nusigręžė nuo mūsų ir pasuko prie išėjimo, akmeninėmis grindimis nudunksėjo žingsniai. Linansidhė nenuleido akių nuo durų, kol geležies kvapas išsisklaidė ore. Galiausiai ji pasisuko į mane.

– Vakarėlis baigtas, mažule. Keliausime. Benai, tu tikras šaunuolis, net nežinau, kaip tau atsidėkoti. Bet mums jau metas.

– Suprantama, mano brangenybe, – atsakė satyras ir pamojo atsisveikindamas. – Atsivesk šią mažylę kitą kartą, gerai? Ir sėkmės jums kovoje su didžiąja bendrove.

KAI MUDVI SU LINANSIDHE SUGRĮŽOME, radome Paką ir Geležinį arklį aptarinėjančius veiksmų planą su Kime ir Nelsonu. Visi keturi buvo apgulę stalą bibliotekoje ir vos nesilietė kaktomis kažką pusbalsiu svarstydami. Mums pasirodžius su keliais raudonkepuriais, velkančiais pirkinių krepšius, jie skubiai atsisuko ir praradę žadą įsispoksojo. Netgi degančios Geležinio arklio akys vos neiššoko ant kaktos, kai įskriejome pro duris.

– Nieko sau, Megana! – sukliko Kimė ir puolė šokinėti plodama katučių. – Atrodai, nors iš koto virsk! O jau šukuosena!

– PRINCESE! – subliuvo Geležinis arklys, nužvelgęs mane nuo galvos iki kojų, ir pritariamai palingavo galvą. – TU IŠTIES GRAŽI KAIP PAVEIKSLIUKAS.

Dirstelėjau į Paką, kuris vėpsojo į mane lyg užburtas.

– E-e... – teišlemeno jis.

Ne juokais apstulbau. Nejaugi dėl manęs pats Šaunusis Robinas prarado kalbos dovaną?

– Esi neprilygstama, – galiausiai išspaudė Pakas.

Aš išraudau ir netikėtai sutrikau.

– Vaikučiai! – sušuko Linansidhė ir plekštelėjo delnais reikalaudama mūsų dėmesio. – Jeigu norime susigrąžinti skeptrą, privalome veikti ryžtingai. O jūs, informatoriai, – spragtelėjusi pirštais Kimės ir Nelsono pusėn pasiteiravo ji, – ar atnešėte tai, ką liepiau, brangučiai?

Mergiūkštė davė ženklą savo draugui troliui. Jis pasirausė kišenėje ir išsitraukė laminuotą leidimą. Ant jo pamatėme akiniuotos blondinės nuotrauką. Lūpos buvo sučiauptos, tarsi mergina būtų norėjusi žvilgsniu nudobti fotografą. Nelsonas padavė kortelę Linansidhei ir ši pradėjo įdėmiai ją tyrinėti.

– Rozalina Smit. Atrodo vyresnė už tave, bet iš bėdos tiks. Tvarka, – pasakė ji ir pasisukusi į mus pareiškė: – Laukia sunki diena, todėl anksčiau drožkite miegoti. Ryte susitiksime vestibiulyje. O tu, Megana, balandėle, pasistenk iššifruoti kodą. Operacija „Skeptras“ prasidės švintant. Dabar visi laisvi!

Ji teatrališkai kilstelėjo ranką ir pradingo švytinčių žiežirbų sūkuryje.

TĄ NAKTĮ aš taip nerimavau, kad negalėjau nė bluosto sudėti. Ant pagalvės greta manęs ramiai šnopuodamas pūtė į akį Grimalkinas, o aš gulėjau sukdama galvą, kaip iššifruoti kodą. Tiksliau sakant, bukai spoksojau į skaičius, kol įskaudo akis. Mintyse vienas po kito iškildavo būsimų sunkumų vaizdai ir jų sąrašas vis ilgėjo. Vos po kelių valandų mums teks įsigauti į „SaiKorp“ bendrovės pastatą pasinaudojus svetimu leidimu, nudžiauti skeptrą ir pasprukti niekieno nepastebėtiems. Tarsi tai būtų juokų darbas ir skeptras nebūtų dieną naktį

saugomas.

Kažkas tyliai pasibeldė ir tarpduryje kyštelėjo Pako galva.

– Kaip laikaisi, princese? Aš pagalvojau, kad tu galbūt išalkusi. Ar galiu užeiti?

Aš linktelėjau ir jis įsmuko į vidų su lėkšte, ant kurios gulėjo keli sumuštiniai ir obuolio skiltelės.

– Štai, – pasakė Pakas ir padėjo lėkštę ant antklodės, – turi nors truputį užkąsti. Norėjau nudžiauti ko nors skanesnio, bet virėja puolė vytis su samčiu. Man regis, aš nelabai jai patinku.

Jis nusijuokė, parvirto ant lovos ir susikišo į burną skiltelę obuolio.

– Ačiū, – padėkojau ir čiupau sumuštinį. Sūris ir... vėl sūris. Bet vis geriau nei nieko. – O kur Geležinis arklys?

– Vis dar aptarinėja su šnipais taktiką, – paaiškino Pakas ir sužiaumojo dar vieną obuolio skiltelę. – Kad tu pasiklausytum jų postringavimų. Įsivaizduoja esantys filmo apie Džeimsą Bondą veikėjai.

Jis pastebėjo lapelį mano rankose.

– Kaip sekasi?

Aš sulamdžiau popiergalį ir nusviedžiau į šalį. Pakas suklapsėjo blakstienomis.

– Kaip matau, ne per geriausiai.

– Niekaip neperprantu tų skaičių, – atsidususi prisipažinau ir pasitryniau akis. – Ko tik nemėginau: ir sudėti, ir dauginti, ir dalyti. Nieko neišeina, nors sprok. Jeigu neiššifruosiu to prakeikto kodo, mes nepakliūsime į reikiamą aukštą, nesusigrąžinsime skeptro ir visi jūs per mane palydėsite galvą!

– Ei! – šūktelėjo Pakas ir atsisėdęs apkabino mane. – Kas tau, princese, nejau pabūgai tokios paprastos užduoties? Juk tu įveikei patį Geležies karalių! Nusigavai į priešo irštvą ir užkūrei ten visiems gerą pirtį. Ir šįkart bus taip pat!

– Nebus! – paprieštaravau ir padėjusi sumuštinį pakėliau akis į Robiną. – Dabar viskas kitaip! Su Machina aš koviausi dėl broliuko. Tik dėl jo. Žinoma, Itanas man be galo brangus. Net negalvodama būčiau sutikusi numirti, kad jį išgelbėčiau. Bet tada buvau atsakinga tik už vieną žmogų, o dabar... – Aš užmerkiau akis, prigludau Pakui prie krūtinės ir kurį laiką klausiausi, kaip dunksi širdis. – Jeigu sužlugdysiu žygį ir mes nesugrąžinsime skeptro, pražudysiu visus. Ne tik tave, Geležinį arklį ir likusiuosius – visus. Niekadaniekada išnyks. Nebeliks nei Vasaros, nei Žiemos karalysčių. Tik geležies fėjūnai. Ar dabar supranti, kodėl nerandu sau

vietos?

Aš nutylėjau, kad man be galo trūksta Ašo, kad vien jo dėka buvau tokia narsi Geležies karalystėje. Man pašėlusiai stigo Žiemos princo, jo ramaus ir nepajudinamo ryžto, bežodžio pasitikėjimo savimi.

Pakas pasisuko, kilstelėjo man smakrą ir pažvelgė į akis. Žaliose lyg smaragdas jo akyse išvydau ištisą jausmų gamą.

– Aš būsiu su tavimi, – sušnibždėjo jis ir ilgais pirštais paglostė plaukus. – Neužmiršk to. Kad ir kas nutiktų, ateisiu tau į pagalbą.

Pakas nuleido galvą ir mūsų kaktos susilietė. Nuo jo padvelkė obuoliais. Pamačiau savo atvaizdą jo vyzdžiuose.

– Aš neapleisiu tavęs jokiomis aplinkybėmis. Tu visada galėsi manimi pasikliauti.

Pajutau, kaip kraujas pradėjo greičiau almėti gyslomis, tuksėti smilkiniuose ir supratau, kad atsidūriau ant paties bedugnės kašto ir žiūriu žemyn. Reikėjo pasitraukti, kitaip riba bus peržengta ir kelio atgal nebeliks.

Tačiau aš tik užmerkiau akis. Ir Pakas pabučiavo mane.

Iš pradžių droviai palietė lūpas, suteikdamas laiko atsitraukti, bet kai aš tik dar labiau prisispaudžiau, suėmė galvą delnais ir pradėjo bučiuoti iš tikrųjų. Aš apsivijau jį rankomis ir prisitraukiau dar arčiau, trokšdama užmirti viską, paskęsti jausmuose. Galbūt tada skausmas ir vienatvė nors trumpam atlėgtų. Pakas nubraukė nuo lovos lėkštę, atsigulė ir patraukė mane, kad pasekčiau jo pavyzdžiu. Lūpos staiga nuslydo per kaklą, palikdamos karščiu alsuojantį pėdsaką.

– Jeigu ketinate tuo užsiimti, tai bent malonėkite nedrebinti lovos, – atsklido pašaipus balsas nuo galvūgalio. – O gal išvis ant grindų pasiritinėkite?

Aš išraudau kaip žarija ir kilstelėjau galvą. Grimalkinas gulėjo ant pagalvės ir sutrikęs markstėsi. Pakas trūksmingai atsiduso.

– Ar kada nors sakiau, kad negaliu pakęsti katinų?

– Aš čia niekuo dėtas, Šaunusis Robinai, – išplėtęs akis pareiškė Grimalkinas. Balse buvo girdėti pasipiktinimas ir nuobodulys. – Kuo ramiausiai miegojau, nė neįtardamas, kad judu su princese imsitės šių triušių žaidimų.

Pakas sušnarpštė, apsivertė ant pilvo ir mudu pakilome nuo lovos. Jis apkabino mane. Mano veidas degė. Gal dėl Grimalkino, o gal dėl kokios kitos priežasties.

– Aš geriau eisiu, – nenoriai pasakė Pakas ir atsiduso. – Žadėjau Geležiniam arkliui patyrinėti pastato planą, kurį parūpino Kimė.

Jis pažvelgė į sumuštinius ir obuolio skilteles ant grindų ir sutrikęs nusijuokė.

– Na... atleisk, kad prišiukšlinau, princese. Ir nesikrimsk dėl kodo. Ką nors sugalvosime. Pasistenk pamiegoti, gerai? Mes būsime netoliese.

Pakas palinko norėdamas pabučiuoti, bet man pritrūko jėgų pažvelgti jam į akis ir aš išsisukau. Jis kiek palaukė, paskui pakštelėjo į kaktą ir negirdimai pasišalino.

Parpuoliau ant lovos ir veidu įsikniaubiau į pagalvę. Ką aš padariau? Leidausi bučiuojama Pako, nes jis buvo šalia. Nes buvo baisu ir jaučiausi vieniša be to kito. Pakas myli mane, o aš taip pasielgiau toli gražu ne iš meilės. Tiesiog įsivaizduodama jo vietoje Ašą. Ir man tai... patiko.

Mane prislėgė kaltė. Niekaip neįstengiau užmiršti princo. Ilgesys gildė širdį, kita vertus, troškau, kad Pakas sugrįžtų ir vėl mane bučiuotų.

– Tikra prapultis, – burbtelėjau ir atvirtusi ant nugaros sužiurau į įskilimus lubose, kurie priminė pašaipias šypsenas. – Ką dabar daryti?

– Kankintis tylomis, kad aš galėčiau pamiegoti, – pasiūlė Grimalkinas neatmerkdamas akių. Jis išskėtė ir įtraukė nagus, nusižiovavo ir patogiau įsirausė į pagalvę. Paskui pridūrė: – O gal geriau pagalvok apie kodą? Tada mes galėtume susigrąžinti skeptrą. Juk gaila, kad tiek pastangų nueis niekais.

Piktai dėbtelėjau į katiną, tačiau turėjau pripažinti, jog jis teisus. Be to, tai padėtų atsikratyti slegiančių minčių apie Paką.

– Bučinys – dar ne išdavystė, – balsiai pasvarsčiau, susiradau suglamžytą popiergalį ir grįžau į lovą. – Juk Ašas pats mane paliko ir liepė jį užmiršti. Viskas baigta. Tiksliau, aš net nežinau, ar kas nors tarp mūsų išvis buvo.

Grimalkinas nesiteikė nieko pasakyti. Aš įsmeigiau akis į kodo skaičius ir sunkiai atsidusau. Jie judėjo prieš akis tarsi skruzdėlės.

– Man niekada nepavyks iššifruoti kodo, Grimai. Tai beviltiška. Nebent būčiau geneali matematikė.

Katinas nekantriai suplakė uodega, pasimuistė ir atsuko man nugarą.

– O tu įsivaizduok, kad tai ne lygtis, o mįslė, – suniurnėjo jis. – Galbūt persistengi norėdama išspręsti tai kaip formulę. Juk geležies fėjūnai vis dėlto priklauso mūsų padermei. O mes tiesiog dieviname galvosūkius.

Mįslė? Aš įsižiūrėjau į lapelį ir suraukiau antakius. Kad ir kiek spoksočiau, vis tiek ničnieko nesuprantu, nors tu ką.

3

13

1113

3113

132113

1...

– Grimai, man ne...

– Perskaityk tuos skaičius balsiai, mergiūkšte, – sušnypštė katinas, regis, susitaikęs su tuo, kad nepavyks ramiai pasnausti, jeigu man nepagelbės. – Kad jau negali patylėti, bent neskiesk nesąmonių.

– Gerai. Tačiau abejoju, ar pavyks.

Grimas nieko neatsakė ir aš pradėjau skaityti:

– Trys. Vienas, trys. Vienas, vienas, vienas, trys. Trys, vienas, vienas, trys.

Aš nutilau ir suraukiau kaktą. Balsiai skaitant viskas pasikeitė. Norėdama pasitikrinti netikėtai dingtelėjusią prielaidą, dar kartą garsiai pakartojau trečią eilutę:

– Vienas, vienas, vienas, trys.

„Vienas 1. Vienas 3“, – pakartojau mintyse.

Sumirksėjau. Nejaugi viskas taip paprasta?! Skubiai perbėgau akimis likusias eilutes ieškodama patvirtinimo ir išpūčiau akis. Taip ir yra!

– Aš... aš viską supratau! Išties! Pala pala, – sumurmėjau ir vėl įsmeigiau akis į popiergalį. – Taip. Tai ne tik matematinė, bet ir žodinė užduotis. Tu buvai teisus, Grimai! Tik pažiūrėk!

Aš pakišau lapelį po nosimi Grimalkinui, kuris kaip ir anksčiau pabrėžtinai nekreipė į mane dėmesio, bet man tai buvo nė motais.

– Kiekviena nauja eilutė apibūdina ankstesnę. Pirmasis skaičius – trys, todėl antroje eilutėje vienas trejetas. Paskui vienas vienetas, dar vienas trejetas ir taip toliau. Tokiu atveju atsakymas bus... – Aš skubiai perskaičiavau mintyse ir išpyškinau: – Vienas – vienas – vienas – trys – vienas – du – du – vienas – vienas – trys.

Man net kvapą užgniaužė iš nuostabos ir pasididžiavimo savimi. Sielos gilumoje žinojau, kad viskas susidėliojo teisingai, ir išsišiepiau iki ausų.

– Aš įspėjau mįslę, Grimai! Mums vis dėlto pavyks susigrąžinti skeptrą!

Grimalkinas neatsiliepė. Ir toliau gulėjo užmerkęs akis. Gal miegojo, o gal tik apsimetė. Panorau susirasti Paką ir Geležinį arklį, pasidalyti su jais pergalės džiaugsmu, bet nusprendžiau, kad geriau dabar nesusitikti Šauniojo Robino. Todėl vėl atsiguliau į lovą. Klausiausi, kaip po kambarį zuja brauniai rankiodami obuolio skilteles, ir vis grįžau mintimis prie tos akimirkos, kai Pakas pabučiavo mane. Tol apie tai galvojau, kol šis vaizdas visiems laikams įsirėžė į atmintį. Jaučiau tai sąžinės priekaištus, tai pakilią nuostabą. Iš pradžių panorau susigrąžini Paką ir baigti tai, ką pradėjome, paskui prisiminiau Ašą ir širdį suspaudė ilgesys. Žodžiu, visą naktį aš taip ir nesumerkiau akių. Kol pro duris įkišo nosį braunis ir pranešė, kad jau rytas ir Linansidhė laukia manęs.

16 Moteriškosios oro dvasios, įasmeninančios oro stichiją.

15

Operacija „Skeptras“

Pro akinius auksiniais rėmeliais į mane papūtusi lūpas žvelgė jauna moteris, apsirengusi juodu dailiai prigludusiu dalykiniu kostiumėliu. Plaukai buvo sukelti ir elegantiškai susegti ant viršugalvio. Ši moteris buvo šalta ir neprieinama, o nepriekaištingas makiažas ir bateliai aukšta pakulne dar labiau sustiprino įspūdį.

– Na, kaip tau patinka vaizdelis, brangute? – patenkinta savimi pasidomėjo Linansidhė. – Gal dėl akinių kiek ir persūdyta. Kita vertus, šiandien negalime rizikuoti.

Aš parodžiau moteriai liežuvį ir atspindys veidrodyje padarė tą patį.

– Nieko sau, – atsiliepiau sukrėsta. – Pati savęs nebeatpažįstu. Dabar aš panaši į teisininkę ar dar kokią atsakingą darbuotoją.

– Tikėkimės, to užteks, kad pakliūtum į „SaiKorp“ bendrovės pastatą, – burbtelėjo Linansidhė.

Visą rytą slėptas siaubas ir panika vėl tarsi sunkus akmuo užgulė man krūtinę. Aš nurijau seiles mėgindama įveikti šleikštulį. Visai be reikalo sušveičiau tas saldžias spurgas, kurių parūpino Kimė. Nelabai kaip atrodysiu, jeigu aptaškysiu brangius batelius vėmalais.

Nusekiau paskui Linansidhę į vestibiulį, svyrinėdama su neįprastai aukštais kulneliais. Pakas, Kimė, Nelsonas ir Geležinis arklys vis dar įkniubę tyrinėjo pastato planą. Grimalkinas snaudė ant pianino, šluodamas uodega klavišus ir nesukdamas galvos dėl to, kas vyksta aplinkui. Linansidhė dirstelėjo į katiną ir susiraukė. Matyt, įsivaizdavo įbrėžimus ant lygaus lakuoto paviršiaus.

Pamatęs mane Pakas pažvelgė į akis ir nusišypsojo. Paskui ištiesė ranką ir aš nukicenusi prie jo įsitvėriau, kad išsilaikyčiau ant kojų. Pėdas maudė. Atsirėmiau į Paką stengdamasi palengvinti kojoms tenkančią naštą. Kaip moterys įsigudrina balansuoti ant tokių kulniukų ir neišsinarinti kojų?

– Na, kokie tavo laimėjimai žirgliojimo fronte? – tyliai pasidomėjo Pakas.

– Baik tyčiotis, – atkirtau ir plekštelėjau per ranką. – Juk aš dar tik mokausi. Tas pats, tarsi kreivaliotum ant dantų šepetukų.

Jis sukikeno, o aš įsmeigiau akis į schemą.

– Ką čia turite?

– Pastato planą, – paaiškino Kimė ir pasistiebė, kad pasiektų stalą. – Štai įėjimas į „SaiKorp“ bendrovę.

Puskraujė fuka bakstelėjo į kažkokią liniją lapo apačioje. Aš prisimerkiau, bet taip ir nesugebėjau atskirti jos nuo kitų.

– Jeigu tikėsime Vorenu, – tęsė ji, pirštu vesdama per kitą liniją, – skeptras saugomas čia, tarp dvidešimt devintojo ir trisdešimtojo aukštų.

– Galva neišneša, – sumurmėjau, – kaip gali būti aukštas tarp aukštų?

– Lygiai taip pat kaip mano rūmai yra tarp mirtingųjų pasaulio ir Niekadaniekada, – atsiliepė Linansidhė ir vėl niūriai sušnairavo į Grimalkiną.

Mačiau, kad jai labai maga nuvyti jį nuo pianino.

– Geležies fėjūnai turi savų šlykščių galių. Mes gebame pasiversti triušiais, o jiems vieni niekai suryti bankų sąskaitas. Grimai, širduk, ar tau būtina miegoti ant pianino?

– Jūs su Paku ir Geležiniu arkliu įeisite pro čia, – toliau aiškino man Kimė, baksnodama į schemos apačią. – Už durų rasite apsaugininkų postą. Pareigūnas patikrins tavo leidimą. Pako ir Geležinio arklio mirtingasis nepamatys, tad nėra ko jaudintis.

– O jeigu jau pirmame aukšte susidursime su geležies fėjūnais? – pasidomėjo Pakas.

– Ne, – atsiliepė Kimė. – Mudu su Nelsonu patikrinome. Geležies fėjūnai nesinaudoja pagrindiniu įėjimu.

Aš sunerimau. Vadinasi, jie turi savo slaptąsias duris ir kelius, apie kuriuos mes nieko nežinome. Ir šiuo atveju nėra ką daryti.

– Toliau pamatysite liftus, – aiškino Kimė ir bakstelėjusi pirštu į schemą rimtai pažvelgė į mus. – Štai čia ir prasidės sunkumai. Neįsivaizduoju, kaip jūs pakliūsite į dvidešimt devintą su puse aukštą. Galbūt lifte yra specialus mygtukas, kurį mato tik išrinktieji, o galbūt reikia slaptažodžio. Neatmetu tikimybės, kad mygtukus teks spaudyti tam tikra tvarka. Žodžiu, nieko konkretaus negaliu pasakyti. Kitas kelias – kopti laiptais iki pat trisdešimto aukšto. Tačiau nėra jokios garantijos, jog pasiekę dvidešimt devintąjį su puse išvysite duris.

– Bus matyti vietoje, – įsiterpė Pakas ir numojo ranka. – O kas mūsų laukia tame aukšte? Ko mums tikėtis?

– Minutėlę, – pasakiau ir įrėmiau ranką jam į krūtinę. – Bet juk mes labai rizikuojame. Koks gi čia veiksmų planas, jeigu net nežinome, kaip patekti į tą dvidešimt devintą aukštą?

– Dvidešimt devintą su puse, – patikslino Pakas. – Aišku, kad iš tokio plano mažai naudos. Bet pažvelk į tai kitaip. – Jis nusišypsojo ir kalbėjo toliau: – Arba mums teks pasikliauti nuojauta, arba išvis neverta niekur eiti. Nelabai iš ko turime rinktis, princese. Tačiau nesibaimink. – Jis apglėbė mane viena ranka ir prispaudė prie savęs. – Tau planas nereikalingas. Tu turi Paką. Neužmiršk to. Aš dantis praėdęs tokiuose dalykuose. Man nereikia pasiruošti, kad viskas eitųsi kaip per sviestą.

Pianinas garsiai suskambo. Tai Linansidhei galiausiai pavyko įkalbėti Grimalkiną miegoti kitur. Nepatenkintas katinas pakilo iš prišildytos vietelės, visu svoriu nusileido ant klavišų ir peršoko ant minkštasuolio.

– Nesijaudink, mirtingoji – pareiškė jis man, nusižiovavo ir kaip reikiant pasipurtė. – Aš irgi eisiu su jumis. Kad jau turite tik tokį puikų planą kaip Pako siūlomas, kam nors reikės pasirūpinti, jog surastumėte reikiamas duris.

– Cha! – suprunkštė Robinas ir piktai dėbtelėjo į Grimalkiną. – Labai miela, katine. Tik kokia tau iš to nauda?

– Mudu su Grimu kai ką sumąstėme, tad nesijaudink, zuikuti, – nutęsė Linansidhė ir dirstelėjusi į schemą pro Pako petį paniekinamai suraukė nosį. – Atminkite, brangučiai, ten, kur saugomas skeptras, jūsų gali laukti kokios tik nori staigmenos. Judu su šiuo geležiniu padaru, Robinai, turite apginti mergaitę. O skeptras, žinoma, negulės matomoje vietoje. Ir jį, be abejo, sups kariai, burtai ir visokie kitokie grėsmingi dalykai.

– AŠ PASIRUOŠĘS ATIDUOTI GYVYBĘ UŽ PRINCESĘ! – Geležinis arklys taip užriaumojo, kad Pakas net susiraukė, o Kimė suskliautė ausis. – PRISIEKIU, KOL AŠ KVĖPUOJU, NĖ VIENAS PLAUKELIS NENUKRIS JAI NUO GALVOS. MES SUSIGRĄŽINSIME SKEPTRĄ ARBA ŽŪSIME!

– O man atsisveikinti su gyvybe visai nesinori, – įkišo trigrašį Pakas.

Jau žiojausi jam pritarti, bet staiga koridoriuje pasigirdo triukšmas ir į vestibiulį įsiveržė žmogus. Tai buvo pamišęs pianistas Čarlzas. Dar niekada nemačiau jo tokio paklaikusio, net tądien, kai įvyko susidūrimas su raudonkepuriais. Išsprogusios iš baimės rudos muzikanto akys susirado manąsias. Jis puolė į priekį ir sustojo tik tada, kai priešais mane grėsmingai prunkšdamas išdygo Geležinis arklys.

– Ji... ji išeina? – išlemeno Čarlzas, regis, visai sugniužęs. Jis laužė rankas ir iki kraujo prikando lūpą. – Ne, ne, ne! Neišeik ir vėl. Neišnyk. Pasilik.

– Čarlzai! – nuo Linansidhės balso net oras sudrebėjo ir nelaimėlis paklaikęs sužiuro į ją. – Ką tu čia veiki?! Tučtuojau grįžk į savo kambarį!

Man pasirodė, kad pianistas netrukus apsipils ašaromis.

– Viskas bus gerai, Čarlzai, – skubiai patikinau. – Aš išeinu ne visam laikui. Dar sugrįšiu, nesijaudink.

Jis paliovė laužęs rankas ir išsitiesė neatitraukdamas žvilgsnio nuo manęs. Ir aš pirmą kartą nebemačiau jo akyse pamišėliško blizgesio. Priešais mane akimirksniui stojo visai kitoks Čarlzas, matyt, toks, koks buvo kadaise. Jaunas, aukštas, dailus, su šypsena lūpų kampučiuose, nors pavargusio, bet geraširdiško veido. Netikėtai man jis pasirodė labai pažįstamas.

– Tu sugrįši? – paklausė jis. – Pažadi?

Aš linktelėjau.

– Taip. Pažadu.

Linansidhė pliaukštelėjo rankomis ir mudu krūptelėjome.

– Čarlzai, meiluti, – iškošė ji, regis, kiek sunerimusi. O gal man tik pasirodė? – Ar girdėjai, ką pasakė mergaitė? Ji dar sugrįš. O dabar gal malonėtum susirasti kitą Čarlzą ir pagalvoti, ką sugrosite šį vakarą? Eik sau. Škac iš čia!

Aš suraukiau antakius.

– Kitą Čarlzą? Tai jis čia ne vienas?

– Aš juos visus taip vadinu, meilute, – paaiškino Linansidhė ir gūžtelėjo pečiais. – Mat labai prastai įsidėmiu vardus, kaip tu jau pastebėjai. Visi žemės vyrai man panašūs tarsi du vandens lašai. Todėl paprasčiau juos vadinti Čarlzais.

Grimalkinas atsiduso ir nušoko nuo minkštasuolio.

– Mes veltu gaištame laiką, – pareiškė jis ir žvaliai nukiceno iškėlęs pūkuotą uodegą. – Jeigu jau sumanėte šį cirką, metas į kelią.

– Sėkmės jums, brangučiai! – šūktelėjo Linansidhė pavymui. – Kai sugrįšite, turėsite viską man papasakoti. Megana, balandėle, nesumanyk krėsti kvailysčių!

KIMĖ IR NELSONAS nuvedė mus raudonais kilimais išklotais rūmų koridoriais atgal į išorinį pasaulį. Mes sekėme iš paskos, žvalgydamiesi į sales, kuriose esantys fėjūnai ir žmonės lydėjo mūsų būrelį akimis. Paskui pakilome aukštais įvijais laiptais, kurie galiausiai atvedė prie durelių lubose. Jos buvo kažkokios neįprastos: apskritos, pilkos ir iš pažiūros labai sunkios. Geriau įsižiūrėjusi supratau, kad tai liuko dangtis. Nelsonas pakėlė jį ir pro tarpą pradėjo skverbtis ryški šviesa. Į nosį mušė asfalto, deguto ir išmetamųjų dujų kvapas. Puskraujis trolis sužiuro į kelią laukdamas, kol pravažiuos visi automobiliai. Kimė pasisuko į mane.

– Toliau jums teks keliauti vieniems, – nelinksmai pasakė mergiūkštė ir atidavė man laminuotą leidimą su juostele.

– O judu neisite?

Mažoji fuka kaltai nusišypsojo ir mostelėjo ranka į Paką su Geležiniu arkliu.

– Tu turi gynėjus, grynakraujus fėjūnus. Netgi be jokių burtų žmonės jų nemato. O mudu su Nelsonu nepasižymime tokiomis galiomis. Tad jeigu tave pastebės su tokia benamių porele, aplinkiniams pagrįstai kils įtarimų. Nesijaudink. „SaiKorp“ bendrovė nuo čia visai netoli. Nuvažiuosite iki jos pasigavę taksi. Štai, laikyk, – paliepė ji ir įkišo man į ranką lapelį su ryškiai žaliomis kraigalionėmis. – Tai adresas. O atgal grįšite Keturioliktosios ir Klevų gatvės sankryžoje susiradę antrą liuką iš kairės. Viskas aišku?

Aš linktelėjau. Širdis netilpo krūtinėje nuo jaudulio.

– Taip.

– Tvarkelė! – suriko Nelsonas ir pakėlė liuko dagtį.

Pirmasis išsiropštė Pakas. Jis padėjo išlipti man, o tada išlindo Geležinis arklys ir Grimalkinas. Mes atsidūrėme judrios gatvės viduryje. Nuaidėjo automobilio signalas, per du žingsnius nuo manęs cypindamas stabdžius sustojo ryškiai raudonas mustangas.

– Pasitrauk iš kelio, kvaiša neraliuota! – suriaumojo pro langą vairuotojas.

Aš liuoktelėjau ant šaligatvio, o automobilis nurūko. Vyras prie vairo nė neįtarė, kad ką tik virš dangčio buvo pakibęs galingas geležies fėjūno kumštis, kuris tik per stebuklą nesuknežino jam galvos.

– Tu juk važiavai degant raudonai šviesai, asile! – surikau įkandin.

Pakas su Geležiniu arkliu taip pat atsistojo ant šaligatvio. Į mane sužiuro praeiviai. Vieni lingavo galva, kiti šaipėsi. Aš rūsčiai dėbtelėjau į juos ir pamėginau susiimti. Pažiūrėčiau, kaip jie pasijuoktų, jeigu galėtų matyti galiūną, kuris antai žvalgosi man pro petį tarsi asmens sargybinis ir veria akimis kiekvieną mėginantį prisiartinti.

– Ar viskas gerai? – neramiai paklausė Pakas.

Jis stovėjo taip arti, kad kvėpavimas šildė skruostą. Aš linktelėjau, jis pakštelėjo į viršugalvį ir širdis suspurdėjo.

– Daugiau manęs taip negąsdink princese.

– Na taip, nebloga pradžia, – sumurkė Grimalkinas ir tingiai užšoko ant šaligatvio, tarsi mes niekur neskubėtume. – Ar visi pasiruošę? Tikiuosi, tu žinai, į kurią mums pusę, mirtingoji?

Aš pažvelgiau į popiergalį. Ranka vos pastebimai drebėjo.

– Gal pasigaukime taksi, kaip manote?

Pakas susiraukė.

– Kitas, manimi dėtas, pultų niurzgėti, kad teks kratytis didžiulėje metalinėje skardinėje, bet aš jau įpratęs, – pašaipiai pareiškė jis. – Pakankamai prisivažinėjau su tavimi mokykliniu autobusu. Tik pasirūpink, kad langai vis dėlto būtų atidaryti, princese.

Mes susiradome telefono būdelę ir aš iškviečiau taksi. Po dešimties minučių prie mūsų sustojo ryškiai geltonas automobilis. Prie vairo sėdėjo barzdyla, įsikandęs cigarą. Jis visą laiką šypsojosi man, žvilgčiodamas į užpakalinio vaizdo veidrodėlį ir neįtardamas, kad sėdžiu tarp dviejų fėjūnų. Vienas iš jų rūsčiai dėbsojo į vairuotoją, o kitas spėjo iškišti galvą pro langą. Taigi tūnojau tarp Pako ir Geležinio arklio, man ant kelių tupėjo Grimalkinas, o automobilis iki galo atvertais langais skriejo per miestą. Tabako dūmai kuteno nosį, graužė akis. Pakas net pažaliavo.

Pagaliau taksi sustojo prie tviskančio dangoraižio. Veidrodinės sienos spindėjo saulėje, kildamos iki dangaus. Aš atsiskaičiau su vairuotoju ir mes išsiropštėme iš automobilio. Pakas akimirksniu puolė kosėti. Jis buvo išblyškęs kaip drobė ir suprakaitavęs. Aš sudrebėjau prisiminusi, kaip sunku buvo Ašui Geležies karalystės dykvietėse. Geležinis arklys nustebęs vėpsojo į Paką. Grimalkinas pritūpė ir ėmė čiustytis uodegą.

– Tfu, kokia šlykštynė! – iškošė Šaunusis Robinas, atgavęs kvapą.

Jis nusispjovė ir delnu nusivalė lūpas.

– Kaip jautiesi? – paklausiau sunerimusi, bet Pakas tik nusišypsojo.

– Kuo geriausiai, princese. Štai mes ir vietoje. – Jis užvertė galvą ir pažvelgė į „SaiKorp“ bendrovės pastatą. Akyse pradėjo šokinėti pažįstami kipšiukai. – Na ką, princese, atėjo metas pasilinksminti?

MANO ŠIRDIS ELGĖSI KAIP DERA, kol pasiekėme didžiules stiklines duris. Čia ji pradėjo dunksėti su tokia jėga, kad net išsigandau – o jeigu ims ir iššoks iš krūtinės.

– Nieko sau! – sušnibždėjau ir prasižiojusi iš nuostabos pradėjau apžiūrinėti milžinišką vestibiulį.

Virš galvos, kokių aštuonių ar dešimties metrų aukštyje, išvydau skliautuotas lubas, nuo jų leidosi ant lynų sukabintos keistos metalinės dekoracijos, tviskančios saulės spinduliuose. Pro šalį skubėjo žmonės, apsirengę brangiais dalykiniais drabužiais, kaukšėjo per steriliai švarias pilkas grindis garsių dizainerių sukurtų batelių kulniukai. Visur buvo įtaisytos filmavimo kameros. Už užtvaros stypsojo ginkluoti apsaugininkai. Aš suglaudžiau kelius, kad nevirpėtų.

– Ramiau, princese, – išgirdau Pako balsą ir pajutau ranką ant peties, nes tarsi kokia pusprotė dairiausi aplinkui išplėtusi akis. – Tu puikiai susidorosi. Pakelk galvą, pasitempk. Jeigu kas nors žiūrės į tavo pusę, šypsokis. – Jis palinko sušildęs kvėpavimu ausį. – Mes seksime iš paskos.

Aš nervingai linktelėjau. Kai Pakas dar kartą spustelėjęs pečius paleido, giliai įkvėpiau ir nužingsniavau prie kontrolės punkto.

Apsaugininkas tamsiai pilka uniforma abejingai dirstelėjo į mane. Jis akivaizdžiai nuobodžiavo, kaip aš matematikos pamokose.

– Labas rytas, Edai, – pasilabino su juo vyras priekyje manęs ir priglaudė kortelę prie skaitytuvo.

Daviklis sucypė, raudona švieselė virto žalia ir žmogus perėjo per sukamuosius vartelius.

Atėjo mano eilė. Stengdamasi atrodyti kuo abejingesnė prisiartinau.

– Sveikas, Edvardai.

Aš pridėjau Rozalindos Smit kortelę prie skaitytuvo, po mirksinčia raudona šviesele. Apsaugininkas linktelėjo ir mandagiai nusišypsojo, dorai nė nežvilgtelėjęs į mane.

„Valio! – sušukau mintyse. – Juk tai juokų darbas. Sveika atvykusi!“

Staiga pasigirdo čaižus pypsėjimas. Aš apmiriau.

– Atleiskite, panele, bet turiu patikrinti jūsų leidimą.

Pakas, Grimas ir Geležinis arklys jau buvo kitoje sukamųjų vartelių pusėje ir dabar sunerimę spoksojo į mane. Aš nugurkiau seiles. Gal spjauti į mūsų planą ir nešti muilą, kol nevėlu? Apsaugininkas ištiesė ranką ir aš prisiverčiau nusiraminti.

– Suprantama, – atsakiau. Laimei, balsas nė nesudrebėjo.

Aš nusikabinau kortelę nuo kaklo. Apsaugininkas paėmė ją ir prisimerkęs įsižiūrėjo. Pajutau, kad į mano nugarą susmigo dešimtys nekantrių žvilgsnių, ir susikryžiavau rankas rodydama, jog man viskas atsibodo.

– Atleiskite, panele Smit, – pasakė Edas ir galiausiai teikėsi pažvelgti į mane. – Jūsų leidimo galiojimo laikas baigėsi vakar. Pasistenkite jį pasikeisti iki rytojaus.

Koks palengvėjimas! Vadinasi, dar ne viskas prarasta!

– Žinoma, pasikeisiu, – sumurmėjau dėdamasi sutrikusi. – Vis ruošiausi tai padaryti, bet jūs gi žinote, kiek pastaruoju metu darbų užgriuvo. Aš tiesiog nespėjau. Šiandien būtinai tai padarysiu. Dėkoju.

– Nieko tokio, panele Smit.

Apsaugininkas atidavė man kortelę ir kilstelėjo uniforminę kepurę.

– Sėkmės.

Tada paspaudė mygtuką ir pamojo ragindamas eiti.

Aš nuskubėjau už kampo ir tankiai alsuodama atsirėmiau į sieną.

– Dar ne laikas ilsėtis, princese, – išgirdau Pako balsą.

Jis trūktelėjo mane už rankos kaip tik tuo metu, kai iš už kampo išniro keli vyrai. Jie šnekučiavosi apie ataskaitas, posėdžius ir apie kažkokį valdytojo padėjėją, kurį būtų ne pro šalį atleisti. Aš apdairiai nusukau akis, bet jie praėjo pro šalį, nė nepastebėję manęs.

Mes irgi nusiskubinome ryškiai apšviestu koridoriumi.

– Pasirodo, tu puiki aktorė, – pagyrė Pakas. – Jau maniau, kad viskas baigta, bet tu laikeisi puikiai. Šauniai atlikta, princese!

Aš nusišypsojau.

– Pirmą kiūtį įveikėme, – linksmai tarškėjo Pakas. – Dabar beliko surasti dvidešimt devintą su puse aukštą, čiupti skeptrą ir išsigauti iš čia. Gera pradžia – pusė darbo.

Lengva jam kalbėti, o mano širdis tebesidaužė kaip išprotėjusi, be to, iš jaudulio pylė šaltas prakaitas. Vos žiojausi apie tai pasakyti, kai pastebėjau, kad mums iškilo dar viena problema.

– O kur Grimalkinas? – pasiteiravau pusbalsiu.

Mes puolėme dairytis, bet katinas tarsi skradžiai žemę prasmego. Galbūt susidūrus su apsaugininku jis suabejojo mūsų plano sėkme? O gal jam paprasčiausiai viskas įgriso? Juk taip jau ne kartą buvo nutikę.

– KODĖL JIS PALIKO MUS LIKIMO VALIAI? – kurtinamai užbaubė Geležinis arklys.

Aš susiraukiau. Visa laimė, kad žmonės negali girdėti fėjūnų.

– O AŠ MANIAU, KAD SIDHIŲ KATINAS PAISO GARBĖS KODEKSO. NIEKADA NELAIKIAU JO BAILIU, – toliau plyšojo arklys.

Pakas prunkštelėjo.

– Tu prastai pažįsti Grimalkiną.

Aš nebuvau linkusi jam pritarti. Net jeigu ir pranykdavo nieko nepaaiškinęs, katinas visada sugrįždavo mūsų paimti. Tad nors Geležinis arklys piktinosi, aš dėl Grimalkino buvau visiškai rami. Jis tikrai pasirodys, kai mažiausiai to tikėsimės.

– Nesijaudink, – pasakiau ir žengiau tolyn.

Tačiau Geležinis arklys niekaip nepajėgė susitvardyti. Mintis apie sąjungininko išdavystę labai jį liūdino. Aš nusišypsojau jam mėgindama paguosti.

– Viskas bus gerai. Kas jau kas, o Grimas niekur neprapuls. Jeigu mums prireiks pagalbos, jis tikrai pasirodys. O dabar turime ieškoti skeptro.

– KAIP PASAKYSI, PRINCESE.

Koridoriaus pabaigoje pamatėme du liftus.

– Dvidešimt devintas su puse, – susimąsčiusi nutęsiau ir paspaudžiau iškvietimo mygtuką.

Po kelių sekundžių pasigirdo melodingas dzingtelėjimas. Iš lifto išėjo dvi moterys ir sparčiai nužingsniavo, nė nepažvelgusios mūsų pusėn.

Aš žvilgtelėjau į vidų. Kaip ir tikėjausi, mygtuko su skaičiais 29,5 nebuvo.

Įėjau į kabiną, paskui mane įsibruko Geležinis arklys. Lifte sklido prislopinta muzika: kažkokia nuotaikinga orkestro griežiama melodija. Grindis dengė raudonas kilimas. Pakas įsmuko vidun ir sustingo pačiame viduryje, stipriai prispaudęs rankas prie krūtinės. Geležinis arklys pašnairavo į jį ir nustebęs sumirksėjo.

– KAS TAU, ŠAUNUSIS ROBINAI? – paklausė jis.

Kabina taip sugaudė, kad aš net apsiašarojau. Pakas grėsmingai nusišypsojo.

– Man? Nieko. Tik patekau į didelę metalinę dėžę milžiniškoje plieninėje šachtoje. Tiek tos bėdos. Paskubėk, princese. Turime pakliūti į reikiamą aukštą.

Aš linktelėjau, išsitraukiau iš švarkelio kišenės sulamdytą popiergalį ir prikišau prie šviesos.

– Nagi, pažiūrėkime, kas iš to išeis, – sumurmėjau.

Tada pradėjau rinkti kodą: 1-1-1-3-1-2-2-1-1-3. Paspausti mygtukai nušvisdavo ir pasigirsdavo melodingas skambtelėjimas, panašus į mobiliojo telefono.

Aš nuspaudžiau paskutinį, trejeto, mygtuką ir pasitraukiau bijodama net kvėptelėti. Bet nieko neįvyko. Tylą drumstė tik duslus Geležinio arklio šnopavimas, nuo kurio lifto kabinoje pajutau dūmų kvapą. Robinas sukosėjo ir pradėjo kažką burbėti. Jau ketinau rinkti kodą iš naujo, pagalvojusi, kad iš jaudulio suklydau, kai švieslentėje ties vienu mygtuku staiga įsižiebė ryškūs skaičiai 29,5.

Mes susižvalgėme, mano bičiuliai puolė džiaugsmingai linksėti.

– Dvidešimt devintas su puse aukštas, – sušnibždėjau ir paspaudžiau mygtuką nykščiu. – Kylame!

LIFTAS SUSTOJO, pasigirdo melodingas skambtelėjimas ir durys atsivėrė.

Mes išvydome saulėtą koridorių, išklijuotą pilkomis plytelėmis, su daugybe durų. Išsyk supratau, kad pakliuvome ten, kur reikia. Oras vos pastebimai virpėjo, odą pradėjo lengvai dilgčioti, plaukeliai ant sprando atsistojo piestu. Pažįstamas jausmas. Pažvelgusi į Paką su Geležiniu arkliu įsitikinau, kad jie jaučia tą patį.

Mes atsargiai pajudėjome į priekį. Pirmas ėjo Pakas, Geležinis arklys pridengė mudu iš užnugario. Tyloje skambiai aidėjo mūsų žingsniai. Mynėme sparčiai, nestoviniuodami, nes tikrai žinojome: dar ne laikas žiūrėti, kas už durų. Kuo toliau, tuo labiau dilgsėjo odą.

Galiausiai mes priėjome paskutines duris. Pakas priglaudė ausį prie medinio paviršiaus ir įsiklausė.

– Nieko negirdžiu, – sušnibždėjo jis. – Darome?

Geležinis arklys linktelėjo ir sugniaužė kumščius. Pakas išsitraukė durklus ir mostelėjo man geležte. Prikandusi lūpą atsargiai nuspaudžiau rankeną.

Durys girgžtelėjusios pasidavė, veidą nutvilkė ledinis šaltis. Kai iškvėpiau, pasirodė baltas garų tumulas. Pradėjau drebėti. Velniškai norėjosi apkabinti save rankomis ir pasitrinti pečius. Kažkas, matyt, bus nustatęs kondicionierių žemiau nulinės temperatūros ir kambarys virto tikru šaldytuvu.

Aplink ilgą pasagos formos stalą sėdėjo koks tuzinas vyrų, apsirengusių prabangiais dalykiniais kostiumais. Regis, mes įsiveržėme į posėdį. Visi kaip vienas sužiuro į mane: vieni nustebę, kiti neslėpdami apmaudo. Galustalėje ant biuro kėdės nugara į mus sėdėjo akivaizdžiai kažkoks svarbus asmuo: pranešėjas, valdytojas ar dar kas. Staiga gyvai prisiminiau, kaip vėluodavau į pamokas. Tekdavo ant pirštų galiukų tykinti į savo vietą, o visi spoksodavo išsijuosę. Pajutau kaistant skruostus. Akimirką kambaryje tvyrojo mirtina tyla. Galėjai išgirsti musę skrendant.

– Atleiskite, – tyliai atsiprašiau ir žengtelėjau atatupsta, nes kostiumuoti vyrai tebespoksojo į mane padėrusiomis akimis. – Dovanokite, mes apsirikome. Tai... gal... jau eisime.

– Verčiau truputį luktelėk, brangute, – pasigirdo spigus plonas balselis.

Man kūnas nuėjo pagaugais. Biuro kėdė pasisuko nubrėžusi puslankį ir mes išvydome besišypsančią moterį, įsispraudusią į nuodingos žalios spalvos kostiumėlį. Tamsiai mėlynai nuteptos lūpos švytėjo. Smulkų plėšrų veidelį rėmino ryškiai geltoni akiniai. Ant viršugalvio juokingai stirksojo įvairiaspalvių laidų kuodelis. Moters nagai irgi buvo nulakuoti žaliai. Rankose ji laikė Metų laikų skeptrą ir iš aukšto žvelgė į mus tarsi karalienė į vasalus. Net krūptelėjau ją pažinusi.

– VIRUSĖ! – užriaumojo Geležinis arklys.

– Nebliauk kaip skerdžiamas, bičiuli. Juk aš čia pat, – sucypė moteris, užsikėlė kojas ant stalo ir patenkinta nužvelgė mus. – Laukiau tavęs, mergiūkšte. Ar šito daikto ieškai?

Ji kilstelėjo ranką ir aš sudrebėjau. Metų laikų spektras skleidė vos įžiūrimą žalsvą šviesą. Virusė iššiepė dantis.

– Numačiau, kad mergiotė su savo juokdariu atsibruks čionai, bet tikrai nesitikėjau, jog šaunusis Geležinis arklys taps išdaviku. Tokios tokelės! – Ji palingavo galva. – Štai ko teverta ištikimybė mūsų dienomis. Kaip žemai tu puolei!

– KAIP DRĮSTI MANE KALTINTI?! – pasidavęs į priekį užriaumojo Geležinis arklys, kad net dūmai parūko. O mudu su Paku puolėme prie jo. – TAI TU IŠDAVIKĖ, NES VYKDAI APSIŠAUKĖLIO ĮSAKYMUS! NE AŠ, O TU NUSIPELNEI PANIEKOS!

– Kam ta melodrama? – atsiduso Virusė. – Tu, kaip visada, nė nenutuoki, kas vyksta. Manai, man patinka tenkinti nukriošusio monarcho užgaidas? Noriu to dar mažiau nei tu. Kai jis įsakė nudžiauti skeptrą, supratau, jog tai bus paskutinė užduotis, kurią vykdau jo pavedimu. Vargšas Tercijus naiviai įsivaizduoja, kad aš vis dar ištikima sostui. Todėl nė nesvarstęs atidavė man skeptrą. Lengvatikis kvailys! – Ji plėšriai šyptelėjo. – Taigi dabar Metų laikų skeptras priklauso man. Valdžia atsidūrė mano rankose. Jeigu apsišaukėlis karalius panorės ją susigrąžinti, jam teks tai padaryti jėga.

– Viskas aišku, – pasakiau ir prisiartinusi atsistojau priešais Virusę, o kostiumuoti vyrai kaip ir anksčiau akis išpūtę vėpsojo į mus. – Tu pati nori tapti valdove ir neketini atiduoti skeptro Geležies karaliui.

– Na ir kas čia blogo? – pasidomėjo Virusė, nuleido kojas ant žemės ir vylingai nusišypsojo. – Pasakyk, Šaunusis Robinai, kiek kartų nevykdei savo valdovo įsakymų, nes jie buvo kvaili. – Ji mostelėjo skeptru Pako pusėn. – O kiek sykių mintyse rezgei maišto planus? Tik jau neaiškink, kad visus tuos metus buvai ištikima beždžionėlė, kuri tenkina kiekvieną Oberono užgaidą.

– Tai visai kas kita, – atrėmiau aš.

– Tau taip atrodo? – vyptelėjusi paklausė Virusė. – O štai Rovaną įtikinti man tebuvo juokų darbas. Jis kupinas pavydo ir pykčio. Tereikėjo truputį pakurstyti, suvilioti valdžia ir jis visus išdavė. Ne kas kitas, o jis ir išklojo man, kad jūs leidotės į skeptro paieškas. – Ji prunkštelėjo. – Teko melagingai pažadėti, kad nuo šiol jiems bus nebaisi geležis. Tarsi tūkstantmetę istoriją būtų galima pakeisti. Geležis ir naujosios technologijos visada kels mirtiną pavojų vakarykštės dienos fėjūnams. Štai kodėl mes esame pranašesni už senąją padermę ir be vargo juos nugalėsime.

Geležinis arklys puolė į priekį ir suriaumojo lyg besiartinantis traukinys:

– AŠ IŠPLĖŠIU IŠ TAVĘS SKEPTRĄ IR PASIRŪPINSIU, KAD SOSTAS ATITEKTŲ TIKRAI VERTAM VALDOVUI! ATIDUOK JĮ GERUOJU, IŠDAVIKE! ŠITIE NIEKINGI ŽMOGELIAI NEPADĖS TAU IŠNEŠTI SVEIKO KAILIO.

– Nagi nagi, – nutęsė Virusė ir pagrasė pirštu. – Nesikarščiuok. Nenorėjau užsiundyti ant jūsų dronų^17, nes jie labai pažeidžiami, bet nesu tokia paika, kad nepasirūpinčiau tinkama apsauga. – Ji nusišypsojo ir nužvelgė stalą apsėdusius vyrus. – Puiku, džentelmenai. Posėdis atidedamas.

Vos tai išgirdę vyrai pakilo nuo stalo. Juos gaubę kerai išsisklaidė, aižėdami tarsi riešuto luobas. Žmogiška išvaizda pradingo kaip nebuvusi. Prieš mus stojo Žiemos fėjūnai, sublizgo juodi spygliais nusagstyti šarvai. Pro pakeltus antveidžius buvo matyti atgrasūs išdžiūvę veidai. Spygliuotieji riteriai staiga išsitraukė juodus aštrius kalavijus ir sukryžiavo juos. Mes atsidūrėme rate.

Mano širdis pašėlusiai sudunksėjo, regis, susiruošusi sprukti iš krūtinės. Pakas giliai įkvėpė, Geležinis arklys apmaudžiai suprunkštė ir stojo arčiau manęs. Virusė sukikeno ir patogiau atsirėmė į kėdės atkaltę.

– Bijau, kad jūs įkliuvote į spąstus, brangučiai, ir tuojau gausite per nosį, – piktdžiugiškai pareiškė ji.

Mes kaupėmės kovai arba atsitraukimui.

– Neskubėkite. Turiu jums dar vieną, paskutinę staigmeną, – sucypė Virusė, vėl sukikeno ir spragtelėjo pirštais.

Jai už nugaros virstelėjo durys. Į kambarį įsmuko tamsi figūra ir sustingo prie biuro kėdės. Šįkart mano širdis apmirė.

– Kiek suprantu, jūsų pažindinti nereikia, – kandžiai sušnypštė Virusė ir pasaulis virto siauru tuneliu. Aš nieko aplinkui nebemačiau. – Mano geriausias kūrinys. Kol surietėme jį į ožio ragą, jis spėjo nugalabyti šešis spygliuotuosius riterius ir du tuzinus dronų. Bet tai niekai. Kokia likimo ironija! Jam beveik pavyko atkovoti skeptrą, tačiau dabar teks jį ginti savo gyvybės kaina.

„Ne! – mintyse sušukau. – To nebus. Ne, ne, ne!“

– Ašai, – suvogravo Virusė, kai siluetas išniro į šviesą, – pasisveikink su mūsų svečiais.

17 Humanoidų porūšis.

16

Išdavikas

Aš sutrikusi žiūrėjau į Ašą. Jis vis dėlto gyvas! Mane vienu metu užgriuvo ir neapsakomas palengvėjimas, ir nepakeliamas skausmas. Negalėjau patikėti savo akimis. Viskas priminė klaikų košmarą, kuriame tai, kas buvo brangiausia, virto siaubingu blogiu. Man pakirto kojas. Turėjau atsiremti į Paką, kad neparpulčiau.

Geležinis arklys narčiai suprunkštė.

– APGAVYSTĖ, – kandžiai sududeno jis dėbtelėjęs į Ašą. – PAPRASČIAUSI KERAI AKIMS APDUMTI. PUIKIAI ŽINAU, KAS NUTINKA SENŲJŲ FĖJŪNŲ PADERMEI, KAI TU ĮSODINI JIEMS Į SMEGENIS SAVO VABALUS. JIE IŠPROTĖJA IR ŽŪSTA. JIS TOKS PAT ŽIEMOS PRINCAS KAIP TAVO APSAUGININKAI.

– Tu taip manai? – Virusė iššiepė dantis.

Jos pasitikėjimas savimi kėlė man baimę.

– Jeigu esi toks gudruolis, bičiuli, pamėgink jį įveikti. Paprastą asmens sargybinį labai lengva sustabdyti, bet, man atrodo, šįkart tau bus riesta, – patikino nedorėlė ir pasisukusi į mane apdovanojo sadistiška šypsena. – Princesė irgi tai supranta. Tiesa, brangute?

Geležinis arklys klausiamai pažvelgė į mane, bet aš nepajėgiau atplėšti akių nuo Virusės asmens sargybinio.

– Tai ne apgaulė, – sušnibždėjau. – Čia iš tikrųjų jis.

Širdį nudiegė toks skausmas, kad jokių abejonių nebeliko. Žingtelėjau į priekį nepastebėdama aštrių kalavijų geležčių. Ašas primerkė akis ir kiaurai pervėrė mane žvilgsniu.

– Ašai, – sušnabždėjau. – Tai aš. Ar tau skauda? Pasakyk ką nors.

Princas dyrėjo į mane kaip į nepažįstamąją. Sidabrinėse akyse neįžvelgiau nei pykčio, nei liūdesio, nei apgailestavimo. Nieko.

– Jūs žūsite, – tyliai iškošė jis. – Visi.

Iš siaubo sustingau vietoje, lyg gavusi mirtiną kirtį. Virusė pratrūko šlykščiu čaižiu juoku.

– Gali nesivarginti, – tyčiojosi ji. – Jis tave girdi ir mato, netgi žino, kas tu tokia, bet nieko neprisimena apie savo ankstesnį gyvenimą. Vabalas jį perprogramavo. Dabar princas paklūsta tik mano įsakymams.

Geriau įsižiūrėjau ir širdį dar labiau suspaudė. Prietemoje Ašo veidas atrodė peleninis. Oda taip prikepusi prie kaulų, kad kai kuriose vietose net sutrūkusi. Skruostai įdubę. Tuščios sustiklėjusios akys degė neapsakomu sopuliu. Pažinau šį ypatingą žvilgsnį. Lygiai tokį pat kadaise mačiau išprotėjusio Edžbrajerio

akyse.

– Vabalas žudo jį, – sudejavau.

– Labai lėtai, – patvirtino Virusė.

– Sustabdyk tai, – vos įstengiau ištarti.

Ji pašaipiai kilstelėjo antakį. Aš tiesiog dusau, bet vargais negalais susitvardžiau.

– Būk gera, – sušnabždėjau žingtelėjusi į priekį, – pasiimk mane vietoje jo. Aš pasirašysiu sutartį, padarysiu viską, ką liepsi, tik paleisk jį ir išimk vabalą.

– Megana! – šūktelėjo Pakas.

Geležinis arklys apstulbęs sužiuro į mane, bet man tai neberūpėjo. Nė už ką negalėjau leisti, kad Žiemos princas paliautų buvęs savimi. Akimirką įsivaizdavau, kad stoviu tarp baltų katilėlių ir žvelgiu, kaip Ašo ir Arielos pavidalai sukasi šokio ritmu mėnesienoje. Juodu pagaliau susitiks. Tačiau visa tai melas. Ašui nelemta būti su mylimąja netgi po mirties. Jis paprasčiausiai išnyks.

Virusė pakilo nuo kėdės net tirtėdama iš juoko.

– Kokia ištikimybė. Jaučiuosi sujaudinta. Eikš, Ašai.

Princas tučtuojau pakluso ir atsistojo greta jos. Virusė priglaudė ranką jam prie krūtinės.

– Turite mane pasveikinti, – toliau sniaukrojo ji, išdidžiai žvelgdama į princą tarsi kūrėjas į savo triūso vaisių. – Išmokau įterpti vabalus taip, kad fėjūnai nemirtų ir neišprotėtų per kelias pirmąsias valandas. Taigi vabalėlis ne galvos smegenyse.

Ji pradėjo glostyti belaisviui plaukus, o aš sugniaužiau kumščius, nes pirštai nesulaikomai drebėjo. Vos tvardžiausi, kad neliuoktelėčiau per stalą ir neiškabinčiau Virusei akių.

– Radau jam geresnę vietelę – stuburo smegenis, – dėstė ji, o pirštai slystelėjo nuo viršugalvio žemyn. – Pamėgink ištraukti, brangute. Aš, žinoma, nedraudžiu, bet bijau, kad Ašą tai pražudys. Tik mano valioje įsakyti vabalui palikti aukos kūną. O grįžtant prie tavo pasiūlymo... – Ji atlaidžiai šyptelėjo. – Tu turi tik vieną dalyką, kuris mane domina, bet aš ir taip lengvai jį gausiu. Tad mano atsakymas neigiamas. Man naudingiau turėti po ranka šį sargybinį, nors jo dienelės jau suskaičiuotos.

Mano širdis pašėlusiai daužėsi. Princas taip arti! Tereikia persisverti per stalą, čiupti jį už rankos ir išvaduoti.

– Ašai! – karštai pašaukiau ir ištiesiau ranką. – Eikš, nagi! Tau pavyks. Maldauju... – mano balsas virptelėjo ir užlūžo. – Nesielk neapgalvotai. Neversk nukreipti ginklų prieš tave...

Princas nereginčiomis akimis žvelgė į tolį. Veide nevirptelėjo nė raumenėlis. Aš nepajėgiau sulaikyti aimanos. Nebeliko jokių šansų. Jis prarastas. Vietoje Ašo į mus dėbsojo abejingas nepažįstamasis.

– Na, pakaks, – prabilo Virusė ir žingtelėjo atbula. – Man visa tai jau pabodo. Atėjo laikas pasiimti iš tavęs tai, ko man reikia, bangute. Ašai! – šaižiai suspiegė ji, uždėjusi ranką ant peties. – Nužudyk princesę! Nudobk juos visus!

Princas išsitraukė kalaviją. Ašmenys tvykstelėjo žydra liepsna. Toliau veiksmas rutuliojosi žaibiškai. Nespėjau nė aiktelėti, o ledinė geležtė vos nepalietė veido.

Pakas puolė į priekį ir išsitraukęs durklą atmušė smūgį. Pasigirdo žvangesys, pasipylė žarijos. Aš atšokau. Pakas čiupo už rankos ir nepaisydamas pasipriešinimo nuvilko mane į šalį.

– Traukiamės! – suriko jis.

Mus baisiai klykdami puolė spygliuotieji riteriai. Grįžtelėjusi pamačiau, kad Ašas lengvai liuoktelėjo ant stalo, nenuleisdamas nuo manęs klaikaus beprasmio žvilgsnio.

– Geležini arkly, reikia bėgti, jų per daug! – įspėjo Pakas.

Tačiau mūsų bendražygis tik suriaumojo ir persikūnijo į savo tikrąjį pavidalą. Jis atsistojo piestu, spaudydamasis ugnimi ir taikydamasis sutrypi priešus kanopomis. Apstulbę riteriai atsitraukė. Geležinis arklys puolė juos ir išsvaidė į šalis atlaisvindamas kelią, kuriuo galėtume pasitraukti. Robinas pradėjo stumti mane prie durų.

– Bėk! – vėl paragino jis ir atsisuko atmušti kalavijo smūgio, kai Ašas pamėgino užpulti jį iš pasalų.

– Ašai, liaukis! – šūktelėjau, bet Žiemos princas nepakluso.

Mus vėl apsupo spygliuotieji riteriai. Pakas nusikeikęs paleido į juos pūkuotą kamuoliuką ir tas kaipmat virto įtūžusiu lokiu.

Miškų galiūnas suriaumojo ir atsistojo ant užpakalinių letenų. Visi krūptelėjo. Riteriai ir Ašas puolė naująjį priešą, o Pakas čiupo man už rankos ir išstūmė iš kambario.

– Visa laimė, kad prigriebiau kamuoliuką dėl viso pikto, – atsiduso jis, Geležinis arklys tik pritariamai sušnarpštė. – Dabar reikia kuo greičiau dingti iš čia.

Mes pasileidome prie liftų. Atrodė, kad koridorius niekada nesibaigs. Plieninės durys, regis, sąmoningai stengėsi prailginti jas skiriančius atstumus. Aš grįžtelėjau ir pastebėjau, kad paskui mus neatsilikdamas seka Ašas. Nuo kalavijo ašmenų ant sienų sumirgėjo žydri atšvaitai. Matydama šaltą it akmuo veidą nepajėgiau nugalėti staiga užplūdusios gyvuliškos baimės ir kaipmat

nusisukau.

Tolumoje sužvangėjo liftai. Netikėtai atsivėrė vienos durys ir į koridorių pasipylė spygliuotieji riteriai.

– Kas čia dabar, po galais! Ar jūs tyčiojatės iš manęs?! – suriko Pakas.

Apmirėme iš netikėtumo. Riteriai apnuogino kalavijus ir žygiuodami koja kojon puolė mus vytis. Koridorius aidėjo nuo jų sunkių žingsnių.

Be to, mums ant kulnų kaip ir anksčiau mynė Ašas, rydamas baisiomis sustingusiomis akimis.

Staiga koridoriuje pasigirdo spragtelėjimas ir dar vienos durys prasivėrė, tarsi mostelėjus burtų lazdele.

– Aš taip ir maniau, – atsiduso ant slenksčio išdygęs Grimalkinas.

Mes išsižiojome iš netikėtumo. Katinas smalsiai sužvairakiavo į mus.

– Pamaniau sau, kad jums gali praversti dar vienas pasitraukimo kelias. Kodėl būtent aš visada turiu galvoti apie tokius dalykus?

– Išbučiuočiau tave, jei ne tas skubėjimas, – sumurmėjo Pakas, kai mudu sykiu įgriuvome į vidų. – Kita vertus, visai nenoriu, kad į burną prilįstų gaurų.

Užtrenkiau duris ir atsirėmiau į jas nugara, gaudydama kvapą. Mes atsidūrėme didžiulėje baltoje salėje su daugybe pertvarų. Patalpa buvo panaši į labirintą. Aplinkui viskas gauste gaudė, barškėjo kompiuterių klaviatūros. Pertvaromis atskirtuose vienoduose gardeliuose lindėjo kaip du vandens lašai panašūs klerkai, apsirengę baltais marškiniais ir pilkomis kelnėmis. Jie uoliai barškino klavišus ir atbukusiomis akimis spoksojo į monitorius.

– Nieko sau! – apsidairęs burbtelėjo Pakas. – Tikras kontoros pragaras!

Staiga klaviatūrų barškesys nutilo. Sugirgždėjo biuro kėdės, darbuotojai pašoko, atsisuko į mus ir pradėjo kaip vienas skanduoti:

– Mes matome tave, Megana Čeis. Tu nepaspruksi nuo mūsų.

Jeigu ne stingdantis bejėgiškumas, būčiau paklaikusi iš siaubo. Pakas nusikeikė ir išsitraukė durklą, bet tada pasigirdo baisus smūgis į duris, kurias laikiau užrėmusi.

– Regis, teks nešti kudašių, – burbtelėjo Pakas ir prisimerkęs pridūrė: – Judinkis, Grimalkinai! Gelžgali, praskink mums kelią!

Šmurkštelėjęs į labirintą katinas ėmė mikliai nardyti tarp kojų, o šimtai zombių iš lėto pajudėjo mūsų pusėn. Geležinis arklys dunkstelėjo kanopa į grindis, palenkė galvą ir riaumodamas puolė juos. Dronai šoko ant jo, pradėjo tvatyti kumščiais, draskyti, bet kaip pakirsti krito ant grindų ir skraidė į šalis. Įtūžęs milžinas lyg viesulas skriejo į priekį, o mudu su Paku skuodėme iš paskos, šokinėdami per kūnus ir išsisukdami nuo ištiestų rankų. Kažkas įsikibo man į kulkšnį, aš surikau ir spyriau užpuolikui tiesiai į veidą. Zombis nuskriejo į šalį, nepaleisdamas iš rankų mano batelio. Aš nusispyriau antrąjį ir pasileidau tolyn basnirčia.

Labirintas, regis, neturėjo pabaigos. Grįžtelėjusi pamačiau, kad virš kabinų pertvarų liūliuoja galvų jūra – tai dronai skuodė link mūsų.

– Velnias! – suniurzgė Pakas, metęs žvilgsnį per petį. – Jie labai miklūs! Ar dar toli?

– Ne, – atsiliepė Grimalkinas sukdamas už kampo.

Galiausiai atsidūrėme baltutėlaičiame vestibiulyje. Kampe bolavo durys su lentele, kuri rodė, kad tai išėjimas.

– Už šių durų pamatysite gaisrininkų kopėčias, – nelėtindamas greičio sušnypštė katinas. – Jos veda į gatvę. Greičiau!

Mes puolėme prie išėjimo, bet nelauktai priešais lyg iš po žemių išdygo Ašas. Aš nespėjau perspėti kitų, šastelėjau į šalį ir taip trenkiausi į sieną, kad net kvapą užgniaužė.

Laikas, regis, sustojo. Kaip pro miglą girdėjau Pako ir Geležinio arklio riksmus. Klaikiai suskaudo petį. Kai griebiausi už jo, pirštai sulipo nuo skysčio. Aš nustebusi pažvelgiau į ranką.

„Kas nutiko? – paklausiau savęs mintyse. – Nejaugi tai... Ašo darbas? Ar jis mane sužeidė?!“

Paklaikusi įsmeigiau žvilgsnį į sustiklėjusias Žiemos princo aks. Jis užsimojo kalaviju. Ir akimirką sustingo. Ranka sudrebėjo, veidą iškreipė mėšlungis, tarsi Ašą būtų pervėręs baisus skausmas. Paskui vėl blykstelėjusi sušvytravo kalavijo geležtė. Tačiau abejonės mirksnio užteko, kad Geležinis arklys spėtų įsiterpti tarp mudviejų. Pasigirdo bjaurus žvangesys. Mano ištikimojo gynėjo šoną pervėrė Ašo kalavijas. Geležinis arklys susvyravo ir vos neparpuolė. Pakas padėjo man pakilti ir ėmė tempti link durų, nors ir reikalavau paleisti. Geležinis arklys irgi jau lėkė paskui. Kimus jo alsavimas aidėjo laiptinėje, iš žaizdos kapsėjo juodas skystis. Mes palikome pastatą ir nukūrėme gatve. Nuo tos akimirkos, kai užsitrenkė durys, aš beveik nieko nebeprisiminiau. Tik Ašo veidą už stiklinių durų ir ašarą, sustingusią ant skruosto.

17

Pasirinkimas

Aš sapnavau jį. Jis klūpojo sausoje žolėje po didžiuliu geležiniu medžiu. Nuleidęs galvą. Veidą slėpė užkritę juodi plaukai. Nors viskas aplinkui skendėjo pilkame rūke, jaučiau, kad netoliese yra dar kažkokia būtybė. Mane sekė žiaurus ir klastingas priešas. Stengdamasi nustumti šalin mintis apie jį, mėginau geriau įsižiūrėti į klūpantįjį. Jis buvo be marškinių. Ant blyškios nugaros bolavo it punktyriniai rausvi randai.

Aš sumirksėjau. Akimirksnį pasirodė, kad iš jo kūno tįsta spindintys lenkti laidai ir dingsta migloje. Troškau kuo greičiau prisiartinti, bet sulig kiekvienu žingsniu kūnas po medžiu vis labiau nuo manęs tolo. Pradėjau bėgti klupinėdama ir sunkiai alsuodama, tačiau rūkas vis labiau jį globė, kėsindamasis paskandinti.

Neišmanydama, ką daryti, pradėjau šaukti vardu. Jis kilstelėjo galvą. Akyse pamačiau juodžiausią neviltį. Joje tilpo ir pralaimėjimo kartėlis, ir bejėgystė, ir nepaguodžiamas skausmas. Lūpos be garso kažką šnabždėjo. Galiausiai rūkas dar sutirštėjo ir prarijo jį.

Stovėjau drebėdama vis tirštėjančiose sutemose. Vėl pervėrė nemalonus jausmas, kad netoliese kažkas yra. Kai sapnas baigėsi, buvau begrimztanti į užmarštį, bet vis dar girdėjau paskutinius man šnabždėtus žodžius, stumiančius į didžiausią neviltį: „Nužudyk mane.“

SĄMONĖ BUDO labai iš lėto. Sunkiai vaduodamasi iš kvaitinančio miego aš sutrikusi klapsėjau akimis. Laimei, vietą pažinau beveik tą pačią akimirką. Tai buvo Linansidhės rūmų vestibiulis, kiek galėjau spręsti pagal masyvų židinį. Aš gulėjau ant vienos iš patogių sofų. Vilkėjau kelnes ir prasagstytus marškinėlius. Kažkas buvo spėjęs išvaduoti mane iš dalykinio kostiumėlio, o bateliai liko „SaiKorp“ bendrovėje.

– Kas nutiko? – paklausiau ir pamėginau atsisėsti, bet ranką ir petį pervėrė toks nepakeliamas skausmas, kad net aiktelėjau.

– Ramiau, princese.

Greta išdygo Pakas ir padėjo man vėl atsigulti.

– Tu netekai daug kraujo, todėl nusilpai ir apalpai pakeliui į rūmus. Minutėlę pagulėk ramiai.

Tik dabar pastebėjau, kad mano petys sutvarstytas. Per marlę bolavo rausva dėmė. Bet skausmą pajutau tik dabar, kai pajudėjau.

Palengva prisiminiau, kas nutiko, ir krūtinę užgulė sunkus akmuo. Nė pati nepajutau, kaip gumulas pakilo gerkle. Iš paskutiniųjų tvardydamasi giliai įkvėpiau ir nukreipiau mintis į tai, kas vyksta dabar.

– Kur Geležinis arklys? O Grimalkinas? Ar niekas nenukentėjo?

– AŠ JAUČIUOSI NEBLOGAI, PRINCESE, – sududeno ties sofa palinkęs Geležinis arklys, vėl spėjęs įgauti mažiau bauginamą žmogiškąjį pavidalą. – TIESA, MAN TRUPUTĮ KLIUVO, BET NIEKIS, IŠGYVENSIU. TIK NEGALIU SAU ATLEISTI, KAD NESUGEBĖJAU APSAUGOTI TAVĘS.

– Nejaugi? – pasigirdo tarpduryje pašaipus balsas ir vestibiulyje pasirodė Linansidhė, o jai įkandin Grimas ir du brauniai, vilkdami padėklą su puodeliais. – Mano supratimu, yra ir daugiau dėl ko apgailestauti, – nutęsė ji ir pridūrė: – Megana, balandėle, pasistenk išgerti iki dugno. Turėtų padėti.

Aš kilstelėjau ir sukandau dantis iš skausmo. Pakas priklaupė prie sofos, padėjo man atsisėsti ir padavė braunių atneštą puodelį. Stiprus vaistažolių nuoviro kvapas net išspaudė ašaras. Atsargiai gurkštelėjau, susiraukiau ir nurijau.

– O kur Kimė su Nelsonu? – paklausiau ir prisiverčiau nugerti dar truputį.

Arbata buvo bjaurastis kokių reta! Kažkoks aromatingas mišinys. Tačiau poveikį pajutau akimirksniu. Kūne pasklido maloni šiluma, tapau mieguista.

– Ar jie čia? – dar kartą pasidomėjau.

Linansidhė prisiartino prie sofos. Virš kandiklio nusidriekė dūmų šleifas.

– Jie dar nesugrįžo, brangute. Tačiau neabejoju, kad jiems viskas bus gerai. Jau jie tai tikrai sugebės savimi pasirūpinti.

Šeimininkė grakščiai įsitaisė krėsle priešais, užsimetė koją ant kojos ir pažvelgė į mane pro cigaretės dūmus.

– Na ką, balandėle. Kol nuoviro poveikis dar nepasireiškė, gal papasakotum, ką jūs nuveikėte? Kai ką man išklojo Grimalkinas, bet jis buvo su jumis ne visą laiką, o iš šios porelės nelabai ką doro tesužinojau, – pasiguodė ji, mostelėjusi cigarete Pako ir Geležinio arklio pusėn. – Labai jau jie tupinėjo aplink tave. Kodėl neperėmėte skeptro? Kas nutiko „SaiKorp“ bendrovėje?

Staiga viskas vėl nušvito atmintyje. Ne mano jėgoms buvo paslėpti juodą neviltį, kuri prislėgė tarsi sunki uždanga.

– Ašas, – sušnibždėjau tramdydama raudą. – Ten buvo Ašas. Ji manipuliuoja juo.

– Žiemos princas?

– Virusė laiko jį nelaisvėje, – beviltiškai tęsiau. – Įkišusi vabalą paralyžiavo jo valią. Todėl princas užpuolė mus. Ir norėjo... nužudyti.

– Kaip tik jis ir saugo skeptrą, – pridūrė Pakas ir klestelėjo į krėslą. – Be to, ten lindi dvi dešimtys spygliuotųjų riterių ir ištisa armija Virusės numylėtų zombių dronų. – Jis palingavo galva. – Anksčiau man ne kartą teko kautis su Ašu, bet visiškai kitaip. Kad ir kokios kraugeriškos būdavo dvikovos, sielos gilumoje jis visada prisimindavo, jog tai nerimta. Juk puikiai pažįstu jo šviesybę. Anksčiau jis tik dėjosi, kad nori mane nužudyti. – Pakas niūriai atsiduso, susikryžiavo rankas ant krūtinės ir karštai aiškino toliau: – O šiandien buvo visai nepanašus į tą Žiemos princą, kurį mes visi pažinojome ir mylėjome. Skyrėsi kaip dangus ir žemė. Neįžvelgiau jame nei pykčio, nei neapykantos, nei baimės. Ničnieko. Dabar jis nepalyginamai pavojingesnis nei kada nors anksčiau, nes jam nerūpi, gyvens ar mirs.

Stojo tyla. Ją trikdė tik Grimalkinas, galandantis nagus į aksomo apmušalus. Aš norėjau įsikniaubti į apklotą ir duoti valią ašaroms, bet vaistažolių nuoviras pradėjo veikti: vis labiau ėmė snaudulys.

– Tai ką jūs ketinate daryti toliau? – galiausiai paklausė Linansidhė.

Aš suerzėjau mėgindama nuginti miegą ir sušnibždėjau:

– Eisime tenai dar kartą. – Paskui žvilgtelėjau į Paką ir Geležinį arklį, tikėdamasi jų pritarimo, ir pridūriau: – Mes turime susigrąžinti skeptrą ir užkirsti kelią karui. Kitos išeities nėra.

Juodu abu niūriai linktelėjo ir man palengvėjo. Pajutau neapsakomą dėkingumą, kad jie nepalieka manęs likimo valiai.

– Šiaip ar taip, dabar žinome, kas mūsų priešai, – kalbėjau toliau, pajutusi šiokią tokią viltį. – Galbūt antrą kartą seksis geriau.

– O Žiemos princas? – tyliai pasiteiravo Linansidhė. – Kaip pasielgsite su juo?

Nekantriai dėbtelėjau į ją ir jau ketinau išdrožti, kad man nepatinka užuominos ir kad mes išgelbėsime jį, bet mane aplenkė Pakas.

– Jį teks nužudyti, – pareiškė jis.

Pasaulis staiga sustojo, tarsi užkliuvęs už vartų stulpo. Aš iš lėto pasisukau į bičiulį, netikėdama savo ausimis.

– Kaip gali taip kalbėti?! Juk kadaise buvote draugai. Kovėtės petys petin. O dabar tu nori sutrėkšti jį kaip kokią musę?!

– Argi nematei, ką jis padarė?! – paklausė Pakas, maldaujamai žvelgdamas į mane. – Koks tapo? Nesakau, kad man būtų lengva jį nužudyti, bet jeigu jis dar kartą pultų tave...

– Tu tiesiog nenori jo išgelbėti! – sušukau kilstelėjusi iš vietos. Ranką nuvėrė skausmas, bet buvau tokia įtūžusi, kad nekreipiau dėmesio. – Nenori nė pamėginti. Tu pavyduliauji ir sieki juo atsikratyti!

– Kas tau sakė?

– Nėra reikalo sakyti. Tai parašyta tau ant kaktos!

– AŠAS MERDĖJA, PRINCESE, – įsiterpė Geležinis arklys.

Man žodžiai užstrigo gerklėje. Žvelgiau į jį mintyse maldaudama pasakyti, kad tai netiesa. Jis liūdnai pasimarkstė. Aš papurčiau galvą. Kad tik nepradėčiau raudoti!

– Ne, netikiu! Juk turi būti kokia nors išeitis!

– ATLEISK, – išspaudė Geležinis arklys nusvarinęs galvą. – ŽINAU, KOKS TAU BRANGUS ŽIEMOS PRINCAS, IR NENORIU TAVĘS LIŪDINTI. BET IŠTRAUKTI VABALO PER JĖGĄ NEVALIA, NES TADA AŠAS ŽUS. – Jis atsiduso ir vėl prakalbo, jeigu ir ne tyliau, tai bent jau švelniau: – ŠAUNUSIS ROBINAS TEISUS. ŽIEMOS PRINCAS PER DAUG PAVOJINGAS. O MES NEGALIME TRAUKTIS.

– O kaipgi Virusė? – nepasidaviau. – Juk ji valdo vabalus. Jeigu sunaikintume ją, galbūt jos valdžia princui...

– Netgi tokiu atveju, – įsiterpė Pakas, – vabalas liks Ašo kūne. Ištraukti jo mes negalime. Vadinasi, princas išprotės arba kęs siaubingas kančias, palyginti su kuriomis, mirtis – tikras išganymas. Jis labai stiprus, Megana, bet vabalas iš lėto žudo jį. Tu viską matei savo akimis ir girdėjai, ką sakė Virusė. – Bičiulis niūriai dėbtelėjo į mane ir užbaigė: – Man regis, Ašo dienos suskaičiuotos.

Aš ilgiau nepajėgiau sulaikyti ašarų, tad įsikniaubiau į pagalvę ir sukandau audeklą, kad nepradėčiau klykti. Ne, tai neteisinga! Ko jie iš manęs tikisi? Argi aš dar nepakankamai pasiaukojau? Juk dėl šio paiko menamai kilnaus tikslo mečiau šeimą, namus, įprastą gyvenimą. Aš tiek daug nuveikiau, taip stengiausi būti drąsi ir viskuo pasirūpinti. Nejaugi dabar teks žiūrėti, kaip miršta tas, kurį myliu labiausiai už viską pasaulyje?!

Ne, tai pranoksta mano jėgas! Net jei neįmanoma nieko padaryti, net jei žūsiu nuo Ašo rankos, vis tiek pamėginsiu jį išgelbėti.

Aplinkui stojo spengianti tyla. Pasirodo, visi išėjo, palikę mane vieną ieškoti nelengvo sprendimo. Visi, išskyrus Paką. Jis pastebėjo, kad kilstelėjau galvą, ir pamėgino sugauti mano žvilgsnį.

– Megana...

Aš nusisukau ir įsikniaubiau į sofos pagalvėles. Širdį draskė pasipiktinimas ir įtūžis. Nenorėjau netgi pažvelgti į Pako pusę, šnekėtis tuo labiau. Šią akimirką neapkenčiau jo.

– Išeik!

Jis atsiduso, pakilo iš krėslo ir prisėdo ant sofos krašto.

– Juk žinai, kad nepavyks manimi atsikratyti.

Mudu tylėjome. Jaučiau, kad Pakas nori kažką pasakyti, bet neranda tinkamų žodžių. Keista, jis niekad neieškojo žodžio kišenėje. – Aš tau neleisiu jo nužudyti, – galiausiai sukuždėjau.

Robinas ilgai nieko nesakė.

– Nori, kad ramiai žiūrėčiau, kaip jis nužudys tave? – pagaliau tyliai paklausė jis. – Kad stovėčiau nuošalyje, kai pervers kalaviju širdį? O gal nori, kad vietoje jo numirčiau aš? Tik paliepk ramiai laukti, kol Ašas nuims man galvą. Ar tada būsi laiminga, princese?

– Nemalk niekų! – surikau, prikandau lūpą iš apmaudo, kilstelėjau iš patalo ir prisimerkiau, nes prieš akis viskas pradėjo skrieti ratu. – Nenoriu, kad kas nors mirtų. Tiesiog negaliu jo netekti! – išdrožiau ir pajutusi, jog visą įtūžį staiga lyg vėjas nupūtė, sugniužusi pridūriau: – Ir tavęs taip pat.

Pakas atsargiai apkabino mane, stengdamasis neužgauti sužeistos rankos. Aš padėjau galvą jam ant krūtinės ir užsimerkiau. Be galo panorau būti paprasta mergiūkštė, kuriai nereikia priimti lemtingų sprendimų. Ir kad viskas vėl būtų gerai. Kad viskas susitvarkytų savaime...

– Ką man daryti, princese? – sušnabždėjo Pakas, įsikniaubęs į plaukus.

– Jeigu yra bent mažiausia viltis išgelbėti jį...

Mano bičiulis linktelėjo.

– Kai mudu su juo vėl susitiksime, pasistengsiu nenudobti jo šviesybės. Nori tikėk, nori ne, princese, tačiau man ne mažiau nei tau skauda širdį dėl Ašo, – patikino jis, paskui šyptelėjęs pridūrė: – Na, gal vis dėlto šiek tiek mažiau, bet... – Jis pažvelgė tiesiai man į akis ir užbaigė: – Bet jeigu Ašas vėl pradės tau grasinti, aš nestovėsiu rankų sudėjęs. Prisiekiu, nenoriu netekti dar ir tavęs! Supranti?

– Taip, – sušnibždėjau ir užmerkiau akis.

Daugiau nieko negalėjau prašyti. „Aš išgelbėsiu tave, Ašai, – kartojau kaip maldą mintyse, grimzdama į sapną. – Vis tiek sugalvosiu, kaip sugrąžinti tave į gyvenimą. Prisiekiu.“

Mintys drumstėsi. Beveik užsnūdau, bet staiga dunkstelėjo durys. Krūptelėjau. Pakas dar stipriau mane apkabino.

– Megana Čeis! – nuaidėjo Kimės balsas. Čaižus, bedvasis kaip robotės.

Aš pakėliau akis ir apmiriau.

Kimė ir Nelsonas stūksojo tarpduryje lyg sargybiniai poste. Jie atrodė taip keistai, kad iš pradžių jų nė nepažinau. Vaikiščiai sykiu pasuko galvas ir įsmeigė į mane sustiklėjusias akis. Visai tokiu pat žvilgsniu žiūrėjo „SaiKorp“ bendrovėje ir Ašas.

– O ne, – sušnibždėjau.

Pakas atrodė apstulbęs.

– Mūsų valdovė perduoda tau žinią, Megana Čeis, – bejausmiu balsu sugergždė Kimė ir žengusi į priekį pradėjo būgnyti tarsi iš rašto: – „Sveikinu. Tau pavyko įsigauti į „SaiKorp“ bendrovę ir – tai dar labiau neįtikėtina – išsiveržti iš jos. Nuostabu. Tačiau aš negaliu leisti, kad padėtis taptų nevaldoma, nes tu ir vėl mėginsi atkovoti skeptrą. Šiandien pat pergabensime jį į saugesnę vietą. Ir dar kai kas. Aš įsakiau Ašui nužudyti tavo artimuosius. Jie, kiek žinau, gyvena Luizianoje.“

Aš aiktelėjau. Kimės veide nesujudėjo nė raumenėlis, o balse suskambo pašaipa:

– „Rinkis, brangute. Vaikysiesi skeptrą ar mėginsi sutrukdyti Ašui. Paskubėk, nes kai išgirsi šią žinią, jis jau bus kelyje.“

Man išlakstė visi miegai. Pašokusi tūžmingai sužiurau į mergiūkštę. Robote virtusi Kimė mechaniškai man nusišypsojo.

– „Beje, neužmiršk, jog tai ne žaidimas, Megana Čeis. Jeigu manai, kad gali lengvai pakliūti į mano teritoriją ir pagrobti skeptrą, gerokai pagalvok. Juk dėl tavo kaltės nukentės žmonės. – Kimė žengė dar vieną žingsnį į priekį ir prisimerkė. – Nejuokauk su manimi, mergaite. Pažiūrėk, kas nutinka, kai pradedi žaisti suaugusiųjų žaidimus.“

Puskraujės fukos kūną ėmė purtyti baisūs traukuliai, ji lanku išrietė nugarą, pravėrė burną mėšlungiškai mėgindama surikti ir krito nuomario priepuolio ištikta. Nelsonui irgi nutiko tas pats. Jo rankos ir kojos judėjo kaip už virvutės traukomos. Netrukus ir jis parpuolė ant grindų.

Pakas pribėgo prie mergaitės ir atvertė ant nugaros. Kimė tysojo lyg negyva, įsmeigusi nieko nereginčias akis į lubas. Aš prikandau lūpą. Širdis pašėlusiai daužėsi.

– Ar jie... mirė?

Šaunusis Robinas tylėdamas pakilo.

– Man regis, ne. Dar kvėpuoja, bet... – Jis pažvelgė į nebylų Kimės veidą ir susiraukė. – Atrodo, jų galvose įvyko trumpasis jungimas arba vabalai pasirūpino, kad juos ištiktų koma. – Tada pasisuko į mane ir linguodamas galvą pridūrė: – Atleisk, princese, aš nebegaliu jiems padėti.

– Žinoma, negali, brangusis, – patvirtino į vestibiulį lyg vėtra įsiveržusi mirtinai išblyškusi Linansidhė ir sužaibavo žaliomis akimis. – Pažįstu vieną mirtingąjį gydytoją, kuris galbūt pagelbės. Jeigu net ir jam nepavyks, prasti vargšelių popieriai. – Ji pasisuko į mane ir man teko sukaupti visas jėgas, kad atlaikyčiau tokį skvarbų žvilgsnį. – Kiek suprantu, ketini mus palikti?

Aš linktelėjau.

– Ašas jau tikriausiai pakeliui į mano namus, kad nužudytų artimuosius. Privalau jį sustabdyti. – Primerkiau akis stengdamasi suteikti žvilgsniui tokio pat tvirtumo. – Nemėginkite manęs sulaikyti.

Linansidhė atsiduso.

– Galėčiau pabandyti, balandėle, bet juk išprotėsi iš nerimo, o kam tu man tada reikalinga? Aš jau supratau, kad mirtingieji pameta galvą, jeigu iškyla pavojus jų šeimai. – Ji atsainiai šyptelėjo ir pamojo ranka. – Gali eiti, brangute. Išgelbėk savo mamą, brolį, patėvį ir nusiramink. O mano durys visada bus tau atviros. Jeigu, žinoma, mes čia patys nepalydėsime galvos.

– PRINCESE! – pasigirdo kurtinamas riksmas.

Durys su trenksmu atsilapojo ir vidun įvirto Geležinis arklys. Jis stovėjo sunkiai alsuodamas.

– AR TAVE SUŽEIDĖ?! KAAS ČIA NUTIKO?!

Pasukau galvą dairydamasi sportinių batelių. Petį nudiegė toks skausmas, tarsi į jį būtų įsmigęs plėšrus nagas.

– Virusė pasiuntė Ašą išžudyti mano šeimos, – paaiškinau ir pasilenkiau žvilgtelėti po sofa. – Privalau jį sulaikyti.

– O KAIPGI SKEPTRAS? – paklausė Geležinis arklys.

Šiaip ne taip išžvejojau sportbačius ir pradėjau sukandusi dantis autis, nes sulig kiekvienu judesiu skaudžiai maudė ranką.

– TURIME SUSIGRĄŽINTI SKEPTRĄ, KOL VIRUSĖ DAR NESPĖJO PERKELTI JO Į KITĄ VIETĄ. DABAR JI PAŽEIDŽIAMA, NES NESITIKI, KAD PASIRODYSIME. PATS LAIKAS ATAKAI, – suskato karštai aiškinti Geležinis arklys.

– Ne! – sušukau. Nors visi tąsė mane į skirtingas puses, turėjau išlikti rami. – Atleisk, Geležini arkly. Žinau, kad reikia kautis dėl skeptro, tačiau artimieji man svarbesni. Tikiuosi, suprasi mane.

– KĄ GI, – netikėtai pareiškė jis, – TADA AŠ EINU SU TAVIMI.

Nustebusi sužiurau į jį, bet man dar nespėjus atsakyti pasigirdo Grimalkino balsas.

– Kaip miela, – sumurkė jis ir liuoktelėjo ant stalo. – Virusė tik to ir telaukia. Mano galva, įvarėme jai gerokai baimės, kad jau ryžosi griebtis tokių priemonių. Jeigu dabar nuleisime rankas, paskui galime pamesti jos pėdsakus.

– Jis teisus, – pripažinau nekreipdama dėmesio į šnairą savo gynėjo žvilgsnį. – Turime išsiskirti. Tu, Geležini arkly, liksi čia su Grimalkinu. O mudu su Paku trauksime į mano namus ir pasistengsime kuo greičiau sugrįžti.

– MAN NEPATINKA MINTIS PALIKTI TAVE LIKIMO VALIAI, PRINCESE, – pareiškė Geležinis arklys ir narčiai papurtė galvą. – JUK AŠ PRISIEKIAU TAVE GINTI!

– Ir gynei, kol mes ieškojome skeptro. Dabar manęs laukia visai kitokia užduotis. – Aš pakilau ir pažvelgiau į raudonas žibančias akis. – Ši užduotis tik mano. Tavoji – sugrąžinti skeptrą. Todėl lik su Grimu ir sek Virusės veiksmus, – paliepiau ir pamačiusi, kad jis nori prieštarauti, pridūriau: – Tai įsakymas!

Geležinis arklys paleido iš šnervių dūmų debesį it įsiutęs bulius ir nenoriai burbtelėjo:

– KLAUSAU, PRINCESE.

Balse išgirdau priekaištą, bet neturėjai laiko sielotis ir teisintis. Todėl pasisukau į Paką ir tariau:

– Mums kuo greičiau reikia pasiekti mano namus. Kaip galime ten pakliūti?

Mano bičiulis pažvelgė į Linansidhę.

– Gal kartais žinai kokį taką, vedantį į Luizianą, Line?

– Yra vienas į Naująjį Orleaną, – mąsliai nutęsė Linansidhė. – Dievinu ten vykstančias Užgavėnių šventes, branguti. Tiesa, Mebė kasmet neriasi iš kailio, kad tik atkreiptų į save dėmesį. Tai jai būdinga.

– Per toli, – atsidususi paprieštaravau, tiesiog jauste jausdama, kaip bėga laikas. – Gal yra artimesnis takas? Privalau atsidurti namuose dabar pat.

– Gervuogių sąžalynai! – šūktelėjo Pakas, spragtelėjęs pirštais. – Galime eiti per juos. Tai trumpiausias kelias.

Linansidhė nekaltai suklapsėjo blakstienomis.

– Kas tau šovė į galvą, branguti? Kodėl manai, kad iš Gervuogių sąžalynų turėtų būti tiesus takas į mergaitės namus?

Pakas prunkštelėjo.

– Pažįstu tave kaip nuluptą, Line. Tu visada nori viską žinoti. Todėl tikrai turi taką į Meganos namus, nors ir negali pati į juos patekti. Argi tau užmiršti Oberono dukrą? Net baisu pagalvoti, kiek gandų tokiu atveju pražiopsotum!

Linansidhė susiraukė, tarsi paragavusi citrinos.

– Ką gi tu mane demaskavai, meiluti. Ir dar užbėrei druskos ant žaizdos. Tiek jau to, leisiu jums pasinaudoti tuo taku, bet tik mainais į paslaugą. – Ji šyptelėjo, užsitraukė cigaretę ir išpūtė debesėlį dūmų. – Juk turiu gauti atlygį už tai, kad atskleisiu didžiausią savo paslaptį. Tiesą sakant, princesės artimieji man pasirodė be galo nuobodūs, išskyrus mažylį. Jis išties nepakartojamas.

– Vadinasi, sutarta! – sušukau. – Bent jau aš pažadu padaryti jums paslaugą. O dabar galime eiti?

Šeimininkė spragtelėjo pirštais ir iš palubės nusileido mums jau pažįstamas elfas vardu Skrėjus.

– Palydėk juos į rūsį ir parodyk duris, – įsakė Linansidhė.

Skrėjus padarė kūlvirstį ore, nutūpė man ant peties ir įsirausė į plaukus.

– Aš paliepsiu savo informatoriams stebėti „SaiKorp“ bendrovę, – pridūrė Linansidhė. – Galbūt jiems pavyks išsiaiškinti, kur Virusė ketina pergabenti skeptrą. Keliaukite, brangučiai.

Aš pakilau ir pažiūrėjau į Paką. Jis linktelėjo.

– Pirmyn. Grimai, tu jau pasirūpink Geležiniu arkliu, gerai? Neleisk kautis prieš visą kariuomenę. O mes netrukus sugrįžime, – pažadėjau. Tada papurčiau galvą baidydama elfą, kuris buvo patogiai įsikniaubęs man į kaklą. – Nagi, Skrėjau, rodyk kelią.

18

Ledo gniaužtuose

Antrasis žygis per Gervuogių sąžalynus pasirodė gerokai nuobodesnis už pirmąjį. Mūsų kelyje nepasitaikė nei drakonų, nei vorų, nei kraugeriškų mažųjų fėjų. Ir visa laimė, nes būčiau iš sielvarto susidūrusi su jomis kaktomuša. Niekaip nepalioviau galvojusi apie Ašą ir artimuosius. Nejaugi jis išties... nužudys juos? Prisiartins nematomas, negirdimas ir kuo ramiausiai sukapos kalaviju? Ką gi aš tada darysiu?

Užsidengiau rankomis veidą veltui tramdydama ašaras. Jeigu taip nutiks, nužudysiu jį savo rankomis. Jeigu pamėgins bent pirštu paliesti mamą ar Itaną, suvarysiu durklą tiesiai jam į širdį, nors manoji dėl to apsipils krauju. Nepaisysiu, kad jis man brangiausias iš visų.

Paskendusi nerimastingose mintyse nė nepastebėjau, jog Pakas sustojo, ir atsitrenkiau į jį. Jis prilaikė, kad neparpulčiau, bet nieko nepasakė. Mudu priėjome tunelio pabaigą. Vos per kelis žingsnius pro dygliuotas šakas bolavo paprastos medinės durys. Netgi prieblandoje akimirksniu jas pažinau. Juk tai tos pačios, pro kurias aš patekau į fėjūnų pasaulį. Viskas prasidėjo kaip tik nuo jų, sieninės spintos durų Itano kambaryje.

Skrėjus suzyzė, apsisuko ir nusklendė atgal. Tikriausiai pranešti Linansidhei, kaip sekėsi. Aš ryžtingai čiupau už rankenos.

– Palauk! – sušuko Pakas.

Nekantriai atsisukau ir kuo ramiausiai atrėmiau skvarbų žvilgsnį.

– Ar gerai pagalvojai, princese? – pašnibždomis paklausė Pakas. – Tas, kuris tyko už šių durų, – jau ne Ašas. Jeigu norime išgelbėti tavo artimuosius, negalime jo gailėtis. Galbūt mums net teks...

– Žinau!

Nenorėjau, kad jis apie tai kalbėtų. Širdį gniaužė skausmas, akis temdė ašaros, bet aš atžariai nusibraukiau jas.

– Man viskas aišku. Pirmyn... greičiau atlikime tai, gerai? Aš ką nors sugalvosiu, kai pamatysiu jį.

Pakui dar nespėjus paprieštarauti, atplėšiau duris ir puoliau į vidų.

Veidą nutvilkė tokia žvarba, kad net kvapą užgniaužė. Aš apsidairiau, drebėdama nuo šalčio ir jaudulio, kuris kaipmat sukėlė šleikštulio bangą. Pasirodo, Itano kambarys buvo virtęs ledine grota. Įšalas kaustė sienas, komodą, knygų lentynas. Ledo pluta buvo stora, bet skaidri, todėl per ją viską kuo puikiausiai mačiau. Už lango švietė mėnulis ir kambarys šaltai spindėjo.

– Nieko sau, – sušnibždėjo Pakas man už nugaros.

– Kur Itanas?! – paklaikusi sušukau bėgdama prie lovelės.

Man pasirodė, kad broliukas guli joje ir dūsta, sukaustytas lediniu šarvu. Pajutau, kaip pakirto kojas, užspaudė gerklę. Tačiau lovelė buvo tuščia, net antklodė nesulamdyta.

– Kur jis? – paklausiau vos įstengdama tvardytis.

Staiga iš palovio atsklido beveik negirdimas kūkčiojimas. Parpuoliau ant kelių ir pažvelgiau baimindamasi išvysti kokį nors siaubūną, vaiduoklį ar ką nors panašaus. Tolimiausiame kampe sujudėjo virpantis kamuolėlis. Tamsoje subolavo blyškus veidas.

– Mege?

– Itanai!

Išsitraukiau broliuką ir suspaudžiau glėbyje, praradusi žadą iš laimės. Siaubingai sušalęs mažylis apsikabino mane ledinėmis rankelėmis, virpėdamas kaip epušės lapas.

– T-tu grįžai? – sušnibždėjo jis.

Pakas tuo metu be garso užvėrė sieninės spintos duris.

– G-greičiau! Gelbėk m-mamą ir tėtį, – išlemeno Itanas.

Aš apmiriau iš siaubo.

– Kas jiems nutiko?

Prilaikydama broliuką viena ranka, atidariau duris, per kurias mudu su Paku ką tik patekome į vidų. Dabar tai vėl buvo paprasčiausios spintos durys. Ištraukiau iš jos pledą, apgaubiau Itaną ir pasodinau ant apledėjusios

lovelės.

– Į n-namus atėjo jis, – sukuždėjo mažylis mėgindamas geriau apsimuturiuoti. – Juodasis žmogus. Mane įspėjo v-voras ir liepė slėptis.

– Voras?

– Ž-žmogus voras. Jis gyvena po l-lova.

– Supratau.

Suraukiau kaktą ir pradėjau trinti sugrubusius brolio pirštukus. Įdomu, kodėl baubas staiga sumanė padėti Itanui.

– Aš pasislėpiau, o viskas virto ledu, – baimingai pasiskundė mažylis, spausdamas ranką ir žvelgdamas išplėstomis žydromis akimis. – Mege, mama ir tėtis ten, su juo. Gelbėk juos. Išvaryk jį.

– Būtinai išvarysiu, – pažadėjau, nors širdis pašėlusiai daužėsi. – Viskas bus gerai, Itanai. Garbės žodis.

– Tegul jis pabūna čia, – sukuždėjo Pakas ir pažvelgė pro praviras duris. – Koks siaubas! Visi namai apledėję. Ašas iš tikrųjų čia.

Aš linktelėjau. Labai nenorėjau palikti mažylio vieno, bet nė už ką negalėjau leisti, kad jo akyse nutiktų kas nors baisaus.

– Lik savo kambaryje, – paprašiau glostydama galvelę, – lauk, kol sugrįšiu. Užsidaryk duris ir nė nepasijudink iš vietos, kad ir kas nutiktų. Gerai?

Itanas šniurkštelėjo nosele ir tvirčiau susisupo į pledą. Nuo jaudulio man perdžiūvo gerklė.

– Viskas, – sušnibždėjau ir žvilgtelėjusi į Paką paraginau: – Einam.

Mes atsargiai nusileidome laiptais. Pakas ėjo pirmas, aš sekiau iš paskos. Teko laikytis už turėklų, kad nepaslystume ant apledėjusių pakopų. Namus gaubė kraupi tyla. Dabar jie buvo neatpažįstami: viskas aplinkui spindėjo nelyginant krištoliniuose rūmuose. Nuo žvarbaus oro buvo sunku kvėpuoti, o prisilietus prie turėklų šalčio adatos badė pirštus.

Apačioje svetainė skendėjo sutemose. Šviesą skleidė tik praviros durys ir veikiantis televizorius. Mirguliuojančiame baltomis juostomis ekrano fone įžiūrėjau virš sofos atkaltės tamsuojančias dvi galvas. Mama su Liuku sėdėjo susiglaudę ir atrodė užsnūdę. Kaip ir viską aplinkui, juos kaustė ledas. Man skaudžiai sugėlė širdį.

– Mama! – šūktelėjau ir puoliau į priekį, bet Pakas spėjo sugriebti už rankos.

Piktai šnarpšdama mėginau išsivaduoti, kol pamačiau griežtą žvilgsnį ir rūsčiai sučiauptas lūpas. Pakas privertė mane atsistoti jam už nugaros, o pats išsitraukė durklą.

Visa drebėdama aš vėl sužiurau į svetainę. Iš kambario gilumos išniro Ašas ir išsitraukė iš makšties kalaviją. Gaubiamas šalto žydro spindesio princas atrodė tiesiog klaikiai: skruostikaulių oda buvo supleišėjusi, akys įdubusios. Ant rankų juodavo šviežios žaizdos, primenančios nudegimus. Į mus įsmeigtame sidabriniame žvilgsnyje slypėjo skausmas ir beprotybė. Nors priešais stovėjo žudikas, aš nejaučiau baimės, tik širdgėlą. Širdis plyšte plyšo, nes supratau: kad ir kas nutiktų, Ašo laukia mirtis. Mes privalome išgelbėti mano artimuosius, vadinasi, Pakui teks jį nukauti. Dabar. Mano namų svetainėje. Slopindama raudą žingtelėjau į priekį. Veltui Pakas bandė mane sulaikyti, aš temačiau Žiemos princą. O šis budriai sekė kiekvieną mano judesį.

– Ašai, – sušnibždėjau. – Ar tu mane girdi? Būk geras, duok kokį nors ženklą... Kitaip... Kitaip Pakui teks tave...

Aš nurijau seiles. Ašo veidas liko bejausmis.

– Suprask, aš privalau apginti šeimą. Tačiau... nenoriu tavęs prarasti, – sušnibždėjau, skruostus vilgė ašaros, žvilgsnis susidrumstė. – Juk tu pajėgsi nugalėti vabalą? Pasistenk, maldauju...

– Nužudyk mane.

Aš sudrebėjau ir išplėčiau akis. O jis stūksojo kaip stabas. Lūpos vos judėjo, tarsi kiekvienas tariamas žodis reikalautų nežmoniškų pastangų.

– Esu... esu bejėgis prieš tai, – sugergždė jis užmerkęs akis. Rankos pradėjo drebėti, pirštai mėšlungiškai spaudė kalaviją. – Privalai mane nužudyti, Megana. Aš... aš negaliu sustoti...

– Ašai...

Jis pravėrė akis. Žvilgsnis vėl tapo stiklinis.

– Bėk! Traukis nuo manęs! Tuojau pat!

Pakas vos spėjo nustumti mane į šalį ir Ašas puolė į priekį iškėlęs kalaviją. Ašmenys sušvytravo lyg safyro spalvos žaibas. Kritau ant žemės, veidas persikreipė iš skausmo apsibrozdinus kelius ir delnus. Prisispaudžiau prie sienos nei gyva, nei mirusi ir stebėjau svetainės viduryje užvirusią kovą. Ne mano valioje išgelbėti Ašą. Tarp mūsų viskas baigta. O blogiausia, kad vienam iš kovojančiųjų gresia pražūtis. Jeigu dvikovą laimės Pakas, žus Ašas. Jeigu pergalė atiteks princui, aš prarasiu viską. Netgi gyvastį. Tikriausiai turėjau nerimauti dėl Pako, tačiau nieko nebejutau, nes širdį sukaustė ledinė neviltis.

Kai Ašas atšoko, vikriai išsisukęs nuo durklo smūgio, tarp kaklo ir plaukų kažkas žybtelėjo. Aš pašokau, kad geriau matyčiau, ir aiktelėjau. Juk tai šaltų geležies kerų kibirkštis. Štai jis! Vabalas, kuris paralyžiavo princo valią ir negailestingai jį žudo.

Ašas pasisuko, tarsi perskaitęs mano mintis, ir skvarbiai nuvėrė primerktomis akimis. Pakas užsimojo taikydamasis suvaryti durklą princui į nugarą, bet šis vikriai pasisukęs atmušė smūgį ir pats puolė. Dabar jau Šauniajam Robinui teko trauktis, deja, jis pasirodė nepakankamai greitas. Ledinė kalavijo geležtė pervėrė jam petį. Aš suklykiau. Pakas susverdėjo, marškiniai nusidažė krauju. Veidas persikreipė iš skausmo.

Žiemos princas it vėtra puolė mane ir aš apmiriau klausydamasi savo širdies dūžių. Daugybę kartų buvau mačiusi Ašą kovos lauke ir žinojau, ko tikėtis. Jis kirto smūgį, aš pritūpiau ir išgirdau, kaip kalavijas grėsmingai sužvangėjo, atsimušęs į apledėjusią sieną. Vos spėjau atsitiesti, kalavijo geležtė vėl sušmėžavo ore. Tik tik suskubau atšokti. Šįkart ašmenys prakirto grindis ir ant manęs pasipylė aštrios ledo skeveldros. Tėškiausi į sieną, atsisukau ir išvydau virš savęs Ašą, aukštai iškėlusį kalaviją. Bėgti nebuvo kur. Aš pažvelgiau jam į veidą. Princas sukando dantis, ranka sudrebėjo, geležtė trūktelėjo. Ašas užmerkė akis.

Tą akimirką iš kažkur atsirado Pakas ir surikęs smogė durklu.

Laikas sustojo. Klyksmas apmirė mano lūpose. Šaunusis Robinas su Ašu žiūrėjo vienas į kitą. Pako pečiai virpėjo: jis sunkiai alsavo, o gal kūkčiojo. Akimirką fėjūnai sustingo pražūtingai apsikabinę, paskui Pakas dusliai riktelėjęs žengė atbulas ir ištraukė kruviną durklą. Ašui iš rankos iškrito kalavijas ir per namus nuaidėjo garsus žvangtelėjimas.

Princas susverdėjo. Prispaudęs rankas prie šono atsirėmė į sieną, ant ledinių grindų pradėjo kapsėti tamsūs kraujo lašai. Galiausiai aš atgavau balsą.

– Ašai!

Jis kilstelėjo galvą, pamėgino nusišypsoti. O tada sidabrinis žvilgsnis užgeso lyg žiemos saulė, pasislėpusi už debesies, ir princas susmuko.

19

Negalia

– Ašai!

Aš nustūmiau Paką. Jis susverdėjo, atsitraukė tarsi somnambulas ir paleido iš rankos kruviną durklą.

– Nesiartink!

Išgirdusi grėsmingą princo balsą sutingau iš nevilties. Jis sunkiai pakilo, tebespausdamas ranką prie šono ir gaudydamas orą. Jį purtė baisus drebulys. Ant grindų raudonavo didžiulė kraujo dėmė. Ašas pakėlė į mane iškankintas akis.

– Nesiartink, Megana, – sušvokštė jis. Lūpų kamputyje pasirodė kraujo srovelė. – Aš... aš vis tiek galiu tave nužudyti. Palik mane. – Princas suraukė kaktą, užmerkė akis ir griebėsi už galvos. – Aš jaučiu jį. – Ašo kūnas sutrūkčiojo. – Vabalo galia nusilpo, bet... tik laikinai, – sušnibždėjo jis, sukando dantis ir slopiai įkvėpė. – Velniai tave rautų, Šaunusis Robinai! Kodėl nenudėjai manęs vietoje? Paskubėk ir baikime!

– Ne! – suklikau ir puoliau prie jo.

Nors princas mėgino pasitraukti, uždėjau ranką jam ant peties.

Atrodė, tarsi būčiau palietusi elektros laidus, tik skausmo nebuvo. Nuo Ašo sklido stiprūs geležies kerai. Jie supurtė mane, ausyse pradėjo spengti. Staiga mano kūnas atsiliepė, šiurpuliai perbėgo nuo galvos iki kojų. Ir aš akimirksniu viską supratau. Jeigu senųjų fėjūnų burtų pagrindą sudarė jausmai ir aistros, tai ši, naujoji, magija yra visiška priešingybė. Jai svarbiausia logika ir šaltas apskaičiavimas. Mane kausčiusi baimė, panika ir neviltis dingo kaip nebuvusios. Aš įdėmiai pažvelgiau į Ašą. Kaipgi jam padėti? Kaip įminti šį galvosūkį?

– Megana, bėk, – vos girdimai sugargaliavo jis.

Tai buvo paskutinis perspėjimas. Žvilgsnis vėl apsiblausė. Ašas čiupo man už gerklės ir aš pradėjau dusti. Bandžiau atplėšti pirštus, nenuleisdama žvilgsnio nuo padėrusių akių. Staiga galvoje išgirdau įkyrų zirzimą:

„Užmušiu!“

Sudrebėjau, bet pamėginau nusiraminti ir neprarasti ryšio su šaltąja jėga, kuri pulsavo mano gyslomis. Ašo akimis į mane dyrėjo apvalus geležinis kenkėjas, panašus į blakę. Jis tūnojo įsisiurbęs princui į kaklą ir iš lėto žudė jį. Aš girdėjau vabalą ir supratau, kad jis taip pat mane girdi.

– Megana! – suriko Pakas, pagriebė numestą Ašo kalaviją ir iškėlė virš galvos.

– Ne, Robinai, – išgirdau kimų, bet ramų savo balsą.

Princo gniaužtai truputį susilpnėjo ir aš šiaip taip įkvėpiau. Jis užmerkė akis. Aš daugiau nebemačiau vabalo, bet kaip ir anksčiau jutau, kad oras aplinkui net virpa nuo geležies kerų. Mėgindamas pasipriešinti kenkėjo komandoms Ašas apmirė ir susitelkė, kaktą išmušė prakaitas.

– Nagi, – sugargaliavo princas ir aš supratau, kad jis teberagina Paką nedelsti.

– Ne! – išspaudžiau žvelgdama į dvejojančio draugo akis. – Pakai... Nedaryk to! Pasitikėk manimi!

Mano ištikimasis bičiulis sutriko, kalavijas suvirpėjo.

Pajutau, kad patamsėjo akyse. Laiko beveik nebeliko. Mintyse maldaudama Paką palūkėti dar truputį, pasisukau į princą ir paglosčiau skruostą.

– Ašai, – pašaukiau tikėdamasi, kad jis išgirs mano kuždesį. – Pažiūrėk į mane, būk geras.

Iš pradžių jis nereagavo. Tik rankos, spaudžiančios man kaklą, klaikiai drebėjo. Kai jis galiausiai pravėrė akis, išvydau jose nepakeliamą siaubą, skausmą, kančią. Vis dėlto už viso to įžiūrėjau kėpsantį vabalą, kuris vėl įsikirto į auką. Sukaupusi visą valią pamėginau duoti jam atkirtį. Geležies kerai įsisuko viesulu ir aš paverčiau juos įsakymu, kurį mintimis pasiunčiau kenkėjui:

„Paleisk!“

Vabalas piktai suzyzė ir dar stipriau įsisiurbė į Ašą. Princas suriko lyg ištiktas agonijos. Pirštai vėl stipriai suspaudė man gerklę, tvykstelėjo skausmo pliūpsnis ir aplinkinis pasaulis tapo purpurinis. Pajutau, kad glembu ir tuojau prarasiu sąmonę. „Ne! Tik ne tai! Aš nepasitrauksiu ir neatiduosiu jo tau, šlykštus parazite! – šaukiau mintyse. – Paleisk!“

Kenkėjas sušnypštė ir... nenoromis šiek tiek atsitraukė. Uždėjau drebančią ranką Ašui ant krūtinės. Jo širdis dunksėjo kaip kūjis. Princas vėl pradėjo mane smaugti ir akyse aptemo.

„Nešdinkis! – sukaupusi paskutines jėgas mintyse paliepiau vabalui. – Tuojau pat paleisk jį!“

Pasigirdo traškesys, plykstelėjo šviesa, Ašas išsirietė lanku ir atstūmė mane. Parpuoliau ant ledinių grindų, susimušiau galvą ir mane apgaubė migla. Temstant sąmonei dar išvydau, kaip ore kažkas blykstelėjo. Į viršų šovė metalo kibirkštėlė. Ašas paklaikęs spoksojo į savo rankas. Ugnelė kiek pasisupo palubėje ir nusklendė prie manęs tūžmingai zyzdama.

Pakas pakėlė ranką, sugriebė ją ir bloškė į grindis. Mirksnį kitą vabalas blykčiodamas kepurnėjosi ant ledo, o paskui mano bičiulis jį sumindė.

Sunkiai kvėpuodama atsirėmiau į sieną ir pradėjau laukti, kada kambarys liausis suktis it pašėlęs. Sunerimęs Pakas parklupo greta, jo petys kraujavo.

– Megana, – pašaukė jis ir šiurkščiai paplekšnojo per skruostą, – netylėk. Ar tau viskas gerai?

Aš linktelėjau.

– Atrodo, kad taip.

Balsas buvo kimus, gerklė degte degė, tarsi perrėžta skustuvu. Ant kelio kaptelėjo šaltas lašas. Pasirodo, ledas ant lubų sueižėjo ir pradėjo tirpti.

– Kur Ašas?

Pakas paniuro ir atsitraukė nuo manęs. Žiemos princas tūnojo kertėje, nusvarinęs galvą ant krūtinės, užspaudęs kraujuojančią žaizdą. Jis dyrėjo į grindis nereginčiomis akimis. Gniauždama kvapą atsargiai pritykinau prie jo ir atsiklaupiau priešais. Princas atšlijo.

– Ašai!

Krūtinėje netilpo nerimas dėl jo, Itano ir mamos su Luku. Be galo troškau padėti princui, bet vos tik prisiminiau mamą ir patėvį, širdį užliejo siaubo banga. Jeigu jis palietė juos nors pirštu, jeigu jie... Aš niekada jam neatleisiu!

– Kas nutiko mamai ir Lukui? – paklausiau įdėmiai žiūrėdama jam į akis. – Ar tu... tu... juos...

Prietemoje pamačiau, kaip Ašas papurtė galvą.

– Ne, – vos girdimai atsakė jis, nežiūrėdamas į mane, – jie paprasčiausiai... miega. Ledas ištirps ir jie net neprisimins, kas čia nutiko.

Pajutau didžiulį palengvėjimą. Norėjau paimti princą už rankos, bet jis atitraukė ją, tarsi man nuo pirštų būtų lašėję nuodai.

– Ką jūs dabar darysite su manimi? – paklausė jis.

Ant mūsų užslinko šešėlis – tai prisiartino Pakas su Ašo kalaviju rankose. Atrodė niūrus ir įtūžęs. Akimirką išsigandau, kad jis ketina pribaigti princą. Tačiau Pakas tik bloškė ginklą jam prie kojų ir nusukęs akis paklausė:

– Ar eiti valiosi?

Ašas linktelėjo, irgi nudelbęs akis. Pakas padėjo man šiaip taip atsikelti ir pasivedėjo į šalį.

– Aš pats išsiaiškinsiu su juo, princese, – tyliai pasakė jis ir kilstelėjo ranką neleisdamas prieštarauti. – O tu greitai nubėk pas brolį ir eisime.

– Kur?

– Ašui reikia pagalbos, – paaiškino Pakas, žvilgtelėjęs į princą, ir suraukė nosį. – Man jo vietoje tikrai reikėtų. Atrodo, kad tas parazitas jam kaip reikiant pakenkė. Laimei, pažįstu vieną žiniuonę, kuri mums padės, bet eiti reikia tučtuojau.

Aš atsisukau į mamą su Luku, vis dar padengtus lediniu luobu, kuris jau buvo pradėjęs iš lėto tirpti. Širdį suspaudė ilgesys. Man jų taip stinga! Kas žino, ar dar kada nors pasimatysime?

– Nejaugi negalime bent truputį luktelėti?

– Ką tu jiems pasakysi, princese? – pasidomėjo Pakas, žvelgdamas į mane ir užjaučiamai, ir piktokai. – Teisybę? Kad fėjūnų princas pavertė jų namą ledo grota, norėdamas atsivilioti tave čionai ir nužudyti?

Jis palingavo galva. Nors nemalonu buvo klausytis jo samprotavimų, turėjau pripažinti, jog Pakas sako tiesą.

– Be to, jo šviesybei verkiant reikia pagalbos. Suprask, tavo artimiesiems geriau nežinoti, kad buvai sugrįžusi.

Paskutinį kartą pažvelgiau į mamą su Luku ir atsidususi lėtai linktelėjau.

– Gerai. Manęs čia nebuvo. Bet leisk bent žodeliu persimesti su Itanu.

Pradėjau iš lėto kaip senutė kopti laiptais. Kiek palaukusi atsigręžiau. Pakas pritūpęs kažką šnibždėjo princui, tačiau Ašas žiūrėjo į mane. Primerktos akys spindėjo prietemoje. Aš prikandau lūpą ir pasukau link broliuko kambario.

Itaną radau koridoriuje, netoli laiptų. Vis dar įsisupęs į pledą jis stovėjo bandydamas pro turėklus įžiūrėti, kas dedasi apačioje.

Paskui pakėlė į mane didžiules mėlynas akis.

– Itanai! – sušnypščiau. – Ką tu čia darai? Juk liepiau nė nosies nekišti lauk.

Paėmiau jį ant rankų ir nunešiau į kambarį.

– O kur mama su tėčiu? Ar tu išvarei blogiuką?

– Viskas gerai, – nuraminau. – Mamos su tėčiu niekas nenuskriaudė. Kai ledas ištirps, jie bus tokie kaip anksčiau.

„Nors, matyt, nustebs, kodėl viskas sušlapę“, – pagalvojau. Ledas tirpsta labai greitai. Pakeliui į broliuko kambarį man teko žirglioti per balas.

Itanas linktelėjo ir rimtai pažvelgė į mane. Aš pasodinau jį ant lovos.

– Tu vėl išeisi, tiesa? – lyg tarp kitko paklausė jis, nors lūpa jau virpėjo. Itanas šniurkštelėjo nosimi, tramdydamas ašaras. – Tu ne visam laikui sugrįžai?

Atsidususi prisėdau greta jo ant šaltos lovos.

– Dar ne, – prisipažinau ir paglosčiau galvelę. – Labai norėčiau pasilikti, bet...

Broliukas vėl šniurkštelėjo. Apkabinau jį ir sumurmėjau:

– Atleisk. Dar turiu šį tą padaryti.

– Ne! – sušuko mažylis ir apsivijęs rankelėmis įsikniaubė į šoną. – Tu niekur neisi. Aš tavęs jiems neatiduosiu.

– Itanai...

– Princessse! – pasigirdo spigus balselis, iš tamsaus palovio staiga išlindo ranka ir sugriebė už kulkšnies. Į odą skaudžiai susmigo nagai. Aš sucypiau ir pasikišau kojas po savimi. Itanas išgąstingai suriko.

– Baube! Ką čia darai, velniai griebtų! – piktai paklausiau.

Nuo riksmo klaikiai suskaudo gerklę ir aš suirzau dar labiau. Nušokusi nuo lovos nuėjau prie komodos ir pasigriebiau žibintuvėlį. Baubai negali pakęsti šviesos. Vos pametę baltą spindulį, kaipmat sprunka šalin.

– Šiandien mano nuotaika prasta, – iškošiau ir spragtelėjau jungiklį. – Duodu tris sekundes, kad išsinešdintum pats. Jei ne – aš tuo pasirūpinsiu.

– Megana! – liuoktelėjęs nuo lovos ir pribėgęs prie manęs pašaukė Itanas ir čiupo už rankos. – Nesijaudink. Juk tai tik Voras. Mano draugas.

Negalėjau patikėti savo ausimis. Nuo kada baubai, kuriais gąsdina vaikus, tapo jų draugais? Tiesiog neįtikėtina. Po lova kažkas sušiugždėjo ir į mane sužiuro dvi geltonos akys.

– Nebijok, princessse, – susniaukrojo baubas, nepatikliai dirsčiodamas į žibintuvėlį. – Esssu čia, nesss taip įsssakė princasss Ašasss. Jo ššššviesssybė liepė sssaugoti namusss. Jie turi Žiemosss rūmų apsssaugą.

– Ašas? Kada?!

– Dar prieš tau iššškeliaujant sssu juo į Tir Na Nogą.

Padaras atkepėstavo arčiau ir apmirė prie tamsos ir šviesos ribos.

– Vaikui nieko nenutiksss, – toliau vogravo jis. – Ir jo tėvamsss taip pat. Tiesssa, jie nežino, kad messs čia. Mumsss įsssakyta sssaugoti šiuosss namusss ir nekrėsssti eibių jų gyventojamsss.

– Jis kiekvieną naktį seka man pasakas, – pasigyrė broliukas pakėlęs galvą. – Labai baisias. Bet man vis tiek patinka. Kieme kartais bėgioja juodas arkliukas. O rūsyje tupi mažas žmogeliukas. Mama su tėčiu jų nemato.

Aš užmerkiau akis. Mintis apie tai, kad po mūsų namus bastosi tuntai Žiemos fėjūnų, visai neguodė. Na ir kas, kad jie dievagojasi ginantys mano namiškius.

– O kaip tu sužinojai, kad čia ateina Ašas?

– Iššš pradžių pajutau geležį ir sssupratau, kad reikia išššgelbėti bent jau berniuką, – pradėjo aiškinti baubas, nekreipdamas dėmesio į mano susierzinimą. – Todėl passsivadinau jį po lova, nes ten lengviau passsissslėpti. Tik įsssivaizduok mano nuostabą, kai patyriau, jog namus užpuolė patsss Ašasss. Matyt, jį užkeikė, o gal koksss nors geležiesss fėjūnas juo passsivertė. Tad paklusssdamas įsssakymui išššgelbėjau berniuką.

– Ačiū tau, – padėkojau ir į galvą dingtelėjo netikėta mintis. Nenorėjau to klausti, bet neištvėriau. – O mano... mano tėvai ar kalba apie mane? Ar jie bent retkarčiais prisimena mane, ar svarsto, kur aš pradingau?

– Apie sssuaugusssiuosssiusss aš nieko nežinau, princessse.

Nors šiandien tai buvo nesvarbu, staiga panorau patirti, ar aš vis dar esu šeimos dalis, ar tegyvenu artimųjų prisiminimuose? Bet kaip tai išsiaiškinsiu nepasikalbėjusi su mama ir Luku? Aš spragtelėjau pirštais. Mano kambarys! Kažkodėl visą laiką vengiau net žiūrėti į tą pusę. Bijojau pamatyti, kad jį pavertė darbo kabinetu arba svečių miegamuoju. Juk tai reikštų, jog mama užmiršo mane.

Vesdamasi už rankos Itaną, apsimuturiavusį pledu, aš įveikiau koridorių ir stumtelėjau savo kambario duris.

Jame viskas liko kaip buvę, neskaitant ledo plutos. Kambarys atrodė ir pažįstamas, ir svetimas tuo pačiu metu. Dairantis gerklę užspaudė sprangus gumulas. Niekas nepasikeitė. Ant lovos sėdėjo mano senas pliušinis meškiukas, kurį buvau gavusi dovanų per vieną gimtadienį. Ant sienos kabėjo filmų „Narutas“ ir „Eskaflonė“ plakatai. Aš paglosčiau komodą žiūrinėdama nuotraukas rėmeliuose, stovinčiuose tarp netvarkingai išmėtytų kompaktinių plokštelių. Aišku kaip dieną, jog ledas jas sugadino. Štai aš, mama ir Itanas. Su Luku. O čia aš su mūsų aviganiu Bo, kai jis dar buvo visai mažytis. Ant spintelės prie lovos pastebėjau dar vieną nuotrauką nedideliuose rėmeliuose.

Suraukusi antakius išlupau ją iš ledo. Pamačiau save. Ne vyresnę nei dabar Itanas. Mane ant rankų laikė kažkoks vyras trumpais rudais plaukais. Veide žaidė drovi šypsena.

– O Dieve, – sukuždėjau.

Keliai sulinko ir aš klestelėjau ant lovos, tiesiai į patižusią šaltą pliurzę. Nė nepajutau, kad sušlapo drabužiai. Itanas pasistiebęs sužiuro per petį.

– Kas čia toks? – irgi pašnibždomis paklausė jis.

Nespėjau atsakyti, kai tarpduryje išdygo Pakas. Jo marškiniai ir rankos buvo kruvini.

– Princese, – pašaukė jis. – Mums metas. Ašas sakė prie namų matęs taterkoltą^18, kuris galės mus nulakdinti pas žiniuonę, nes... – Pamatęs mano veidą bičiulis nustebęs paklausė: – Kas tau?

Aš ištiesiau jam nuotrauką.

– Atpažįsti?

Robinas prisimerkė, paskui išplėtė akis.

– Velnias, – burbtelėjo jis, – juk tai Čarlzas!

Aš linktelėjau.

– Taip, Čarlzas, – sušnibždėjau ir atsiėmiau nuotrauką. – Iš pradžių net nepažinau. Kaip galėjo būti, kad...

Staiga nutilau – atmintyje iškilo senė, kuri rausėsi mano prisiminimuose, žarstydama juos į šalis kaip pernykščius lapus. Tai buvo tada, kai mes ieškodami Itano ir Geležies karaliaus paprašėme aiškiaregės iš Naujojo Orleano pagalbos. Ji sutiko pagelbėti mainais į mano prisiminimą. Buvau visai apie tai pamiršusi.

– Tai štai ką man teko atiduoti, – karčiai pasakiau. – Štai kokį užmokestį aiškiaregė pasiėmė už pagalbą.

Pakas nieko nesakė. Aš atsidusau, pažvelgiau į nuotrauką ir palingavau galvą.

– Kas jis?

– Tavo tėvas, – tyliai atsiliepė Pakas. – Tiksliau tariant, vyras, kurį tu laikei tėvu. Kol motina sutiko Luką, o tu atsidūrei mūsų šalyje. Jis pradingo, kai buvai šešerių.

Negalėjau atplėšti akių nuo keistos nuotraukos. Vyras laikė mane ant rankų. Mudu šypsojomės.

– Tu žinojai, kas jis toks, – iškošiau neatsisukdama. – Žinojai, kas yra Čarlzas. Visą laiką, kol mes lindėjome Linansidhės rūmuose. Tu žinojai.

Pakas tylėjo. Aš atsisukau ir nesitverdama apmaudu nuvėriau jį žvilgsniu.

– Kodėl man nepasakei?

– O ką tai būtų davę, princese? – Jis susikryžiavo rankas ant krūtinės ir pažvelgė į mane, nė neketindamas atgailauti. – Ar būtum sudariusi sandorį su Linansidhe ir atsitempusi jį namo tarsi niekur nieko? Galbūt įsivaizduoji, kad tavo mama jį būtų priėmusi kaip lauktą svečią?

Žinoma, ne. Juk dabar ji turi Luką ir Itaną. Net sugrąžinusi Čarlzą nieko nebeištaisyčiau. Dar blogiau, aš niekaip nepajėgiau prisiminti, kodėl panorau taip pasielgti.

Sieloje kilo tikra sumaištis. Regis, pasaulis apsivertė, mane užplūdo prieštaringos emocijos. Sukrėtimas patyrus tiesą. Kaltės jausmas. Aš nesugebėjau atpažinti mamos vyro, žmogaus, kuris mane augino. Visai jo neprisiminiau. Man jis tebuvo atsitiktinis pašalietis. Dar tūžau ant Pako, kad jis viską žinojo, bet neprasitarė. Ir ant Linansidhės. Ką ji padarė mano tėvui?! Kaip jis išvis atsidūrė jos valdžioje? Kaip padėti jam išsivaduoti? Ar to reikia?

– Princese.

Aš atitokau ir sviedžiau į Paką dar vieną žudikišką žvilgsnį. Jis šyptelėjo.

– Oi, išsigandau! Dar bus laiko suplėšyti mane į skutelius. Dabar reikia galvoti apie jo šviesybę – jis prastai jaučiasi. Jam verkiant reikia pagalbos.

Itanas sušniurkščiojo ir ryžtingai prigludo man prie kojos.

– Ne! – sukūkčiojo jis. – Neišleisiu! Ne!

Aš bejėgiškai pažvelgiau į Paką. Pasijutau tąsoma į skirtingas puses. Norėjosi klykti.

– Negaliu palikti jo likimo valiai.

– Jisss ne vienassss, princessse, – iš palovio atsklido sniaukrojantis baubo balsas. – Mes ginsssime jį sssavo gyvybėsss kaina, kaip mumsss įsssakyta.

– Prisiek!

Baubas vos girdimai sušnypštė.

– Kaip sssau nori. Messs, trysss Žiemosss rūmų valdiniai, baubas, taterkoltas ir klurikonas^19, passsižadame globoti Itaną Čeisssą, kol jo didenybė princasss Ašasss arba karalienė Mebė atšauksss įsssakymą.

Visa tai man nepatiko, tačiau nieko daugiau negalėjau padaryti. Guodė tik tai, jog kartą pažadėję fėjūnai laikosi žodžio. Itanas vis dar sriūbaudamas nepaleido kojos.

– Ne! – vėl suklykė jis ir aš supratau, kad netrukus jį gali ištikti isterija. Tai pasitaikydavo retai, bet įgaudavo bauginamą pobūdį. – Tu niekur neisi! Ne!

Pakas atsiduso, paglostė mano broliukui galvelę ir kažką pašnibždėjo į ausį. Aš išvydau, kaip oras suvirpėjo nuo kerų ir mažylis nutilo, suglebo. Išsigandusi sugriebiau jį ant rankų ir išgirdau, kaip Itanas tyliai šnopuoja per miegus. Pakas plačiai išsišiepė.

– Ar buvo būtina tai daryti? – irzliai paklausiau ir apsiautusi Itaną pledu pasukau jo kambario link.

– Na, kitaip būtų tekę paversti jį triušiuku kelioms valandoms, – pareiškė Pakas žirgliodamas iš paskos. – Abejoju, ar tavo tėvams tai patiktų.

Mane siutino jo ramybė.

Nuo lubų lašėjo ledinis vanduo, per sienas čiurleno upeliukai. Visi mano broliuko žaislai buvo spėję permirkti.

– Nieko nebus, – sudejavau. – Netgi miegančio negaliu jo čia pamesti likimo valiai. Juk jis sušals!

Tuo metu sugirgždėjusios prasivėrė sieninės spintos durys. Viduje buvo tamsu, šilta, o svarbiausia sausa.

– Greičiau, princese, – skubino Pakas. – Apsispręsk. Neturime laiko.

Nenoriai paguldžiau mažylį spintoje, apkamšiau tarsi paukštelį lizdelyje. Jis kietai miegojo, lygiai kvėpavo ir net nekrustelėjo, kol tupinėjau aplinkui.

– Saugokite jį kaip savo akį, – sušnibždėjau skvarbiai žiūrėdama į tamsų spintos vidų.

Aš paskutinį kartą paglosčiau galvelę, dar kartą apklojau petukus. Galiausiai mudu su Paku nusileidome į apačią.

– Tikiuosi, Ašas neprieštaraus, kad mes išvilksime jo pasliką kūną į lauką, – burbtelėjo Pakas ant laiptų, lediniams lašams kapsint ant galvų. – Truputį padėjau jam atsigaivelėti, bet abejoju, ar jis pajėgs sparčiai ei...

Jis nutilo nebaigęs žodžio. Mudu sustingome ant apledėjusios svetainės slenksčio. Laukujės durys tyliai virstelėjo, grindimis perbėgo mėnulio spindulys. Ašo niekur nesimatė.

Aš išlėkiau į priebutį. Vidury kiemo tamsavo aukštas siluetas. Princas šlitiniavo spausdamas ranka šoną. Pamiškėje vos įžiūrėjau per sutemas nedidelį juodą žirgą. Blykčiojo raudonos akys.

Strimgalviais įveikusi pakopas puoliau vytis princą. Širdis, regis, taikėsi iššokti iš krūtinės.

– Ašai!

Sugriebiau jam už rankos. Princas pamėgino išsivaduoti, bet vos neparvirto.

– Palauk! Kur eini?

– Atgal. Ieškoti skeptro, – kimiai atsakė jis ir vėl pabandė ištrūkti.

Aš įsikirtau iš visų jėgų.

– Paleisk mane, Megana. Turiu tai padaryti.

– Nė velnio! Tik jau ne dabar! – Mane užplūdo juodos nevilties banga. Pamėginau nuryti ašaras. – Ką sau manai? Vienas jų neįveiksi. Jie nužudys tave.

Jis nė nepajudėjo. Nepapurtė galvos, daugiau nebesistengė ištrūkti ir man dar labiau susopo širdį.

– Ir kodėl tu toks užsispyręs? – sušnibždėjau. – Kodėl nesutinki, kad tau padėtume?

– Megana, būk gera, – pradėjo jis, iš paskutiniųjų stengdamasis kalbėti kuo ramiau. – Leisk man eiti. Negaliu čia pasilikti. Tik ne dabar, kai... – Jis nutilo ir trūksmingai įkvėpė. – Kai padariau tokį dalyką.

– Juk tai buvai ne tu.

Paleidusi princo ranką pastojau jam kelią. Jis nusuko akis. Sukaupiau visą valią, prisiartinau ir išdrįsau suimti veidą delnais.

– Ašai, nekaltink savęs. Tu nepajėgei pasipriešinti vabalui. Dėl visko kalta tik ji.

Jis dėbtelėjo į mane kaip pamišėlis.

– Tai nepateisina mano elgesio.

– Pateisina.

Ašas sudrebėjo, bandė eiti, bet aš sulaikiau.

– Jeigu jautiesi kaltas, tai dar nereiškia, kad turi save pražudyti. Kam nuo to bus geriau?

Jis žvelgė į mane niūrus ir nepasiekiamas. Man ašaros smaugė gerklę. Pašėlusiai norėjau apkabinti jį, priglausti prie krūtinės. Tačiau žinojau, kad jis nesileis.

– Virusė vis dar ten, – skubiai kalbėjau toliau, nenuleisdama akių nuo jo, – mes galime susigrąžinti skeptrą, tačiau šįkart turime veikti išvien. Sutarėme?

Jis niūriai dėbtelėjo į mane.

– Dar vienas susitarimas?

– Ne, – baimingai sušnibždėjau. – Nieko iš tavęs neprašysiu mainais.

Princas tylėjo, aš nenoromis nuleidau rankas. Širdis plyšte plyšo.

– Jeigu tau iš tikrųjų reikia eiti, neturiu teisės sulaikyti. Tik...

– Aš sutinku.

Išplėčiau akis.

– Sutinki. Dėl ko?

– Dėl sąlygų. – Ašas palenkė galvą ir iškilmingai pažadėjo: – Padėsiu tau, kol mes sugrąžinsime Metų laikų skeptrą į Žiemos karalienės rūmus. Būsiu su tavimi, kol įvykdysiu šią priesaiką. Garbės žodis.

– Tau tai viso labo susitarimas?

– Megana, – maldaujamai žvelgdamas paprašė jis, – neatsisakyk. Neįsivaizduoju, kaip dar galėčiau išpirkti kaltę.

– Bet...

– Na ką, išsiaiškinote? – pasidomėjo prie mūsų prisiartinęs Pakas.

Man nespėjus pasipriešinti, jis apkabino per pečius. Ašas loštelėjo ir žengė atgal. Akys sublizgo kaip ledas. Pakas per jo petį pažvelgė į taterkoltą, stovintį po medžiais, ir kilstelėjo antakį.

– Štai kas mus nulakdins.

Žirgas pastatė ausis, suprunkštė ir kažin kaip įtartinai sąmoningai parodė gelsvus dantis. Pakas nusikvatojo.

– Man regis, aš nelabai patinku tavo bičiuliui, kilnusis prince. Teks tau kratytis ant jo vienam.

– Aš josiu kartu, – skubiai pareiškiau ir nusitempiau Paką į šalį.

Jis suklapsėjo blakstienomis ir pasipūtė.

– Ašas vos pastovi ant kojų, – sušnypščiau ir piktai dėbtelėjau į bičiulį. – Kas nors juk turi būti greta. Neleisiu joti vienam.

– Supratau, princese! Tavo valia.

Vos atsispyriau pagundai jam niuktelėti.

– Tiesiog padėk mums nusigauti pas žiniuonę.

Jis pavartė akis ir nuėjo į priekį, metęs į Ašą nepatenkintą žvilgsnį. Princas nieko nepasakė. Veidas man pasirodė kažkoks keistas, lyg iš akmens iškaltas.

Ašas pasisuko ir patraukė prie žirgo. Šis sulenkė priekines kojas ir pritūpė. Ašas kiek suraukęs kaktą užsiropštė ant jo. Tada atsargiai prisiartinau aš. Žirgas užvertė galvą ir ėmė mosuoti susivėlusia uodega, bet, laimei, nepuolė kandžiotis. Man jis nesiteikė pasilenkti, tad teko ropštis savo jėgomis. Įsitaisiau princui už nugaros, užmerkiau akis ir prisiglaudžiau. Džiaugiausi, kad galiu tai daryti be baimės. Ašo širdis pradėjo plakti greičiau, jis krūptelėjo, bet vis dar atrodė toks pat abejingas ir šaltas. Aš paniurau ir vėl pradėjau ryti ašaras.

Netikėtai pasigirdo kimus paukščio balsas. Mums virš galvų prasklendė didžiulis varnas. Taip žemai, kad nuo sparnų sukelto vėjo man išsitaršė plaukai. Jis nutūpė ant medžio šakos ir įsismeigė į mus. Tamsoje žaliai sušvito akys. Paskui paukštis dar kartą sukrankė ir nuskrido į tankmę. Ašas tyliai paliepė žirgui sekti paskui jį ir šis pasileido ristele, nardydamas tarp medžių kamienų tarsi vaiduoklis. Pasukau galvą ir žiūrėjau, kaip tolsta mūsų namas, kaip jis vis mažėja ir mažėja. Kol šakos visiškai jį paslėpė.

18 Goblinai, pasirodantys keliautojams mažo arkliuko ar kumeliuko pavidalu ir krečiantys piktus pokštus.

19 Tik naktį pasirodantys visada įkaušę gnomai, mėgstantys jodinėti ant avių ir šunų.

20

Žiniuonė

Mes jojome kokias dvi valandas. Dangus iš tamsaus kaip rašalas tapo mėlynas, paskui švelniai raustelėjo. Pakas lūkuriavo priekyje, laigė nuo šakos ant šakos, o kai mes prisivydavome, nusklęsdavo tolyn. Jis nuvedė mus į patį raisto vidurį. Žirgas beveik iki pilvo maknojo po purviną vandenį, tarp didžiulių medžių, apaugusių samanomis ir apraizgytų vijokliais. Visą kelią Ašas neištarė nė žodžio. Tik galva sviro vis žemiau ir man teko jį

prilaikyti.

Galiausiai, kai dangaus aukštybėse užgeso paskutinės žvaigždės, taterkoltas prasiskverbė pro vijokliais apkrekėjusių medžių tankumyną ir mes pamatėme skurdžią lūšnelę. Ant stogo tupėjo varnas.

Žirgui dar nespėjus sustoti, Ašas išslydo iš balno ir susmuko ant žemės, nuo kurios kilo rūkas. Tą pačią akimirką taterkoltas pradėjo muistytis ir aš šleptelėjau tiesiai į purvą. Gyvulys suprunkštė ir išdidžiai pakėlęs galvą nušuoliavo į krūmus.

Parklupau prie Ašo. Pamačius, koks jis išsekęs, man vėl suspaudė širdį. Mirtinai išbalusiame veide ryškėjo žaizdos. Paglosčiau skruostą, jis sudejavo, bet neatsimerkė.

Staiga atsirado Pakas, pakėlė princą ir suraukė kaktą, matyt, suskaudus petį.

– Bėk žadinti žiniuonės, – iškošė jis pro sukąstus dantis, sulinkęs nuo Ašo svorio. – Pasakyk, kad atgabenome apnuodytą geležimi fėjūną. Tik pasisaugok. – Jis šyptelėjo ir vėl tapo toks kaip paprastai. – Kol neišgeria kavos, ji būna prastai nusiteikusi.

Girgždančiais laipteliais pakilau ant priebučio. Prie durų, tiesiog ant sienos išvydau styrančias musmires. Jų oranžinės kepurėlės skleidė balzganą šviesą. Visa lūšnelė buvo apaugusi įvairiaspalvėmis samanomis, kerpėmis ir grybais. Sulaikiusi kvapą pasibeldžiau.

Niekas neatsakė ir aš pastuksenau stipriau.

– Ei! Ar čia yra kas nors?! – pašaukiau mėgindama ką nors įžiūrėti pro apdulkėjusį langą, uždengtą užuolaida.

Man taip suskaudo gerklę, kad net ašaros ištryško, bet ir vėl surikau:

– Ar girdite mane! Padėkite mums! Ei!

– Ar bent žinai, kiek dabar valandų? – atsklido iš vidaus grėsmingas balsas. – Gal manai, kad žiniuonėms nereikia miegoti? – Pasigirdo šlepsėjimas, o balsas vis nesiliovė bambėti: – Stypsok visą naktį ties leisgyviu katoblepu^20, kam gi tau ilsėtis. Žinoma. Kuriems galams miegoti? Juk gali prisisriaubti stebuklingo gėrimo ir nė bluosto nesudėti per naktis. Malonėk su duona ir druska pasitikti kiekvieną, kas sumanys brautis į tavo namus penktą ryto!

Durys atsilapojo, bet aš nieko nepamačiau.

– Na? Ko tau? – atsklido bambėjimas iš apačios.

Aš nuleidau akis. Į mane spoksojo sena kaip pasaulis gnomė, jos veidas buvo susiraukšlėjęs it graikinis riešutas, žili plaukai susivėlę. Kerėtoja, susisupusi į kažkokį apdarą, kurio prieš šimtą metų, matyt, būta balto, atrodė visai mažutėlė. Ant nosies galo pūpsojo akinukai auksiniais rėmeliais. Neūžauga dyrėjo į mane nelyginat nykštukinė meškutė, niūriai blykčiodama juodomis akelėmis.

Staiga ji man pasirodė pažįstama.

– Ponia... Ponia Steisi? – išlemenau, nes akimirką ji stojo prieš mane mūsų mokyklos medicinos seselės pavidalu. Gnomė sumirksėjo, nusiėmė akinius ir pradėjo šluostyti.

– Tai bent susitikimas, panele Čeis, – atsiliepė ji, galutinai išsklaidydama abejones. – Senokai nesimatėme. Paskutinį kartą slėpėtės mano kabinete, kai tas netikęs vaikėzas iškrėtė jums piktą pokštą mokyklos valgykloje.

Aš suraukiau kaktą. Toji diena buvo neabejotinai šlykščiausia mano gyvenime. Net prisiminti nesinorėjo.

– O ką jūs ten darėte?! – nustebusi pasiteiravau.

Medicinos seselė sušnarpštė ir vėl pasibalnojo noselę akiniais.

– Jūsų tėvas, jo didenybė Oberonas, paprašė manęs ir Šauniojo Robino pagloboti jus mirtingųjų pasaulyje, – atsakė ji kuo pagarbiausiai. – Mano užduotis buvo gydyti ir padėti užmiršti netikėtai pastebėtus neįprastus dalykus. Be to, parūpindavau Šauniajam Robinui įvairių vaistažolių ir gėralų, kad jūs nematytumėte fėjūnų. Bet paskui išsirengėte į Niekadaniekada gelbėti brolio ir viskas iškilo į paviršių. Laimei, Oberonas leido man ir toliau dirbti mokykloje. Dėl viso pikto, jeigu jūs netikėtai sugrįžtumėte.

Pyktelėjau ant šios moterytės, kad tiek laiko mane mulkino. Tačiau dabar buvo ne metas apie tai galvoti.

– Mums reikia jūsų pagalbos, – pasakiau ir pasitraukiau, kad ji pamatytų Paką ir Ašą, kurie kaip tik svirinėdami kopė ant priebučio. – Mano draugas sužeistas. Be to, jis apsinuodijęs geležimi ir vis labiau silpsta. Ar įstengsite jį išgelbėti?!

– Apsinuodijęs geležimi? Jergutėliau! – aiktelėjo gnomė ir sužiuro į abu fėjūnus. Staiga jos akys suapvalėjo. – Ar tai... tai... princas Ašas?! – Ji išbalo kaip drobė ir mėšlungiškai įkvėpusi tęsė: – Karalienės Mebės sūnus? Norite, kad gydyčiau Žiemos princą? Ar jums protelis pasimaišė?! Aš... ne... – Ji narčiai papurtė galvą. – Nė už ką!

Gnomė pamėgino užtrenkti duris man prieš nosį, bet aš kištelėjau koją į plyšį ir susiraukiau gavusi smūgį per kelį.

– Būkite gera! – puoliau maldauti, šiaip ne taip įsibrukusi tarpdurin.

Medicinos seselė tūžmingai gręžė mane akimis papūtusi lūpas.

– Padėkite! Jis gali numirti! Daugiau neturime kur eiti.

– Aš nepadedu Žiemos fėjūnams, panele Čeis.

Medicinos seselė sušnarpštė ir vėl pradėjo stumti mane pro duris, bet aš nepasidaviau.

– Tegul jį gydo saviškiai, – sumurmėjo ji. – Neabejoju, kad Žiemos rūmuose kerėtojų iki kaklo.

– Mes negalime gaišti! – tūžmingai surikau.

Ašas vis labiau silpsta, gal net mirtimi vaduojasi, o skeptras kiekvieną akimirką tolsta nuo mūsų. Neapsikentusi pastūmiau duris petimi ir jos atsilapojo. Žiniuonė atšoko priglaudusi ranką prie krūtinės, o aš įvirtau į

vidų.

– Atleiskite, – tvirtai pasakiau, – bet jūs neturite pasirinkimo. Arba padėsite Ašui dabar pat, arba netrukus susilauksite rimtų nemalonumų.

– Ne puskraujei piemenei mane įbauginti! – atrėžė gnomė.

Atsistojau prieš ją visu ūgiu, beveik siekdama viršugalviu lubas.

– Kaip jūs pati sakėte, Oberonas yra mano tėvas. Taigi tai princesės įsakymas.

Ji taip susiraukė, kad akelės beveik pradingo tarp raukšlių. Aš susikryžiavau rankas ant krūtinės ir rūsčiai įsismeigiau į ją.

– O gal man pasakyti tėvui, kad atsisakėte padėti? Kad atėjau pas jus, o jūs mane išvarėte? Abejoju, ar jam tai patiktų.

– Na gerai jau gerai! – suniurnėjo ji ir kilstelėjo rankas. – Matau, kad nepaliksite manęs ramybėje. Veskite čia tą savo princą. Bet aš viską išklosiu jūsų tėvui, jaunoji panele, taip ir žinokite.

Ji pagrasė pirštu.

– Taip, tėvas viską sužinos ir mes dar pažiūrėsime, kam iš mūsų jis užkurs pirtį.

Aš truputį susigėdau, kad pagąsdinau ją tėtuku kaip kokia paika turtinga mergiotė, bet sąžinės priekaištai greitai išgaravo, kai Pakas užvilko laipteliais Ašą. Princas labiau priminė vaiduoklį nei šio pasaulio gyventoją. Ant papilkėjusio veido ir pečių žiojėjo kraujuojančios žaizdos. Oda tose vietose buvo suskeldėjusi ir atšokusi nuo raumenų. Aš persigandau, širdis neramiai

suspurdėjo.

– Čionai! – paliepė žiniuonė.

Ji nukreipė Paką į mažą šoninį kambarėlį su žema lova. Pakas paguldė Ašą ant antklodės ir nusigalavęs krito į krėslą, kuris priminė didžiulį grybą.

Gnomė krenkštelėjo.

– Kaip matau, princesė įpainiojo į visa tai ir tave, Šaunusis Robinai.

– Aš čia niekuo dėtas, – pareiškė kreivai šyptelėjęs Pakas ir nusibraukė prakaitą nuo kaktos. – Kaip įmanydamas mėginau Ašą pribaigti, bet jeigu jai kas šauna į galvą, neperkalbėsi.

Piktai dėbtelėjau į jį, tačiau bičiulis tik bejėgiškai šyptelėjęs patraukė pečiais. Tada vėl nukreipiau akis į princą.

– Taip, nuo jo tiesiog tvoskia geležimi, – sumurmėjo žiniuonė apžiūrinėdama žaizdas. – Tai ne paprasti nudegimai. Jie atsirado iš vidaus. Tarsi ten būtų tūnojęs koks metalinis gyvis.

– Taip ir buvo, – tyliai patvirtinau.

Medicinos seselė sudrebėjo. Nusišluosčiusi rankas ji pakėlė Ašui marškinius ir išvydo tvarsčius, kiaurai persisunkusius krauju.

– Na, bent jau sutvarstyta kaip reikiant. Labai gerai. Tavo darbas, Šaunusis Robinai?

– Apie ką tu?

– Apie tvarsčius.

– A? Na... taip.

Žiniuonė atsiduso, palinkusi ties Ašu apžiūrėjo žaizdas veide, žvilgtelėjo po tvarsčiais ir suraukė antakius.

– Kalbėkime tiesiai šviesiai. Ar tai tu suvarei durklą Žiemos princui Ašui į šoną?

– Esu kaltas.

– Ir sprendžiant iš to, kaip judu atrodote, – tęsė ji, dėbtelėjusi man į kaklą ir kruviną Robino petį, – princas jus puolė.

– Visiškai teisingai.

– Judu kovėtės, – pareiškė medicinos seselė primerkusi akis. – Vadinasi, jis norėjo nužudyti jus. Ar taip buvo?

– Na... – numykiau.

– Tai kodėl, dėl Dievo, reikalaujate jį gydyti? Ne, aš neatsisakau, – pridūrė ji kilstelėjusi rankas. – Iš kur žinote, kad jis daugiau jūsų neužpuls? Arba manęs, jei jau apie tai prakalbome?

– Jis taip nepasielgs, – skubiai patikinau. – Garbės žodis.

– Norite paimti jį į nelaisvę?

– Ne! Tiesiog... – Aš atsidusau. – Tai ilga istorija.

– Ką gi. Galėsi išguldyti ją vėliau, – nusprendė žiniuonė ir taip pat išleidusi atodūsį atsitiesė. – Jūsų draugužiui labai pasisekė. – Ji nuėjo prie lentynos ir pasiėmė porcelianinį indą. – Net neįsivaizduoju, kaip jis išgyveno. Matyt, turi labai daug jėgų, jeigu taip ilgai tvėrė. Juk kančios buvo siaubingos. – Ji prisiartino prie Ašo ir atsiklaupusi palingavo galva. – Žaizdas išgydyti galiu, bet dėl apsinuodijimo nesu tikra. Viskas priklausys nuo jo paties. Geriau jam būtų grįžti į Tir Na Nogą. Gimtojoje žemėje lengviau sektųsi įveikti negalią.

– Nepavyks, – paprieštaravau.

Gnomė krenkštelėjo.

– Tokiu atveju bijau, kad jis dar labai ilgai jausis prastai.

Ji pakilo, įsisprendė rankomis į šonus ir pažvelgė į mus.

– O dabar turiu dirbti. Judviem teks nešdintis iš čia. Jeigu esate pavargę, gretimame kambaryje rasite laisvą lovą, tik netrukdykite mano antrajam ligoniui. Princui viskas bus gerai. Aš tiesiog nenoriu, kad maišytumėtės po kojomis. Nagi, greičiau lauk iš čia!

Žiniuonė mosikuodama rankomis išgrūdo mus iš kambario ir užtrenkė duris prieš nosį.

NORS BUVAU SIAUBINGAI PAVARGUSI nepajėgiau nė bluosto sudėti. Todėl šmižinėjau po ankštą kambarėlį kaip katė be vietos ir vis tikrinau, ar neprasivėrė durys. Juk už jų gulėjo Ašas ir aš nežinojau, kaip jis. Vos neišvedžiau iš proto Robino ir satyro, kuris buvo susilaužęs koją. Tol basčiausi iš kampo į kampą, kol Pakas visai rimtai pagrasino paleisti į darbą miego burtus. Aš jam irgi beveik rimtai atšoviau, kad tada jį nudobsiu.

Pagaliau durys sugirgždėjo ir ant slenksčio išdygo nusigalavusi žiniuonė. Susivėlusi, paraudusiomis akimis, kraujo dėmėmis išmargintu chalatu.

– Viskas gerai, – nuramino ji, kai pribėgau. – Kaip sakiau, jis labai nusilpęs dėl geležies nuodų, bet didžiausias pavojus praėjo. Prakeiktas berniūkštis vos man rankos neišsuko, kol siuvau žaizdas. – Gnomė piktai dėbtelėjo į mane. – Nelemti Žiemos fėjūnai! Gražaus žodžio jie nesupranta!

– Ar galiu jį pamatyti?

Žiniuonė pažvelgė į mane pro akinių viršų ir atsiduso.

– Neturėčiau leisti. Jam reikia ramybės. Bet juk tu vis tiek neklausysi. Eik trumpam, kad jau taip nesitveri savame kailyje. O mums, Robinai, – pridūrė ji ir pamojo pirštu, – reikia pasikalbėti!

Pakas išgąstingai vyptelėjo ir nusekė paskui ją. O aš įsmukau į tamsų kambarėlį ir užvėriau duris.

Tyliai kaip pelytė prisiartinusi prie lovos įsmeigiau akis Ašui į veidą. Žaizdos liko, tačiau pašviesėjo ir nebeatrodė taip baisiai. Krūtinė ir šonas buvo sutvarstyti iš naujo. Ašas kvėpavo giliai ir lygiai. Atsargiai uždėjau ranką ant krūtinės. Labai norėjosi pajusti, kaip plaka širdis. Žiemos princas ramiai miegojo, rūsčios raukšlelės išsilygino, bet net dabar jis atrodė liūdnokas.

Žvelgiau į jį užmiršusi viską pasaulyje ir nė nepastebėjau, kada sujudėjo riešas. Stiprūs pirštai švelniai suėmė manuosius. Aš krūptelėjau, pažiūrėjau į ranką, paskui vėl nukreipiau žvilgsnį į Ašą. Jis atmerkė sidabrines akis. Prietemoje nemačiau veido išraiškos. Todėl sutrikusi apmiriau.

– Sveikas, – sušnibždėjau nesumodama, ką dar pasakyti.

Jis nė nepajudėjo ir tada aš daviau valią liežuviui.

– Žiniuonė sakė, kad tau viskas bus gerai. Kurį laiką būsi silpnas, nes apsinuodijai geležimi, bet galiausiai pasveiksi.

Ašas tebetylėjo nenuleisdamas akių ir mane staiga išmušė karštis. O ką, jeigu jis sapnavo košmarą ir aš išgąsdinau jį įtykinusi į kambarį. Man pasisekė, kad jis neišsuko riešo, kaip vos nenutiko žiniuonei.

– Atleisk, jeigu išbudinau, – sušnibždėjau ir jau norėjau pakilti. – Dabar pamiegok.

Jis suspaudė ranką.

– Neišeik.

Širdis suspurdėjo. Dirstelėjau į princą, ilgesingai svajodama atsidurti jo glėbyje, tapti viena esybe. Ašas atsiduso ir užsimerkė.

– Tu buvai teisi, – vos girdimai ištarė jis. – Man nepavyko susidoroti vienam. Turėjau paklausyti tavęs Tir Na Noge.

– Taigi va. Neužmiršk to. Ir kitą kartą nesiginčyk su manimi. Taip išvengsime daugybės nemalonumų.

Jis neatmerkė akių, bet lūpų kamputis vos sujudėjo. Princas šyptelėjo. Kaip tik to aš labiausiai ir laukiau. Dabar visa, kas mus skyrė, dingo kaip nebuvę. Aš spustelėjau Ašui ranką ir sukuždėjau:

– Aš taip ilgėjausi tavęs!

Laukiau, kad princas pasakys tą patį, tačiau jis tylėjo ir man nudiegė širdį.

– Megana, – galiausiai išspaudė sutrikęs, – aš... vis dar nežinau, ar... – Jis nutilo ir atmerkė akis. – Mudu su tavimi esame iš priešingų stovyklų, – vėl prašneko jis ir balse suskambo liūdesio gaidelės. – Niekas nepasikeitė. Netgi dabar. Neskaitant mūsų susitarimo, tu tebesi mano priešas. Be to, man atrodo, kad judu su Šauniuoju Robinu...

Aš papurčiau galvą.

– Pakas tik...

Ir nutilau. O kas jis išties? Maža pavadinti jį tik bičiuliu. Juk „tik draugai“ nesibučiuoja miegamajame. Matant „tik draugą“ širdis nepradeda tankiau plakti ir spurdėti. Nejaugi tas keistas jausmas ir yra meilė? Žinoma, Pakas nesukrėtė manęs iki sielos gelmių kaip Ašas, bet negalima nuneigti, kad kažką jam jaučiu. Neverta ilgiau slapstytis nuo savęs.

Aš sunkiai nurijau seiles.

– Pakas... – pradėjau.

– Na, kaip jis? – pasigirdo balsas nuo durų.

Atsisukau ir išvydau ant slenksčio Paką. Jis stovėjo primerkęs žalias akis, o šypsena nežadėjo nieko gero.

– ...kalbėjosi su žiniuone, – sutrikusi užbaigiau.

Ašas paleido mano ranką ir nusisuko. Pakas vėrė niūriu žvilgsniu, tarsi būtų perpratęs slapčiausias mintis.

– Dabar žiniuonė nori matyti tave, – galiausiai pasakė Robinas. – Ji reikalauja palikti jo šviesybę ramybėje ir leisti jam pamiegoti. Geriau paskubėk, kol ji nepradėjo svaidytis indais.

Dirstelėjau į Ašą, bet jis gulėjo užsimerkęs.

Truputį neramia širdimi nuslinkau į virtuvę. Gnomė sėdėjo prie stalo su garuojančiu puodeliu, nuo kurio sklido dieviškas kavos aromatas, ir mostelėjo į kėdę priešais save.

– Sėskitės, panele Čeis.

Aš pritūpiau ant kraštelio. Pasirodė Pakas ir įsitaisė greta manęs, triauškindamas nežinia iš kur gautą obuolį.

– Robinas sakė, jog jūsų laukia pavojinga užduotis, – prabilo žiniuonė, suėmusi puodelį raukšlėtomis rankomis ir mąsliai žvelgdama į kavą. – Jis nepaaiškino smulkmenų, bet užsiminė, kad rūpinatės Žiemos princo sveikata tikėdamiesi iš jo pagalbos.

Aš linktelėjau.

– Bėda ta, jog ši užmačia princui gali būti pražūtinga.

Man per nugarą perbėgo šiurpuliukai.

– Kodėl?

– Jis labai silpnas, panele Čeis, – paaiškino žiniuonė ir griežtai dėbtelėjo į mane pro garus, kylančius iš puodelio. – Kaip minėjau, jis labai išsekęs, o tai ne juokai. Geležis pernelyg ilgai alino kūną.

– O jūs daugiau nieko negalite padaryti?

– Aš? Ne. Juk sakiau, kad jam reikėtų gimtosios žemės kerų. Tada jo kūnas susidorotų su negalia, – nekantriai atsiliepė gnomė ir nugėrė kavos. – Dar padėtų didelis žmogiškų emocijų pliūpsnis. Na, princas bent jau imtų taisytis.

– Emocijų? – pakartojau ir susimąsčiau.

Kur paprastai verda nežaboti jausmai? Koncertuose, naktiniuose klubuose, bet mes neturime bilietų. Be to, į klubą mane kažin ar įleistų. Nors kaip kalė į galvą Grimalkinas, jei moki medžių lapus paversti šlamančiais banknotais, prasimanyti plastikinį pažymėjimą – vieni juokai.

– Pakai, ar galėtum padėti mums šį vakarą prasmukti į kokį nors naktinį klubą?

Jis suprunkštė.

– Aš dar ir ne tai galiu, princese. Argi pamiršai, su kuo kalbiesi? – Jis spragtelėjo pirštais. – Gal verta vėl užsukti į „Mėlynąjį chaosą“? Tai pasilinksmintume!

Žiniuonė išplėtė akis.

– „Mėlynojo chaoso“ šeimininkė – Žiemos fėjūnė. Jai tarnauja raudonkepuriai. O rūsyje, sklinda gandai, net orgas lindi, – baimingai nutęsė gnomė ir atsiduso. – Kad jau sumanėte tokį dalyką, turiu kitą, ne tokį beprotišką pasiūlymą. – Ji truputį pamąstė, matyt, sverdama pliusus ir minusus, ir pasisuko į mane. – Šį vakarą mūsų mokykloje vyks žiemos puota, panele Čeis. Štai kur emocijos liesis per kraštus!

– Žiemos puota? Šį vakarą?!

Man nudiegė širdį. Sugrįžti į mokyklą reiškė susitikti su buvusiais bendraklasiais, kurie kaipmat pradės malti liežuviais, šnabždėtis ir pasakoti apie mane nebūtus dalykus. Teks apsirengti vakarinę suknelę, galbūt net šokti, o visi badys į mane pirštais ir kikens už nugaros. „Greičiau galvok, kaip išsisukti, Megana“, – paraginau save mintyse.

– Kaipgi mes pakliūsime ten? Juk aš šimtą metų nebuvau mokykloje, o prie įėjimo kaip visada tikrins bilietus.

Pakas prunkštelėjo.

– Būk gera, liaukis. Nė neįsivaizduoji, kiek kontrolierių esu apmulkinęs! Bilietai! – skambiai nusikvatojo jis. – Jokių sumautų bilietų mums nereikia.

Medicinos seselė nepritariamai dėbtelėjo į jį, o tada pasisuko į mane.

– Prieš mėnesį kitą jūsų tėvų prašymu policija nutraukė paiešką. Kiek žinau, motinai pavyko įtikinti pareigūnus, kad jūs sugrįžote namo ir buvote išsiųsta į internatinę mokyklą kitoje valstijoje. Tik nežinau, ką ji pasakė jūsų tėvui...

– Patėviui, – nejučiom pataisiau.

– Žodžiu, jus kuriam laikui visi išmetė iš galvos, – toliau aiškino gnomė, praleidusi negirdomis mano komentarą. – Galbūt iš pradžių jūsų pasirodymas ir sukels šiokią tokią nuostabą, bet aš neabejoju, kad Robinas imsis atsargumo priemonių. Tad vargu aš jus išvis kas nors pažins.

Manęs tai neįtikino.

– O kaipgi suknelė? – griebiausi kaip skęstantysis šiaudo. – Juk aš neturiu kuo apsirengti.

Šįkart susilaukiau jau dviejų pašaipių žvilgsnių.

– Tu turėsi suknelę, princese, – išsišiepęs patikino Pakas. – Velniai rautų, jei tik nori, gausi apdarą, nusagstytą deimantais ir drugeliais.

– Na, tokios prabangos gal nereikia, – paprieštaravo žiniuonė. – Nesijaudinkite, panele Čeis. Turiu draugų, kurie mums pagelbės. Pažadu, kad vilkėsite nuostabią suknelę.

Galbūt ir taip, bet vos pagalvojus apie būsimą renginį man šiaušėsi plaukai. Todėl vėl puoliau išsisukinėti.

– Mokykla toli, o aš neturiu vairuotojo pažymėjimo. Kaip mes ten nusigausime?

– Iš čia yra takas, kuris veda tiesiai į mano kabinetą, – paaiškino gnomė, sudaužydama paskutines viltis. – Nespėsite apsidairyti, kaip būsite ten.

„Po galais! Ką čia dar sugalvojus?!“ – karštligiškai svarsčiau. Tada išsitraukiau paskutinę kortą.

– O kaip Ašas? Sakėte, kad jam reikia ramybės. Gal jis visai nenori ten eiti?

– Eisiu, – pasigirdo balsas.

Mes atsisukome. Ant slenksčio atsirėmęs į staktą stovėjo princas. Atrodė šiek tiek geriau. Oda nebebuvo tokia pilka, žaizdos ant veido ir rankų blyškesnės. Žinoma, iki visiško pasveikimo dar toli, tačiau jis bent jau nepriminė vaikštančio lavono.

Ašas suspaudė kumštį, pakėlė prie akių, bet netrukus ranka nevalingai nusviro.

– Jeigu taip bus ir toliau, aš negalėsiu kautis, – pasakė jis, – ir tapsiu jums našta. Kaip mes tada susigrąžinsime skeptrą? Jeigu yra būdas jėgoms atgauti, aš privalau juo pasinaudoti.

– Tikrai? – paklausiau.

Jis pažvelgė į mane ir vos šyptelėjęs atsakė:

– Turiu būti tvirtas, jeigu prireiktų dėl tavęs ką nors nužudyti.

– Pirmiausia tau reikia poilsio! – įsiterpė žiniuonė ir sužaibavo akimis. – Kelias valandas lopiau tave ne tam, kad galus atiduotum. Tučtuojau drožk į lovą!

Ašas truputį nustebo, bet leidosi įstumiamas į kambarėlį. Medicinos seselė užtrenkė duris.

– Užsispyrę mažvaikiai! – suniurzgė ji. – Amžinai vaidina didvyrius!

Pakas sukikeno ir, regis, padarė didelę klaidą. Mat žiniuonė kaipmat atsisuko į jį.

– O tu ko juokiesi, Robinai?! – suriaumojo ji. – Manai, nematau, kad tavo petys sužeistas? Visas grindis man iškruvinai. Laikas susiūti žaizdą. Nagi ateik čia!

– Tai viso labo įbrėžimas, – bandė išsisukti Pakas.

Žiniuonė žybtelėjo akimis. Ji ryžtingai čiupo mano bičiulį už ilgos ausies ir pakėlė nuo kėdės.

– Ai! Ką darai! Oi! Gerai jau gerai.

– Panele Čeis, – sududeno gnomė ir aš įsitempiau kaip styga. – Kol terliosiuosi su tuo kvėša, jums reikia bent truputį pamiegoti. Atrodote tarsi nuo kryžiaus nuimta. Gulkitės į laisvą lovą ir perspėkite Amaną, kad jeigu mėgins prie jūsų lįsti, sulaužysiu jam antrą koją. Kai apžiūrėsiu Robiną, pasistengsiu išgydyti jums gerklę.

Nelabai norėjau paklusti, bet linktelėjau. Nukėblinusi į nurodytą kambarėlį atsiguliau. Satyras tuoj puolė siūlyti savo draugiją, nes jo lova „nepalyginamai minkštesnė“, bet aš nekreipiau dėmesio. „Minutėlę pasnausiu, – pagalvojau ir atsukau Amanui nugarą. – Tik minutėlę, o paskui eisiu pažiūrėti, kaip laikosi Ašas.“

– EI, MIEGANČIOJI GRAŽUOLE! Atsibusk! Metas į puotą.

Aš praplėšiau akis ir sutrikusi apsidairiau. Kambarėlį gaubė sutemos. Tik mirksėjo žvakių liepsnelės ir blausiu auksu spindėjo ant sienų augančių šungrybių kepurės. Prie lovos stypsojo Pakas kaip visada išsišiepęs iki ausų. Ant veido mirgėjo šešėliai.

– Kelkis, princese. Tu išmiegojai kaip užmušta visą dieną. Mūsų mieloji šeimininkė pasitelkė draugus ir jie pasiuvo tau suknelę. Tačiau man neparodė. Turi eiti pasimatuoti.

– Kokią suknelę? – sumurmėjau ir staiga viską prisiminiau.

Žiemos puota! Man teks pasirodyti mokykloje ir susitikti su buvusiais bendraklasiais. Mane badys pirštais ir šnabždėsis už nugaros. Nuo šios minties nuotaika visai subjuro.

Tačiau kelio atgal nebebuvo. Kad jau nusprendėme susigrąžinti Metų laikų skeptrą, Ašui reikia įveikti negalią. Vadinasi, man teks susitaikyti su padėtimi ir ramiai iškęsti patyčias.

Nuleidusi galvą išpėdinau paskui Paką į koridorių. Ten mane pasitiko neįprastai patenkinta žiniuonė.

– O štai ir jūs, panele Čeis.

– Kaip Ašo sveikata? – nekantriai pasidomėjau.

Gnomė sušnarpštė ir pamojo sekti iš paskos.

– Vis taip pat, – atsiliepė ji trepsendama per koridorių.

Mes praėjome pro kambarį, kur gulėjo princas. Durys buvo aklinai uždarytos.

– Jis užsispyręs kaip ožys! – pareiškė ji. – Visą dieną bastėsi po namus, net bandė įkalbėti Robiną sukryžiuoti kalavijus. Aš, suprantama, juos sustabdžiau, nors Robinas buvo visai ne prieš su juo susikauti. Tai bukaprotis!

– Paprašyčiau neįžeidinėti, – pasipiktinęs įsiterpė Pakas. – Ne aš tai sugalvojau. Tiesiog norėjau padaryti vaikinui paslaugą.

Medicinos seselė atsigręžė ir dėbtelėjo į jį nieko gero nežadančiu žvilgsniu.

– Tuoj aš tau... – pradėjo ji, bet numojo ranka. – Drožk ruoštis, žioply! Užtenka, kad visą dieną prastypsojai prie jos durų kaip koks šunytis. Ir pasakyk princui, jog kai tik panelė Čeis persirengs, mes išeisime. Nagi, sukis greičiau!

Pakas išsišiepęs nuskuodė, o žiniuonė atsiduso.

– Niekaip nesuprantu, ar tie du vaikigaliai – geriausi draugai, ar nesutaikomi priešai. Čionai, panele Čeis.

Ji atvėrė dar vienas duris ir įėjo į vidų, o aš palenkusi galvą įsmukau iš paskos. Mudvi atsidūrėme ankštame kambarėlyje. Prie visų sienų stovėjo lentynos, ant kurių puikavosi puodynės, prižėlusios kažkokių žolių. Kvepėjo kaip vaistinių augalų sodelyje. Regis, ši vieta tokia ir buvo. Kambarėlio viduryje nuo trikojų kėdžių pakilo du gnomai, tokie pat senutėliai ir raukšlėti kaip ir žiniuonė. Jie maloniai man pamojavo.

O aš staiga praradau žadą. Nykštukai tupinėjo aplink tokį stebuklą, kuriam apsakyti neradau žodžių. Ant manekeno vilnijo ilga suknia. Žydras atlasas švytėjo kaip saulės spindulių nužertas vanduo. Suknelės korsažą puošė sidabriniai raštai ir raibuliuojančios juostelės, nuaustos iš skaidriausios šviesos. Nuogus pečius gaubė žydras šalis, toks lengvutis ir perregimas tarsi migla. Ant manekeno kaklo išvydau deimantų karolius, kurių metami atšvaitai margino sienas. Apdaras tiesiog žilpino akis.

Aš nurijau seilę.

– Nejaugi tai... man?

Gnomas, kurio nosis priminė bulvę, nusikvatojo.

– Na, ne princui gi...

– Koks grožis!

Meistrai išdidžiai susižvalgė.

– Mūsų protėviai siuvo pusbačius, bet mes šiek tiek juos pralenkėme. Šis audeklas sukurtas iš labai stiprių kerų. Jiems nebaisi net geležis. Pasimatuokite.

Suknelė prigulė it nulieta. Akies krašteliu pamačiau, kad oras ribuliuoja nuo burtų, bet nusprendžiau nesukti galvos. Net jeigu ji pasiūta iš lapų ir voratinklių, man nebūtina apie tai žinoti.

Pakėliau rankas ir pasisukau vietoje, kad meistrai geriau matytų. Mažieji siuvėjai pradėjo ploti katučių tarsi dresuoti ruoniai, o žiniuonė patenkinta linktelėjo.

– Na, pažiūrėkite į save, – pasakė ji ir pirštu nubrėžė ore apskritimą.

Pasisukau ir išvydau priešais didžiulį veidrodį nuo lubų iki pat grindų, kuris atsirado nežinia iš kur. Aš sutrikusi sumirksėjau.

Neatpažinau savo atspindžio ne tik dėl drabužių. Plaukai buvo įmantriai sugarbanoti ir sukelti į viršų. Skoningai padažyta atrodžiau kiek vyresnė. Be to, dėl nuo suknelės sklindančių kerų ar žiniuonės pastangų vėl atgavau žmogišką išvaizdą. Nebeliko nei smailių ausų, nei didžiulių akių. Atrodžiau kaip jauna mergina, išsiruošusi į mokyklos puotą. Supratau, kad tai tik iliuzija, bet vis tiek net sudrebėjau išvydusi veidrodyje liekną dailią nepažįstamąją.

– Berniūkščiai bežiūrėdami į tave kaklus išsinarins, – atsiduso vienas gnomas.

Tačiau mane staiga užplūdo senos baimės. Vis tiek jaučiausi kaip Olbanio vidurinės pilka pelytė. Tokių dalykų nepakeisi.

– Eime, – paragino medicinos seselė, palietusi mane raukšlėta ranka. – Mums metas.

Didžiajame kambaryje mūsų laukė dailus jaunuolis su smokingu. Net aiktelėjau pažinusi Paką. Išsidraikę ugniniai plaukai dabar stirksojo ežiuku. Puikaus kirpimo smokingas pabrėžė plačius pečius. Net neįtariau, kad jis toks raumeningas. Robinas nužvelgė mane nuo galvos iki kojų, pažiūrėjo į akis ir nusišypsojo. Ne šelmiškai, ne ironiškai, bet labai nuoširdžiai.

– Visai neblogai, – nusišaipė gnomė, metusi žvilgsnį į Paką, ir, kitaip nei aš, visai nenustebo. – Juk gali gerai atrodyti, kai nori.

– Stengiuosi, – atšovė jis.

Pakas irgi buvo įgavęs žmogišką pavidalą. Jis prisiartino ir užmovė man ant rankos apyrankę, nupintą iš gėlių žiedų.

– Dieviškai atrodai, princese.

– Dėkui, – sušnibždėjau. – Tu irgi.

– Nerimauji?

Aš linktelėjau.

– Truputį. Ką pasakysiu, jeigu kas nors paklaus, kur buvau pradingusi? Kaip paaiškinsiu savo netikėtą pasirodymą po gerų metų? Staiga atsirandu ir sukuosi valso sūkuryje. O kaip tu? – paklausiau žvelgdama į draugą. – Juk taip pat gali sulaukti klausimų.

– Labai abejoju, – paprieštaravo Pakas ir veide pasirodė įprasta šelmiška šypsena. – Manęs mokykloje nebuvo taip ilgai, kad niekas nė neprisimins, jog kada nors ją lankiau. Blogiausiu atveju pasirodysiu jiems kažkur matytas. Nemanau, kad kas nors mane pažintų. – Jis gūžtelėjo pečiais ir pridūrė: – Toks jau aš esu.

– Tau gerai.

– Na, pasiruošę? – paklausė medicinos seselė.

Staiga ji virto nediduke apvalaina moteriškaite baltu chalatu. Tik akiniai auksiniais rėmeliais liko tie patys.

– Tikiuosi, jau supratote, jog eisiu su jumis, – pareiškė ji žvelgdama į mus pro akinių viršų. – Reikia pasirūpinti, kad mūsų ligoniui nieko nenutiktų. Na ką, eime?

– O Ašas? – nekantriai pasiteiravau.

– Jis jau čia, – atsiliepė gnomė žvelgdama man už nugaros.

Aš iš lėto apsisukau širdžiai neramiai dunksint, nes nežinojau, ką pamatysiu. O paskui akimirką netekau amo.

Ne kartą mėginau įsivaizduoti, kaip princas atrodytų su smokingu. Sutinku, kad tai paikos fantazijos. Tačiau jos pasirodė esančios be galo toli nuo realybės. Juk negalima sulyginti naminio katino su jaguaru. Princas vilkėjo ne juodą, bet akinamai baltą kostiumą. Pro atsagstytą smokingą švietė tokios pat spalvos liemenė. O kaklaryšis, sąsagėlės, šilkinė nosinaitė kišenėlėje ir žėrintis auskaras ausyje buvo žydri it ledas. Marškiniai ir batai balti. Keisčiausia, kad Ašas visai neatrodė blyškus ir liguistas. Atvirkščiai, traukė akį tarsi karalaitis valstiečių minioje. Jis stovėjo tarpduryje, susikišęs rankas į kišenes, tarsi jam viskas būtų nė motais. Ir įgavęs žmogišką pavidalą atrodė nepaprastai gražus. Juodi garbanoti plaukai, užšukuoti į viršų, pabrėžė veidą. Nors balti drabužiai negalėjo išryškinti sidabrinių akių, tačiau jos spindėjo kaip visada.

Princas nenuleido nuo manęs žvilgsnio.

Aš nepajėgiau nei pajudėti, nei žodelio ištarti. Nedaug tetrūko, kad virsčiau žydra balute ant grindų. O Ašas tebežiūrėjo. Jaučiau, kaip skrodžia mane kiaurai, pasiekia slapčiausias sielos kerteles. Princas stengėsi įsiminti tai, ką mato, amžiams, kaip ir pirma Pakas. Aš temačiau Ašą. Visa, kas buvo aplinkui: garsai, spalvos, žiniuonė, gnomai siuvėjai ir Pakas, regis, vis labiau tolo, kol visiškai pradingo iš akiračio. Visame pasaulyje telikome mudu.

Paskui kažkas palietė alkūnę, širdis suvirpėjo ir vėl pradėjo plakti.

– Na ką gi, – pasakė Pakas kiek garsiau nei paprastai ir paėmė už rankos. – Visi jau čia. Mums metas, jeigu norime pakliūti į puotą.

Ašas nusekė įkandin mūsų. Žengė be garso, bet aš jaučiau jį taip pat gerai kaip ir save. Nepasiūlė man rankos, net neprisilietė, tačiau aš visa drebėjau ir degiau vien nuo jo artumo. Jaučiau nuo jo sklindančią vėsą ir nenusakomą, bet stiprų aromatą. Visa tai sužadino prisiminimus apie mūsų pirmąjį šokį.

Pro mano akis neprasprūdo, kad Pakas su Ašu persimetė žvilgsniais. Princas atrodė pabrėžtinai abejingas, o Robino lūpas iškreipė pašaipa, iš akių teliko plyšeliai.

Matyt, medicinos seselė irgi tai pastebėjo, nes taip suplojo delnais, kad aš net pašokau.

– Noriu priminti jums visiems, – griežtai prabilo ji, – nors mūsų laukia puota, einame į ją rimtų tikslų vedami. Todėl nė nemėginkite ko nors įpilti į punšą, vilioti mirtingųjų, užkeikti maisto ar sukelti muštynių. Žodžiu, kad man elgtumėtės deramai? Aišku?

Ji rūsčiai dėbtelėjo į Paką. O jis nekaltai išplėtė akis ir bedė pirštu sau į krūtinę, tarsi klausdamas, ar gnomė turėjo galvoje jį.

– Aš nenuleisiu nuo jūsų akių, – perspėjo žiniuonė. Nors buvo nedidukė, žila ir susiraukšlėjusi kaip džiovinta slyva, jos žodžiai nuskambėjo grėsmingai. – Nedrįskite krėsti eibių.

20 Antikos laikais aprašytos pabaisos buivolo kūnu ir šerno galva.

21

Žiemos puota

Labai keistai jaučiausi žingsniuodama savo mokyklos koridoriais. Pažįstamos vietos pažadino tiek prisiminimų! Štai pono Delanio klasė, kurioje per literatūros pamokas aš sėdėdavau už Skoto Voldrono. Ana ten tualetai, kuriuose tiek laiko praleidau liedama ašaras. Dar toliau valgykla, kurioje mudu su Robiu visada rinkdavomės paskutinį staliuką kampe. Kaip viskas pasikeitė! Mokykla tapo kažkokia kitokia, tarsi netikra. O galbūt pasikeičiau aš?

Kelią į sporto salę, kur vyko puota, žymėjo baltų ir žydrų balionų girliandos. Pro dvigubas duris ir langus skverbėsi muzika. Kuo labiau artėjome, tuo smarkiau daužėsi širdis, ypač kai durys atsilapojo ir tarpduryje pasirodė porelė. Vaikiščiai laikėsi už rankų ir kikeno. Berniūkštis prisitraukė mergaitę ir juodu ilgai bučiavosi, o paskui nusėlino į tamsaus koridoriaus gilumą.

– Hmm, regis, užuodžiu aistrą, – sumurmėjo Pakas.

Medicinos seselė piktai sušnarpštė.

– Kas jiems leido bastytis vieniems?! – pratrūko ji įsisprendusi į šonus. – Kur žiūri mokytojai? Reikia eiti aiškintis. O jūs, kaip sakiau, nedrįskite krėsti šunybių!

Ne juokais įtūžusi gnomė nukepėstavo paskui įsimylėjėlių porelę ir netrukus pranyko tamsoje.

Kelias laisvas. Mėgindama įveikti gerklę gniaužiantį jaudulį pažvelgiau į savo palydovus. Pakas spirgėte spirgėjo. Jam kaip visada magėjo pokštauti. Ašas mąsliai žvelgė į mane. Kad negalia dar labiau pasitraukė, rodė vėl spindinčios akys. O ir žaizdų vietoje baltavo vos įžiūrimi randai. Mudviejų žvilgsniai susitiko ir man užkando žadą.

– Kaip tu? – paklausiau veltui mėgindama paslėpti susižavėjimą. – Ar kiek geriau?

Jis vos pastebimai nusišypsojo ir sušnabždėjo:

– Vienas šokis – mano.

Mes priėjome sporto salę. Muzika aidėjo dar garsiau, prie jos prisidėjo triukšmingi balsai. Pakas su Ašu pastūmė duris ir mes atsidūrėme visai kitame pasaulyje.

Salė taip pat buvo išpuošta žydrais ir baltais balionais, be to, spalvoto popieriaus girliandomis ir blizgančiomis plastikinėmis snaigėmis, nors niekas Luizianoje kaip gyvas nebuvo regėjęs sniego. Aplink kasos būdelę stumdėsi būrys jaunuolių. Vieni pirko bilietus, kiti stovėjo eilėje. Niekieno nepastebėti mes prasmukome į vidų, bet man apmirė širdis, kai pamačiau pažįstamą merginą, kuri šypsodamasi tiesė bilietus puošniai porelei. Juk tai Endžė, buvusi futbolo komandos palaikymo grupės žvaigždė! Jos nosis vėl buvo normali. Ne kiaulės šnipas, kuriuo ją kadaise apdovanojo Pakas. Ji atrodė laiminga ir kvatojosi tarsi niekur nieko. Kai ėjome pro šalį, aš mėginau pagauti jos žvilgsnį, tačiau Endžės dėmesys buvo sutelktas į eilę ir ji manęs nepamatė.

Vienoje salės pusėje buvo išrikiuoti stalai, uždengti baltomis ir žydromis staltiesėmis. Prie jų sėdėjo vienas kitas nelaimėlis, kuris nerado poros, bet nenorėjo dėl to praleisti renginio.

„Jeigu nebūčiau pakliuvusi į fėjūnų šalį, irgi tūnočiau tenai, – pagalvojau. – O galbūt net namuose prie televizoriaus su indeliu ledų.“

Kitoje salės pusėje vilnijo vakarinių suknelių ir smokingų jūra. Porelės lingavo į muzikos taktą. Vienos paprastai, kitos sulipusios taip, kad ir kirtikliu neatskirtum. Skotas Voldronas, dėl kurio anksčiau dūsavau, spaudė glėbyje laibą it degtukas blondinę iš palaikymo grupės ir glostinėjo žemiau nugaros. Žiūrėjau į juos ir nieko nejaučiau.

Tik staiga per salę nusirito šnabždesys. Nuo vienišių stalo jis pasiekė šokių aikštelę ir pasklido po kertes. Vieni spoksojo į mus atvirai, kiti dirsčiojo šnairomis, treti aptarinėjo suglaudę galvas. Pajutau, kad man kaista skruostai ir linksta kojos. Tenorėjau kuo greičiau sprukti į artimiausią tualetą. Prie punšo dubens budriai mindžikavo ponas Delanis, senutėlis anglų kalbos mokytojas. Pastebėjęs mane jis prisimerkė ir pasuko mūsų pusėn, stengdamasis geriau įžiūrėti per storus akinių stiklus. Aš nustėrusi pasisukau į Robiną.

– Ateina ponas Delanis, – sušnibždėjau.

Pakas sumirksėjo ir žvilgtelėjo man pro petį.

– Tik pažiūrėkite, išties senasis Delanis. Kaip sustorėjęs! Ar pameni, kaip aš apibarsčiau jo peruką kutulio milteliais? – paklausė jis ir svajingai atsiduso. – Puiki dienelė buvo.

– Robi! – dėbtelėjusi į jį sušukau. – Privalai man padėti! Ką aš pasakysiu jam? Kaip pasiaiškinsiu, kodėl manęs šimtą metų nebuvo mokykloje?!

– Atleiskite, – išgirdau prie pat ausies pono Delanio balsą ir širdis nusirito į kulnus. – Ar tu... Megana Čeis?

Aš pasisukau į jį ir baikščiai šyptelėjau.

– Taip, taip, tikrai tu. Aš tave pažinau, – patvirtino jis ir smalsiai įsistebeilijo į mane. – Ką čia veiki? Tavo mama man sakė, kad mokaisi Meino internatinėje mokykloje.

„Štai kur aš, pasirodo, buvau visą šį laiką, – pagalvojau ir mintyse padėkojau: – Ačiū tau, mama.“

– Na, aš... aš sugrįžau... Kalėdų atostogų, – beviltiškai išpyškinau pirmą pasitaikiusią nesąmonę. – Ir panorau dar kartą pamatyti senąją mokyklą.

Ponas Delanis suraukė kaktą.

– Bet juk Kalėdų atostogos buvo prieš kelias... – pradėjo jis ir staiga nutilo. Žvilgsnis susidrumstė. Paskui mokytojas vėl prakalbo: – Taip, žinoma, Kalėdų atostogos. Kaip šaunu, kad mūsų neužmiršti. O kitais metais ar atvažiuosi?

– Hmm... na... – sumikčiojau nustebinta tokio posūkio. – Nežinau. Galbūt. Laikas parodys.

– Supratau. Ką gi, buvo malonu vėl tave pamatyti, Megana. Malonaus vakaro.

– Likite sveiki, pone Delani.

Anglų kalbos mokytojas pasuko atgal prie punšo dubens, o aš lengviau atsidusau.

– Jis vos manęs nepričiupo. Ačiū, Pakai.

– Už ką? – paklausė bičiulis ir suraukė antakius. – Apie ką kalbi?

– Apie burtus, – sukuždėjau. – Argi tai ne tavo darbas?

– Ne, princese. Aš kaip tik ruošiausi paversti Delanio peruką šešku, kai jo akys apsiblausė, – atsakė Pakas ir atsiduso, nusivylimo kupinu žvilgsniu lydėdamas senąjį mokytoją. – Apmaudu, kad nepavyko pasilinksminti. Juk čia tiek burtų. Būtų nedovanotina tuo nepasinaudoti.

Aš pasisukau į Ašą.

– Vadinasi, tai tu? – paklausiau.

Žiemos princas šyptelėjo.

– Kiek pamenu, Šaunusis Robinas niekada nepasižymėjo subtilumu, – pasakė jis nekreipdamas dėmesio į šnairą Pako žvilgsnį. – Atėjome čia ne sumaišties kelti. Žmonėmis manipuliuoti pernelyg paprasta.

„Kaip ir manimi? – svarsčiau eidama per salę. – Galbūt užbūrei mane, pasinaudojęs tais pačiais kerais, kuriuos mėgino paleisti į darbą tavo brolis Rovanas? Ar jausmai, kuriuos tau puoselėju, tikri? O gal tai irgi tik burtų rezultatas? Kita vertus, koks skirtumas?“

Mes pasiekėme stalus. Pakas atsistojo priešais mane ir nusilenkė.

– Princese, – prabilo jis ir ceremoningai ištiesė ranką, nors akyse šokinėjo kipšiukai, – gal suteiksite man garbę ir padovanosite pirmąjį šokį?

– Na... – sumikčiojau aš ir jau žiojausi prisipažinti Pakui, kad nemoku šokti. Tačiau pajutau Ašo žvilgsnį ir prisiminiau mėnulio šviesos nužertą giraitę, kur mudu sukomės šokio sūkuryje būrio fėjūnų stebimi.

„Juk tavo gyslomis teka Oberono kraujas, – aiškiai suskambo galvoje žemas princo balsas. – Savaime suprantama, kad tu moki šokti!“

Kita vertus, Pakas neleido man rinktis, nes paėmęs už rankos nusivedė prie šokančiųjų. Lyg prasikaltusi susiradau akimis Ašą, tačiau jis jau buvo pasitraukęs į tamsų kampą ir atsirėmęs į sieną stebėjo veidų jūrą.

Užgrojo muzika.

Pakas šoko lengvai it pūkas. Nežinau, kodėl tai mane nustebino, juk jis tikriausiai turi didžiulę patirtį. Aš keletą kartų suklydau, bet laiku prisiminiau savo pirmąjį šokį su Ašu. „Liaukis galvoti, – pasakė jis man tą naktį. – Žingsneliai nieko nereiškia. Užmerk akis ir klausykis melodijos.“ Pamėginau įsivaizduoti, kad šoku su Žiemos princu, ir viskas pavyko savaime.

Pakas tyliai nusijuokė.

– Čia tai bent! Regis, kažkas sakė nemokantis šokti. Gal tai buvo tavo dvynė sesuo? O aš jau bijojau, kad tu man visas kojas numindysi. Ar tik nebūsi slapčiomis lankiusi šokių pamokų, princese?

– Hmm... Matyt, Niekadaniekada šalyje savaime išmokau, – atsakiau ir tai nebuvo didelis melas.

Skriejant šokio sūkuryje akys nuolat krypo į Ašą, kuris stovėjo atokiau nuo visų, susikišęs rankas į kišenes. Tamsoje negalėjau įžiūrėti veido išraiškos, bet mačiau, kad jis nenuleidžia nuo mūsų žvilgsnio. Bet paskui Pakas taip įsuko mane, kad minutei pamečiau princą iš akių.

Kai kitą kartą pažvelgiau į tą pusę, Ašas jau buvo ne vienas. Greta stypsojo trys mergiotės. Viena iš jų – ta pati perkarusi blondinė, kuri prieš kelias minutes buvo lipte prilipusi prie Skoto. Joms akivaizdžiai parūpo apsukti princui galvą. Koketiškai šypsodamosi jos slinko vis arčiau, purtė garbanas, svaidė vylingus žvilgsnius iš po nuleistų blakstienų. Nė pati nepajutau, kaip tvirčiau įsikibau Pakui į atlapus. Teko sukaupti visas jėgas, kad nepulčiau prie akiplėšų ir nepareikalaučiau nešdintis savais keliais. Kita vertus, kas man suteikė tokią teisę. Juk Ašas ne mano nuosavybė.

Tikėjausi, kad jis nekreips dėmesio į jas arba paprašys palikti jį ramybėje. Tačiau kai vėl šnairomis dirstelėjau, pamačiau, jog princas šypsosi! Tą akimirką jis atrodė neprilygstamai. O mane nutvilkė baisus pavydas. Jis flirtavo su jomis!

Muzika nutilo ir Pakas truputį paniuręs paleido mane, tarsi pajutęs, kad man ne šokiai galvoje. Pradėjau vėduotis ranka apsimesdama pailsusi, o iš tikrųjų mėginau paslėpti ašaras. Ašas tuo metu kvatojosi iš vienos mergiotės paleisto juokelio. Man tarsi akmuo užgulė širdį.

– Kas tau, princese?

Man sunkiai pavyko atplėšti žvilgsnį nuo Ašo.

– Truputį karšta, – kimiai išspaudžiau. Mudu prasiskynėme kelią tarp porelių ir prisiartinome prie stalų. – Be to, galva svaigsta, – pridūriau.

Pakas vėl pralinksmėjo ir pasiūlė kėdę.

– Atleisk. Daugeliui mirtingųjų su manimi taip nutinka.

Aš plekštelėjau jam per pilvą ir atsisėdau. Robinas nusikvatojo.

– Netrukus praeis. Atnešiu tau gėrimą.

Jis nėrė į šokančiųjų knibždėlyną ir nuskubėjo prie užkandžių ir gėrimų stalo salės gale. Nuoširdžiai tikėjausi, kad Pakas nieko neprimaišys į punšą ir jo paragavusieji nepavirs varlėmis. Atsidusau pamėginusi įsivaizduoti tokį reginį ir pradėjau dairytis aplinkui, iš paskutiniųjų stengdamasi nežiūrėti į vieną kertę.

– Sveika! – netikėtai išgirdau balsą.

Kažkas stypsojo priešais mane užstodamas vaizdą. Platūs pečiai, nepriekaištingas smokingas ir liemenė. Po kaklu parišta peteliškė. Dar kilstelėjau žvilgsnį ir išvydau plačią Skoto Voldrono šypseną.

– Kaip gyvuoji? – linksmai paklausė jis.

Man net nugara pašiurpo. Gal aš sapnuoju? Nejaugi mane išties užkalbino mokyklos futbolo komandos žvaigždė Skotas Voldronas? O jeigu jis vėl sumanė pasityčioti kaip praėjusį kartą? Turėjau prisipažinti, kad man vis dar patinka jo platūs pečiai, šviesūs garbanoti plaukai ir kerinti šypsena. Tačiau prisiminusi, kaip visi valgykloje dėl jo kaltės juokėsi iš manęs, paliepiau sau liautis. Daugiau nesileisiu kvailinama.

– Neblogai, – neapibrėžtai numykiau.

– Aš esu Skotas, – pareiškė jis. Balse pasigirdo beribis pasitikėjimas ir pasitenkinimas savimi. Juk jis įpratęs, kad visi juo žavėtųsi. – Nesu matęs tavęs čia anksčiau. Tikriausiai tu iš kitos mokyklos? O aš Olbanio vidurinės futbolo komandos puolėjas.

Pasirodo, jis manęs netgi nepažino. Džiaugtis dėl to ar liūdėti? Ar būtų užkalbinęs kitu atveju? Jeigu būtų prisiminęs neišvaizdžią mergiūkštę, pametusią galvą dėl kompiuterių? Juk aš svaigau dėl jo ištisus dvejus metus ir kiekvieną dieną trainiodavausi koridoriuje netoli jo spintelės vien tam, kad jį pamatyčiau. Ar Skotą bent truputį graužia sąžinė dėl tos kiaulystės, kurią man iškrėtė?

– Pašoksi su manimi? – paklausė jis ir ištiesė platų sudiržusį nuo kamuolio delną.

Aš pasisukau stalo su užkandžiais ir gėrimais pusėn ir pamačiau, kad Paką užspeitė į kampą sugrįžusi medicinos seselė. Jis, regis, nesitvėrė apmaudu, nors tuo pačiu metu atrodė ir susigėdęs. Aišku, kad buvo užkluptas nusikaltimo vietoje. Greičiausiai mėgino ko nors pripilti į punšą, kaip ir įtariau.

Iš tamsaus kampo atsklido juoko banga ir aš apsisprendžiau.

– Žinoma, – atsakiau ir leidausi paimama už rankos.

Jeigu jis ir išgirdo kartėlį mano balse, tai to neparodė. Mes pasukome į šokių aikštelę ir pradėjome linguoti į muzikos taktą.

Skoto delnai nuslydo gerokai žemiau juosmens. Jis prisispaudė prie manęs ir aš sutrikau, bet nesipriešinau. Nieko sau! Aš, Megana Čeis, šoku su Olbanio mokyklos numylėtiniu, auksiniu berniuku. Turėčiau mirti iš laimės. Juk vos prieš metus būčiau viską atidavusi už vieną jo žvilgsnį ir šypseną. O pakviesta šokio, matyt, būčiau apalpusi. Tačiau dabar, kai jo rankos atsidūrė ant klubų, veidas – prieš pat nosį, tegalėjau galvoti apie tai, kad jis pienburnis. Taip, gražus, žavingas, niekas neginčija, bet saldus virpulys, kuris apimdavo vos jį išvydus, dingo kaip nebuvęs.

– Na ką? – paklausė Skotas ir pradėjo grabinėti nugarą.

Aš nejaukiai pasimuisčiau. Dar gerai, kad jo rankos nepajudėjo priešinga kryptimi.

– Ar jau sakiau, kad žaidžiu šios mokyklos futbolo komandoje?

– Sakei, – atsiliepiau šypsodamasi.

– A, tikrai, – sutiko jis ir sukdamas mano plaukų sruogą ant piršto pasidomėjo: – Ar tu nors kartą matei mane aikštelėje?

– Taip, buvau keliose rungtynėse.

– Tikrai? Patiko? Kaip manai, ar mes turime šansą kitais metais pakliūti į Nacionalinę lygą?

– Tiesą sakant, mažai nutuokiu apie futbolą, – prisipažinau tikėdamasi, kad jis pakeis temą.

Ir skaudžiai nusivyliau. Skotas nieko nelaukdamas pradėjo man pasakoti apie amerikietiškąjį futbolą, laimėtas rungtynes, žaidėjų trūkumus ir savo pastangas vedant komandą į pergalę. Paskui jis perėjo prie tolesnių mokymosi planų. Paaiškino, kad Luizianos valstija skyrė jam stipendiją, jis laikomas perspektyviu būsimu studentu, o tėvas taip juo didžiuojasi, kad nupirko naujutėlaitį mustangą. Aš įsigudrinau laiku nusišypsoti, retsykiais pritariamai palinksėti ir iš paskutiniųjų stengiausi neužmigti.

– Klausyk, – pasiūlė Skotas, kai man jau beveik išseko kantrybė, – gal nori sprukti iš čia? Mes su draugeliais rinksimės pas Broudį. Jo senis išvažiavo, tad po šokių turėsime laisvą plotą. Eisi su manimi?

Čia tai geras! Skotas kviečia mane į išrinktųjų vakarėlį, kur bus alkoholio, žolės ir viso kito, ką draudžia tėvai. Net apmaudu pasidarė. Kartą gyvenime gavau kvietimą ir negaliu juo pasinaudoti.

– Neišeis. Turiu šį vakarą kitų planų.

Jis papūtė lūpas.

– Tikrai? – pasidomėjo vėl duodamas rankoms valią. – O jeigu juos pakeistum? Dėl manęs?

Aš įsitempiau ir Skotas, supratęs užuominą, patraukė rankas.

– Atleisk, bet negaliu. Tik ne šiandien.

Jis atsiduso, regis, nuoširdžiai apgailestaudamas.

– Ką gi, paslaptinga nepažįstamoji, tu sudaužei man širdį. – Jis prispaudė mano ranką sau prie krūtinės ir vylingai nusišypsojo apsimesdamas nekaltu avinėliu. – O gal galiu tau paskambinti šį savaitgalį? Kuo tu vardu?

Štai toji akimirka.

Aš galėčiau jam pasakyti. Išpyškinti ir pasižiūrėti, kaip išblės šypsena, kai jis supras, ką taip uoliai stengėsi suvilioti. Kaip pasitenkinimas savimi virs siaubu, kaip jis nepatikės savo akimis ir galbūt net pasigailės, kad viskas taip susiklostė. Man norėjosi pamatyti jo nusivylimą. Jis to nusipelnė už savo šlykštų poelgį. Tereikėtų pasakyti du žodžius: „Megana Čeis“. Ir auksinis berniukas iš futbolo komandos pasijustų apgailėtinai.

Užtektų ištarti savo vardą ir pavardę.

Aš atsidusau, paplekšnojau jam per krūtinę ir sušnabždėjau:

– Tegul tai būna paslaptis, gerai?

– Na... bet...

Šypsena išblėso. Skotas sutrikęs ėmė mirksėti, o aš vos neprunkštelėjau.

– Gerai. Bet... kaipgi aš tave susirasiu? Ką man kviesti prie telefono?

– Atleiskite, – išgirdau balsą ir širdis suplazdėjo.

Mes dar nepasisukome, o mano lūpose jau netilpo šypsena. Kad ir kaip stengiausi nutaisyti griežtą veidą, nieko iš to neišėjo. Prietemoje priešais mus stovėjo Ašas. Jis iškilmingai ištiesė man ranką ir kreipėsi į mano partnerį:

– Ar galiu pagrobti iš jūsų damą?

Pažindama Skotą jau laukiau, kad jis užsispirs ir palieps varžovui nešdintis savais keliais. Bet jis tik pasitraukė. Gal dar nespėjo atsipeikėti, o gal pabūgo princo žvilgsnio? Sutrikęs ir, regis, iki galo nesupratęs, kas nutiko, jis įsimaišė tarp šokėjų ir pradingo mums iš akių. O aš staiga suvokiau, kad tai mano paskutinis susitikimas su Skotu Voldronu.

Galbūt turėjau ploti katučių jį pamokiusi, bet jaučiau tik palengvėjimą, kad jis paliko mane ramybėje. Ašas nusišypsojo ir aš akimirksniu pamiršau ketinusi būti šalta, abejinga ir nepasiekiama. Paėmiau ištiestą ranką. Jis priglaudė mane. Aš įkvėpiau nuo princo sklindantį žiemišką kvapą ir tai nuskraidino mane į praeitį, į mūsų šokį po žvaigždėmis, kai pirmą kartą prisiliečiau prie jo, pažvelgiau į akis ir pražuvau.

Šis šokis gyvai priminė anuometinį.

Nors šįkart skambėjo lėta svaiginama muzika, o mes beveik nejudėjome, jo veido išraiška ir rankos prisilietimas pasirodė tokie pažįstami, kad net kvapą gniaužė. Padėjau galvą jam ant krūtinės ir užsimerkiau. Kaip gera prisiglausti ir klausytis širdies plakimo. Jis atsiduso, pajutau, kaip smakru palietė viršugalvį. Kurį laiką mudu tik lingavome į muzikos taktą.

Kol aš pravėriau burną ir leptelėjau kaip paskutinė kvailė:

– Regis, tu gerai leidai laiką. – Mano lūpomis kalbėjo paikas pavydas ir aš nekenčiau savęs už tai. Tačiau nepajėgiau susitvardyti. – Tikriausiai patikai toms mergiotėms. Apie ką plepėjote?

Princas nusikvatojo ir man per nugarą nubėgo šiurpuliukai. Buvau pasiilgusi šio sodraus ir nuostabaus taip retai girdimo juoko.

– Jos norėjo pakviesti mane į vakarėlį po šokių, – paaiškino Ašas ir truputį atsitraukęs pažvelgė į akis. – Nors pasakiau, kad jau turiu merginą, dar kurį laiką mane įkalbinėjo... Tuojau prisiminsiu, kaip ten jos pasakė. „Mesk ją ir prisijunk prie mūsų!“ Žodžiu, pokalbis buvo gana įdomus pažintine prasme.

– Galėjai tiesiog parodyti joms, kad eitų sau, – nepasidaviau.

Juk puikiai žinojau jį gebant pažvelgti šaltai ir grėsliai, tarsi sakytų: „Traukis, antraip nužudysiu.“ Kartą nuvertas šiuo žvilgsniu nė vienas sveiko proto žmogus nebūtų toliau įkyrėjęs Žiemos princui.

– Tai nedžentelmeniška, – linksmai paprieštaravo Ašas. – Be to, tame salės kampe susitelkė tiek kerų, kad jie net drakoną būtų galėję pribaigti. O mes kaip tik dėl to čia ir atėjome, tiesa?

– Aišku, – patvirtinau pajutusi palengvėjimą ir paraudau iš gėdos. – Kaip tik dėl to. Tiesiog pagalvojau... Na, nesvarbu. Geriau patylėsiu.

– Kuo aš tau prasikaltau, Megana Čeis? – suraukęs kaktą paklausė Ašas.

– Niekuo, – sumurmėjau ir įsikniaubiau veidu į krūtinę. – Tiek dingtelėjo, kad jeigu tau taip lengvai išeina valdyti žmonų jausmus... Na, nežinau... Tai tu gali susirasti įdomesnę merginą už mane.

Kokie niekai! Kodėl elgiuosi taip paikai tarsi kokia pavydi pusprotė? Išraudau kaip ugnis ir nuleidau galvą, kad jis nepastebėtų, be to, bijojau pažvelgti jam į akis.

– A, štai kas, – sušnibždėjo Ašas ir paglostęs skruostą pataisė išsipešusią garbaną. – Man teko sutikti tūkstančius mirtingųjų merginų, – toliau kalbėjo jis. – Daugiau, nei tu gali įsivaizduoti. Iš visų tavojo pasaulio kampelių. Ir visos atrodė vienodos. – Jis kilstelėjo man smakrą ir kalbėjo toliau: – Jas, kitaip nei tave, traukė tik mano išvaizda, bet nedomino vidus. Tu pamatei mane be kerų ir iliuzijų. Net mano artimieji negali tuo pasigirti, nes aš elgiausi pagal jų lūkesčius, kad išgyvenčiau Žiemos rūmuose. Tu vienintelė pažinai mane tokį, koks esu iš tikrųjų, ir vis dėlto nepalikai. – Jis pabraukė pirštu per odą ir ją nutvilkė ledinė liepsna. – Tu čia ir aš noriu šokti tik su tavimi.

Man užgniaužė kvapą. Princo artumas, jo akys ir lūpos vedė iš proto. Mudu pažvelgėme vienas kitam į akis ir jo žvilgsnyje aš išskaičiau aistrą. Virpėdama nuo saldaus lūkesčio glustelėjau, bet tą pačią akimirką Ašo veide šmėstelėjo apgailestavimas ir jis atsitraukė. Aš atsidusau ir vėl padėjau galvą ant krūtinės. Pajutau apmaudą ir nusivylimą. Girdėjau, kaip daužosi princo širdis. Jis visas drebėjo.

– Beje, kad jau pradėjome tokią kalbą, – po kelių minučių tylėjimo susitvardęs prabilo Ašas, – tu taip ir neatsakei į mano klausimą.

Balsas nuskambėjo nedrąsiai, o juk tai visai nebūdinga princui. Aš kilstelėjau galvą.

– Į kokį?

Prietemoje Ašo akys tapo tamsiai pilkos. Aplinkui jį pradėjo sūkuriuoti kerai, virpindami orą ir kitų šokančiųjų mintis. Akimirką vietoje paprasto vaikinuko vėl išvydau fėjūną. Nuo jo bangomis sklido burtai. Princo žavesys akino, palyginti su juo, visi kiti vaikinai nublanko.

– Ar tu myli jį?

Man užkando žadą. Trumpą mirksnį pamaniau, kad jis turi galvoje Skotą, bet tai, žinoma, nesąmonė. Princas galėjo kalbėti tik apie vieną konkurentą. Nevalingai nukreipiau akis į šokių aikštelės pakraštį. Ten, šviesos ir šešėlių sankirtoje, stovėjo Pakas. Susikryžiavęs rankas ant krūtinės jis primerktomis žaliomis akimis stebėjo mudu su Ašu.

Širdis baimingai nuščiuvo. Pasisukau į Ašą pajutusi skvarbų žvilgsnį. Mintys viesulu skriejo galvoje. „Pasakyk jam, kad nemyli, – ragino proto balsas. – Patikink, kad judu su Paku tik draugai. Kad nieko jam nejauti.“

– Nežinau, – sukuždėjau nelaiminga ir sutrikusi.

Ašas nieko nepasakė, tik atsiduso ir stipriau mane apkabino. Mudu vėl ilgam nutilome, paskendę savo mintyse. Aš užmerkiau akis trokšdama, kad laikas sustotų. Kad būtų galima užmiršti apie skeptrą, Vasaros ir Žiemos rūmus, kad šis vakaras tęstųsi amžinai!

Bet jis, žinoma, baigėsi labai greitai.

Kai tik nutilo paskutiniai muzikos akordai, Ašo lūpos palietė ausį.

– Mūsų atėjo, – sušnibždėjo jis ir odą nutvilkė šaltukas.

Atmerkiau akis ir apsidairiau ieškodama už tankios kerų uždangos tykančių priešų.

Salės viduryje, prie ant stalo stovinčios vazos su gėlėmis, tiesiog ore plūduriavo auksinės akys. Aš sumirksėjau ir išvydau Grimalkiną. Jis žvelgė į mane kaip visada aprietęs letenas pūkuota uodega. Puotos dalyviai kuo ramiausiai šmižinėjo aplinkui, nė nežvilgtelėdami į jo pusę.

Šokių aikštelės pakraštyje mus pasitiko Pakas. Jis taip pat spėjo pastebėti Grimalkiną. Ir mes visi iš lėto prisiartinome prie stalo. Tuo metu katinas pradėjo čiustytis užpakalinę leteną. Pamatęs mus jis tingiai kilstelėjo galvą.

– Sveiki, jūsų didenybe, – pasilabino jis su Ašu ir prisimerkė. – Malonu matyti, kad jūs jau nebesužvėrėjęs... Na, pats suprantate. Tikiuosi, prisidėsite prie skeptro medžioklės?

– Prie jos taip pat.

Princo balse suskambo ledinės slaptos neapykantos gaidelės ir mus nutvilkė žvarba. Aš suvirpėjau. Jis troško ne skeptro. Keršto.

– Ar tau pavyko ką nors sužinoti, Grimai? – paklausiau tikėdamasi, kad pokylio dalyviai nepajuto, kaip atšalo salėje.

Katinas nusičiaudėjo ir pakilęs vikstelėjo uodega. Auksinės akys netikėtai tapo rimtos.

– Man atrodo, jums bus geriau pamatyti tai savo akimis.

Jis liuoktelėjo žemėn ir vikriai nardydamas tarp šokančiųjų išbėgo iš salės. Aš paskutinį kartą nužvelgiau buvusius bendraklasius ir mokytojus. Tapo truputį liūdna. Galbūt daugiau niekada jų nebepamatysiu. Pakas žvaliai man nusišypsojo ir mes nusekėme paskui Grimalkiną į tamsą.

Koridoriuje buvo tamsu ir baisiai šalta. Pradėjau tirtėti kaip epušės lapas. Nejaugi persimainiusi princo nuotaika pakeitė visos aplinkos temperatūrą? Priekyje kaip pūkuotas vaiduoklis šmėžavo vos pastebimas Grimalkinas. Katinas užsuko už kampo ir nuvedė mus koridoriais pro klases. Pasiekęs automobilių aikštelę stabtelėjo ir sužiuro į asfaltą.

– O Dieve! – šūktelėjau.

Visa aikštelė, automobiliai ir senas geltonas autobusas buvo padengti tarsi cukraus pudra, spindinčia mėnulio šviesoje.

– Nejaugi tai... sniegas?!

Aš pagriebiau saują snaigių ir suspaudžiau rankoje. Jos pasirodė šlapios, šaltos, gurgždančios. Išties sniegas.

– Kas nutiko? Juk Luizianoje niekada nesninga!

– Pasaulio pusiausvyra sutriko, – niūriai paaiškino Ašas, žvelgdamas į neįprastą reginį. – Šiuo metu valdžia turi būti Žiemos rankose, bet pagrobus skeptrą įprastas gamtos ciklas sutriko. – Jis mostelėjo ranka. – Deja, toliau bus tik blogiau.

– Privalome kuo greičiau atgauti skeptrą, – karštai pasakiau Grimalkinui. Tačiau jis žvelgė į mane taip ramiai, tarsi sniegas mūsų valstijoje būtų kasdienis reiškinys. – Grimai, ar judviem su Geležiniu arkliu pavyko aptikti kokių nors pėdsakų?

Prieš atsakydamas katinas ilgai ir rūpestingai laižėsi priekinę leteną.

– Gal ir taip.

Įdomu, ar Pakas su Ašu kada nors jautė norą prismaugti šį padarą? O gal aš netinkamai klausiu?

– Ką jūs radote? – pasiteiravo Pakas ir Grimalkinas pagaliau teikėsi kilstelėti galvą.

– Gal skeptrą, o gal tik šnipštą, – atsakė jis ir pakratė leteną. – Sklinda gandai, kad vienoje apleistoje gamykloje San Chosė centre lindi gyva galybė geležies fėjūnų. Mes aptikome tą vietą. Bet pastate palyginti ramu, tad Virusė, matyt, dar nesutelkė visos savo kariuomenės.

– O kur Geležinis arklys? – paklausiau.

Ašas prisimerkė.

– Liko gamyklos teritorijoje, – atsiliepė katinas. – Jis labai nekantravo įsiveržti į vidų, tačiau man pavyko jį įtikinti, kad sulauktų jūsų. Tai viskas, ką žinau.

– Tu palikai jį vieną? – pasipiktinau.

– Na taip. Argi aš neaiškiai kalbu, mirtingoji?

Grimalkinas dėbtelėjo į mane. Aš sunerimusi pažvelgiau į Ašą su Paku.

– Turėtumėte paskubėti, – sumurmėjo katinas žvalgydamasis po aikštelę. – Ne tik dėl Virusės telkiamų pajėgų. Įtariu, kad Geležiniam arkliui veikiai pritrūks kantrybės. Jis baisus karštakošis.

– Eikime, – paraginau. – O kaip tu, Ašai? Ar galėsi kautis?

Jis rimtai pažvelgė į mane ir mostelėjo ranka. Burtai išsisklaidė. Iš smokingo teliko dūmų debesėlis. Vietoje paprasto vaikinuko aš vėl išvydau Žiemos princą. Juodo apsiausto skvernai suplevėsavo tarsi sparnai.

Atsisukau į Paką ir pamačiau, kad ir jis apsirengęs savo mėgstamą žalią striukę su gobtuvu. Bičiulis nužvelgė mane ir išsišiepė.

– Man regis, tavo apdaras nelabai tinka kautynėms, princese.

Nuleidau akis į savo dievišką suknelę. Kaip apmaudu, kad iš jos tikriausiai nieko nebeliks nė rytui neišaušus.

– Persirengti nėra kada, – atsidususi pasakiau.

– Tai jau tikrai, – patvirtino Grimalkinas ir suskliautė ausis. Paskui papurtė galvą ir pakėlė nosį į dangų. – Kiek dabar valandų?

– Nežinau, – atsiliepiau, nes jau seniai nebeturėjau laikrodžio. – Matyt, jau po vidurnakčio. O kodėl tau parūpo?

Katinas kreivai šyptelėjo.

– Kantrybės, mirtingoji. Jos tuojau atskris.

– Kas tokios? – nustebusi paklausiau.

Staiga papūtė žvarbus vėjas ir švytintis sniegas pradėjo sūkuriuoti. Medžių šakos baugiai sušnarėjo, o kažin kur aukštybėse pasigirdo sielą stingdantis staugimas. Aš sudrebėjau. Ašas užmerkė akis.

– Tu pakvietei jas, Sidhių katine? – pasiteiravo Pakas dėbtelėjęs į dangų.

– Jos man skolingos paslaugą, – sumurkė Grimalkinas. – Neturime laiko ieškoti tako, o dabar būsime akimirksniu nulakdinti, kur tik panorėsime. Taigi nesiginčykite su manimi.

– Kas čia darosi? – smalsiai paklausiau, tačiau sunerimę Pakas su Ašu pasislinko arčiau manęs, tarsi būtų norėję apginti nuo nesuprantamo pavojaus. – Apie ką jis kalba?

– Apie dvasias, – niūriai paaiškino Ašas.

– Kokias dva...

Mane apkurtino siaubingas triukšmas. Tarsi vėtra būtų pradėjusi šokdinti milijonus sausų lapų. Dangų ir žvaigždes uždengė juodas pasklidas debesis, neįtikėtinu greičiu artėjantis tiesiai prie mūsų.

– Laikykis! – suriko Pakas ir čiupo už rankos.

Mus užgriuvo juoda lavina, pasigirdo šimtai spigių balsų. Prieš akis šmėžavo veidai, akys, riksmo iškreiptos burnos. Paklaikusi bandžiau atšokti, bet buvo per vėlu. Mane sugriebė lediniai pirštai ir pakėlė į viršų. Pėdos, regis, pačios atsiplėšė nuo žemės ir aš nusklendžiau. Iš siaubo nė cyptelėti nepajėgiau. Pašėlęs vėjas plaikstė plaukus ir suknelę, kūną kaustė nežemiškas šaltis. Tik pirštus kiek šildė Pako ranka. Kietai užsimerkiau, iš visų jėgų suspaudžiau bičiuliui ranką ir dvasios nuskraidino mus į naktį.

22

Geležinio arklio pasirinkimas

Neturiu supratimo, kiek laiko dvasios nešė mus dangumi, inkšdamos ir aimanuodamos nežemiškais balsais. Gal jos turėjo savo maršrutus, jungiančius skirtingus pasaulius, gal gebėjo iškreipti erdvę ir laiką ar tiesiog neįtikėtinai greitai judėti. Žodžiu, užuot skridę valandų valandas, užgaišome vos kelias minutes. Galiausiai vėl atsidūrėme ant žemės ir aš kluptelėjau.

Pakas tučtuojau pastatė mane ant kojų. Galva apsvaigo. Mėšlungiškai suspaudžiau jam ranką ir apsidairiau.

Mes stovėjome netoli milžiniškos gamyklos. Prie automobilių aikštelės, užlietos žibintų šviesų, kilo į dangų milžiniškas statinys – tikras plieno, stiklo ir betono monstras. Nors aikštelė buvo tuštutėlė, pati gamykla neatrodė apleista: jokių išdaužytų langų nei grafičių ant sienų. Tačiau už jų kažkas judėjo, regis, kibirkščiavo ir geso melsvos žiežirbos. Priminė jonvabalių mirgėjimą. Staiga aš supratau, kas tai. Po fabriką zujo šimtai, o gal net tūkstančiai gremlinų. Jie nė akimirkos nenustygo vietoje tarsi skruzdėlės. Žydrą pamėklišką šviesą skleidė jų iltys, kurias jie šnypšdami ir cypdami šiepė vieni į kitus. Kūnas nuėjo pagaugais ir aš sudrebėjau.

– Gremlinų lizdas, – patvirtino mano prielaidą katinas, smalsiai apžiūrinėdamas knibždančius gyvius. – Linansidhė sakė, kad jie spiečiasi ten, kur daug technikos. Greičiausiai ir Virusė netrukus čia pasirodys.

– Aš žinau šią vietą, – staiga įsiterpė Ašas, niūriai žvelgdamas į gamyklą.

Mes visi akimirksniu pasisukome į jį.

– Virusė kalbėjo apie ją, kai... kai aš buvau jos rankose, – paaiškino jis ir dar labiau paniuręs pakratė galvą vydamas šalin prisiminimus. – Gamykloje yra takas, vedantis į Geležies karalystę.

Pakas palietė man petį ir bedė pirštu į pastatą.

– Žiūrėk.

Ant sienos kabėjo marmurinė plokštė su didžiulėmis blizgančiomis raidėmis.

– „SaiKorp“ įmonė, – perskaičiau ir palingavau galvą.

– Sutapimas? – paklausė Pakas kilstelėjęs antakius. – Man regis, ne.

– O kur Geležinis arklys? – paklausiau dairydamasi.

– Eime, – pakvietė Grimalkinas ir nukiceno per automobilių aikštelę.

Mes nusekėme iš paskos. Pako ir Ašo siluetų kontūrai netrukus tapo pasklidi: pradėjo veikti kerai, paverčiantys juos nematomais žmonėms. O štai aš, pasidabinusi vakarine suknele ir stypčiojanti su aukštakulniais, šioje vietoje atrodžiau labai įtartinai. Su tokiais apdarais ir po gatves nepasivaikščiosi, ką jau kalbėti apie gamyklos puolimą. Dešinėje pusėje esančiu keliu švilpė automobiliai. Kai kurie vairuotojai lėtino greitį ir pypsėjo arba švilpė. Pajutau, kaip kaista skruostai. Kodėl negaliu tapti nematoma ir kodėl neturėjau laiko persirengti?

Grimalkino vedami mes apėjome gamyklą. Vieną automobilių aikštelę nuo kitos skyrė nutekamasis griovys. Dugne telkšojo tepaluotas vanduo, nubėgęs iš milžiniško lietaus nutekamojo vamzdžio. Aplink angą kerojo piktžolės ir tanki žolė. Ant žemės voliojosi buteliai, blyksėjo mėnesienoje skardinės. Geležinio arklio niekur nebuvo matyti.

– Aš palikau jį čia, – pareiškė Grimalkinas, žvitriai apsidairęs liuoktelėjo ant sauso akmens ir nusipurtė purvą nuo letenų. – Mes pavėlavome. Atrodo, mūsų nekantrusis bičiulis jau bus pastato viduje.

Tą pačią akimirką greta pasigirdo kurtinamas prunkštimas, tad aš net nespėjau išsigąsti.

– AR LAIKOTE MANE VISIŠKU KVAILIU? – sududeno arklys ir pasilenkė, kad nesusitrenktų galvos į nutekamojo vamzdžio galą. Jis vėl buvo įgavęs žmogišką pavidalą, kitaip nė už ką nebūtų prasispraudęs į nutekamąjį vamzdį. – PASIRODĖ SARGYBA, TODĖL TEKO SLĖPTIS. METAS SUPRASTI, KAD AŠ LAIKAUSI ŽODŽIO.

Jis pasipiktinęs dėbtelėjo į Grimalkiną, tačiau šis tik nusižiovavo ir švarinosi toliau.

Ašas sustingo ir griebėsi kalavijo rankenos. Tai manęs nenustebino. Paskutinį kartą princas matė Geležinį arklį tada, kai šis padaras surakino mus grandinėmis ir atidavė į Machinos rankas. Žinoma, dabar jis atrodė kitaip, bet Ašui užteko vieno žvilgsnio, kad atpažintų už jo slypintį didžiulį juodą siaubūną.

Mačiau, jog princas tapo tamsesnis už debesį, tačiau nekreipiau dėmesio.

– Ar Virusė tikrai ten? – paklausiau ir nepastebimai atsistojau tarp jo ir Geležinio arklio. – O kaip mes pakliūsime į vidų? Juk visur pilna gremlinų.

Geležinis arklys suprunkštė.

– GREMLINAI MŪSŲ NELIES, PRINCESE. TAI PRIMITYVŪS PADARAI. JIEMS PATINKA CHAOSAS IR SUMAIŠTIS, BET JIE PER DIDELI BAILIAI, KAD PULTŲ STIPRŲ PRIEŠININKĄ.

– Nenorėčiau su tavimi sutikti, – nieko gero nežadančiu balsu prabilo Ašas. – Tu pats vedei į Geležies karalystę gremlinų armiją. Ar jau užmiršai? Sakai, kad jie nepuola pajėgių priešininkų? O kas kėsinosi sudraskyti mane į skutelius šachtose?

– Išties, – įsiterpiau suraukusi antakius. – O mane jie pagrobė ir atidavė tau. Taigi neaiškink, kokie jie geručiai, Geležini arkly.

– PALAUKITE, – atsiliepė Geležinis arklys ir krestelėjo galva. – JŪS NE TAIP MANE SUPRATOTE. TUO METU GREMLINAI TARNAVO KARALIUI MACHINAI IR PAKLUSO TIK JO VALIAI. O KAI VALDOVAS ŽUVO, GREMLINAI VĖL SUGRĮŽO PRIE ĮPRASTO LAUKINIO GYVENIMO. TAIGI DABAR NEKELIA MUMS PAVOJAUS.

– O ką apie juos mano Virusė? – paklausė Pakas.

– JI LAIKO GREMLINUS PARAZITAIS. NET JEIGU IR GALĖTŲ PRIVERSTI JUOS PAKLUSTI, MIELIAU PASITELKTŲ DRONUS.

– Na, tada viskas paprasčiau nei paprasta, – išsišiepęs pareiškė Pakas. – Mes šokio žingsniu įeisime per pagrindines duris, prisiartinsime prie Virusės, čiupsime skeptrą, gal dar išgersime arbatos ir jau prieš pusryčius būsime išgelbėję pasaulį. O aš, kvailys, tikėjausi pavojų.

Aš priekaištingai dėbtelėjau į jį.

– Pakas norėjo paklausti, ką mes darysime, kai rasime Virusę. Juk skeptrą turi ji. O jis suteikia didžiulę galią.

– Dėl to nesuk galvos, – iškošė Ašas tokiu balsu, kad aš net pašiurpau. – Su ja išsiaiškinsiu aš.

Pakas užvertė akis į dangų.

– Puiku, jūsų optimistiškoji didenybe! Tačiau turime nedidelę problemą. Pirmiausia reikia pakliūti į vidų. Kaip siūlote tai padaryti?

– Čia jau tu žinovas, – atkirto pašaipiai šyptelėjęs Ašas. – Tai ir siūlyk.

Grimalkinas atsiduso ir pakilo nekantriai plakdamas uodega.

– Žinote ką, Niekadaniekada gelbėtojai, – iškošė jis vylingai dėbtelėjęs į mus, – palaukite čia. O aš einu į žvalgybą.

VOS KATINAS PRADINGO iš akių, Pakas krūptelėjo, o Ašas griebėsi kalavijo.

– Kažkas ateina, – sušnibždėjo jis.

Mes nušokome į griovį ir pasileidome prie nutekamojo vamzdžio. Mano suknelė kliuvo už šakų ir stiklo šukių. Įlindau į vamzdį ir susiraukiau, nes nuo šalto vandens kaipmat permirko bateliai ir suknelės apačia. Jeigu taip bus ir toliau, jie iki ryto nueis niekais.

Pasirodė du riteriai su matytais juodais šarvais, nusagstytais dygliais ant nugaros ir pečių. Jiems einant pro šalį į nosį tvokstelėjo pūvančių kūnų tvaikas. Aš užsispaudžiau nosį delnu, kad nesučiaudėčiau.

– Rovano spygliuotieji riteriai, – niūriai burbtelėjo Ašas.

Pakas suraukė kaktą ir žvilgtelėjo princui per petį.

– Įdomu, ar daug jų gamykloje?

– Mano galva, ne mažiau nei dvidešimt ar trisdešimt. Manau, Rovanas pasiuntė čionai geriausius savo karius.

– Tu teisus, – patvirtino lyg iš po žemių išniręs Grimalkinas. Jis įsitaisė ant betono blokelio, iškėlęs uodegą kaip anteną. – Viduje mačiau daug riterių, vieną kitą geležies fėjūną ir kelias dešimtis zombių dronų. Neskaitant, žinoma, gremlinų. Gamykloje jų tuntai, bet niekas nekreipia į juos dėmesio.

– Gal pastebėjai Virusę arba skeptrą? – paklausiau.

– Ne, – atsiliepė Grimalkinas ir apsivijo letenas uodega. – Tačiau prie atsarginio įėjimo yra du apsaugos postai, kuriuose budi spygliuotieji riteriai.

Vos man paminėjus Virusę, Ašas primerkęs akis paklausė:

– Ar mums pavyks tenai prasiveržti?

– Aš nepatarčiau, – atsakė katinas. – Jie turi geležinių kalavijų ir arbaletų su geležinėmis strėlėmis. Užteks vieno taiklaus šūvio ir tu krisi kaip musė.

Pakas suraukė kaktą.

– Fėjūnai su geležiniais ginklais? Nejaugi Virusė paralyžiavo jų valią, įsodinusi vabalus?

– Bijau, kad nutiko kai kas blogesnio, – iškošė Ašas žvelgdamas į gamyklą ir jo veidas tapo panašus į akmeninę kaukę. – Mane privertė tarnauti Virusei. Aš neturėjau pasirinkimo. O spygliuotieji riteriai ir Rovanas parsidavė jai patys. Jie nori sunaikinti Niekadaniekada ir atiduoti geležies fėjūnams.

Pakas kilstelėjo antakius.

– Velnias! Bet kam jiems to reikia?

– Jie nori tapti tokie pat kaip Virusė, – įsiterpiau prisiminusi, ką mums sakė Edžbrajeris. Koks pamišėliškas ir paklaikęs buvo jo žvilgsnis. – Jiems atrodo, kad Niekadaniekada anksčiau ar vėliau vis tiek išnyks. Todėl vienintelis būdas išgyventi – tapti tokiais pat kaip geležies fėjūnai. Riteriai mūvi po pirštinėmis geležinius žiedus, patvirtinančius ištikimybę Virusei. O dar jie įsitikinę, kad tai padės tapti atspariems geležiai. Tačiau iš tikrųjų tie žiedai juos palengva žudo.

– Hmm. Bet juk tai... tiesiog siaubinga, – nepatikliai burbtelėjo Pakas ir papurtė galvą. – Vis dėlto turime tenai patekti, nesvarbu, kuo jie apsiginklavę. O gal mums patiems pasiversti riteriais?

– Kerai greitai išsisklaidys, nes ten per daug geležies, – paprieštaravo kažką mintydamas Ašas.

– Turiu geresnį pasiūlymą, – sumurkė Grimalkinas. – Keliose vietose yra stikliniai stoglangiai, per kuriuos kaip ant delno matyti, kas dedasi viduje. Galbūt jums netgi pavyks įžiūrėti, kur lindi Virusė.

Mintis išties buvo puiki, tik...

– O kaip mums pakliūti ant stogo? – paklausiau žiūrėdama į aukštą sieną. – Pakas moka skraidyti. Ašui tai irgi ne problema. O štai mudviem su Geležiniu arkliu, bijau, nepavyks įveikti žemės traukos.

Grimalkinas išmintingai linktelėjo.

– Sutinku. Bet šįkart likimas mums palankus. Kitoje pastato pusėje yra langų valytojų keltuvas.

NORS GELEŽINIS ARKLYS ir mėgino mus įtikinti, kad gremlinų bijoti neverta, prie gamyklos pastato artinomės labai atsargiai. Aš niekaip nepajėgiau užmiršti, kaip jie tempė mane, susmeigę į odą aštrius nagus, kaip zirzė ir kikeno tarsi išprotėję. O vienas net įsigudrino apsigyventi mano iPod. Per jį Machina perduodavo man komandas netgi tada, kai aš buvau Arkadijoje. Žodžiu, gremlinai – gudrūs ir pikti padarai, kuriais negalima nė trupučio pasitikėti.

Sėkmė nuo mūsų nenusisuko ir mes be jokių kliūčių apėjome aplinkui pastatą. Ten radome nedidelį keltuvą, kuris sūpavosi ant metalinių lynų visai prie pat žemės. Ši pastato pusė buvo tamsi, taigi gremlinai čia nešmirinėjo. Bent kol kas.

Grimalkinas grakščiai užšoko ant medinės pakylos. Iš paskos įsliuogė Pakas su Ašu, stengdamiesi neliesti metalinių turėklų. Tada Ašas padėjo įlipti man. Paskutinis įsiropštė Geležinis arklys. Nuo jo svorio lentos sugirgždėjo, bet, laimei, atlaikė. Aš mintyse meldžiausi, kad jos neperlūžtų kaip degtukai, kai pakilsime per kokius tris aukštus nuo žemės.

Pakas su Geležiniu arkliu nutvėrė lynus ir pradėjo traukti keltuvą aukštyn. Tamsiuose veidrodiniuose languose atsispindėjo savotiška draugija: katinas, du fėjūnai, mergiotė su vakarine suknele ir baisus juodaodis raudonomis degančiomis akimis. Vos spėjau pagalvoti apie tai, koks keistas dabartinis mano gyvenimas, iš viršaus atsklido tylus šnypštimas.

Ant blokų, prie pat stogo krašto, iš kažkur išdygo gremlinas. Įkypos akelės žybčiojo tamsoje. Liesas, ilgomis kaulėtomis letenomis, smailiomis kaip šikšnosparnio ausimis jis iššiepė aštrius dantis ir čaižiai sucypė.

To užteko, kad staiga iš visur pradėtų lįsti jo bendrai. Jie pasirodydavo pro langų plyšius, laigė sienomis, lavina tekėjo nuo stogo tiesiai mums prieš nosį. Vieni įsikibo į lynus, kiti aptūpė turėklus ir spoksojo žaliomis akimis keldami man siaubą. Ašas prisitraukė mane viena ranka, o kita pakėlė kalaviją, ruošdamasis sukapoti į gabalus pirmąjį, kuris išdrįs prisiartinti. Tačiau šįkart maži geležies fėjūnai neskubėjo pulti. Oras virpėjo nuo jų įkyraus zyzimo, primenančio radiolokacinių prietaisų skleidžiamą garsą. Mes kilome aukštyn, nutvieksti melsvos šviesos.

– Ką jie ketina daryti? – pašnibždomis paklausiau Ašo, kuris tebelaikė apkabinęs mane viena ranka, o kitoje gniaužė iškeltą kalaviją. – Kodėl jie į mus taip žiūri? Gal žinai, ko jiems reikia, Geležini arkly?

Jis tik papurtė galvą, regis, taip pat sutrikęs.

– NEŽINAU, PRINCESE. NIEKADA NEMAČIAU JŲ TAIP ELGIANTIS.

– Pasakyk jiems, kad pasitrauktų. Man baisu.

Per gremlinų gretas vėl nuvilnijo zyzimas ir staiga jos pradėjo retėti. Padarai ėmė šliaužti atgal: brukosi pro langų ir sienų plyšius, ropštėsi ant stogo. Jie pradingo taip pat netikėtai, kaip ir atsirado. Aplinkui vėl tapo tamsu ir tylu.

– Kas per... stebuklai? – prabilo Pakas budriai dairydamasis. – Kas nors panaudojo kerus prieš gremlinus? O gal mes nusibodome jiems?

Ašas įsikišo kalaviją į makštį ir paleido mane.

– Matyt, mes išgąsdinome juos, – pasakė jis.

– Taip, – patvirtinau.

Geležinis arklys nemirksėdamas spoksojo į mane. Negalėjau suprasti, kas slypi tame degančiame žvilgsnyje.

Grimalkinas vėl išdygo tarp mūsų kaip niekur nieko ir pasikasė paausį.

– Nesvarbu, kodėl jie išsinešdino, – pareiškė jis, kai mūsų keltuvas pakilo iki stogo. – Svarbiausia, kad jų nėra, o skeptras labai arti. – Katinas nusižiovavo ir prisidengęs letena akis pridūrė: – Na ką? Ar taip ir tūnosite laukdami, kol jis pats nukris jums į rankas?

Mes užsiropštėme nuo keltuvo ant stogo. Vėjas kaipmat suvėlė plaukus ir išpūtė suknelę kaip burę. Ėjau įsikibusi Ašui į ranką. Toli apačioje plytėjo miestas, spindintis tarsi žvaigždėtas kilimas.

Stogo viduryje bolavo keli stikliniai stoglangiai, nuo kurių sklido vaiduokliška žalia šviesa. Aš atsargiai prisiartinau prie vieno iš jų ir pažvelgiau žemyn.

– Žiūrėk, – sušnabždėjo Ašas, rodydamas į pusaukštį maždaug per šešis metrus nuo žemės ir devynis nuo mūsų.

Pro šaltus pilkai baltus šešėlius prasimušė nuodingai žalia dėmė. Aplinkui būriavosi fėjūnai juodais šarvais. Virusė prisiartino prie pusaukščio krašto. Regis, ji ketino rėžti kalbą. Apačioje būriavosi marga minia. Įžiūrėjau spygliuotuosius riterius, geležies fėjūnus, žaliaveidžius vyrukus, vilkinčius dalykiniais kostiumais, dar kažkokius padarus. Karo vadės rankose pulsavo geltonai žalias Metų laikų skeptras. Virusė iškėlė jį virš galvos ir minia dusliai sugaudė.

– Pakliuvo paukštelė, – suniurnėjo Pakas, prispaudęs nosį prie stiklo. – Atrodo, ji išties dar nespėjo surinkti visos savo kariaunos ir tai mane džiugina. Tik kaip mums ten įsigauti?

Ašas mėšlungiškai atsiduso ir pasitraukė nuo stiklo.

– Ne jums, o man. Ji mano, kad aš vis dar esu jos valioje. Jeigu pavyks prisiartinti prie jos ir išplėšti skeptrą, ji sutriks, o tada...

– Ne! Tai pernelyg pavojinga! – sušukau.

Princas ramiai pažvelgė į mane.

– Viskas, kad ir ko imtumėmės, pavojinga. Aš noriu pamėginti, – atrėmė jis ir palietė sužeistą šoną. – Kol žaizda nesugis, negaliu kautis visu pajėgumu. Belieka bandyti apgauti Virusę ir atimti skeptrą.

– O kas toliau? – paklausiau. – Kaip tu iš ten ištrūksi? Kaip prasiverši pro visą tą šutvę? O jeigu Virusė jau žino, kad tau pavyko atsikratyti vabalo? Juk nemanai, kad... – Staiga nutilau, į galvą dingtelėjus naujai prielaidai. – Tau visai ne skeptras reikalingas!

Ašas nusuko akis.

– Tu nori nužudyti Virusę! Perverti širdį arba nukirsti galvą. Ir tau visai nerūpi, kas bus vėliau.

– Ji turi sumokėti už tai, ką padarė, – iškošė Ašas.

Princo akys sužibo pikta lemiančia ugnimi. Jis tapo šaltas ir nepasiekiamas tarsi mėnulis dangaus skliaute.

– Niekada jai už tai neatleisiu. Jeigu jie ir įspės mano ketinimus, aš bent jau nukreipsiu dėmesį nuo jūsų. Tada galėsite veikti.

– O jeigu žūsi?

– Dabar tai nesvarbu.

– O man svarbu!

Apimta siaubo žvelgiau į princą. Nejaugi jis tikrai taip mano?

– Ašai, negali eiti vienas. Kas tau vėl šovė į galvą? Liaukis! Nenoriu dar kartą tavęs prarasti!

– JI TEISI, – nuaidėjo skardus balsas ir mes sužiurome į Geležinį arklį, kuris stovėjo kitoje stoglangio pusėje ir vėrė mus žėrinčiomis raudonomis akimis. – TAI PERNELYG PAVOJINGA. JAM.

Aš suraukiau antakius ir paklausiau:

– Ką turi galvoje?

– PRINCESE, – sududeno Geležinis arklys ir netikėtai nusilenkė. – MAN BUVO DIDELĖ GARBĖ TAU TARNAUTI. JEIGU APLINKYBĖS BŪTŲ SUSIKLOSČIUSIOS KITAIP, LIKČIAU SU TAVIMI PER AMŽIUS. – Jis pasisuko į Ašą ir pridūrė: – SAUGOK JĄ, NES JI MYLI TAVE LABIAU UŽ GYVENIMĄ.

Staiga aš supratau, kas tuojau nutiks, ir surikau:

– Nedrįsk, Geležini arkly!

Jis žaibu pasisuko, nepaisydamas mano maldavimų sustoti. Apmirusia širdimi stebėjau, kaip pribėgo prie antrojo stoglangio ir įsibėgėjęs šoko žemyn...

Į visas puses pažiro stiklai. Aiktelėjusi pamačiau, kaip spindinčių šukių lietus pasipylė ant apačioje šurmuliuojančios minios. Geležies fėjūnai urgzdami ir cypdami iškėlė galvas, paskui puolė dangstytis veidus ir akis. Milžiniškas Geležinis arklys įsirėžė į patį priešų tirštėlyną su tokiu trenksmu, kad net pastatas sudrebėjo. Skardžiai nusižvengęs atsistojo piestu ir alsuodamas ugnimi pradėjo negailestingai trypti visus plieninėmis kanopomis.

Aplinkui kilo baisi suirutė. Atitokę spygliuotieji riteriai ir geležies fėjūnai puolė į ataką. Jie badė Geležinį arklį kalavijais, draskė geležinėmis letenomis.

– Turime pakliūti tenai! – sušukau ir puoliau prie sudaužyto stoglangio, bet Ašas sulaikė.

– Mes nebegalime jam padėti. Kad jau jis nukreipė jų dėmesį, reikia atkovoti skeptrą. O tu, Megana, liksi čia, nes neturi burtų galios ir...

Aš išplėšiau ranką.

– Nutilk! – iškošiau ir pervėriau princą tokiu tūžmingu žvilgsniu, kad jis apstulbęs sumirksėjo. – Gal jau užmiršai, kas nutiko, kai praėjusį kartą veikei vienas? Aš čia nė už ką neliksiu, aišku tau?!

Ašo lūpų kamputis vos pastebimai trūktelėjo.

– Kaip pasakysi, princese. – Jis pasisuko į Paką, kuris vogčiomis mudu stebėjo. – Tu pasiruošęs, Šaunusis Robinai?

Pakas linktelėjo ir užšoko ant stoglangio. Aš suraukusi kaktą pradėjau kabarotis iš paskos, nekreipdama dėmesio į ištiestą ranką.

– O kaip mes atsidursime apačioje? – paklausiau ir pabandžiau išsitiesti.

Robinas gudriai krenkštelėjo.

– Stiklas, princese, keista medžiaga. Kaip manai, kodėl senovėje žmonės laikė ant palangių druską, kad apsisaugotų nuo mūsų?

Pažvelgiau į apačią ir tiesiai po mumis pamačiau Virusę, kuri kažką šaukė mosikuodama skeptru. Visas jos dėmesys buvo nukreiptas į besikaunančiuosius.

Ašas irgi užšoko ant stoglangio ir išsitraukė iš makšties kalaviją.

– Pasirūpink Megana, – paprašė jis Pako, – o aš imsiuosi Virusės.

Abu fėjūnus pradėjo gaubti kerų skraistė.

– O ką... – buvau beklausianti, bet Pakas netikėtai čiupo mane ant rankų.

Apstulbusi net nepuoliau prieštarauti.

– Laikykis, princese!

Oras suvirpėjo ir mes prasmegome kiaurai stiklą.

Skriejome tiesiai į pusaukštį ir aš surikau, tačiau mano balsą nustelbė Geležinio arklio pradėtų kautynių triukšmas. Ašas lėkė į Virusę kaip keršto angelas. Apsiaustas plevėsavo, aukštai iškeltas kalavijas spindėjo.

Paskutinę akimirką vienas iš karo vadę apsupusių spygliuotųjų riterių pažvelgė į viršų ir šaukdamas išsitraukė ginklą. Virusė atsisuko, pakėlė akis ir žaibiškai kilstelėjusi ranką, kurioje laikė skeptrą, atmušė Ašo smūgį.

Patalpą nušvietė žydrai žalias žaibas, ausis apkurtino klaikus žvangesys. Visų akys susmigo į pusaukštį. Nuo ledinio kalavijo ir skeptro į visas puses žiro žiežirbos, nušviesdamos priešininkų veidus. Virusė apstulbusi spoksojo į savo buvusį belaisvį, Ašas kietai sučiaupęs lūpas kirto smūgį po smūgio.

Nepamenu, kaip nusileidome mudu su Paku. Pastatęs mane ant kojų jis akimirksniu puolė pasitikti riterių, kurie bėgo prie mūsų švytruodami kardais. Akinamai suspindo Robino durklai Ašo kalavijo ir Metų laikų skeptro skleidžiamoje šviesoje.

Staiga Virusė klaikiai nusikvatojo.

Aš pajutau stiprų geležies kerų gūsį. Plykstelėjęs žalias žaibas nubloškė Ašą į šalį. Jis akimirksniu pašoko ir vėl puolė prie Virusės, bet ji pasitraukė, peršoko per pusaukščio kraštą ir pakilo į orą. Nuodingos žalios akys susirado mane. Virusė plėšriai išsišiepė.

– Nagi, – tūžmingai iškošė ji ir apsidairė.

Apačioje tebevirė mūšis. Geležinis arklys įnirtingai trypė priešus, bet buvo matyti, kad jo jėgos senka. Laiptais į viršų užbėgo dar daugiau riterių. Jie nukreipė į mus arbaletus su geležinėmis strėlėmis. Ašas su Paku užstojo mane savo kūnais, tačiau mus pradėjo supti juodi spygliai.

– Tu mane stebini, Megana Čeis, – gižiai išsišiepusi pareiškė Virusė. – Neturiu supratimo, kaip tau pavyko išvaduoti Žiemos princą nuo vabalo, bet dabar tai nebesvarbu. Apsišaukėlio valdovo pulkai netrukus puls Vasaros ir Žiemos pajėgas. O kai tik Niekadaniekada bus užkariauta ir senieji valdovai žus, ateis mūsų eilė viešpatauti. Mes sumušime tariamo Geležies karaliaus kariauną anksčiau, nei jis spės pasidžiaugti pergale. O tada Niekadaniekada valdove tapsiu...

Jai nepavyko baigti, nes Ašas netikėtai nukreipė į ją ledinių durklų lietų. Virusė pasitraukė ir iškėlė skeptrą. Plykstelėjo žalia ugnis, plūstelėjo veržlus kerų srautas ir durklai subyrėjo į šipulius, taip ir nepasiekę tikslo. Riteriai tūžmingai klykdami paleido į darbą arbaletus, nė nelaukę Virusės įsakymo.

Mirtį nešančios geležinės strėlės švilpė tiesiai į mus. Pajutau, kaip jos skrodžia orą palikdamos paskui save virpulingus ratilus tarsi kulkos iš „Matricos“. Nejučia pasisukau ir kilstelėjau ranką. Tai buvo tikra beprotybė. Paleistos iš tokio nedidelio atstumo, strėlės turėjo suvarpyti mane kiaurai. Net jei nebūtų geležinės, žūties vis tiek neišvengtume. Tačiau aš nė nepagalvojau apie tai, tik grįžtelėjau ir iškėliau delną. Per kūną perbėgo elektros iškrova.

Oras suvirpėjo, strėlės pralėkė pro šalį, žvangėdamos atsimušė į metalines sijas, atšoko nuo sienų ir nukrito ant grindų. Geležies fėjūnai niūriai sustugo, o mes likome sveikut sveikutėliai.

Spygliuotieji riteriai išsižiojo iš nuostabos. Ašas su Paku dėbsojo į mane tokiomis akimis, lyg aš staiga būčiau tapusi dvigalvė. O mano kūną sudrebino lediniai kerai. Jie plito po oda, gaudė ausyse.

– Ne! – sukliko Virusė ir atsuko į mane išblyškusį veidą. Ji purtė galvą netikėdama savo akimis. – Tik ne tu, silpna mirtinga mergiote! Juk netgi nesi fėjūnė. Tai kažkokia klaida!

Neturėjau nė menkiausio supratimo, apie ką ji kalba. Be to, šią akimirką man tai visai nerūpėjo. Virusė sukikeno ir krimstelėjo žalią nagą. Ji kvatojosi vis garsiau ir isteriškiau, bet netikėtai nutilo ir pervėrė mane beprotišku žvilgsniu.

– Ne! – vėl sustugo ji, priversdama krūptelėti net riterius. – Tai neteisinga! Aš buvau jo dešinioji ranka! Jo jėga turi priklausyti man!

Plačiai pražiota Virusės burna persikreipė ir riteriai pasitraukė atatupsti. Mano širdis daužėsi lyg kūjis. Aš prisispaudžiau prie Ašo ir Pako. Jų veiduose išskaičiau neįveikiamą ryžtą pasitikti naujus pavojus. Staiga oras vėl suvirpo ir prisipildė klaikaus gaudesio. Virusė atkragino galvą. Iš burnos pasipylė nesuskaičiuojama daugybė vabalų, kurie dūzgė kaip milžiniškas bičių spiečius. Blizgantis debesis pradėjo suktis ties šeimininkės galva.

Stypsodama šio siautulingai gaudžiančio viesulo epicentre ji baugiai išsišiepė ir pakėlė ranką.

– O dabar, brangučiai, mes užbaigsime mūsų mažą žaidimą visiems laikams, – prakalbo ji. Balsą kone nustelbė šlykštus zyzimas. – Gailiuosi, jog nepadariau to iš karto, kai tik sutikau tave. Tačiau iš kur galėjau žinoti, kad tu ir esi ta, kurios aš taip ilgai ieškojau?

Visi apmirė. Aš vis dar tebejutau po oda pulsuojančius kerus ir užuodžiau metalo kvapą. Žvelgdama į tūkstantinį vabalų spiečių staiga supratau, kad tai vieningas organizmas, pajungtas bendram tikslui.

„Kolektyvinė sąmonė, – mintyse tariau sau, pati nesuprasdama, kodėl jaučiuosi tokia bauginamai rami. – Pajunk savo valiai vieną ir tau paklus visi.“

Tarsi pro miglą girdėjau, ką šaukia Virusė. Atrodė, kad jos balsas sklinda iš labai toli.

– Skriskite! – klykė ji rodydama į mus. – Įsiskverbkite jiems į šnerves ir gerkles, akis ir ausis. Užpildykite poras, graužkite smegenis! Tegul jie patys išsiplėšia sau širdį iš krūtinės!

Narčiai dūzgiantis debesis pajudėjo mūsų link. Ašas ir Pakas dar tvirčiau mane apkabino. Pajutau, kad kažkuris iš jų virpa, bet nepajėgiau suprasti – princas ar Robinas. Nuo nepaliaujamo zyzimo pradėjo spengti ausyse. Spiečius artėjo, sutelktas it kumštis, blykčiodamas geležies kerais.

Kolektyvinė sąmonė. Vienas organizmas.

Vabalai puolė, bet aš iškėlusi rankas mintyse įsakiau:

„Sustokite!“

Ir debesis išsisklaidė. Kurtinamai gausdami kenkėjai sklendė virš mūsų. Apsupo iš visų pusių. Metaliniai vabalai skriejo aplinkui, bet nedrįso pulti.

Aš visu kūnu jutau, kaip spiečius bando palaužti mano valią, mėgina priešintis įsakymui. Iš pradžių Virusė tik klapsėjo blakstienomis, paskui net pažaliavo iš pykčio. Ji iškėlė ranką ir vabalai tūžmingai suzyzė. Aš sutelkiau valią stengdamasi suvaldyti visus gamykloje paskleistus kerus ir apsupti mus nematoma siena. Kraujas pradėjo pulsuoti smilkiniuose, akis graužė nuo kaktos srūvantis prakaitas, bet neturėjau kada jo nusibraukti. Jeigu pradėsiu blaškytis, žūsime.

Virusė šlykščiai išsivėpė.

– Aš ir vėl nepakankamai įvertinau tave, Megana Čeis, – iškošė ji ir pakilo dar aukščiau į orą. – Nemaniau, kad teks pasinaudoti skeptru, bet ką jau dabar padarysi. Ar žinai, kokios galios jame slypi, brangute?

Ji iškėlė skeptrą. Ašas prisimerkė.

– Man teko ne juokais pasukti galvą, kol išsiaiškinau tai, – pareiškė Virusė akivaizdžiai patenkinta savimi ir pergalingai nusišypsojo. – Pasirodo, Metų laikų skeptras sustiprina šeimininko galias. Įdomu, tiesa? Tarkime, aš liepsiu savo vabalėliams, kad jie...

Skeptras tvykstelėjo nuodingai žalia šviesa ir spiečius akimirksniu pradėjo keistis. Kenkėjai ėmė pūstis tarsi kraujo prisisiurbusios erkės, ant nugarų išaugo dygliai, ilgėjo geluonys, žandikauliai didėjo ir krypo. Galiausiai jie virto siaubingais kumščio dydžio padarais, kurie priminė vapsvas, sukryžmintas su skorpionais. Sparnai trynėsi skleisdami baugų garsą, tarsi vienu metu būtų galandami tūkstančiai peilių. Vabalų spiečiaus sąmonė irgi pasikeitė. Tapo dar labiau nežabota, grobuoniškesnė, paklūstanti tik instinktui. Sunkiai bepajėgiau ją suvaldyti. Gyvas viesulas artėjo, taikėsi mus praryti, vis dėlto man vėl pavyko jį sutramdyti ir priversti atsitraukti.

Tūžmingai zyzdami šlykštūs padarai puolė visus, kas tik pasipainiojo kelyje, taip pat ir mus apsupusius spygliuotuosius riterius. Šie keikdamiesi traukėsi, mojavo kalavijais, o vabalai suko ratus virš jų, negailestingai gėlė, graužė kūnus, lindo po šarvais.

Iš viršaus tebegriaudėjo klaikus juokas.

– Nužudykite juos! – sušuko Virusė.

Vabalai dar narčiau puolė maitoti savo aukų kūnus. Riteriai krito ant žemės inkšdami ir raitydamiesi iš skausmo. Aš vos pajėgiau įveikti šleikštulį, bet negalėjau nusukti žvilgsnio, nes išsyk būčiau praradusi galią spiečiui. Tačiau klastingą Virusės planą įvertinau tik tada, kai spygliuotieji riteriai staiga vėl pašoko. Jų akys pamišėliškai blizgėjo.

Kariūnai iškėlę kalavijus svirduliuodami patraukė mūsų link. Sustiklėję žvilgsniai atrodė visiškai beprasmiai, iš suvarpytų šarvų ir žaizdų sunkėsi kraujas. Jie prasiskynė kelią per vabalų debesį ir Ašas su Paku puolė jų pasitikti. Prie metalinio kenkėjų zvimbimo prisidėjo kalavijų žvangėjimas.

Aš supratau, kad mums galas. Nepajėgsiu ilgam sulaikyti vabalų spiečiaus. Galva skilo, vertė vemti, rankos drebėjo. Kad įstengčiau valdyti kenkėjus, pasitelkiau visas įmanomas magiškas galias ir dabar jos baigė išsunkti paskutines jėgas.

Akies krašteliu pastebėjau, kad vienas vabalais aplipęs riteris prisiartino prie pusaukščio krašto, pakėlė nuo grindų arbaletą ir įdėjo geležinę strėlę. Aš apmiriau iš siaubo. Jeigu pamėginsiu išsisukti, spiečius taps nevaldomas ir pribaigs mus. Pakas su Ašu kovėsi ir negalėjo man padėti. Be to, aš net nepajėgiau šūktelėti. O riteris pakėlė arbaletą tarsi sulėtintoje kino juostoje ir nusitaikė tiesiai į mane.

Aš tik todėl įsiminiau staiga pasigirdusį bildesį ant laiptų, kad jis mane nustebino. Pakas pasisukęs sviedė durklą ir ginklas nuskriejęs žaibu pervėrė riterio šarvus ir krūtinę. Karys persisvėrė per pusaukščio kraštą ir nukrito žemyn. Tačiau buvo per vėlu. Strėlė jau lėkė tiesiai į mane, o aš negalėjau nieko padaryti.

Tik staiga priešais mane išdygo kažkas didžiulis ir juodas. Tai Geležinis arklys, visas aplipęs vabalais, puolė pasitikti strėlės. Ant žemės žvangėdamas nukrito metalinio šarvo gabalas. Fėjūnas susvyravo iš paskutiniųjų stengdamasis neparpulti ir krestelėjo galvą vaikydamas nelemtus kenkėjus. Jis nuvirto, kanopa nuslydo nuo pusaukščio krašto ir Geležinis arklys pradėjo kristi.

– Ne! – suspigau.

Geležinis arklys paskutinį kartą sužvengė, išleido iš šnervių ugnies tumulą ir pradingo iš akiračio. Paskui su baisiu žvangesiu žnektelėjo ant cementinių grindų. Per patalpą nugriaudėjo aidas.

Aš išriečiau nugarą ir sugniaužiau kumščius. Pagavo toks baisus pyktis, kad net žvilgsnis susidrumstė. Kūną užliejo nežabota jėga ir tarsi devintoji banga plūstelėjo į išorę.

– Atgal! – kurtinamai užriaumojau ant vabalų, Virusės ir visų geležies fėjūnų. – Velniai jus rautų! Traukitės, sakau! TUČTUOJAU!

Vabalai pažiro į visas puses. Spygliuotieji riteriai sudrebėjo ir pasklido kas sau, o kai kurie net nusivertė žemyn. Netgi Virusė pradėjo suktis it vilkelis ir mosikuodama rankomis nulėkė į šalį, tarsi gavusi gerą antausį.

Susmukau ant grindų praradusi paskutines jėgas. Spiečius vėl pradėjo telktis piktai zyzdamas, spygliuotieji riteriai atsigaivelėjo. Virusė pasitrynė smilkinius ir dėbtelėjo į mane iš viršaus. Mėlynas lūpas iškreipė piktdžiugiška šypsena.

– Ką gi, Megana Čeis, tu pasistengei, kad man pradėtų skaudėti galvą, tačiau to neuž... Aiiiiiiii!

Ji iškėlė rankas ir bandė pasitraukti, kai atsispyręs nuo žemės ant jos šoko Ašas, aukštai užsimojęs kalaviju. Virusė nesuskubo atmušti smūgio skeptru. Ledinė geležtė perėjo kiaurai raktikaulį ir perkirto siaubūnę per pusę.

Jeigu ne baisus šokas, tikrai būčiau sublogavusi. Iš perskrosto kūno iškrito laidai, pradėjo tekėti tepaluota tyrė. Paskui nieko nebemačiau.

Spygliuotieji riteriai sudrebėjo ir parpuolė ant žemės kaip marionetės, kurioms nupjovė virvutes. Aš sėdėjau ir sutrikusi dairiausi. Pakas pačiupo mane ir nutempė prie kolonos. Tada ant mūsų pažiro vabalų lietus.

Nuo metalinio žvangesio aš atsigavau.

– Ašai! – pašaukiau.

Norėjau stotis, bet Pakas apkabino ir priglaudė prie krūtinės.

– Turiu eiti pas jį. O jeigu jam atsitiko kas nors blogo? – nerimastingai pasakiau.

– Jam viskas gerai, princese, – patikino Pakas ir dar stipriau mane apglėbė. – Nesijaudink. Jo šviesybei pakaks proto pasislėpti nuo šio lietaus.

Aš pasidaviau, užmerkiau akis ir padėjau galvą Pakui ant krūtinės. Iš viršaus it švytinti kruša vis dar krito vabalai. Pakas glaudė mane ir kažką šnabždėjo apie Egipto bausmes, bet aš nenugirdau. Skėlė galvą. Norėjosi suvokti visa tai, kas nutiko. Jaučiausi klaikiai pavargusi. Laimei, viskas baigėsi. Mes išgyvenome.

Beveik visi.

– O kaipgi Geležinis arklys? – paklausiau pašnibždomis, kai vabalų lietus pagaliau liovėsi.

Pakas sudrebėjo. Aš išsivadavau iš jo glėbio ir puoliau leistis laiptais, aplenkdama negyvus vabalus ir riterius. Širdyje dar ruseno viltis, kad Geležinis arklys gyvas. Jis stipriausias iš mūsų visų. Žinoma, tikriausiai bus sunkiai sužeistas, galbūt teks jį surinkti iš dalių, bet juk jis bemaž nenugalimas. Ne, jis negalėjo žūti.

Man kone pavyko įtikinti save, kad neverta jaudintis, kai laiptų papėdėje pasirodė Ašas. Kalavijas jau buvo makštyje, vietoje jo princas rankoje laikė Metų laikų skeptrą, kuris skleidė skaidrią žydrą šviesą.

Mudu su princu ilgai tylomis žvelgėme vienas į kitą, baimindamiesi garsiai ištarti tai, kas sukosi abiejų galvose. Nejaugi Ašas pasiims skeptrą ir išeis? Jis įvykdė susitarimą. Gavo tai, ko norėjo, ir ilgiau delsti nebuvo reikalo.

– Taigi, – sušnibždėjau. Stengiausi kalbėti ramiai, nenorėjau, kad balsas drebėtų, bet užsispyrėlės ašaros vis labiau gniaužė gerklę. – Dabar tu išeisi?

– Taip, netrukus, – pavargusiu balsu patvirtino jis. – Metas grįžti į Žiemos karalystę, bet pirma privalau atiduoti duoklę kritusiajam.

Žvilgtelėjau jam pro petį ir sudrebėjau pamačiusi po pusaukščiu krūvą sulamdyto metalo. Aiktelėjusi įveikiau likusias pakopas, pralėkiau pro Ašą ir suklupau prie Geležinio arklio, kuris gulėjo apsuptas pastipusių vabalų. Greta dar rūko Virusės palaikai.

– Geležini arkly, – tyliai pašaukiau.

Man pasirodė, kad jam prie galvos tupi Grimalkinas, bet kai nusibraukiau ašaras, vaizdinys dingo. Geležinis arklys gulėjo ant šono ir sunkiai kimiai švokštė. Ugnis jo viduriuose vos beruseno. Viena koja buvo sulaužyta, aplinkui voliojosi didžiuliai metalo lakštai, varžtai ir kniedės.

Aš priglaudžiau drebančią ranką prie šalto kaklo. Akys, kurios visada taip ryškiai degė, dabar atrodė beveik užgesusios, tik kartkartėmis ryškiau sužėruodavo. Geležinis arklys pasijudino, bet nepakėlė galvos ir nepažvelgė į mane. Su siaubu pamaniau, kad jis, matyt, apako.

– Princese? – pašaukė Geležinis arklys.

Išgirdusi neatpažįstamai tylų ir silpną balsą vos nepradėjau kūkčioti. Pakas su Ašu prisiartino ir atsistojo man už nugaros.

– Neverk, – vėl vos girdimai sušnibždėjo Geležinis arklys. Akyse sužibo lyg dvi raudonos sagutės. – Man buvo garbė... – iškvėpė jis ir kibirkštėlės vėl sužėravo, kartą, kitą, – tau tarnauti, mano karaliene.

Geležinis arklys dar sykį atsiduso ir daugiau nebesujudėjo.

Aš užmerkiau akis ir daviau valią ašaroms. Apraudojau Geležinį arklį, kuris nė karto neišdavė savo įsitikinimų. Iš pradžių buvo mano priešas, paskui tapo sąjungininku, gynėju ir galiausiai draugu. Parklupusi ant šaltų cementinių grindų kūkčiojau nesigėdydama. Pakas ir Ašas gedulingais veidais stovėjo greta. Per stiklinį stoglangį prasiskverbė pirmieji nedrąsūs saulės spinduliai.

– Megana, – pašaukė Ašas. – Mums metas.

Jo balsas buvo švelnus, bet tvirtas.

– Geležies karaliaus kariuomenė jau išžygiavo. Mums liko mažai laiko. Privalome kuo greičiau sugrąžinti Metų laikų skeptrą.

Aš atsitiesiau ir nusišluosčiau ašaras, mintyse keikdama fėjūnus ir jų nesibaigiančius karus. Jiems amžinai trūksta laiko šokiams, kalboms, juokui ir netgi išėjusiems draugams gedėti. Aš nusiėmiau nuo rankos gėlių apyrankę ir padėjau ant atšalusio Geležinio arklio peties. Labai norėjau, kad šioje apleistoje vietoje jam liktų šis tas tikro ir nuostabaus. Ašas ištiesė ranką ir padėjo man atsistoti.

„Sudie, Geležini arkly“, – atsisveikinau mintyse.

– Tai kur eisime dabar? – paklausiau šniurkštelėjusi nosimi.

– Į Pjūties laukus, – atsiliepė pažįstamas balsas.

Netoliese ant kartoninės dėžės tupėjo Grimalkinas. Jis atsargiai nuspyrė ant žemės nugaišusį vabalą, o kai tas žvangėdamas nukrito, kalbėjo toliau:

– Tuose laukuose paprastai vyksta visi didieji mūšiai tarp Žiemos ir Vasaros kariaunų. Man regis, jos ir dabar susitiks tenai.

– Tu tikrai žinai? – paklausiau.

– Nesakiau, kad žinau, mirtingoji, – atkirto Grimalkinas ir pakrutino ūsus. – Tik pasiūliau įsitikinti. Be to, neketinu palaikyti jums draugijos.

Kažkodėl ši žinia manęs nenustebino.

– O kur tu trauksi? – pasidomėjau.

– Atgal į Linansidhės rūmus, – atsakė Grimalkinas, tada nusižiovavo ir pasiraivė išrietęs uodegą. – Darbas atliktas. Reikia jai pranešti, kad Virusė nebegyva, o Metų laikų skeptras veikiai sugrįš teisėtiems šeimininkams. Neabejoju, kad jai bus malonu išgirsti apie jūsų pergalę. – Katinas nusisuko, mostelėjo uodega atsisveikindamas ir burbtelėjo: – Iki pasimatymo, mirtingoji.

– Palauk, Grimai!

Jis grįžtelėjo ir įbedė į mane išplėstas auksines akis.

– Ką tau pažadėjo Geležinis arklys? – paklausiau.

– Ne tavo reikalas, mirtingoji, – tyliai sušnypštė katinas. – Galbūt kada nors ir pati sužinosi. Beje, jeigu jums pavyks nusigauti į Pjūties laukus, susirask ten mano draugą. Jis skolingas man paslaugą. Na, manau, pati viską suprasi.

Užminęs mums naują mįslę Grimalkinas stryktelėjo žemėn ir nukiceno, grakščiai vinguriuodamas tarp visur tysančių metalinių vabalų. Pagaliau šmurkštelėjo už kolonos ir dingo mums iš akių.

Aš atsisukau į bendražygius ir paklausiau:

– O kaip mes pakliūsime į Pjūties laukus?

Ašas iškėlė skeptrą ir šis pradėjo pulsuoti šalta žydra šviesa kaip kadaise Tir Na Noge.

– Pasitraukite į šalį, nes dabar atversiu ten vedantį taką, – perspėjo jis ir atsuko mums su Paku nugarą.

Skeptrui žaižaruojant tapo taip šalta, kad iš burnos tumulais pradėjo veržtis garas. Oras suvirpėjo ir suribuliavo lyg plonytėlaitė užuolaida. Priešais Ašą pasirodė padūmavęs ratas, kurio gilumoje subolavo Laukmiškio medžiai, skendintys miglotoje prietemoje.

– Pirmyn! – paragino Ašas šiek tiek virptelėjusiu balsu.

– Eime, princese, mūsų stotelė, – pasakė Pakas, praleisdamas mane į priekį.

Aš paskutinį kartą atsisukau į Geležinį arklį, gulintį ant šalto cemento, ir nusibraukiau ašaras.

„Ačiū tau“, – padėkojau mintyse ir žengiau į ratą.

23

Pjūties laukai

Laukmiškis pasitiko mus sumaištimi. Medžių viršūnėse stūgavo vėtra. Vos spėjome nužengti ant tako, pasipylė kruša. Staiga juodus negandos debesis perskrodė žalias žaibas. Pikti vėjo gūsiai lenkė medžius prie žemės, skraidino nulaužytas šakas ir sausus lapus. Tuo pat metu pradėjo drėbti sniegas. Susidarė pusnys, jas žarstė vėjas. O iš dangaus jau kliokė lietus. Pro mus vartaliodamasis ore pralėkė violetinis elfas ir akimirksniu pradingo iš akių.

– Velniai rautų! – suriaumojo Pakas prisiartinęs prie manęs. Vėjas taršė ugninius plaukus. Jam teko šaukti iš visos gerklės, kad girdėčiau. – Jie pradėjo kautis be mūsų. O juk aš irgi buvau kviestas.

Kai Ašas nužengė ant tako, anga užsivėrė jam už nugaros.

– Pjūties laukai visai šalia, – pasakė jis, užmerkė akis ir suraukęs kaktą pridūrė: – Mūšis jau verda. Aš jaučiu kraują. Eime.

Mes skubiai nusekėme paskui Ašą per Laukmiškį. Žydra skeptro šviesa nušvietė mums kelią. Aplinkui kaukdama šėlo audra, drebindama žemę griaudėjo perkūnija. Mano bateliai smego į purvą, dygliai ir šakos kabinosi už suknelės, kuri vis labiau drisko.

Galiausiai medžiai prasiskyrė ir mums prieš akis atsivėrė didžiulė apledėjusi loma, kurią supo aukštos kalvos. Jos dugne it gyvatė vinguriavo užšalusi upė, gobianti didžiulius akmeninius riedulius, o viduryje dunksojo senovinės pilies griuvėsiai.

Žiūrint iš viršaus Vasaros ir Žiemos kariaunos priminė margaspalvius taškelius. Kariai zujo tarsi skruzdėlės. Jų riksmai ir aimanos maišėsi su vėtros kauksmu. Abiejų stovyklų pajėgos kovėsi išlaikydamos tam tikrą gretų darną, tačiau atskiros grupelės gyvai siuvo tai šen, tai ten, nutrūktgalviškai puldinėdamos į pačią kovos tirštynę. Tarp besikaunančiųjų iš lėto slampinėjo milžiniški šešėliai, šluodami viską, kas tik pasitaikydavo kelyje. Debesys skraidančių padarų puolė iš oro. Kišti nosį į šią nuožmią beprotišką bataliją atrodė tikra savižudybė.

Aš nurijau seiles ir sužiurau į Paką su Ašu.

– Ar turime tenai eiti?

Princas linktelėjo.

– Reikia surasti Oberoną arba Mebę, – niūriai pasakė jis, neatitraukdamas žvilgsnio nuo mūšio lauko. – Man regis, jie prie upės. Pasistenk į nieką neįsivelti, Šaunusis Robinai. Dabar mūsų užduotis – perduoti skeptrą karalienei Mebei.

– Nebūk naivus, – pašaipiai atkirto Pakas ir išsitraukė durklus. – Juk tu esi išdavikas, Megana – Žiemos princesė, o aš – Šaunusis Robinas. Nemanau, kad Žiemos fėjūnai sutiks mus išskėstomis rankomis.

Staiga ant mūsų užslinko šešėlis. Vėjo gūsis vos neišvertė iš kojų. Ašas spėjo patraukti mane į šalį, o ten, kur ką tik stovėjau, nusileido didžiulis sparnuotas driežas.

Iš po letenų pažiro sniegas ir akmenys. Padaras kimiai sustaugė, tada pradėjo šnypšti, plasnodamas plačiais sparnais ir rausdamas nagais žemę. Jo kūną dengė pilkai rudi žvynai, bukos geltonos akys piktai žėrėjo, galinga ilga uodega net švilpdama lakstė į šalis. Ant paties galo švytėjo baisus spyglys. Siaubūnas vėl sušnypštė. Tada atsistojo piestu, atskirdamas mane nuo Pako su Ašu, ir išlenkė uodegą tarsi milžiniškas skorpionas.

Ant pabaisos nugaros sėdėjo riteris baltais tviskančiais šarvais, ant kurių nebuvo nė lašelio kraujo.

– Rovanas! – sušukau.

– Tai bent susitikimas, – nusišaipė Žiemos princas, iš aukšto žvelgdamas į mane. – Užsispyrusi puskraujė ir išdavikas. Nė iš vietos, Ašai! – riktelėjo jis broliui ir niūriai dėbtelėjęs pridūrė: – Tik pajudėk ir Traksis perkrims tavo numylėtąją puskrauję kaip riešutą. O tu nė mirktelėti nesuspėsi. Juk nenori, kad dar vieną mergiotę pražudytų viverno^21 nuodai?

Ašas jau buvo spėjęs išsitraukti kalaviją, bet išgirdęs Rovano žodžius išblyško kaip drobė ir sunerimęs pažvelgė į mane. Akyse blykstelėjo neviltis. Jis nuleido ginklą ir atsitraukė per žingsnį.

– Šaunuolis! Nesijaudink, viskas netrukus baigsis.

Rovanas pakėlė ranką ir iš medžių priedangos pasirodė būrys ginkluotų spygliuotųjų riterių. Mes atsidūrėme spąstuose.

– Mūšis ilgai nesitęs, – šypsodamasis pareiškė vyresnysis Ašo brolis. – Kai tik abejų rūmų kariaunos pails nuo beprasmių kautynių, juos puls Geležies karaliaus pajėgos ir dainelė bus sudainuota. Bet pirmiausia, – toliau kalbėjo jis pasisukęs į jaunėlį, – man reikia atgauti skeptrą. Nagi duokš jį man, broleli.

Ašas neramiai sujudėjo, tačiau jam už akių užbėgo Pakas. Jis stojo tarp Rovano ir Ašo, grėsmingai nusišypsojo ir pareikalavo:

– Lipk žemyn ir pamėgink pasiimti.

Rovanas kreivai šyptelėjo.

– O, Šaunusis Robinas! Girdėjau apie tave. Juk tai tu pražudei Arielą?

Pakas suraukė kaktą, bet jam dar nespėjus nieko atsakyti Rovanas vėl prakalbo:

– Kaip apmaudu, kad Ašas taip ir negalės tau atkeršyti. Bet patikėk manimi, vis tiek bus tikras smagumėlis. Traksi, – paliepė jis atsainiai mostelėjęs ranka, – nužudyk jį!

Vivernas sušnypštė, palenkė ilgą kaklą ir iššiepė aštrius dantis. Jis bauginamai vikriai lyg žaltys puolė į priekį, galingi žandikauliai sutaukšėjo tiesiai Pakui virš galvos.

Aš suklykiau, bet staiga Pakas virto lapų šūsnimi, kuri pasklido į visas puses, ir vivernas liko it musę kandęs. Jis pradėjo sukioti galvą, uosdamas orą ir ieškodamas pradingusios aukos. Netikėtai iš tankmės atplasnojo didžiulis varnas ir akmeniu krito ant jo. Kimiai kranksėdamas paukštis suleido nagus pabaisai į galvą ir kirto snapu į primerktą geltoną akį.

Vivernas sustugo, suplakė sparnais ir atsistojo piestu. Jis pradėjo purtyti galvą, mėgindamas nublokšti paukštį. Rovanas vos neišlėkė iš balno ir nusikeikęs įtempė pavadžius, bet pabaisa paklaiko iš skausmo. Aš nėriau po jos pilvu, pribėgau prie Ašo ir jis stipriai mane apkabino. Princo širdis pašėlusiai daužėsi. Jis nenuleido akių nuo Rovano.

Varnas nesiliovė kapoti ir draskyti nagais viverno, kol galiausiai pabaisos snukis apteko juodu skysčiu, o akys beveik išvarvėjo. Galiausiai paukštis pergalingai sukrankė, paliko auką ir atskrido prie mūsų. Plunksnų debesis pažiro į visas puses ir Pakas atgavo įprastą pavidalą. Kvatodamas jis atsistojo ant kojų ir išsitraukė durklus.

– Nužudykite juos! – subliuvo Rovanas vivernui ir riteriams, bet paklaikusi pabaisa, matyt, nusprendė, kad jai jau gana, ir pakilo į padangę. – Pribaikite visus iki vieno ir atimkite skeptrą! Neleiskite jiems visko sugadinti!

– Pasitrauk, – paprašė manęs Ašas.

Spygliuotieji riteriai pajudėjo mūsų link, supdami puslankiu. Jų buvo daugiau, nei iš pradžių maniau. Iš Laukmiškio plūdo vis nauji ir nauji. Ašas pasiruošė kautis, iškėlęs vienoje rankoje kalaviją, o kitoje skeptrą. Galbūt man vertėtų griebti skeptrą ir bėgti? Tačiau kai pažvelgiau į apačioje plytintį slėnį, net širdis apšalo. Ne. Iš tokios mėsmalės sveiko kailio neišneši.

Staiga dangų perskrodė ryškus grėsmingas žaibas. Tarp pirmo ir antro šviesos pliūpsnių spėjau pastebėti ant šlaito kažkokį baltą padarą. Iš pradžių pamaniau, kad tai žirgas, tačiau dar niekada neteko matyti tokio grakštaus ir puikaus gyvulio. Kita vertus, jis labiau priminė elnią. Tačiau ar gali elnias turėti liūto uodegą ir skeltas kanopas, kurios beveik neliečia žemės? Tarp padaro ausų įžiūrėjau ragą. Nuostabų ir kartu bauginantį. Anksčiau aš visai kitaip įsivaizdavau vienaragį. Jis pažvelgė į mane išmintingomis kaip pasaulis akimis. Krūptelėjau, tarsi būčiau jį pažinusi, tačiau pasklidas it sapnas prisiminimas akimirksniu pradingo.

„Mane atsiuntė Grimalkinas, – išgirdau galvoje švelnų lyg plunksnos plevenimas balsą. – Paskubėk, Megana Čeis!“

Vienaragis krestelėjo karčius, pradėjo leistis šlaitu ir pradingo man iš akių. Aš netikėtai supratau, ką turiu daryti.

Mudviejų akistata tetrūko keletą mirksnių. Pakas su Ašu vis dar stovėjo pasiruošę duoti atkirtį riteriams. Šie artinosi iš lėto, tarsi pasitikdami nepermaldaujamą lemtį.

– Ašai, – pašaukiau palietusi petį, – duok man skeptrą.

Jis atsisuko.

– Ką?

– Aš perduosiu jį Mebei. Tik sulaikykite trumpam riterius.

Ašas žvelgė į mane kankinamas abejonių. Aš suėmiau skeptrą ir sukandau dantis pajutusi deginamą šaltį.

– Aš viską padarysiu deramai, – patikinau.

– Ei, prince! – šūktelėjo Pakas. – Prisijunk prie manęs, kai tik galėsi!

Padangėje pasigirdo skvarbus klyksmas, mūsų link sklendė sparnuotas šešėlis. Grįžo vivernas su Rovanu.

– Ašai! – maldaujamai surikau.

Nors riteriai kone prisiartino, princas vis dar tvirtai spaudė skeptrą ir nenuleido nuo manęs akių, kuriose įžvelgiau baimingą abejonę ir nerimą, kad siunčia mane į tikrą pražūtį.

– Ašai, – sušnibždėjau ir suėmiau ranką. – Pasitikėk manimi.

Jis suvirpėjo ir linktelėjo. Aš paėmiau skeptrą ir pasitraukiau atatupsta. Princas vis dar vėrė mane nerimo sklidinomis akimis. Riteriai jau ketino pulti, virš medžių viršūnių griaudėjo viverno staugimas.

– Būk atsargi! – paprašė Ašas, sudėjęs į šiuos žodžius visus širdyje netelpančius jausmus.

Aš linktelėjau.

– Man nieko nenutiks.

Riteriai veržėsi į ataką. Ašas pasisuko į juos, ore suspindo kalavijo geležtė. Pakas sušuko ir puolė priešus. Skeptras degino man rankas. Aš pasileidau šlaitu žemyn.

Kalvos papėdėje manęs laukė vienaragis. Vos įžiūrėjau jį pro miglą. Tikras atrodė tik ragas. Širdis baimingai suspurdo krūtinėje. Nors stebuklingas padaras ramiai stovėjo, jaučiausi taip, tarsi artinčiausi prie tigro. Taikaus, prijaukinto, bet vis dėlto tigro. Juk vienaragis galėjo padėti snukį man ant kelių, o galėjo ir atsistoti piestu ar perverti ragu. Laimei, jis nedarė nieko panašaus, teberymojo kaip statula. Aš priėjau taip arti, kad net mačiau savo atspindį vienaragio akyse. Neišmaniau, ką čia pasakyti. „Gal paklausti, ar galėčiau užsiropšti ant nugaros?“ – svarsčiau mintyse.

Padangę perskrodė klaikus klyksmas ir mums virš galvų prašmėžavo viverno šešėlis. Vienaragis pasitraukė atatupstas, suglaudė ausis ir pradėjo drebėti. Mačiau, kad vos per plauką nepasileido bėgti. „Velnias, nebėra kada mąstyti!“ – pamaniau sau. Kraują stingdantis staugimas vėl artėjo. Aš nemokšiškai užsikabarojau ant vienaragio ir įsikibau į karčius.

Vos spėjau tai padaryti, jis vienu protu nesuvokiamu šuoliu perskrido per uolas. Mano širdis apmirė. O vienaragis nusileido ledinio lauko pakraštyje ir pradėjo dairytis tinkamiausio kelio. Prie mūsų urgzdamas prilėkė didžiulis šuo. Jo akys liepsnojo raudona ugnimi, liežuvis karojo iš baisių nasrų. Vienaragis mikliai atšoko ir spyrė užpuolikui kanopomis. Išgirdau sutraškant kaulus. Šuo sustugo ir šlubuodamas pradingo rūke.

– Nėra laiko daryti lanksto! – sušukau iš visos gerklės, tikėdamasi, kad vienaragis išgirs. – Mebė kitoje upės pusėje. Teks joti tiesiai!

Už mūsų pasigirdo riaumojimas. Vivernas įveikė šlaitą ir skrido tiesiai į mus. Ant nugaros pamačiau Rovaną su kardu rankoje, įsmeigusį į mane tūžmingą žvilgsnį.

– Pirmyn! – sušukau.

Vienaragis skardžiai sužvengė ir mes pasileidome į patį mūšio epicentrą.

Jis tarsi paukštis lėkė per virte verdančių kautynių lauką, išsilenkdamas pakeltų kalavijų, įveikdamas kliūtis. Mano viena ranka, kuria buvau tvirtai įsikibusi karčių, net drebėjo nuo įtampos, kitą degino skeptras. Aplink mus Žiemos ir Vasaros fėjūnai draskė ir badė vieni kitus, klykdami iš įtūžio, skausmo ir tikrų tikriausio kraujo troškimo. Mums dumiant į priekį man prieš akis šmėžavo kautynių vaizdai. Du troliai, nepaisydami į kūnus smingančių iečių, tvatijo kuokomis didžiausią pulką goblinų. Trys raudonkepuriai sučiupo cypiančią silfidę. Nekreipdami dėmesio į aštrius kaip skustuvo ašmenys sparnus, neūžaugos parvertė ją ir pradėjo badyti peiliais. Vasaros riteriai auksiniais ir žaliais šarvais žvangindami kalavijais kovėsi su Žiemos fėjūnais ir nors judėjo lengvai tarsi šokdami, nežemiškai gražius veidus buvo iškreipusi nuožmi neapykanta.

Tiesiai virš mūsų sukliegė vivernas ir vienaragis taip staigiai metėsi į šalį, kad aš vos nenusiritau žemėn. Vietoje manęs vivernas suleido lenktus nagus į gnomą. Barzdotas nykštukas klykdamas bandė ištrūkti. Šiurpdama iš siaubo mačiau, kaip vivernas šovė į dangų su grobiu, o netrukus išmetė jį tiesiog ant akmenų. Iš lėto apsklendusi ratą pabaisa vėl ėmė artintis prie mūsų.

Vienaragis puolė į priekį ir pradėjo vinguriuoti tarp besikaunančiųjų. Mane blaškė į šalis, širdis tirpo iš baimės. Aš taip stipriai spaudžiau kojomis nuostabaus ristūno šonus, kad jutau kiekvieną kaulelį. Vivernas neryžtingai palūkuriavo, paskui sustugo sielą stingdančiu balsu ir vėl akmeniu krito ant mūsų. Mano eiklusis žirgelis ir šįkart išsisuko, bet siaubūnas praskriejo labai arti – būčiau galėjusi paliesti smailius nagus.

Nelaimė tykojo vienaragio pačiame mūšio lauko viduryje, kai iki upės dar buvo likęs geras gabalas.

Čia virė pačios nuožmiausios kautynės. Abiejų karalysčių kariai, apsupti nesuskaičiuojamos daugybės žuvusiųjų ir sužeistųjų kūnų, žūtbūtinai dobė vieni kitus. Vienaragis vis taip pat sparčiai nardė šioje erzelynėje, tarsi žinodamas, kur atsiras tarpelis. Rovanas, ragindamas viverną, lipo mums ant kulnų. Kai mano skraiduolis trečią kartą išsisuko nuo kibių pabaisos nagų, iš sniego pusnies pakilo milžiniškas kaip kalnas monstras ir mostelėjo didžiule kuoka. Smūgis kliudė priekines kojas ir nuostabusis vienaragis laibai sužvengęs krito lyg pakirstas. Aš nulėkiau jam nuo nugaros ir klestelėjau į pusnį.

Viskas pradėjo skrieti aplink tarsi karuselėje, akyse aptemo, paskui vėl prašviesėjo. Mačiau pasklidus siluetus. Jie urzgė ir klykė, bet garsai, regis, atsklido iš labai toli: iškreipti ir duslūs.

Staiga išvydau priešais save piestu stovinčio vienaragio šešėlį. Paskui jis palietė kanopomis žemę, švystelėjo ragu ir vėl pradingo tarp besikaunančiųjų. Atsistojusi keturiomis pašaukiau jį, bet galūnės taip drebėjo, kad kritau kaip akmuo ir pradėjau kūkčioti iš bejėgiškumo. Vienaragis dar sykį pakilo. Dabar ant sniego baltumo šonų tamsavo kraujas, į sprandą buvo įsikibę kažkokie padarai. Rėkiau kepurnėdamasi iš pusnies, tačiau vienaragis tik sužvengė ir vėl pradingo. Šįkart galutinai.

Stengdamasi atgauti kvapą nusibraukiau ašaras. Staiga ant peties kažkas kaptelėjo. Pakėlusi akis pamačiau karpomis nusėtą goblino snukį. Nuo kreivų dantų tįso seilė. Goblinas išsiviepė ir apsilaižė lūpas blyškiu liežuviu.

– Gardus kąsnelis! – suspigo jis ir pabaksnojo man per ranką ieties kotu. – Įdomu, ar dar nenustipusi?

Aš svirduliuodama mėginau pakilti. Pajutau šleikštulį, akyse temo. Kad tik neprarasčiau sąmonės. Goblinas sušnypštė ir vėl pradėjo artintis. Siaubo apimta apsidairiau kokio nors ginklo. Vos už poros žingsnių gulėjo skeptras.

Goblinas iššiepė iltis, užsimojo ietimi ir tą akimirką jį visu svoriu užgriuvo iš aukštybių nusileidęs vivernas. Pabaisa tėškėsi su tokiu trenksmu, kad net žemė sudrebėjo. Į orą pakilo snaigių debesis. Drakonas suriaumojo ir pasisuko ketindamas pulti mane, o aš šliaužte nušliaužiau prie skeptro.

Kai tik paliečiau jį, ranką nupurtė elektros išlydis. Deginamas viverno alsavimas nutvilkė kaklą. Aš persiritau ant nugaros ir iškėliau skeptrą priešais save. Stebuklingoji lazda sužėrėjo, bet ne žydra, žalia ar auksine, o akinamai balta šviesa.

Iš jo galo išlėkė žaibas ir perskrodė pabaisai gerklę. Vivernas nulėkė į šalį, aplinkui pasklido susvilusios mėsos smarvė. Tą pačią akimirką mano viduje kažkas sudužo, tarsi kas būtų plaktuku sutrupinęs stiklą į nesuskaičiuojamą daugybę šukių. Mane užliejo galingas garsų, spalvų ir jausmų srautas. Kerai, taip ilgai kalinti manyje, galiausiai išsiveržė į laisvę, ir aš surikau.

Oras suvirpėjo. Nematoma banga pargriovė arčiausiai buvusius karius ir nusirito tolyn. Jaučiau baisų šleikštulį, bet nepaisydama jo pakilau ir stovėjau svirinėdama kaip girtas jūreivis. Mano suknelė virto purvinais skarmalais. Tarp pasklidų šešėlių neįžiūrėjau nei Oberono, nei Mebės, tačiau į mane buvo susmigę šimtai degančių akių, o ne mažiau kalavijų ir ilčių žibėjo pasiruošę sudraskyti į gabalėlius. Akivaizdu, kad man pavyko pelnyti visuotinį dėmesį.

Metų laikų skeptras pulsavo rankoje. Stipriau suspaudusi pakėliau jį virš galvos. Karius užliejo mirguliuojanti šviesa. Visi kaip vienas aiktelėjo ir atšlijo.

– Kur karalienė Mebė?! – sušukau, bet silpnas drebantis balsas beveik paskendo pašėlusiame riaumojime.

Niekas man neatsakė, tad pamėginau dar kartą:

– Aš esu Megana Čeis. Karaliaus Oberono dukra. Atėjau sugrąžinti Metų laikų skeptro.

Nuoširdžiai tikėjausi, kad karalienę ši žinia pasieks greitai, nes abejojau, ar dar ilgai išstovėsiu ant kojų. O apie tai, kaip reikės viską paaiškinti, nesinorėjo nė galvoti.

Karių pulkai iš lėto prasiskyrė. Padvelkė žvarba, kvėpuojant man iš burnos ėmė virsti garų tumulai. Prie manęs ant didžiulio balto žirgo artinosi Mebė. Suknelės palankai plaikstėsi vėjyje, palaidi plaukai krito ant pečių. Ristūnas skrido neliesdamas kanopomis žemės, iš šnervių virto garas. Prijojusi karalienė nukreipė į mane juodas it vidurnakčio akis.

– Čia tu, Megana Čeis, – iškošė ji.

Nuostabiame veide nesujudėjo nė raumenėlis ir aš pasijutau nejaukiai. Išvydusi mano rankoje stebuklingąjį skeptrą ji šaltai ir grėsliai šyptelėjo.

– Kaip matau, atnešei tai, kas man priklauso. Vadinasi, Vasaros rūmai pripažįsta savo kaltę?

– Ne, – užginčijo skambus balsas, man nė nespėjus praverti burnos, – Vasaros rūmai čia niekuo dėti. Neskubėkite daryti išvadų, valdove Mebe.

Prie mūsų ant bėro auksakarčio žirgo prisiartino Oberonas. Jį supo elfų riterių palyda. Stebuklingi karaliaus šarvai, supinti iš žievės ir kaulų, žėrėjo smaragdu ir auksu, galvą puošė šalmas su elnio ragais.

Man labai palengvėjo pamačius Miško valdovą, bet visas džiaugsmas akimirksniu išgaravo, kai sutikau šaltą žalių akių žvilgsnį.

– Kaip sakiau jums anksčiau, karaliene Mebe, aš su tuo visai nesusijęs, – toliau kalbėjo jis, kreipdamasis į Žiemos valdovę, tačiau vis dar tebežiūrėdamas į mane. – Nesiunčiau savo valdinių pagrobti skeptro. O jūsų kaltinimai tebuvo dingstis pradėti karą.

– Tuščios kalbos, – atkirto Mebė ir grėsmingai dėbtelėjusi į mane nusišypsojo. Aš pasijutau kaip užspeista triušė. – Vasaros rūmai vis tiek kalti dėl to, kas nutiko. Galbūt jūs išties nieko nežinojote apie skeptrą, tačiau dukra pripažįsta savo kaltę sugrąžindama tai, kas man teisėtai priklauso. Matyt, ji tikisi mano gailestingumo? Ar aš teisi, Megana Čeis?

Ir Žiemos, ir Vasaros fėjūnai susigūžę pasitraukė ir aš būčiau mielai pasekusi jų pavyzdžiu.

– Ne, – išdrožiau jausdama gręžte gręžiančius skvarbius abiejų valdovų žvilgsnius. – Turiu galvoje... ne aš pagrobiau skeptrą.

– Meluoji! – suriko Mebė, nušoko nuo žirgo ir prisiartino prie manęs.

Atpažinau pamišėlišką blizgesį valdovės akyse ir širdis nusirito į kulnus.

– Esi tik niekinga mirtingoji, o visi tavo žodžiai – grynas melas. Tu nuteikei prieš mane sūnų. Privertei jį pakelti ranką prieš brolį. Pasprukai iš Tir Na Nogo ir susiradai prieglobstį atstumtosios Linansidhės irštvoje. Gal pasakysi, kad tai netiesa, Megana Čeis?

– Tiesa, bet..

– Tu buvai rūmų sosto menėje, kai nuo priešo rankos krito mano vyriausiasis sūnus. Tačiau tavęs užpuolikai kažkodėl nė pirštu nepalietė. Kaip tau pavyko išsigelbėti, jeigu už to neslypi Vasaros rūmų klasta?

– Jau sakiau, kad...

– Jeigu ne tu pagrobei Metų laikų skeptrą, kas tai padarė?

– Geležies fėjūnai! – nekantriai sušukau.

Man nederėjo karščiuotis, bet staiga pajutau klaikią nuoskaudą, be to, buvau sutrikusi ir vos laikiausi ant kojų iš nuovargio. O dar prisiminiau Geležinį arklį, kurį palikau sudarkytą ant cementinių grindų, ir vienaragį, kurį sudraskė mano akyse. Mes tiek padarėme, tiek išgyvenome, o ši nelemta kvaiša dar drįsta kaltinti mane melu! Na jau ne! Užtenka!

– Aš nemeluoju, velniai griebtų! Todėl užsičiaupkite ir išklausykite, ką pasakysiu! Geležies fėjūnai nužudė Seidžą ir pagrobė skeptrą. Visa tai aš mačiau savo akimis! O dabar jų kariauna slepiasi netoliese ir laukia palankios progos užpulti jus iš pasalų. Šiam tikslui jie ir buvo pagrobę skeptrą. Kai tik išžudysite vieni kitus, jie pakils į ataką ir iš jūsų karalysčių liks tik šlapia vieta

Mebės akys sustiklėjo. Ji pakėlė ranką ir aš supratau, kad man galas. Apšaukti fėjūnų karalienę ir likti nenubaustai... Vis dėlto Mebė nespėjo paversti manęs vaisiniais ledais su pagaliuku, nes prie mūsų prišoko karalius Oberonas.

– Palaukite, valdove Mebe, – tyliai paprašė jis.

Žiemos karalienė įsmeigė į jį tūžmingą žvilgsnį, bet Miško karalius nė trupučio neišsigando.

– Nesikarščiuokite. Juk ši mergaitė, šiaip ar taip, mano dukra, – toliau kalbėjo jis ir pasisukęs į mane pridūrė: – Megana Čeis, atiduok skeptrą karalienei Mebei ir baikime šį reikalą.

„Su didžiausiu malonumu!“ – surikau mintyse. Priėjau prie Žiemos karalienės ir abiem rankomis ištiesiau jai skeptrą. Degiau iš nekantrumo kuo greičiau juo atsikratyti. Kad ir kokios jėgos slypi šiame daikčiuke, jis nė iš tolo nevertas, jog dėl jo būtų pralieta tiek kraujo. Akimirką Žiemos karalienė žvelgė į mane šaltu neįskaitomu žvilgsniu. Aš stypsojau nei gyva, nei mirusi. Pagaliau ji oriai paėmė skeptrą ir per mūšio lauką nuvilnijo neapsakomo palengvėjimo atodūsis. Viskas baigta. Skeptras sugrįžo teisėtiems savininkams. Karas baigėsi.

– O dabar, Megana Čeis, – paragino Oberonas, kai triukšmas kiek aprimo, – papasakok mums viską iš eilės.

Aš taip ir padariau kaip išmanydama. Išklojau, kaip Tercijus nužudė Seidžą ir pagrobė skeptrą. Neužmiršau paminėti spygliuotųjų riterių, kurie norėjo tapti geležies fėjūnais. Vaizdingai papasakojau, kaip Grimalkinas vedė mus per Gervuogių sąžalynus, kaip atsidūrėme Linansidhės rūmuose ir ji sutiko mums padėti. Galiausiai atėjo eilė Virusei, kuri norėjo nukariauti visą Niekadaniekada, išklojau, kaip mes ją suradome ir atkovojome skeptrą.

Tiesa, nė žodeliu neužsiminiau apie Geležinį arklį. Juk jo indėlio ir kilnios aukos vis tiek niekas nebūtų įvertinęs. Visų akyse jis tebuvo priešas, o aš nenorėjau, kad mane laikytų geležies fėjūnų sąjungininke. Kai baigiau pasakoti, aplinkui stojo mirtina tyla. Buvo girdėti tik vėjo kauksmas virš slėnio.

– Būti negali, – šaltai iškošė Mebė, tačiau buvo akivaizdu, kad beprotiškas karalienės įtūžis atlėgo.

Sugrąžinusi skeptrą aš bent trumpam ją nuraminau.

– Kaip geležies fėjūnams pavyko nepastebėtiems įsigauti į mano rūmus, o paskui pasprukti? Kodėl niekas jų nematė? – pradėjo svarstyti ji.

– Paklauskite Rovano, – pasiūliau ir minia suvilnijo. – Juk jis susimokęs su jais.

Mebė sustingo. Žemė po jos kojomis pasidengė leduku ir man net nugara pagaugais nuėjo.

– Ką tu pasakei, puskrauje?

Aš pakėliau akis į Oberoną ir pamačiau, jog jis taip pat manimi netiki. Buvo akivaizdu, kad valdovo kantrybė senka ir netrukus neteksiu jo paramos. Jeigu jau apkaltinau Žiemos princą išdavyste, reikėjo nedelsiant pateikti svarių įrodymų. Kitaip net tėvas manęs nebeapgins.

– Rovanas susimokęs su geležies fėjūnais, – pakartojau žiūrėdama, kaip ledas žaižaruodamas artėja prie mano kojų. – Jo vadovaujami spygliuotieji riteriai irgi. Jie... jie nori tapti atsparūs geležiai. Jie mano, kad...

– Pakaks! – sustugo Mebė ir visi, išskyrus Oberoną, krūptelėjo. – Kur įrodymai, puskrauje?! Nesitikėk, kad aš kaip niekur nieko patikėsiu šlykščiais kaltinimais. Tu viso labo mirtingoji, o jūsų padermė meluoja išsijuosusi! Sakai, mano sūnus išdavė savo dvariškius ir tėvynainius, stojo tų šunsnukių geležies fėjūnų, kurių, beje, niekas iki šiol taip ir nematė, pusėn?! Puiku! Įrodyk, kad taip ir buvo! – Ji bedė į mane pirštu. Akys pergalingai suspindo. – Jeigu nepavyks, vadinasi, tu apšmeižei karališkąją šeimą ir už tai būsi deramai nubausta!

– Aš ne...

Staiga pasigirdo vis stiprėjantis šurmulys. Minia prasiskyrė duodama kelią trims fėjūnams. Aš pamačiau Ašą ir Paką. Juodu buvo niūrūs, purvini ir kruvini. Prisiartinę prie karalienės jie parklupdė jai prie kojų spygliuotąjį riterį. Pakas atsikrenkštė, atlošė pečius ir nusibraukęs nuo lūpų kraują pareiškė:

– Štai jums įrodymas.

Oberonas kilstelėjo antakį.

– Šaunusis Robinai, – grėsmingai prabilo jis ir man per nugarą perbėgo šiurpas, o Pakas prisimerkė. – Malonėk pasakyti, ką visa tai reiškia!

Mebė nusišypsojo.

– Ašai, – apsimestinai meiliai kreipėsi ji į sūnų, – kaip netikėta matyti tave Vasaros puskraujės ir peštuko Robino draugijoje! Kiek suprantu, čia dar ne visos tavo nuodėmės, branguti?

– Jūsų didenybe, – prabilo sunkiai alsuodamas Ašas, atsistojęs priešais karalienę ir verdamas ją griežtu ir ryžtingu žvilgsniu, – princesė sako tiesą. Rovanas išdavė mus. Jis pasiuntė savo riterius tarnauti geležies fėjūnams ir įsileido į rūmus priešus. Be to, pražudė brolį. Jeigu ne Šaunusis Robinas ir Vasaros princesė, būtume amžiams praradę skeptrą ir atsidūrę Geležies karaliaus nelaisvėje.

Mebė primerkė akis. Princas žingtelėjo atgal ir pasisuko į dejuojantį belaisvį.

– Jeigu jums, mano valdove, kyla abejonių, išklausykite šį riterį. Manau, jis išklos viską kaip per išpažintį.

– Kuriems galams, – netikėtai įsiterpė Pakas ir prisiartinęs prie belaisvio pridūrė: – Yra dar paprastesnis būdas.

Jis primynė keliu fėjūnui krūtinę, šis pakėlė rankas gindamasis ir Pakas nutraukė jam nuo rankos pirštinę.

Aplink kaipmat pasklido nuodingas geležies tvaikas ir paklaikusius smalsuolius lyg vėjas nupūtė. Kario ranka buvo pajuodusi ir išdžiūvusi, oda nubyrėjo nuo kaulų tarsi pelenai. Ant ilgo bevardžio piršto ryškiai švytėjo žiedas.

– Štai! – šūktelėjo Pakas, paleido ranką ir pasitraukė. – Tikiuosi, tai pakankamas įrodymas? Kiekvienas iš šių niekšų mūvi tokį žiedą ir mada čia niekuo dėta. Jeigu norite įsitikinti, apžiūrėkite nukautųjų kūnus kalvos viršūnėje. O šitą mes palikome gyvą, kad papasakotų karalienei apie savo ambicingus planus.

Mebė nukreipė į riterį stingdantį žvilgsnį. Šis susigūžė ir sumurmėjo:

– Jūsų didenybe, aš paaiškinsiu. Tai Rovanas dėl visko kaltas! Mes tik paklusome jo įsakymams. Princas įtikino mus, kad tai vienintelis būdas išsigelbėti. Būkite gera, pasigailėkite, aš nenorėjau... Maldauju, ne!..

Tačiau Mebė jau iškėlė ranką. Sušvito žydra šviesa ir riterį kaipmat sukaustė ledinis šarvas. Nelaimėlis dar bandė įkvėpti, bet perregimas luobas padengė veidą ir uždusino riksmą. Aš sudrebėjau ir nusisukau.

– Jis man viską papasakos vėliau, – pareiškė Mebė ir grėsliai nusišypsojo. Atrodė, jog ji kalbasi ne su mumis, o pati su savimi. – O taip! Jis dar maldaute maldaus, kad jį išklausyčiau!

Ji pakėlė akis, kurios buvo ne mažiau klaikios nei balsas.

– Kur Rovanas?

Minia pradėjo dairytis ir šnabždėtis. Aš dėbtelėjau į negyvą viverną, kėpsantį netoliese. Iš pražiotų nasrų tebevirto dūmai. Sudrebėjusi nusukau žvilgsnį. Atsakymas ir taip buvo aiškus: Rovanas paspruko. Niekadaniekada jo ir pėdos ataušo. Jis pasiprašys prieglobsčio pas geležies fėjūnus ir ten tęs juodus darbus, bandydamas tapti tokiu kaip jie.

Dar po kelių akimirkų ir kiti, regis, sumojo, kad princo nėra mūšio lauke.

– Valdove Mebe, – prabilo Oberonas ir atlošė pečius, – paaiškėjus naujoms aplinkybėms, siūlau skelbti paliaubas. Jeigu Geležies karalius išties ketina mus pulti, norėčiau, kad mano kariauna deramai pailsėtų ir pasiruoštų kautynėms. Mes dar pasikalbėsime apie viską vėliau, o dabar aš vedu savo valdinius į Arkadiją. Megana, Robinai, – pašaukė jis linktelėjęs mūsų pusėn, – mums metas.

Aš vogčiomis dirstelėjau į Ašą. Jis vos pastebimai nusišypsojo man džiaugdamasis laiminga baigtimi. Tačiau Mebė, regis, nebuvo linkusi su manimi atsisveikinti.

– Neskubėkite, mielasis Oberonai, – sumurkė ji spinduliuodama iš pasitenkinimo ir man sustojo širdis. – Jūs kai ką užmiršote. Jūsų dukra privalo paklusti mūsų karalysčių įstatymams. Ji privalo atsakyti už tai, kad nuteikė sūnų prieš mane.

Karalienė bedė mano pusėn skeptru ir per minią nuvilnijo tūžmingas šurmulys.

– Aš nubausiu ją už tai, kad apgavo princą ir įkalbėjo padėti pabėgti iš Tir Na Nogo.

– Megana neketino bėgti, – aiškiai nuskambėjo pro triukšmą žemas Ašo balsas.

Aš išraiškingai dėbtelėjau į jį ir papurčiau galvą, bet jis tęsė:

– Tai aš kaltas, nes nusprendžiau ją išvesti iš mūsų karalystės. Taigi princesė niekuo dėta.

Mebė atsisuko į sūnų, žvilgsnis tapo šiltesnis. Ji su atlaidžia šypsena pamojo pirštu ir princas kaipmat paklusęs prisiartino, nors ir gniauždamas kumščius.

– Ašai, – suburkavo karalienė, – mano vargšas berniuk. Rovanas man papasakojo apie judviejų susidūrimą, bet suprantu, kad turėjai priežasčių taip pasielgti. Tik kodėl tu išdavei mane?

– Nes myliu ją, – akimirksniu tyliai, tačiau be galo ryžtingai atsakė jis, tarsi seniai būtų apsisprendęs.

Širdis apmirė, aiktelėjau iš netikėtumo, bet mano balsą nustelbė siaubo ir nuostabos kupini riksmai. Visi aplinkui puolė šnabždėtis ir burbėti. Fėjūnai unkštė, šnypštė, šiepė iltis, lyg norėdami pulti princą, tačiau nedrįso to daryti karalienės akivaizdoje.

Mebė neparodė nuostabos, tačiau lūpose sušvitusi šypsena buvo šalta ir negailestinga kaip peilio ašmenys.

– Tu myli ją? Puskrauję? Vasaros karaliaus dukrą?

– Taip.

Pajutau beprotišką norą pripulti prie Ašo, širdį sugniaužė begalinis skausmas. Jis atrodė toks vienišas karalienės ir tūkstantinės įtūžusių fėjūnų minios akivaizdoje. Kalbėjo bejausmiu ir nuolankiu balsu, tarsi būtų užspeistas į kampą, susitaikęs su likimu ir nieko gero nebesitikėtų. Jau norėjau žengti jo pusėn, bet Pakas sugriebė už rankos ir papurtė galvą. Žaliose akyse išvydau perspėjimą.

– Ašai, – sumurkė karalienė ir paglostė skruostą, – iš akių matau, kad tu visiškai sutrikęs. Juk iš tiesų nenori to, tiesa? Tik ne po Arielos.

Princas nieko neatsakė. Mebė atsitraukė, skvarbiai pažvelgė į sūnų ir iškošė:

– Juk tu žinai, ką turi daryti?

Ašas linktelėjo.

– Aš turiu prisiekti, – sušnabždėjo jis, – kad daugiau niekada nesusitiksiu ir nesikalbėsiu su princese, nutrauksiu visus santykius su ja ir grįšiu į Žiemos rūmus.

– Taip, – vos girdimai patvirtino Mebė.

Man plyšte plyšo širdis. Jeigu jis prisieks, viskas bus baigta. Juk fėjūnai nieku gyvu nesulaužo priesaikos.

– Prisiek, – sušnabždėjo Mebė, – ir aš viską tau atleisiu. Tu sugrįši į Tir Na Nogą. Gyvensi rūmuose ir tapsi sosto įpėdiniu, nes Seidžas nebegyvas, o Rovanas man irgi miręs. – Karalienė pakštelėjo sūnui į skruostą ir atsitraukė. – Tu esi paskutinis Žiemos karalystės princas. Metas sugrįžti į namus.

– Aš...

Ašas pirmą kartą sudvejojo. Jis ilgesingai pažvelgė į mane, maldaudamas atleisti. Aš pajutau, kaip gerklę užspaudė ašaros, ir nusisukau iš paskutiniųjų mėgindama jas sulaikyti. Neturėjau jėgų klausytis žodžių, kurie visam laikui atims jį iš manęs.

– Aš negaliu prisiekti, – ištarė princas.

Mūšio lauką apgaubė spengianti tyla. Pakas apstulbęs apmirė. Aš prikandau lūpą ir atsisukau netikėdama savo ausimis. Ašas žvelgė į karalienę ramiai, o jos veidas tapo panašus į klaikią sustingusią kaukę.

– Atleiskite, jūsų didenybe, – toliau kalbėjo Ašas truputį virpančiu balsu. – Aš negaliu... Aš neatsižadėsiu jos, nes ką tik suradau.

Nebepajėgdama suvaldyti užplūdusių jausmų aš išsiveržiau iš Pako gniaužtų ir puoliau prie Ašo. Negalėjau leisti, kad jis vienas gintų mūsų meilę. Tačiau kelią pastojo Oberonas. Karalius pakėlė ranką ir stūksojo nepajudinamas tarsi kalnas.

– Nesikišk, dukra, – tyliai perspėjo jis. – Tai tik Žiemos princo ir jo karalienės reikalas. Jie patys turi nuspręsti.

Sutrikusi rijau akimis Ašą su motina. Po jos kojomis žemę sukaustė ledas. Mebė sustingo lyg tobula skulptūra, krutėjo vien tik lūpos. Ji neatitraukdama akių žiūrėjo į sūnų.

– Juk žinai, kas tavęs laukia, jeigu atsisakysi prisiekti.

Gal princas ir jautė baimę, bet niekuo neišsidavė.

– Žinau, – teištarė pavargusiu balsu.

– Jų pasaulis praris tave. Tu palengva ištirpsi jame. Neišgyvensi atskirtas nuo Niekadaniekada. Nesvarbu, kiek praeis metų, – vieni ar tūkstantis, bet tu vis tiek iš lėto sunyksi.

Karalienė prisiartino prie princo ir mostelėjo skeptru mano pusėn.

– Mergiūkštė su saule negyvens, Ašai. Ji viso labo mirtingoji. Susens, nuvys, numirs, o jos siela atsidurs ten, kur tau kelio nėra. Tu liksi vienas ir tol klajosi po mirtingųjų pasaulį, kol pats tapsi tik prisiminimu. O toliau, – iškošė Mebė ir atgniaužusi kumštį parodė tuščią delną, – nieko! Per amžius.

Ašas neatsakė, o man tarsi valktis nuo akių nukrito. Pajutau kartėlį ir gėdą. Kaipgi anksčiau apie tai nepagalvojau? Grimalkinas buvo sakęs, kad atsidūrę toli nuo Niekadaniekada fėjūnai pasmerkia save pražūčiai. Jie palengva nyksta, kol dingsta be pėdsakų. Ir Tiaotinė man apie tai kalbėjo Žiemos rūmuose, tik aš nesiklausiau. Nors visą laiką apie tai žinojau, nenorėjau tikėti. O gal paprasčiausiai vengiau šios minties?

– Suteikiu tau paskutinę galimybę, prince, – vėl atsitraukusi nuo sūnaus lediniu balsu ištarė Mebė, tarsi kalbėtų su nepažįstamuoju. – Duok iškilmingą priesaiką arba keliauk į mirtingųjų pasaulį, kur tavęs laukia pražūtis. Pasirink.

Ašas pažvelgė į mane skausmo ir apgailestavimo kupinu žvilgsniu. Nuo jo akyse šviečiančios aistros man užkando žadą.

– Aš jau pasirinkau.

– Tegul bus taip, kaip nori tu, – sušnabždėjo Mebė. Jeigu anksčiau jos balsas atrodė šaltas, tai dabar tiesiog stingte stingdė.

Karalienė mostelėjo skeptru ir sugriaudėjus perkūnijai ore atsirado plyšys. Jis vis platėjo kaip rašalo dėmė ant popieriaus, kol virto netaisyklinga arka. Už jos bolavo gatvės žibintai, šniokšdamas pylė lietus ir merkė šaligatvį. Iki mūsų atsklido šlapio asfalto kvapas.

– Nuo šiol, – sugriaudėjo Mebė ir jos balsas apskriejo mūšio lauką, – princas Ašas laikomas išdaviku ir atstumtuoju! Jam bus uždaryti visi takai ir prieigos į Niekadaniekada. Mirtis jam, jei kada nors išdrįs peržengti jos sienas! – Ji nuvėrė princą paniekinamu piktu žvilgsniu. – Tu man daugiau ne sūnus! Nešdinkis!

Ašas neištarė nė žodžio, tik apsisuko ir nužingsniavo prie arkos, išdidžiai iškėlęs galvą. Tako pabaigoje jis kiek pamindžikavo, veidą apniaukė baimė, bet sukando dantis ir neatsisukdamas žengė po arka.

– Ašai, palauk!

Aš tarsi strėlė prašvilpiau pro Oberoną ir puoliau bėgti taku. Fėjūnai suskato šnypšti ir urgzti, Pakas šaukė grįžti, bet aš nesiklausiau. Mebės veidą iškreipė negailestinga šypsena ir ji pasitraukė duodama man kelią.

– Megana Čeis!

Miško valdovo balsas nuaidėjo tarsi rimbo smūgis. Žemę sudrebino perkūnija.

Aš sustingau per kelis žingsnius nuo arkos. Taip arti, kad pro lietaus uždangą puikiai mačiau tamsią gatvę ir pasklidus namų kontūrus.

Karalius prabilo grėsmingai tyliu balsu. Jo akys švytėjo tarsi gintarinės iš lėto krintančio sniego fone.

– Mūsų pasaulio įstatymai nepajudinami, – perspėjo Oberonas. – Žiemos ir Vasaros karalystės turi daug bendro, bet tarpusavio meilei nėra vietos. Jeigu išeisi, dukra, visi takai užsidarys ir tau.

Širdis apmirė. Štai ir Oberonas manęs atsižada. Panorau nusikvatoti jam į veidą. Juk mano namai ne čia. Aš neprašiau tokio likimo. Niekada neketinau kištis į jų gyvenimą, tapti jų pasaulio dalimi. Tegul išvaro! Kas man darbo?!

„Neapgaudinėk savęs, – pasakiau sau mintyse ir pajutau, kaip sugėlė širdį. – Juk tu pamilai šį pasaulį. Buvai pasiryžusi atiduoti viską, kad tik jį išgelbėtum. Nejaugi dabar nori išeiti ir pamiršti apie jį?!“

– Megana! – pašaukė Pakas ir žingtelėjęs į priekį pradėjo maldauti: – Nedaryk šito, pasilik, kitaip aš nebegalėsiu ateiti tau į pagalbą. Lik čia. Su manimi.

– Negaliu, – sušnabždėjau. – Atleisk, Pakai. Aš myliu tave, bet turiu taip pasielgti.

Mačiau, kaip persikreipė jo veidas. Pakas nusisuko. Mane pervėrė kaltė, tačiau turėjau pripažinti: pasirinkimas visada buvo aiškus.

– Atleiskite man, – tyliai paprašiau jų visų ir pasisukau į arką.

„Aš čia svetima, – pasakiau sau mintyse. – Sapnas baigėsi, metas namo.“

– Ar tikrai pasirinkai, Megana Čeis? – ramiu balsu be apgailestavimo šešėlio pasiteiravo Oberonas ir pridūrė: – Jeigu išeisi paskui jį iš fėjūnų šalies, daugiau niekada į ją nebesugrįši.

Kažkodėl šis ultimatumas tik padėjo lengviau apsispręsti.

– Vadinasi, taip ir bus, – tyliai atsakiau ir žengiau po arka, visiems laikams palikdama Niekadaniekada.

21 Didžiulis piktas padaras su drakono galva, roplio kūnu, dviem kojomis ir dygliuota galva.

Epilogas

Namai namučiai

Vos tik nužengiau ant šaligatvio, mane pradėjo plakti lietus. Šaltas, šlapias, šlykštus ir be galo savas. Paprasčiausias lietus. Virš galvos švystelėjo žaibas: irgi paprastas, baltas, o ne sukeltas fėjūnų valdovo rūstybės. Suknelė prilipo prie kūno. Tik lietaus ir tetrūko, kad ji būtų visai sugadinta. Bet aš nebesukau dėl to galvos. Juk kelionė į Niekadaniekada baigėsi. Daugiau nebebus jokių kerų, užkeiktų valgių ir panašių raganiškų burtų. Viskas baigta.

Žinoma, išskyrus vieną dalyką.

– Ašai! – šūktelėjau mėgindama ką nors įžiūrėti pro tamsą ir lietų, nes dėl plieskiančių žibintų nieko nesimatė vos per kelis žingsnius. – Ašai, aš čia! Kur tu pradingai?!

Tuščia gatvė mane išgąsdino. O jeigu jis pamanė, kad neatseksiu paskui? O jeigu nuėjo, pradingo lietuje nė neatsisukęs, nusprendęs, kad buvo paliktas likimo valiai svetimame pasaulyje?

– Ašai! – bėgdama šaligatviu puoliau šaukti nuo ašarų drebančiu balsu. – Ašai!

– Neplyšok taip, išbudinsi visą miestą.

Aš atsisukau. Ten, kur vos prieš kelis mirksnius buvo slaptas takas, stovėjo sulytas Ašas, susikišęs rankas į kišenes. Šlapios plaukų sruogos krito ant akių. Žibinto skleidžiama šviesa virš galvos panėšėjo į aureolę. Bet man Ašas dar niekada nebuvo toks tikras kaip šią akimirką.

– Tu čia, – tyliai sumurmėjo jis, tarsi netikėdamas, balse išgirdau palengvėjimą.

Prisiartinau šypsodamasi pro ašaras.

– Nejaugi manei, kad pasiliksiu tenai?

– Tikėjausi, kad ateisi, – atsiliepė Ašas ir žingtelėjęs į priekį tvirtai suspaudė glėbyje.

Aš sukišau rankas po paltu, stipriai apkabinau savąjį princą ir užmerkiau akis. Lietus pliaupė kaip iš kibiro, gatve pravažiavo automobilis ir mus aptaškė, bet aš nenorėjau nė pajudėti. Ašo glėbyje būčiau galėjusi stovėti visą amžinybę.

Galiausiai jis atšlijo, nors vis dar nepaleido manęs.

– Na? – paklausė verdamas mane sidabro pilkumo akimis. – Ką dabar darysime?

– Nežinau, – prisipažinau ir sudrebėjau, kai Ašas nubraukė šlapių plaukų sruogą nuo skruosto. – Matyt, man laikas namo, nes mama su Luku iš proto eina. O ką veiksi tu?

Jis trūktelėjo petį.

– Tau spręsti. Juk išeidamas iš Niekadaniekada apie nieką negalvojau, išskyrus tave. Jeigu nori, kad būčiau šalia, tik pasakyk.

Ašaros aptemdė akis. Prisiminiau Rovaną, Geležinį arklį ir apsišaukėlio Geležies karaliaus kariauną, kuri tebekelia didžiulę grėsmę fėjūnų šaliai. Mintijau apie Linansidhę ir Čarlzą, kuris liko Antgamtėje. Ateis laikas ir aš būtinai jį išvaduosiu. O Tamsybių mūzai teks atsakyti už tai, kad atėmė iš manęs tėvą. Tačiau dabar šiame gyvenime man tereikia vienintelio Žiemos princo. Štai jis stovi greta ir žvelgia su tokia meile, kad širdis tiesiog netelpa krūtinėje.

– Neišeik, – sušnibždėjau tvirtai apkabinusi jį. – Niekada daugiau manęs nepalik. Pažadėk, kad būsi su manimi. Amžinai.

Žiemos princas vos pastebimai šyptelėjo ir pabučiavęs į lūpas ištarė:

– Pažadu.

Content

Кагава Джули Gelezies princese.