Кагава Джули

Geležies.karalienė

Versta iš: Julie Kagawa,

The Iron Queen,

Harlequin Teen, 2011

© Julie Kagawa, 2011

Šis leidinys publikuojamas

pagal sutartį su

„Harlequin Enterprises

II B.V. / s. à. r. l.

Iš anglų kalbos vertė

Elzė Tilindytė

Redagavo

Indrė Viliūnaitė

Visos teisės į šį kūrinį saugomos, įskaitant teisę

atkurti visą arba iš dalies bet kokia forma.

Visi šios knygos personažai yra išgalvoti.

Bet koks panašumas į tikrus asmenis, gyvus ar

mirusius, yra visiškai atsitiktinis.

© Elzė Tilindytė, vertimas iš anglų kalbos, 2013

© Živilė Adomaitytė, knygos dizainas, 2013

© HQN, viršelio nuotrauka

© „Svajonių knygos“, 2013

ISBN 978-609-406-607-8

Ištikimiausioms Ašo gerbėjoms Erikai ir Geilei. Taip pat Nikui, kuris visada mane įkvepia

PIRMA DALIS

2

Apie simbolius ir kapinių demonus

Kiekvienas save gerbiantis Naujojo Orleano ekskursijų vadovas nuoširdžiai patars jums nesibastyti po šį miestą vidurnaktį. Pačioje Prancūzų kvartalo širdyje, kur pilna gatvės žibintų ir turistų, dar daugmaž saugu, tačiau atkampesniuose skersgatviuose knibždėte knibžda plėšikų, galvažudžių ir kitokių naktinių perėjūnų.

Tačiau manęs mirtingųjų pasaulio grobuonys negąsdino. Juk jie negalėjo mūsų matyti. Tik kažkoks žilagalvis valkata mums einant pro šalį prisispaudė prie sienos ir monotoniškai sumurmėjo:

– Ne čia, ne čia.

Visa bėda, kad tamsoje lindėjo ir daugiau padarų: iš kitos gatvės pusės mus smalsiai nulydėjo akimis pamišėliškai išsiviepusi fuka^2, pasivertusi ožka, paskui keletą kvartalų sekė raudonkepurių^3 šutvė, kol nusivylusi patraukė ieškoti lengvesnio grobio. Naujasis Orleanas, regis, lyg tyčia sukurtas fėjūnams, nes kupinas paslapčių, legendų ir senų tradicijų, kurios atvilioja čionai būrius atstumtųjų.

Ašas neatsiliko nuo manęs nė per žingsnį it nebylus budrus šešėlis, vieną ranką tarsi netyčia uždėjęs ant kalavijo rankenos. Ir žvilgsnis, ir aplink sklindantis šaltis, ir griežta veido išraiška, regis, sakyte sakė: laikykitės atokiau. Nors dabar jis jau ne Žiemos rūmų princas, bet vis tiek galingas kariūnas ir karalienės Mebės sūnus, tad retas būtų išdrįsęs jį užkabinti.

Bent jau aš taip save raminau, kai mudu sparčiai žingsniavome į pačią Prancūzų kvartalo gilumą, artėdami prie tikslo. Staiga kelią siauroje gatvelėje pastojo ta pati raudonkepurių gauja, kuri, pasirodo, nepaliko mūsų ramybėje, kaip aš tikėjausi. Kresni plačių pečių paniurę nykštukai buvo užsimaukšlinę kraujo pritvinkusias kepures, tamsoje blizgėjo akelės ir aštrios iltys.

Ašas sustojo, staigiai stumtelėjo mane sau už nugaros ir išsitraukė kalaviją. Skersgatvį nušvietė blausi žydra šviesa. Aš suspaudžiau kumščius, visomis juslėmis traukdama į save ore tvyrančius kerus, vienu metu spinduliuojančius ir baimę, ir grėsmę, ir prievartos nuojautą. Bet kai tik pamėginau jais pasinaudoti, vėl sukilo šleikštulys ir pradėjo svaigti galva, todėl turėjau sukaupti visas jėgas, kad išsilaikyčiau ant kojų.

Akimirką kitą niekas nepajudėjo iš vietos.

Paskui Ašas niūriai krenkštelėjo ir žengė į priekį.

– Galime čia stypsoti nors ir visą naktį, – pareiškė jis, įsmeigęs žvilgsnį į patį stambiausią neūžaugą: vienaakį, apsirišusį galvą dėmėta raudona skarele. –O gal jūs norite, kad pradėčiau skerdynes?

Vienaakis plėšriai išsiviepė.

– Pasitrauk, prince, – kimiai suurzgė jis. – Tau klausimų neturime. – Neūžauga šniurkštelėjo ir nusibraukė kumpą nosį. – Išgirdome, kad judu pasirodėte mieste, ir norėjome persimesti žodeliu kitu su panele.

Aš sunerimau. Negalėjau pakęsti raudonkepurių, nes bent jau tie, su kuriais teko susidurti, nuolat bandė mane pagrobti, kankinti arba suėsti. Šie padarai garsėjo kaip samdomi Žiemos rūmų galvažudžiai, o atstumtieji iš jų tarpo tikriausiai dar blogesni. Nenorėjau turėti su jais jokių reikalų.

Ašas, nenuleisdamas akių nuo neūžaugų ir vis dar iškėlęs kalaviją, laisvąja ranka susirado manąją.

– Gerai. Klokite, ko jums reikia, ir nešdinkitės, – paliepė jis.

Vienaakis niūriai dėbtelėjo į mano palydovą ir pasisuko į mane.

– Norėjome pranešti tau, princese... – jis pabrėžė paskutinį žodį ir plačiai išsišiepė, – kad po miestą tavęs ieškodami šmirinėja tuntai geležies fėjūnų. Vienas iš jų netgi siūlė mums atlygį už informaciją. Taigi, tavimi dėtas, tikrai pasisaugočiau. – Nykštukas nusitraukė nuo galvos skarą ir pašaipiai nusilenkė. – Pamaniau, tau bus įdomu tai išgrirsti.

Mėginau neišsiduoti, jog nustebau. Ne todėl, kad manęs ieško geležies fėjūnai (juk kitaip nė būti negali), bet kad raudonkepuris nusprendė įspėti.

– Kodėl man apie tai sakai?

– Ir iš kur mums žinoti, jog tu pirmas nenubėgsi pas juos pranešti apie mūsų buvimo vietą? – šaltai pasidomėjo Ašas.

Raudonkepurių vadeiva šnairai žvilgtelėjo į jį, neslėpdamas baimės ir priešiškumo.

– Tau atrodo, man reikia tų šunsnukių savo teritorijoje? Nejaugi manai, leisiuosi į sandėrius su jais? Kad jie kur visi galą gautų ar bent jau išsinešdintų iš čia. Būkite ramūs, iš manęs jie nieko neišpeš. Jau geriau pasinaudosiu net menkiausia galimybe sujaukti jų planus, tai yra įspėsiu jus, kad pakenkčiau jiems. Jeigu sugalvotumėte juos visus pribaigti, aš tik apsidžiaugčiau.

Neūžauga dėbtelėjo į mane taip viltingai, kad man net nejauku pasidarė.

– Neketinu nieko jums žadėti, – pareiškiau. – Tad liaukitės mane bauginti.

– Kas tau sakė, kad noriu išgąsdinti? – Vienaakis skėstelėjo rankomis ir subaltakiavo į Ašą. – Viso labo draugiškai įspėju. Prisiminiau, jog anksčiau jau esi nudobęs ne vieną geležies atmatą. Pagalvojau, gal ir dabar padarysi tą patį.

– Iš kur žinai?

– Liaukis niekų klausinėjusi. Apie tai kiekvienoje pakampėje liežuviais malama. Visi žino apie tave ir tavo mylimąjį iš Žiemos karalystės. – Nykštukas plačiai išsišiepė Ašui, o šis šaltai atrėmė suktą jo žvilgsnį. – Girdėjome apie skeptrą ir tai, kaip nužudėte jį pagrobusį geležies išperą. Žinome, kad sugrąžinote skeptrą Mebei norėdami padaryti galą Vasaros ir Žiemos rūmų karui, bet užuot sulaukę dėkingumo, buvote ištremti. – Vienaakis palingavo galva ir beveik užjaučiamai dėbtelėjo į mane. – Gandai greitai sklinda, princese, ypač kai geležies fėjūnai blaškosi kaip galvą pametę gaidžiai, siūlydami atlygį už žinias apie „Vasaros karaliaus dukterį“. Žodžiu, tavimi dėtas, saugočiau savo kailį.

Raudonkepuris atsikrenkštė ir apspjovė vieno iš bendrų batą. Tas kimiai nusikeikė, bet vienaakis, regis, nė negirdėjo.

– Taigi tokios tokelės. Paskutinį kartą mačiau tuos šunsnukius Burbono gatvėje. Jeigu nuspręstum nudėti juos, princese, perduok linkėjimų nuo vienaakio Džeko. Eime, vyručiai.

– Klausyk, viršininke, – pašaukė apspjautasis raudonkepuris ir godžiai apsilaižė, – gal vis dėlto paragaukime, ar skani princesė?

Vienaakis Džekas, nė nedirstelėjęs gudruolio pusėn, žiebė jam per makaulę.

– Mulki nelemtas, – pratrūko jis, – neturiu jokio noro gremžti nuo šaligatvio tavo žarnų! Nagi judinkitės, puskvaišiai, kol man netrūko kantrybė.

Vadeiva mirktelėjo man, dar kartą niūriai dėbtelėjo į Ašą ir pasitraukė mums iš kelio. Jo bendrai, šnypšdami vienas ant kito ir ginčydamiesi, nupėdino šalin ir galiausiai pradingo iš akių.

Aš pažvelgiau į Ašą.

– Žinai, buvo laikas, kai tik svajoti galėjau apie tokį populiarumą.

Jis įsikišo į makštį kalaviją.

– Gal mums vertėtų pasiieškoti kokios nors vietelės nakvynei?

– Ne, – paprieštaravau trindama rankas, kad atsikratyčiau kerų ir galvos svaigulio, paskui akylai nužvelgiau gatvę. – Negaliu dėti į kojas ir slapstytis vien todėl, kad manęs ieško geležies fėjūnai. Taip mes niekur nenukeliausime. Eime toliau.

Ašas linktelėjo.

– Mes jau beveik vietoje.

Mudviem pavyko pasiekti kelionės tikslą be jokių tolesnių nuotykių. Naujojo Orleano Vudu istorijos muziejus pasirodė visiškai toks pat, kokį prisiminiau: išblukusios juodos durys beveik susiliejo su siena, virš galvos žvangėjo medinę iškabą laikančios grandinės.

– Ašai, – pusbalsiu pašaukiau mudviem tyliai sėlinant prie durų, – aš vis galvoju... – Susidūrimas su geležies vorais ir raudonkepuriais tik sustiprino mano pasiryžimą balsiai pasakyti savo lūkesčius, tad pratęsiau nutrūkusią mintį: – ...norėčiau kai ko paprašyti, jeigu, žinoma, tau nesunku.

– Padarysiu viską, ko tik panorėsi.

Mudu prisiartinome prie pastato ir Ašas pažvelgė pro langą. Muziejus skendėjo tamsoje. Prieš pastumdamas duris jis įdėmiai apsidairė.

– Klausau tavęs, Megana, – sušnabždėjo jis. – Ko norėjai iš manęs?

Aš giliai įkvėpiau ir išpyškinau:

– Išmokyk mane valdyti kalaviją.

Ašas pasisuko į mane ir kilstelėjo antakius. Pasinaudojusi akimirką stojusia tyla puoliau kalbėti, kol jis nespėjo paprieštarauti:

– Pavargau slapstytis pakampėse ir stebėti, kaip tu kauniesi gelbėdamas man gyvybę. Noriu išmokti apsiginti pati. Ar padėsi?

Ašas suraukė kaktą, pravėrė burną, bet aš ir vėl neleidau jam įsiterpti:

– Tik nepradėk postringauti, kad privalai ginti mane, kad ne merginai valdyti ginklą ar kad kautis pavojinga. Kaipgi įveiksiu netikrą karalių, jeigu net kalavijo rankoje nenulaikau?

– Aš kaip tik ketinau pasakyti, – Ašas bandė kalbėti rimtai, bet nepajėgė nuslėpti šelmiškos šypsenos, – kad tai puiki mintis. Tiesą sakant, net norėjau pasisiūlyti išrinkti tau ginklą, kai baigsime tvarkyti šį reikalą.

– Na... – sumišusi išlemenau, o Ašas atsiduso.

– Mudu turime labai daug priešų, – toliau kalbėjo jis. – Todėl gali nutikti (kad ir kaip man to nesinorėtų), jog manęs nebus greta, kai tau prireiks pagalbos. Vadinasi, dabar tau labai svarbu išmokti kautis ir tinkamai naudotis kerų galiomis. Vis sukau galvą, kaip pasiūlyti tai tavęs nesupykdant. – Ašas šyptelėjo ir papurtė galvą. – Galėjau ir anksčiau susiprotėti.

– Na, – dar tyliau išspaudžiau. – Na... gerai, kad galiausiai supratome vienas kitą.

Džiaugiausi, jog tamsa slepia liepsnojantį veidą, bet pažindama Ašą įtariau, kad tai vis tiek nepraslydo jam pro akis.

Vis dar tebesišypsodamas jis pasisuko į duris, prisilietė prie apsilupusio medinio paviršiaus ir kažką tyliai sumurmėjo. Durys sugirgždėjo ir lėtai prasivėrė.

Viduje buvo dulkina ir tvanku. Prie pat įėjimo aš kluptelėjau, kaip ir prieš metus užkliuvusi už to paties nelygaus kilimo, ir atsitrenkiau į Ašą. Jis atsidusęs mane prilaikė irgi visai taip pat kaip tada. Tik šį kartą paėmė už rankos, prisitraukė ir palinko prie ausies.

– Pirmoji pamoka, – įspėjo Aša, o aš netgi tamsoje pajutau, kaip visa tai jį linksmina. – Visada žiūrėk, kur statai koją.

– Ačiū, – sausai burbtelėjau. – Pasistengsiu neužmiršti.

Jis pasisuko ir spragtelėjęs pirštais sukūrė fėjūnų ugnies kamuolį. Švytinti baltai žydra sfera pakibo mums virš galvų, liedama šviesą ant niūrių daiktų, skirtų vudu apeigoms. Skeletas su cilindru ir manekenas krokodilo galva kaip ir anksčiau niūriai šypsojosi mums nuo sienos. Staiga prie šios porelės prisidėjo perkarusi senė tuščiomis akiduobėmis ir plonomis it šakelės rankomis.

Aš vos nesuklikau iš siaubo, kai mumija pasisuko į mane ir nusišypsojo.

– Sveika, Megana Čeis, – sušnabždėjo aiškiaregė ir pasitraukė nuo sienos, palikusi abu siaubingus apsaugininkus. – Taip ir žinojau, kad sugrįši.

Ašas neišsitraukė kalavijo, bet pajutau, kaip įsitempė. Giliai įkvėpiau, kad širdis paliautų daužytis, ir žengiau į priekį.

– Tada jūs žinote, kodėl esu čia.

Tuščių orakulės akiduobių žvilgsnis, regis, kiaurai mane pervėrė.

– Tu nori atsiimti tai, ką atidavei prieš metus. Kas tada atrodė nesvarbu, dabar įgavo didelę reikšmę. Įprastas dalykas. Jūs, mirtingieji, nevertinate to, ką turite, kol prarandate.

– Taip, atėjau prisiminimo apie tėtį, – patvirtinau ir pasitraukusi nuo Ašo nužingsniavau prie orakulės. Jos neregintis žvilgsnis nepaleido manęs. Kuo labiau artinausi, tuo smarkiau nosį ir gerklę kuteno apdulkėjusių laikraščių kvapas. – Aš noriu susigrąžinti jį. Man prireiks jo, jeigu... jeigu vėl pamatysiu jį Linansidhės rūmuose. Turiu žinoti, ką tėtis man reiškė. Padėkite prisiminti.

Man vis dar skaudėjo širdį dėl savo klaidos. Kai pirmą kartą leidausi ieškoti broliuko, mudu su Ašu kreipėmės į aiškiaregę pagalbos. Ji sutiko pagelbėti, bet mainais paprašė iš manęs prisiminimo ir tada kaina pasirodė tinkama. Todėl noriai sutikau, neturėdama supratimo, kokį prisiminimą klastūnė pasisavino.

Paskui mes atsidūrėme pas Linansidhę, kurios rūmuose Antgamtėje gyveno keletas pagrobtų mirtingųjų. Visi jie buvo ryškūs ir talentingi menininkai, truputį pamišę dėl daugybės metų, praleistų tarp dviejų pasaulių. Vienas iš jų, nuostabus pianistas, labai susidomėjo manimi, nors aš jo nepažinojau. Kas jis toks, paaiškėjo tik mums palikus keistuosius rūmus, kai sugrįžti jau buvo per vėlu.

Mano tėtis. Mano tėvas žmonių pasaulyje ar bent jau vyras, kuris augino mane pirmuosius šešerius mano gyvenimo metus, kol pradingo. Štai kokią duoklę pasiėmė iš manęs orakulė – visus prisiminimus apie mano mirtingąjį tėvą. Dabar aš panorau juos susigrąžinti. Kad jau susiruošiau pas Linansidhę, reikia prisiminti tėtį, jog suprasčiau, kodėl aiškiaregė pasiglemžė iš mano atminties kaip tik jį.

– Tavo tėvas – Vasaros karalystės valdovas Oberonas, – sušnabždėjo žynė ir nusišypsojo plonomis lūpomis. – Žmogaus, kurį nori prisiminti, su tavimi nesieja kraujo ryšys. Jis tėra paprasčiausias, niekuo neišsiskiriantis mirtingasis. Kodėl jis tau taip parūpo?

– Nežinau, – liūdnai atsiliepiau. – Nežinau, ar jis man išties turėtų rūpėti, bet noriu įsitikinti. Kas jis buvo? Kodėl mus paliko? Kodėl atsidūrė pas Linansidhę? – Nutilau ir įsmeigiau žvilgsnį į orakulę. O pajutusi, kad prie manęs prisiartino Ašas ir atsistojo greta nebyliai palaikydamas, pašnibždomis pridūriau: – Privalau tai žinoti. Atiduokite man šį prisiminimą.

Senė susinėrė blizgančius nagus svarstydama.

– Sandoris buvo teisingas. Mainai įvyko abipusiu sutikimu. Negaliu taip lengvai sugrąžinti tau norimo dalyko, – šnarpštelėjusi paaiškino ji ir akimirką atrodė pasipiktinusi. – Turiu gauti už tai ką nors iš tavęs.

Aš susimąsčiau. Patirtis sakė, kad fėjūnai nieko nedalija nemokamai. Tramdydama irzulį pažvelgiau į Ašą. Jis linktelėjo. Vadinasi, irgi buvo tokios pat nuomonės. Atsidususi pasisukau į aiškiaregę ir paklausiau:

– O ko jūs norėtumėte?

Ji pasikasė smakrą, iš po nago pabiro negyvos odos atplaišos ar dulkės. Aš suraukiau nosį ir atsitraukiau per žingsnį.

– Hmm, reikia pagalvoti... Ką tu man galėtum atiduoti, mergyte? Galbūt savo pirmagi...

– Ne! – vienu balsu nukirtome mudu su Ašu.

Žynė prunkštelėjo.

– Negalite kaltinti manęs, kad drįsau to paprašyti. Na, gerai.

Ji pasidavė į priekį ir įsisiurbė į mane tuščiomis akiduobėmis. Aš pajutau, kaip svetima valia prisilietė prie proto, ir susigūžiau mėgindama išstumti ją iš galvos.

Aiškiaregė kažką sušvokštė, patalpoje pasklido dūlėsių smarvė.

– Kaip įdomu, – sumurkė ji ir nutilo nepaisydama mano nekantravimo išgirsti, ką toliau pasakys. Kai atsitiesė, raukšlėtame veide pasirodė keista šypsena. – Labai puiku, Megana Čeis, jau žinau, ko man reikia. Jeigu nenori išsiskirti su tuo, kas tau brangu, tik gaiščiau laiką prašydama. Todėl atneši man tai, kas priklauso kai kam kitam.

Aš sumirksėjau.

– Ką?

– Aš noriu, kad atneštum man simbolį. Juk tai gana paprastas prašymas.

– Na... – Aš bejėgiškai pasisukau į Ašą. – O kas yra simbolis?

Orakulė atsiduso.

– Kokia ji dar naivi, – iškošė senė ir pažvelgė į mano palydovą su beveik motinišku reiklumu. – Tikiuosi, išmokysi ją daugelio dalykų, jaunasis prince. O dabar paklausyk, ką tau papasakosiu apie fėjūnų papročius, Megana Čeis. – Žynė kaulėtais pirštais pačiupo nuo artimiausio stalo kaukolę ir tęsė: – Daugelis daiktų nieko neverti. Neįdomūs, paprasti, buitiški. Tačiau... – Padėjusi kaukolę į vietą senė atsargiai paėmė nuo stalo odinį maišelį, užrištą taip pat odiniais raišteliais. Viduje sudunksėjo akmenėliai ar kauliukai. – Kai kuriuos daiktus taip vertino ir brangino mirtingieji, kad šie daiktai tapo savo sukeltų jausmų, tokių kaip meilė, neapykanta, baimė ar pasididžiavimas, simboliais. Kartais panašus daiktas tampa toks reikšmingas, kad pradeda gyventi savo gyvenimą. Tarsi jame būtų išlikusi žmogaus sielos dalelė ir suteikusi jam stebuklingų galių. Mes, fėjūnai, vadiname tokius daiktus simboliais ir be galo vertiname, nes jie skleidžia ypatingus, neįveikiamus kerus.

Orakulė pasitraukė prie sienos ir tarsi susiliejo su ant jos kabančiais daiktais.

– Surask man simbolį, Megana Čeis, ir aš sugrąžinsiu tau prisiminimą.

Sulig šiais žodžiais senė pradingo.

Ašas susimąstęs žvelgė jai įkandin.

– Puiku, – burbtelėjau. – Vadinasi, turime aptikti tokį daikčiuką. Simbolį. Sunku tikėtis, kad jis voliojasi matomoje vietoje, ką? Ar turi kokių nors minčių?

Jis atitoko ir pažvelgė į mane.

– Gal ir žinau, kur jo ieškoti, – pasakė ir staiga vėl paniuro. – Tik žmonėms tokios vietos nepatinka, ypač naktimis.

Aš prajukau.

– Nejaugi manai, kad išsigąsiu? – karingai pasiteiravau, o kai Ašas prisimerkė, karštai sušnekau: – Paklausyk, aš buvau Arkadijoje, Tir Na Noge, Gervuogių sąžalynuose, Antgamtėje, Geležies karalystėje, Machinos bokšte ir Niekadaniekada Pjūties laukuose. Abejoju, ar dar liko vietų, kurių galėčiau bijoti.

Ašo akys juokėsi, tarsi mesdamos man nebylų iššūkį.

– Na gerai, – pareiškė jis ir patraukė prie durų. – Sek paskui mane.

PRIEŠAIS PLYTĖJO mirusiųjų miestas, juodas ir sustingęs po išsipūtusiu geltonu mėnuliu, garuojantis drėgname ore. Nesibaigiančios kriptų, antkapių ir mauzoliejų eilės su siaurais takais priminė gatves. Vienus kapus puošė gėlės, žvakelės ir atminimo nuotraukos, kiti buvo apleisti. Kai kurie priminė miniatiūrinius namus ar koplytėles, smailės ir akmeniniai kryžiai tamsavo dangaus fone. Ant stogų stūksojo sustingusios angelų ir raudotojų skulptūros. Rūsčios ir sielvartaujančios. Vyzdžių neturinčios akys, regis, smigo į mane pro antkapių tarpus.

„Ir kada tu išmoksi prikąsti liežuvį“, – mintyse papriekaištavau sau, tykindama paskui Ašą siaurais takais ir krūpčiodama nuo kiekvieno įtartino šlamesio ar šmėstelėjusio šešėlio. Šiltas vėjas laigė po alėjas, keldamas dulkes ir skraidindamas nukritusius lapus. Suaudrintos vaizduotės paakinta jau tariausi pamatysianti kepėstuojančius tarp antkapių zombius ir skeletus, tiesiančius į mus rankas iš su girgždesiu prasiveriančių kapų rūsių. Gūžiausi ir stengiausi laikytis kuo arčiau Ašo, o jis, kad jį kur galai, kuo ramiausiai žirgliojo per tamsoje skendinčias Naujojo Orleano kapines. Nujaučiau, jog jis tylomis linksminasi, matydamas mano baimę, ir buvau pasiryžusi vožtelėti jam per makaulę, jeigu tik išgirsiu: „Juk aš tau sakiau.“

„Nėra čia jokių vaiduoklių, – bandžiau įtikinti save, dyrėdama į antkapių eiles. – Nei vėlių, nei zombių, nei skeletų, nei maniakų, kurie tyko paikų paauglių, atsibastančių į kapines vidurnaktį. Liaukis kinkas drebinu...“

Staiga pastebėjau, kad tarp kriptų sušmėžavo kažkokia vaiduokliškai balta būtybė. O netrukus į viršų nusklendė moters, įsisupusios į kruviną vienuolės drabužį su gobtuvu, pavidalas. Man vos neplyšo širdis. Suklikusi griebiau Ašą už rankovės, kad sustotų. O kai jis atsisuko, puoliau į glėbį ir įsikniaubiau veidu į krūtinę. Pamyniau visą išdidumą, dar bus laiko pribaigti Ašą, kad atsitempė mane čionai.

– Kas nutiko, Megana? – susirūpinęs paklausė jis ir tvirčiau apkabino.

– Vėlė, – sušnibždėjau ir paklaikusi mostelėjau į tą pusę, kur išvydau baltą pamėklę.

Ašas pasisuko pažiūrėti ir aš netrukus pajutau, jog jis nusiramino.

– Banšė^4, – sumurmėjo, vos sulaikydamas juoką. – Anoks čia stebuklas. Jos dažnai sukiojasi aplink kapines iškart po laidotuvių.

Aš nedrąsiai dirstelėjau į tamsoje bepradingstantį pavidalą. Vadinasi, tai ne vėlė. Suirzusi atsidusau ir truputį atšlijau nuo Ašo, bet dar neleidau jam eiti toliau.

– Kiek žinau, banšės turi virkauti prie ligonio patalo, – niūriai pareiškiau, piktu žvilgsniu nulydėjusi vaiduoklišką būtybę. – O kodėl šita trinasi čia?

– Todėl, kad senose kapinėse gyva galybė kerų. Turėtum ir pati jausti.

Išties dabar jam pasakius pajutau. Sielvartas, baimė ir neviltis lyg pilka migla dengė viską aplinkui, buvo įsigėrę į antkapius, driekėsi pažeme. Aš įkvėpiau ir kerų priplūdo į nosį, burną. Jie turėjo ašarų sūrumo, priminė nežabotą kankinamą skausmą, sumišusį su juoda mirties ir nežinomybės baime.

– Siaubinga, – išspaudžiau dusdama.

Ašas linktelėjo.

– Man visa tai nelabai rūpi, bet kai kurie iš mūsiškių linkę teikti pirmenybę baimei ir sielvartui. Todėl kapinės juos traukia, ypač naktį.

– Tokius kaip banšės?

– Banšės – mirties pranašės, nenuostabu, kad sukiojasi aplink neseniai supiltus kapus, – aiškino Ašas, vis dar apkabinęs mane. Regis, jam tai patiko (kaip ir man jaukiai tūnoti jo glėbyje). – Bet galime sutikti kapinėse irskeletų, ir baubų, kurių svarbiausias užsiėmimas – šiurpinti mirtinguosius. Gal mudu ir čia vieną kitą pamatysime, tačiau jie paliks tave ramybėje, jeigu nebijosi.

– Per vėlu, – pratrūkau ir man pasirodė, kad Ašas tyliai nusijuokė. Pakėlusi galvą tūžmingai dėbtelėjau į jį, bet į mane žvelgė nekalto avinėlio akys. – Žinok, – pridūriau sugriežusi dantimis ir niuktelėjau į krūtinę, – vėliau nudobsiu tave už tai, kad atsitempei čionai.

– Laukiu nesulaukiu.

– Lauk, lauk. Dar pasigailėsi, kai mane kas nors užpuls ir mano riksmas prižadins net mirusiuosius.

– Iš pradžių užpuolikams teks susidoroti su manimi, – pažadėjo Ašas, sužaibavęs akimis. – Be to, tave gali bandyti sučiupti daugiausia vaikus gąsdinantys vaiduokliai. Įkyrūs, bet nepavojingi. Jie tenori išgąsdinti. – Jis surimtėjo ir prisimerkęs apmetė žvilgsniu kapines. – Iš tikrųjų pavojingas tik Grimas, jeigu, žinoma, šiose kapinėse tokio esama.

– Kas per Grimas? – pasidomėjau ir kaipmat prisiminiau Grimalkiną – išmintingą kalbantį katiną, pasirodantį pačią netikėčiausią akimirką ir reikalaujantį paslaugų už pagalbą. Įdomu, kur jis dabar? Gal po mūsų paskutinių nuotykių sugrįžo į Laukmiškį? Tačiau kapinių Grimas gali pasirodyti esąs išsiviepęs skeletas, įsisupęs į juodą apsiaustą su gobtuvu ir slankiojantis tarp antkapių eilių su dalgiu rankose. Susigūžiau keikdama pernelyg lakią vaizduotę. Vargas man, jeigu pamatyčiau jį. Nors Ašas šalia, pradėčiau taip klykti, jog būtų girdėti net kitame miesto gale.

Staiga nakties tylą išties perskrodė klaikus staugimas. Ašas apmirė, raumenys įsitempė. Veidas įgavo bauginamai ramią žudikišką išraišką. Paskui kapinėse stojo mirtina tyla, tarsi vaiduokliai ir vaikus gąsdinantys baubai būtų bijoję net pakrutėti.

– Leisk spėti. Tai Grimas?

Ašas pasisuko ir tyliai paliepė:

– Eime greičiau.

Mudu pratykinome tarp dar kelių akmeninių mauzoliejų eilių. Aš neramiai dairiausi į antkapius, baimindamasi, kad gali užpulti giltinė, baubas ar dar bala žino koks vaiduoklis. Žvilgsniu ieškojau paslaptingojo Grimo, o paklaikusi iš siaubo vaizduotė piešė vilkolakius, šunis zombius ir dalgiais švytruojančius skeletus, sėlinančius paskui mus alėjomis.

Galiausiai mudu sustojome prie nedidelio akmeninio mauzoliejaus su senoviniu kryžiumi viršuje ir paprastomis medinėmis durimis. Jis neatrodė pernelyg puošnus ar didelis. Tekstas ant plonos plokštelės prie sienos visai nusitrynęs, buvo neįmanoma įskaityti. Būčiau praėjusi pro šalį, jeigu ne Ašas.

– Kas čia palaidoti? – pasidomėjau stengdamasi laikytis atokiau nuo durų, tarsi jos galėtų girgždėdamos atsiverti ir pašiurpinti mane klaikiu reginiu.

Ašas pakilo aptrupėjusiomis granito pakopomis ir uždėjo ranką ant durų.

– Paprasčiausia senukų pora, – paaiškino jis, perbraukęs pirštais per apsilaupiusį medį, nelyginant būtų kiaurai įžiūrėjęs, kas yra kitoje pusėje. Paskui prisimerkęs atsisuko į mane ir paragino: – O dabar lipk čionai, Megana. Negaišk.

Aš susigūžiau iš baimės ir pralemenau:

– Argi mes eisime į vidų?

– Kai tik praversiu duris, Grimas supras, kur mes. Jo pareiga saugoti šias kapines ir jose besiilsinčius palaikus, taigi jis neapsidžiaugs, kad mes drumsčiame mirusiųjų ramybę. Patikėk manimi, tau geriau nelikti čia vienai, kai jis pasirodys.

Širdis pradėjo dar labiau daužytis, aš užlėkiau laiptais ir prigludau prie Ašo, neramiai žvelgdama jam per petį.

– Kas tai per padaras? – paklausiau. – Kodėl negali jo nugalėti arba kuriam laikui paversti mūsų nematomais?

– Ne taip paprasta, – pradėjo kantriai aiškinti Ašas. – Kapinių demonai yra atsparūs magijai ir kerams, jie permato juos kiaurai. Net jeigu Grimą nukausi, nesunaikinsi. Norint tai padaryti, reikia iškasti ir sudeginti tikruosius jo palaikus, o mes neturime tam laiko.

Jis vėl atsigręžė į duris, pašnibždomis ištarė kažkokį žodį ir pastūmęs jas atidarė.

Iš kriptos plūstelėjo karšto oro gūsis, į nosį tvokstelėjo sudvisęs dulkių, pelėsių ir irimo tvaikas. Kai mudu įžengėme vidun ir užtrenkėme duris paskui save, aš aiktelėjau ir įsikniaubiau Ašui į petį. Ankštoje patalpoje buvo karšta kaip krosnyje, mane akimirksniu išmušė prakaitas ir užsidengiau nosį rankove. Kvėpuodama per audinį mėginau numalšinti šleikštulį, kuris sukilo nuo atsivėrusio reginio.

Centre, ant akmeninės pakylos, greta vienas kito gulėjo du skeletai. Pakyla užėmė beveik visą mažą erdvę, taigi palaikai buvo labai arti mūsų. Mano supratimu, pernelyg arti. Kaulai spėjo pagelsti nuo laiko, nebeliko nei odos, nei plaukų, nei audinių... Akivaizdu, kad gerokai čia pragulėjo.

Aš pastebėjau, kad skeletai laikosi už rankų, ilgi susipynę pirštikauliai priminė siaubingą švelnumo parodiją. Ant vieno iš jų prietemoje blausiai sušvito žiedas.

Smalsumas nugalėjo pasibjaurėjimą ir aš pasisukau į Ašą, kuris niūriai apžiūrinėjo negyvėlių porą.

– Kas jie tokie? – tyliai paklausiau, vis dar įbedusi nosį į rankovę.

Ašas neryžtingai patylėjo, paskui giliai įkvėpė.

– Pasakojama, – nepaprastai rimtai pradėjo jis, – kad kartą vienas talentingas saksofonininkas Užgavėnių karnavale krito į akį fėjūnų karalienei. Kadangi jis buvo jaunas ir dailus, o jo muzika audrino sielą, karalienė pamėgino jį suvilioti. Bet saksofonininkas atsispyrė, nes jau turėjo žmoną ir meilė jai pasirodė stipresnė už fėjūnų karalienės grožį. Tada valdovė, įtūžusi, kad tapo atstumta, jėga pagrobė jaunąjį muzikantą ir ilgam įkalino Niekadaniekada, versdama ją linksminti grojimu. Tačiau nepaisant to, ką jaunuoliui teko išvysti fėjūnų šalyje ir karalienės pastangų palaužti jo valią, netgi pamiršęs savo vardą jis neįstengė išmesti iš širdies žmonos, kuri buvo likusi mirtingųjų pasaulyje.

Stebėdama Ašo veidą jam kalbant, iš liūdesio aptemdytų akių supratau, kad šią istoriją jis ne šiaip sau girdėjo iš kitų, o pats buvo jos liudytojas. Jis žinojo apie orakulės paminėtą simbolį ir jo buvimo vietą, nes prisiminė saksofonininką iš karalienės rūmų. Dar vieną mirtingąjį, kuris tapo fėjūnų beširdiškumo auka.

– Bėgo metai, – toliau pasakojo Ašas, – ir galiausiai karalienė užgaidos vedama paleido belaisvį. Bet kai jaunas vyras, kupinas tikrų ir įsivaizduojamų prisiminimų, sugrįžo pas karštai mylimą žmoną, pasirodė, kad praėjo šešiasdešimt metų, o jis netapo senesnis nė viena diena nuo to laiko, kai paliko mirtingųjų pasaulį. Saksofonininko žmona vis dar tebemūvėjo jo dovanotą žiedą ir nebuvo susiradusi nei naujo vyro, nei meilužio, nes nepaliovė tikėjusi, kad jis sugrįš.

Ašui nutilus aš laisvąja ranka nusibraukiau ašarą. Dabar nebylūs skeletai ant akmeninės pakylos man nebeatrodė tokie kraupūs. Bent jau žiūrėdama į juos daugiau nebejaučiau kylant šleikštulio.

– O kas buvo toliau? – vos girdimai pasiteiravau, viltingai žvelgdama į Ašą.

Mintyse maldavau, kad ši istorija apie fėjūnus turėtų laimingą pabaigą. Ar bent jau nelabai baisią. Bet pastarojo meto patirtis sakė ką kita. Ašas papurtė galvą ir atsiduso.

– Kaimynai aptiko juos tik po kelių dienų. Lovoje. Jaunas vyras ir raukšlėta senutė gulėjo susiėmę už rankų, žvelgdami vienas į kitą. Ant paklodžių tamsavo jau sukrešėjęs kraujas iš perpjautų venų.

Nurijau gumulą gerklėje ir dar kartą pažvelgiau į skeletus, kurie po mirties laikėsi už rankų kaip ir gyvenime. Be galo nuliūdau, kad ir šiuokart fėjūnų istorija – tikra, o ne Volto Disnėjus sugalvota – pasibaigė blogai.

„Įdomu, o kaip baigsis mano pačios istorija?“ – netikėtai dingtelėjo mintis, kuri privertė suraukti antakius. Nukreipiau žvilgsnį į Ašą, stovintį kitoje pakylos pusėje. Sidabrinės akys žvelgė tiesiai į mane ir širdis neramiai suspurdo. Juk ir aš įsipainiojau į fėjūnų istoriją. Tapau jos veikėja – mirtinga mergina, kuri įsimylėjo fėjūnų princą. Tokios istorijos retai baigiasi laimingai. Netgi jeigu man pavyks susidoroti su netikru karaliumi, sugrįžti į savo šeimą ir gyventi įprastą gyvenimą, ar Ašui atsiras vietos jame? Aš – mirtingoji, jis – nemirtingas ir sielos neturintis fėjūnas. Kokia bendra ateitis mūsų laukia? Ilgainiui aš pasensiu ir numirsiu. O Ašas gyvens amžinai arba kol žmonių pasaulis jam taip atsipyks, kad paprasčiausiai pats atsisakys gyvasties.

Aš užsimerkiau, dėl šios karčios tiesios sunkus akmuo užgulė širdį. Ašas svetimas čia, mirtingųjų pasaulyje. Jo vieta Niekadaniekada, tarp kitų į save panašių būtybių, kurie gimė iš mitų, košmarų ir vaizduotės. Jis tėra nuostabi nepasiekiama svajonė, pasakų herojus. O aš (nepaisant gyslomis tekančio tėvo kraujo) vis dar mirtingoji.

– Megana, – švelniai pašaukė Ašas, – kas nutiko?

Staiga suirzusi nuvijau šalin niūrias mintis. Ne. Aš nepasiduosiu. Ši istorija yra mano, tiksliau mūsų. Tad atrasiu būdą, kaip mudviem gyventi ilgai ir laimingai. Juk aš tiek daug skolinga Ašui.

Kažkas dusliai dunkstelėjęs užšoko ant mauzoliejaus stogo ir ant manęs nuo lubų pasipylė dulkės. Užsikosėjusi pradėjau mosuoti ranka, mėgindama ką nors įžiūrėti pro šapų lietų.

– Kas tai?

Ašas dėbtelėjo į viršų ir prisimerkė.

– Ženklas, kad mums metas eiti. Laikyk.

Jis metė man kažką iš kitos akmeninės pakylos pusės. Daiktas blausiai sužvilgo, kai pagavau jį. Tai buvo dulsvas auksinis žiedas, nuimtas nuo skeleto piršto.

– Štai tavasis simbolis, – sumurmėjo Ašas ir prieš atsitraukdamas nuo pakylos staigiu beveik nepastebimu judesiu dar kažką įsikišo į apsiausto kišenę. – Metas nešdintis iš čia.

Jis atplėšė duris ir davė man ženklą išeiti. Kai šmurkštelėjau pro plyšį, iš viršaus ant peties užtiško kažkas šilto, drėgno ir lipnaus. Kilstelėjau ranką prie kaklo ir pabraukusi supratau, kad tai putotos seilės.

Klaikiai išsigandusi grįžtelėjau ir pažvelgiau aukštyn.

Virš mauzoliejaus kybojo baugus pavidalas: mėnesienos nušviestame danguje aiškiai mačiau pakumpusį raumeningą ir neabejotinai antgamtišką padarą.

Tirtėdama kaip epušės lapas žvelgiau į milžiniško juodo šuns didumo sulig jaučiu raudonas akis, pro pražiotus nasrus styrančias peilius primenančias iltis.

– Ašai, – išlemenau traukdamasi atatupsta, o siaubingas šuo nenuleido nuo manęs ugnimi liepsnojančio žvilgsnio. Dyrėjo į kumštį, kuriame spaudžiau žiedą. – Ar tai...

Jis išsitraukė kalaviją ir patvirtino:

– Taip, tai Grimas.

Siaubūnas nukreipė akis į Ašą ir suurzgė, kad net žemė sudrebėjo, paskui vėl sužiuro į mane kraują stingdančiu žvilgsniu. Galiausiai pritūpė ruošdamasis šuoliui: po glotniu kailiu subangavo raumenys, iš nasrų dribo putos. Ašas pakėlė virš galvos kalaviją ir, nenuleisdamas akių nuo Grimo, kreipėsi į mane:

– Megana, kai pasakysiu „bėk“, skusk tiesiai į jį, o ne nuo jo. Supratai?

Nors tai man atrodė tolygu savižudybei, pasitikėjau Ašu.

– Gerai, – sušnibždėjau ir dar stipriau suspaudžiau žiedą, jausdama, kaip akutė sminga į delną. – Aš pasiruošusi.

Grimas sustaugė, paskui pratrūko kurtinamu lojimu, nuo kurio man vos neplyšo galva. Panorau užsikimšti ausis ir užsimerkti. Matyt, būčiau sustingusi iš siaubo, bet mane išjudino Ašo šūksnis:

– Bėk!

Ir aš šoviau į priekį, o šuo, prašvilpęs man virš galvos, su baisiu trenksmu nusileido kaip tik toje vietoje, kur ką tik stovėjau.

– Skuosk kiek kojos neša! – vėl suriko man Ašas. – Turime dabar pat išsinešdinti iš kapinių!

Už mūsų Grimas suriaumojo iš įtūžio ir pasileido į ataką.

2 Labai judri pasakų būtybė, gebanti keisti pavidalą.

3 Karingos būtybės, nešiojančios kepures, kurios raudonos nuo jų aukų kraujo.

4 Keltų mitologijos būtybė, apraudanti netrukus mirsiantį žmogų.

3

Prisiminimas

Ašas nukreipė Grimo pusėn spindinčių skeveldrų krušą, ant siaubūno pasipylė lediniai durklai ir nusmailinti varvekliai. Jie dužo, atsimušę į raumeningą kūną, arba atšokdavo nuo jo, nepalikę nė įdrėskimo, tačiau tai suteikė mums kelias brangias sekundes atsiplėšti nuo persekiotojo. Mudu lėkėme tarp antkapių eilių, atsidauždami į kriptas, nardėme tarp angelų ir šventųjų statulų, o karštas Grimo kvėpavimas jau tvilkė nugaras. Jeigu būtume bėgę atvira vieta, baisusis šuo būtų per kelis mirksnius pavijęs ir sudorojęs mane kaip guminį žaisliuką. Laimei, dėl siaurų takų jam teko truputį sulėtinti tempą. Mudu su Ašu vinguriuodami skutome per kapines, o Grimas lipo ant kulnų. Galiausiai priekyje išniro balta betoninė tvora.

Ašas pirmas pasiekė ją ir mikliai pritūpė, kad galėčiau pasinaudoti juo kaip pristatoma pakopa. Baimindamasi, jog kiekvieną akimirką šuo gali suleisti dantis į nugarą, stryktelėjau Ašui ant kelio ir puoliau ropštis viršun, kabindamasi nagais ir pasispirdama kojomis. Ašas liuoktelėjo ant tvoros, lyg kas būtų už lyno patraukęs, ir pačiupo mane už rankos.

Nuo kurtinamo staugimo suspengė ausyse ir aš padariau klaidą – atsisukau. Tiesiai prieš akis išniro pražioti Grimo nasrai, į nosį tvokstelėjo karštas dvokus kvėpavimas, ant veido užtiško seilių. Ašas vos spėjo patraukti mane nuo tvoros krašto, kai iltys caktelėjo vos per kelis sprindžius nuo veido. Mudu sykiu nusiritome ant žemės kitoje tvoros pusėje ir ji, regis, net sudrebėjo nuo atodūsio, išsiveržusio man iš krūtinės.

Gaudydama kvapą dirstelėjau į viršų. Grimas pritūpė ant tvoros, subaltakiavo į mane ir ruošdamasis šuoliui iššiepė nasrus, net iltys sublizgo mėnesienoje. Akimirką buvau įsitikinusi, kad jis liuoktelės žemyn ir sudraskys mudu į skutelius. Tačiau siaubūnas, paskutinį kartą suurzgęs, nusisuko ir pradingo mums iš akių: sugrįžo į kapines, kurias jam buvo pavesta saugoti.

Ašas mėšlungiškai atsiduso ir atvirto į žolę.

– Štai ką tau pasakysiu, – sušvokštė jis ir trumpam nutilo, užmerkęs akis, atsukęs veidą į dangų. – Su tavimi niekada neliūdėsi.

Aš atgniaužiau tirtantį kumštį ir pradėjau apžiūrinėti delne tebegulintį žiedą. Papuošalas spinduliavo iš vidaus, jį supo stebuklinga aura, pulsuojanti emocijomis: tamsiai mėlyna žaižaravo sielvartu, skaisčiai žalia – viltimi, purpurinė – meile. Dabar, taip aiškiai jį matydama, pajutau sąžinės graužatį ir kaltę. Juk tai daug dešimtmečių trūkusios meilės simbolis, o mudu nesusimąstydami nudžiovėme jį iš kapavietės per akimirksnį.

Nurijusi gumulą gerklėje paslėpiau žiedą džinsų kišenėje. Tada pasibjaurėjusi nusibraukiau Grimo seilių likučius nuo veido ir sužiurau į Ašą.

Jis pramerkė akis ir aš staiga supratau, kad mudu atsidūrėme visai greta vienas kito. Tiesą sakant, buvau tiesiog užsigulusi ant jo, mūsų galūnės susipynė, veidus teskyrė keli centimetrai. Širdis apmirė krūtinėje, o paskui ėmė daužytis dar labiau nei anksčiau. Nuo to laiko, kai mudu ištrėmė iš Niekadaniekada ir aš leidausi namo, mes nebuvome kartu, išties kartu. Aš taip nerimavau dėl to, ką pasakysiu artimiesiems, taip nekantravau atsidurti namuose, kad daugiau apie nieką negalvojau. O Ašas nė sykio nežengė toliau lengvų prisilietimų ar glamonių, matyt, nenorėdamas manęs skubinti. Tiesą sakant, aš nė nežinau, ko jis iš manęs laukė, ko tikėjosi. Ir kas iš viso tarp mūsų buvo?

– Tu ir vėl susikrimtai, – prabilo Ašas ir prisimerkė, o man dėl jo artumo užkando žadą. – Susidaro įspūdis, kad tu nuolat susirūpinusi, o aš negaliu niekuo padėti.

Prikandau lūpą.

– Galėtum liautis kaskart tyrinėti mano jausmus, – pareiškiau mėgindama apsimesti supykusi, nors išties širdis taip daužėsi, kad jis tiesiog negalėjo negirdėti. – Jeigu tai tau labai kliūva, pasistenk nukreipti dėmesį į ką nors kita.

– Kad neišeina, – erzinamai nerūpestingai pareiškė Ašas. Jis atrodė visiškai savimi pasitikintis ir ramutėlis, patogiai įsitaisęs ant nugaros. – Kuo stipresnis ryšys mus sieja su išrinktąja, tuo lengviau perprasti jos jausmus. Tai toks pat nesąmoningas veiksmas kaip kvėpavimas.

– Argi negali užlaikyti kvėpavimo?

Ašas šyptelėjo.

– Man atrodo, galėčiau pasistengęs užblokuoti gebėjimą perprasti tavo jausmus.

– Aha. Bet nedarysi to?

– Ne, – vėl surimtėjęs patvirtino jis ir kilstelėjęs paglostė plaukus, tad aš akimirką užmiršau kvėpuoti. – Noriu žinoti, kada tu nerimauji ar niršti, džiaugiesi ar liūdi. Galbūt ir tu galėtum pajusti mano nuotaikas, nors man kiek geriau sekasi slėpti savo emocijas. Mat daugiau praktikavausi. – Ašo veidą trumpam aptemdė kančios šešėlis ir dingo kaip nebuvęs. – Deja, kuo daugiau laiko mudu praleisime drauge, tuo sunkiau abiem seksis slėpti jausmus vienam nuo kito. – Jis papurtė galvą ir vylingai nusišypsojo. – Tai vienas iš pavojų, kai įsimyli fėjūną.

Aš pabučiavau Ašą. Jis apkabino mane, priglaudė ir mudu gana ilgai taip gulėjome, aš kedenau jam plaukus, vėsios jo lūpos susirado manąsias. Netikėtai mane vėl užplūdo mintys, kurios nedavė ramybės kriptoje, bet aš nustūmiau jas į tamsiausią sąmonės užkaborį. Neatsisakysiu savojo princo. Ir rasiu būdą, kad mūsų istorija baigtųsi laimingai mums abiem.

Keletą akimirkų visas pasaulis man sutilpo šiame žemės lopinėlyje, kur Ašo širdis plakė po mano pirštais ir kur mudviejų kvėpavimas susiliejo. Bet staiga jis kažką suniurnėjo, atšlijo nuo manęs, o veidą nušvietė linksma nuostaba.

– Mes sulaukėme žiūrovo, – sušnibždėjo, o aš išgąstingai atsitiesiau ir puoliau dairytis.

Naktis vis dar buvo rami ir tyli, tik ant cementinės kapinių tvoros tupėjo didžiulis pilkas katinas, aprietęs uodega letenas, ir žvelgė į mus šelmiškomis auksinėmis akimis.

Pašokau ant kojų, išraudusi kaip ugnis.

– Grimalkinai! – sušukau įsmeigusi žvilgsnį į katiną, kuris kuo ramiausiai dėbsojo į mane. – Po velnių, Grimai! Ar tu tyčia kreti tokius pokštus? Ilgai mus stebi?

– Man irgi malonu tave matyti, mirtingoji, – atsiliepė Grimalkinas ir mirktelėjo taip sarkastiškai ramiai, kad ne pyktis ėmė. Tada nukreipė žvilgsnį į Ašą, kuris jau be garso pakilo nuo žemės, ir pridūrė: – Be to, puiku, kad gandai pasirodė teisingi.

Ašas nutaisė abejingą veidą ir pradėjo lyg niekur nieko rankiotis lapus iš plaukų, mano skruostai dar labiau iškaito.

– Kurių galų čia atsibeldei, Grimai? – griežtai paklausiau. – Aš daugiau nieko tau neskolinga. O gal tau vėl paprasčiausiai pasidarė nuobodu?

Katinas nusižiovavo ir lyžtelėjo priekinę leteną.

– Nereikia per gerai manyti apie save, mirtingoji. Nors man visada smagu pažiūrėti, kaip judu einate gūžynių, esu čia ne dėl pramogos. – Grimas persibraukė letena snukutį, paskui atsidėjęs išlaižė kiekvieną nagą, kol galiausiai vėl teikėsi pažiūrėti į mane. – Kai Linansidhė išgirdo, kad jus ištrėmė iš Niekadaniekada, negalėjo patikėti. Nors buvau jai pasakojęs, kaip neprotingai ir nelogiškai elgiasi emocijoms pasidavę žmonės, bet kad ir Žiemos rūmų princas pasirinktų tremtį... Ji nusprendė, jog tai viso labo gandai. Esą Mebės sūnus niekada neatsisakytų savo valdovės ir karalystės, kad būtų ištremtas į mirtingųjų pasaulį dėl puskraujės Oberono dukros. – Grimalkinas sušnarpštė, regis, didžiai patenkintas savimi. – Tiesą sakant, mudu susilažinome iš kai ko labai įdomaus. Linansidhė velniškai pasius, kai išgirs, kad prakišo.

Slapčiomis dirstelėjau į Ašą, bet jis atrodė visiškai abejingas. Grimalkinas skaniai nusičiaudėjo (o tai kačių padermės atstovams tolygu juokui) ir porino toliau:

– Taigi, kai judu pradingote iš Niekadaniekada, Linansidhė paprašė manęs jus surasti. Ji nori pasikalbėti su tavimi, mirtingoji. Nedelsiant.

Kai Grimalkinas grakščiai liuoktelėjęs nuo tvoros be garso nusileido ant žolės, sunkus akmuo užgulė man krūtinę.

– Sek paskui mane, – paliepė katinas ir jo akys sušvito tamsoje tarsi plūduriuojantys auksiniai rutuliai. – Aš parodysiu tau taką iš čia į Antgamtę. Beje, mirtingoji, sklinda gandai ir apie tai, kad tave medžioja geležies fėjūnai. Tad, tavimi dėtas, pasiskubinčiau.

Aš nurijau seilę.

– Ne, – atkirtau ir rutuliai sumirgėjo iš nuostabos. – Dar ne viską baigiau čia. Linansidhė nori pasikalbėti su manimi? Puiku, aš taip pat turiu aptarti su ja keletą dalykų. Bet neketinu keliauti į jos rūmus, kol žinau, kad nors mano tėvas tebėra ten, aš vis dar neturiu supratimo, koks jis. Privalau susigrąžinti šį prisiminimą. O jai teks palaukti, kol tai padarysiu.

Ašas palietė ranką, reikšdamas nebylų pritarimą, o Grimalkinas spoksojo taip, lyg man būtų staiga išaugusios trys galvos.

– Nusprendei nepaklusti Linansidhei? Nė nemaniau, kad bus taip įdomu, – sumurkė katinas, primerkęs akis. – Labai gerai, mirtingoji. – Aš eisiu su tavimi vien jau iš smalsumo: noriu pamatyti Atstumtųjų karalienės veidą, kai išklosi, dėl kokios priežasties privertei ją laukti.

Nors tai nuskambėjo grėsmingai, nesukau galvos. Linansidhei teks atsakyti į daugybę klausimų ir aš užduosiu jai juos, bet pirmiausia reikia sužinoti, ko turėčiau klausti.

MUZIEJAUS DURYS tebebuvo neužrakintos, tad aš lengvai patekau vidun, lydima Ašo ir nepaliaujamai murkiančio Grimalkino. Katinas vos prasmukęs pro duris tiesiog išgaravo – nepasidavė į šalį, nepasislėpė šešėlyje, paprasčiausiai pranyko. Tiesą sakant, nelabai nustebau, nes jau spėjau prie to įprasti.

Tolimiausioje kertėje, atsirėmusi į stiklinę vitriną, mūsų laukė raukšlėta būtybė, nusitvėrusi kaukolę. Mane pamačiusi ji išsišiepė rodydama aštrius kaplius ir perbraukė pirštais per kaukolės skruostikaulius.

– Tu turi tai, – sušvokštė aiškiaregė, nenuleisdama nuo manęs tuščių akiduobių. – Jaučiu pagal kvapą. Parodyk man jį, mirtingoji. Ką tu atnešei senajai Anai?

Aš išsitraukiau iš kišenės žiedą ir jis suspindo dulkėtoje prietemoje tarsi jonvabalis. Pranašautoja dar plačiau išsišiepė.

– O taip. Nelaimėliai mylimieji, išskirti laiko ir gyvenantys vien viltimi... Nors ir bergždžiai, kaip paaiškėjo. – Senė kimiai nusikvatojo sukeldama debesį dulkių. – Tai tu apsilankei kapinėse? Koks įžūlumas. Dabar suprantu, kodėl tavo ateityje mačiau šunį. Gal kartais ten prigriebei ir šio žiedo porą, ką?

– Hmm... kad ne.

– Ką gi. – Aiškiaregė ištiesė suvytusią ranką, pirštai priminė plėšraus paukščio nagus. – Regis, teks pasitenkinti vienu. Megana Čeis, atiduok man simbolį.

– Jūs žadėjote mainais mano prisiminimą, – priminiau žingtelėjusi į priekį.

– Žinau, vaike, – burbtelėjo suirzusi senė. – Sugrąžinsiu tau prisiminimą apie tėvą už simbolį, nors turiu priminti, kad šio prisiminimo tu laisva valia atsisakei. Tebūnie, kaip sulygome. – Ji nekantriai spragtelėjo pirštais. – Na, o dabar duokš. Greičiau.

Aš dar kiek paabejojau, bet galiausiai padėjau žiedą aiškiaregei ant delno.

Ji taip mikliai sugniaužė pirštus, kad net atšokau. Paskui atsidususi prispaudė grobį prie krūtinės.

– Kiek aistros, – sumurmėjo senė tarsi sapnuodama. – Kiek jausmų... Prisimenu juos. Kol dar nebuvau visų atidavusi. Dar neužmiršau, ką reiškia jausti. – Ji sušnarpštė vaduodamasi iš transo ir nuplaukė į patalpos gilumą, į kertę, iš ten vėl pasigirdo jos balsas, staiga tapęs kimus ir gergždžiantis. – Nesuprantu, kaip jūs, mirtingieji, susidorojate su visomis tomis emocijomis. Mano supratimu, jus galiausiai pražudys jausmai. Ar sutinki, prince?

Aš krūptelėjau, bet Ašas liko ramus.

– Jausmai to verti, – tyliai atsakė jis.

– Ar esi tikras? O gal mėgini save įtikinti? – pasidomėjo orakulė, užsimovė žiedą ant kaulėto piršto ir pradėjo susižavėjusi apžiūrinėti. – Pamatysime, ką sakysi po kokių trisdešimties ar keturiasdešimties metų, kai mergiūkštė susens, pasiligos ir sulig kiekviena nugyventa diena ims tolti nuo tavęs, nemirtingo kaip laikas. O galbūt... – ji kreipėsi į mane, – tavo mylimam princui gyvenimas mirtingųjų pasaulyje pasirodys nepakeliamas, buvimas čia neįmanomas ir jis pranyks tuštumoje. Vieną dieną tu atsibusi ir neberasi jo šalia, teliks prisiminimas. Bet tu negalėsi daugiau patirti meilės, nes nė vienas mirtingasis neprilygsta fėjūnams. – Žynė išsišiepė ir užbaigė: – Tada ir tu trokši tuštumos. Kaip aš.

Ašas tylėjo nerodydamas jokių jausmų, o man krūtinę užgulė sunkus akmuo.

– Jūs tai... regite mūsų ateityje? – sušnabždėjau plyštančia širdimi.

– Tik blyksnius, – burbtelėjo senė ir mostelėjo ranka, tarsi norėdama nuvyti vaizdinius. – Tolima ateitis nuolat kinta, primindama bangų mūšą. Likimai keičiasi sulig kiekvienu įkvėpimu. Kiekvienas priimtas sprendimas atveria naujus kelius. Tačiau... – Ji prisimerkė. – Tavo ateityje, vaike, neišvengiamai bus viena – skausmas. Skausmas ir tuštuma, netektis artimųjų, kurie tau už viską brangesni ir kurių niekas neatstos.

Man vėl nudiegė širdį. Pranašautoja karčiai šyptelėjo ir nusuko akis.

– Nors kas žino, gal tu dar viską pakeisi, – mąsliai pridūrė senė, tebedėbsodama į kertę. – Gal sugalvosi, kaip šią istoriją užbaigti laimingai. Galiausiai... – ji bedė ilgu pirštu, ant kurio sutemose ryškiai sublizgo žiedas, – kaip mes išgyventume be vilties?

Žynė sukikeno ir ištiesė ranką. Iš kertės išniro nedidelis krištolinis rutulys ir nusklendė jai ant delno. Senė tvirtai jį suspaudė kaulėtais pirštais ir pamojo man prieiti.

– Štai ko tu norėjai, – iškošė ji ir perdavė man krištolinį rutulį. Jis pasirodė toks lengvas, besvoris tarsi muilo burbulas, jog aš sumirksėjau iš nuostabos ir išsigandau, kad gali subyrėti nuo menkiausio prisilietimo. – Kai būsi pasiruošusi, sudaužyk šį rutulį ir išlaisvinsi prisiminimą. – Mano galva, gavai viską, ko tau reikėjo, Megana Čeis, – pridūrė orakulė ir pasitraukė į tamsą. – Kad ir ką pasirinktum dabar, kai susitiksime kitą kartą, tu būsi visiškai kitokia.

– Ką turite galvoje?

Senė kreivai nusišypsojo. Į patalpą įsisuko vėjo gūsis ir ji išnyko debesyje dulkių, kurios sūkuriuodamos ore pradėjo lįsti į akis ir burną. Užsikosėjusi nusisukau, o kai vėl pažvelgiau, orakulės nebeliko nė padujų.

Baugiai dėbtelėjau į krištolinį rutulį, kurį tebelaikiau rankoje. Mirguliuojančioje stebuklingoje šviesoje vos įžiūrėjau atšvaitus ant rutulio paviršiaus ir viduje šmėžuojančius šešėlius. Tai buvo kitų pasaulių atšvaitai.

– Na ir ką? – Grimalkinas išdygo vienoje iš vitrinų, tarp negyvų gyvačių, mirkstančių gintarinės spalvos skystyje. – Daužysi jį ar ne?

– O aš tikrai atgausiu prisiminimą? – paklausiau mėgindama geriau įsižiūrėti į rutulio viduje šmėstelėjusį vyro veidą, paskui į jį pakeitusią mergaitę ant dviračio. Miražus primenantys migloti vaizdai keitėsi per greitai, kad juos atpažinčiau. – Orakulė sakė, kad prisiminimą „išlaisvinsiu“, o ne jį „susigrąžinsiu“. O ką, jeigu sudaužius rutulį jis ištirps ore arba jį praris koks nors slėpiningas fėjūnų padaras, mintantis prisiminimais?

Grimalkinas sušnarpštė, atitardamas kampe pasigirdusiam Ašo kikenimui.

– Tu praleidai per daug laiko mūsų pasaulyje, – sumurmėjo Ašas ir aš išgirdau liūdesio gaidelę jo balse.

Nesupratau, ar jis turėjo galvoje, kad aš pernelyg įtari, nes ieškau klastos sandoriuose su fėjūnais, ar kad mano elgesys atitinka jo lūkesčius.

Grimalkinas prunkštelėjo ir apdovanojo mane paniekinamu žvilgsniu.

– Ne visi fėjūnai siekia tave apgauti, mirtingoji. Kiek suprantu, orakulės pažadas buvo nuoširdus. – Katinas pauostė orą ir pradėjo plakti uodega per vitriną. – Jeigu ji būtų norėjusi paspęsti tau spąstus, būtų apipynusi pasiūlymą tokiomis mįslėmis, kad tu nė už ką neprisikastum iki tiesos.

Ašas linktelėjo.

– Na gerai. – Aš giliai įkvėpiau ir pakėliau rutulį virš galvos. – Nors abejoju, ar iš to kas nors išeis.

Iš visų jėgų sviedžiau rutulį ant grindų.

Atsimušęs į kilimą trapus stiklas subyrėjo beveik muzikaliai žvangėdamas, šukės pradėjo suktis spirale ir virtusios šviesos atšvaitais užtvindė kambarį. Jos jungėsi ir susiliejo, sudarydamos tūkstančius vaizdinių, kurie plakėsi ore tarsi paklaikę balandžiai. Netekusi žado stebėjau, kaip šie vaizdiniai sūkuriuoja ir leidžiasi ant manęs lyg paukščių pulkas iš siaubo filmo. Mane užgriuvo neišsenkama vaizdinių ir emocijų, vienu metu bandančių užvaldyti protą, srovė.

Aš užsidengiau veidą rankomis, mėgindama apsiginti, bet tai nepadėjo. Vaizdiniai tebeplūdo, šmėžuodami atmintyje tarsi šviesos blyksniai. Prieš akis iškilo vyras ilgais rusvais plaukais, laibais pirštais, niekada neišblėstančia šypsena. Visi vaizdiniai buvo susiję su juo. Tik su juo... Štai jis sūpuoja mane ant sūpynių parke. Tvirtai laiko mano pirmąjį dviratį, kol vinguriuoju šaligatviu. Sėdi prie mūsų senutėlio pianino, ilgi pirštai bėgioja klaviatūra, aš rymau ant sofos ir stebiu jį.

O štai jis brenda į nedidelį žalią tvenkinį, pradingsta po vandeniu su visa galva ir aš nepaliaujamai klykiu, kol pasirodo policininkai.

Kai viskas baigėsi, parklupau ant grindų ir Ašas apkabinęs priglaudė mane prie krūtinės. Visa drebėdama įsikibau į marškinius ir pajutau, kad jo kūnas įsitempė. Mano atmintis persipildė, bijojau, jog ji neatlaikys informacijos srauto.

Bet aš prisiminiau. Viską. Aš prisiminiau vyrą, kuris rūpinosi manimi šešerius metus. Augino mane kaip savo dukrą, nežinodamas, kas esu iš tikrųjų. Oberonas pavadino jį pašaliniu. Kodėl, po galais? Juk Polas mano tikras tėtis, kas kad ne vieno kraujo. Gal Oberonas ir yra biologinis tėvas, tačiau jo niekada nebuvo šalia. Tai jis svetimasis, nes nors vadina dukra, niekada nesidomėjo mano gyvenimu ir visai manęs nepažįsta. Mano tikras tėtis yra tas, kuris melodingu balsu sekdavo pasakas prieš miegą, klijuodavo pleistrus su paveiksliukais ant nubrozdintų alkūnių, pasisodindavo ant kelių, kai skambindavo pianinu. Ir aš niekada kitaip negalvosiu apie jį.

– Ar tau viskas gerai? – pasiteiravo Ašas ir vėsus jo kvėpavimas pakuteno skruostą.

Aš linktelėjusi pakilau. Galva vis dar plyšte plyšo. Prireiks gražaus laiko išdėlioti po atminties lentynėles srautu užplūdusius vaizdinius ir emocijas. Tačiau galiausiai paaiškėjo, kaip turiu elgtis.

– Tvarka, Grimai, – pasakiau įgijusi ryžto. – Gavau tai, ko norėjau. Dabar galiu keliauti pas Linansidhę.

Atsakymo nesulaukiau, nes Grimalkinas buvo spėjęs pradingti.

4

Gliuko pasipriešinimo judėjimas

– Grimalkinai! – dar kartą pašaukiau ir apsidairiau. – Kur tu?

Jokio atsakymo. Blogas ženklas. Grimalkinas dažnai pradingdavo nieko nepaaiškinęs ir neįspėjęs, vos tik pajusdavo ką negero. Kita vertus, retkarčiais išgaruodavo vien dėl įgeidžio...

– Megana, – tyliai pakvietė mane Ašas, akylai stebeilydamasis pro langą. – Tu tik pažiūrėk.

Lauke anapus gatvės kažkas stovėjo. Išsyk galėjai pasakyti, kad ne žmogus. Nors mūvėjo išblukusius džinsus ir aptrintą odinę striukę, jį išdavė prakaulus aštrių bruožų veidas ir smailios ausys. Be to, žiūrėdama į neonines sruogas, blyksinčias juoduose tarsi pankuojančio rokerio į skiauterę sukeltuose plaukuose, nejučia prisiminiau švytinčius stiklinius rutulius, parduodamus niekučių parduotuvėlėse. Nepažįstamojo poza išdavė, kad jis laukia mūsų.

– Geležies fėjūnas, – iškošė Ašas ir griebėsi kalavijo. – Ar man jį nudėti?

– Ne, – paprieštaravau mėgindama sulaikyti ranką. – Jis žino, kad mes čia. Jeigu būtų norėjęs užpulti, seniausiai galėjo tai padaryti. Pirmiausia pažiūrėkime, ko jam iš mūsų reikia.

– Aš nepatarčiau, – blykstelėjęs akimis perspėjo Ašas. – Nepamiršk, kad apsišaukėlis valdovas vis dar medžioja tave. Nevalia pasitikėti geležies fėjūnais, ypač dabar. Kuriems galams tau su juo kalbėti? Juk Geležies karalystė su visa jos paderme yra tavo priešų lizdas.

– Geležinis arklys nebuvo priešas.

Ašas atsiduso ir patraukė delną nuo kalavijo rankenos.

– Elkis kaip išmanai, – burbtelėjo jis, nunarinęs galvą. – Man tai nepatinka, bet pažiūrėkime, ko prireikė tam geležies fėjūnui. Tik turėk galvoje, vos jis pamėgins pulti, kaipmat palydės galvą, nespėjęs nė mirktelėti.

Mudu išsmukome pro duris į drėgmės sklidiną naktį ir perėję gatvę prisiartinome prie lūkuriuojančio atėjūno.

– Šaunu, – mums priėjus pareiškė geležies fėjūnas ir apdovanojo įžūlia, savimi pasitikinčia šypsena, kuri labai priminė man vieną vaikinuką ugniniais plaukais. – Kaip matau, nepasileidote į kojas. Bijojau, kad teks vaikytis judu po visą miestą norint pasišnekėti.

Aš niūriai nužvelgiau nepažįstamąjį. Iš arčiau jis pasirodė jaunesnis, beveik mano vienmetis, nors žinojau, kad tai dar nieko nereiškia. Juk fėjūnų išvaizda nepavaldi laikui. Iš tikrųjų jam gali būti keli šimtai metų. Bet nepaisant to ir akivaizdaus fėjūnams būdingo žavesio, jis atrodė kaip tikrų tikriausias pankuojantis septyniolikmetis.

– Ką gi, – pasakiau susikryžiavusi rankas ant krūtinės, – aš čia. O kas tu toks ir ko nori?

– Trumpai ir aiškiai. Man patinka. – Geležies fėjūnas paikai išsiviepė, bet nesulaukęs atsakomosios šypsenos išplėtė spindinčias violetines akis ir pridūrė: – Leiskite prisistatyti. Mano vardas Gliukas.

– Gliukas, – pakartojau ir suraukusi kaktą pažvelgiau į Ašą. – Pažįstamas vardas. Kur galėjau jį girdėti anksčiau?

– Žinoma, kad jis tau girdėtas, Megana Čeis, – atsiliepė Gliukas ir dar plačiau išsišiepė rodydamas dantis. – Juk aš buvau pirmasis karaliaus Machinos karvedys.

Ašas akimirksniu išsitraukė kalaviją. Tvykstelėjo žydra šviesa, padvelkė šalčiu. Gliukas kilstelėjo antakius, bet nė nepasijudino, net kai kalavijo geležtė įsirėmė į krūtinę.

– Užuot darę skubotas išvadas, galėtumėte išklausyti, ką pasakysiu, – pasiūlė jis.

– Ašai, – švelniai paprašiau ir Ašas pasitraukė per žingsnį.

Nors jis neįsikišo kardo į makštį, bent jau nesitaikė Gliukui į širdį.

– Ko tau iš manęs reikia? – paklausiau geležies fėjūno, žiūrėdama tiesiai į akis. – Ar tu dabar tarnauji netikram karaliui? Ar tiesiog užsukai prisistatyti?

– Esu čia, – atsakė Gliukas, – nes noriu sustabdyti apsišaukėlio savivalę ne mažiau nei judu. Nežinau, ar girdėjai, princese, kad Vasaros ir Žiemos rūmų fėjūnams nesiseka kovoti prieš Geležies karalystę. Nors Oberonas ir Mebė susivienijo, kad sulaikytų netikrą karalių, jų armijos iš lėto naikinamos. Laukmiškis mažėja sulig kiekviena diena, nes vis naujos teritorijos atitenka Geležies karalystei. Apsišaukėliui tetrūksta vienintelio dalyko, kad niekas nebegalėtų jo sustabdyti.

– Manęs, – sušnabždėjau nedvejodama.

Gliukas linktelėjo.

– Jam tereikia Machinos galių, kad netrukdomas užimtų sostą. Jeigu jis nužudytų tave ir perimtų jas, viskas būtų baigta.

– Iš kur jis žino, kad turiu tų galių, jeigu net aš pati nesu tuo tikra?

– Tu nukovei Machiną, – pamiršęs linksmybes rimtai pradėjo aiškinti Gliukas. – Mano supratimu, Geležies karaliaus galios pereina tam, kas jį nugali. Štai kodėl apsišaukėlio užmačios užgrobti sostą yra neteisėtos. Todėl jam žūtbūt reikia tavęs. – Pašnekovas vėl nusišypsojo. Šiuokart nuožmiai ir grėsmingai. – Visa laimė, kad mes kartiname jam gyvenimą mūšio lauke, o dabar ketiname jį prigriebti pasitelkę tave.

– Kas tie „mes“?

Gliukas vėl surimtėjo.

– Geležinis arklys buvo mano draugas, – paaiškino jis ir man skaudžiai nudiegė širdį, prisiminus tą taurų karį. – Jis pirmasis demaskavo netikrą karalių ir netrukus sulaukė sekėjų. Kadangi mūsų gretos negausios, mes pasirinkome partizaninį karą prieš apsišaukėlio armiją. Žodžiu, darome ką galime.

– Tai jus turėjo galvoje tie siaubūnai vorai, kai kalbėjo apie pasipriešinimą?

– Siaubūnai vorai? – nustebęs perklausė Gliukas. – A, netikro karaliaus samdyti žudikai? Taip, jie šnekėjo apie mus. Nors mūsų, kaip minėjau, per mažai, kad sumuštume apsišaukėlio pajėgas, galime žengti vieną labai svarbų žingsnį, kuris amžiams nuvers jį nuo sosto.

– Kokį?

Gliukas atsiprašomai šyptelėjo ir spragtelėjo pirštais.

Staiga aplink mus kilo bruzdesys ir iš sutemų išniro dešimtys geležies fėjūnų. Mes atsidūrėme glaudžiame žiede ir aš pajutau, kaip pulsuoja aplinkui geležies kerai. Niūrūs, vangūs, bespalviai. Pamačiau gnomus su mechaninėmis rankomis ir elfus milžiniškomis išsprogusiomis juodomis akimis, kurių vyzdžiuose tarsi žibančios žalios skruzdėlės šmėžavo nesibaigiantys skaičiai. Buvo čia ir šunų, kurių kūnai atrodė surinkti iš laikrodžių mechanizmų, ir fėjūnų žalia oda su kompiuterio laidais vietoje plaukų, ir visokių kitokių siaubūnų. Visi jie buvo apsiginklavę iki dantų: geležiniais strypais, metaliniais vėzdais ir grandinėmis, turėjo aštrias iltis ar nagus. Žodžiu, visa tai, kas kelia mirtiną pavojų paprastiems fėjūnams. Ašas atsistojo arčiau manęs ir niūriai iškėlė kalaviją. O aš žaibiškai pasisukau į Gliuką ir nuvėriau rūsčiu žvilgsniu.

– Štai ką tu sumanei, – iškošiau mostelėjusi mus spaudžiančio žiedo pusėn. – Nori mane pagrobti? Ir taip sustabdyti netikrą karalių?

– Suprask mane, princese. – Gliukas gūžtelėjo pečiais ir pasitraukė toliau nuo manęs, į savo bendrų būrį. – Darome tai dėl tavo saugumo. Negalime leisti, kad pakliūtum į apsišaukėlio nagus, nes tada jis laimės ir viskas bus prarasta. Privalome tave kaip reikiant paslėpti. Visa kita dabar nesvarbu. Eime su mumis geruoju. Juk pati matai, mūsų per daug, kad priešintumeisi. Netgi Žiemos princui nepavyks susidoroti su tokia daugybe.

– Nejaugi? – pasigirdo dar vienas balsas kažkur iš šono ar viršaus. – Kad jau taip, gal vertėtų truputį išlyginti jėgų pusiausvyrą?

Nekantriai pasisukusi perbėgau žvilgsniu per stogus ir širdis suspurdo krūtinėje. Mėnesienoje bolavo siluetas. Ant krūtinės sukryžiuotos rankos, vėjo taršomi ugniniai plaukai, į mus nukreiptas besišypsantis veidas, linksinti galva...

– Žinai, princese, – pareiškė Pakas, rydamas mane akimis, – velnioniškai sunku aptikti tavo pėdsakus. Dar gerai, kad Grimalkinas mane susirado. Regis, ir vėl teks gelbėti tave ir ledo berniuką. Netrukus tai jau virs įpročiu.

Ašas užvertė akis į dangų, tuo pat metu budriai sekdamas mus apsupusius užpuolikus, ir iškošė:

– Liaukis taukšti kvailystes ir leiskis čionai, Robinai.

– Robinas? – perklausė Gliukas ir nervingai dėbtelėjo į Paką. – Šaunusis Robinas?

– Ak, jūs tik pažiūrėkite, jis girdėjo apie mane. Regis, tampu įžymybe, – nusišaipė Pakas ir šoko nuo stogo.

Sklęsdamas oru mano bičiulis pasivertė didžiuliu juodu varnu ir kimiai krankdamas smigo žemyn, paskutinę akimirką nugriaudėjo sprogimas ir į šalis pažiro plunksnos, o į ratą Pakas nusileido vėl atgavęs įprastą pavidalą.

– Ta-daaaaaaaaaa! – iškilmingai sušuko jis.

Maištininkai pasitraukė atatupsti, tik Gliukas liko stovėti kaip įkastas.

– Jūsų viso labo trys, – tvirtai pareiškė jis. – Per mažai, kad mus įveiktumėte. Princese, nesipriešink, mes tenorime apsaugoti tave. Geriausia būtų išvengti prievartos.

– Man nereikia jūsų apsaugos, – atkirtau. – Netrukus pamatysi, kad man gynėjų pakanka.

– Be to, kas tau sakė, kad aš vienas? – kraugeriškai nusišypsojęs pasiteiravo Pakas.

– Kas kitas, jeigu ne tu pats, – atsiliepė nuo stogo, iš kur Šaunusis Robinas ką tik nusileido, jo antrininkas.

Gliukas išplėtė akis, o Pako klonas tik išsiviepė.

– Ne, jis negalėjo to sakyti, – paprieštaravo trečias Pakas nuo priešais stovinčio namo stogo.

– Na gerai, neabejoju, kad jie supranta, apie ką kalbama, – nerūpestingai pareiškė dar vienas mano bičiulio antrininkas, sūpuodamasis ant žibinto stulpo. – Šiaip ar taip, štai ir mes.

– Tai tik akių dūmimas, – suburbėjo Gliukas, kol jo bendrai užvertę galvas išgąstingai spoksojo į tris Pakus, linksmai mojuojančius jiems iš viršaus. – Jie netikri. Tai tik optinė apgaulė.

Šaunusis Robinas nusikvatojo.

– Puiku, jeigu tau taip atrodo, pamėgink juos įveikti.

– Ir tau tai geruoju nesibaigs, – įsiterpė Ašas. – Net jeigu jums pavyks mus nugalėti, patikėk, prieš pasiduodami mes gerokai sumažinsime jūsų gaujos gretas. Turėk tai galvoje.

– Geriau nešdinkis iš čia, Gliukai, – pašnibždomis pareikalavau. – Mes niekur neisime su tavimi ir tavo sėbrais. Neketinu slapstytis nuo netikro karaliaus ir sėdėti sudėjusi rankas.

– Kaip tik to aš labiausiai ir bijojau, – primerkęs akis iškošė Gliukas, tačiau pasisukęs vis dėlto davė ženklą savo pajėgoms atsitraukti ir geležies fėjūnai vėl pradingo nakties sutemose. – Mes akylai stebėsime tave, princese, – perspėjo jis ir taip pat ištirpo tamsoje.

Širdis tebesidaužė kaip patrakusi, kai pasisukau į Paką ir pamačiau, kad jis spokso tiesiai į mane, paikai šypsodamasis, tarsi priaugęs prie žemės. Atrodė toks pat kaip visada: išstypęs ir nerangus, alkstantis nuotykių, neieškantis žodžio kišenėje. Bet akyse spėjau įžvelgti skausmo šešėlį ir prastai slepiamą pyktį. Staiga pasijutau nejaukiai.

– Labas, princese.

– Sveikas, – sušnibždėjau.

Ašas prisiartino už nugaros, apglėbė per liemenį ir prisitraukė. Juste jutau jo žvilgsnį, nukreiptą į Paką man virš galvos. Šis gestas buvo iškalbingesnis už visus žodžius. „Ji mano. Pasitrauk.“ Tačiau Šaunusis Robinas nepaisydamas Ašo žvelgė tik į mane. Šio žvilgsnio veriama prisiminiau paskutinį mūsų susitikimą, kai priėmiau lemtingą sprendimą, kuris atvedė mus čionai.

– MEGANA ČEIS!

Oberono balsas nuaidėjo lyg rimbo smūgis. Žemę sudrebino perkūnija. Miško karalius prabilo grėsmingai tyliu balsu. Jo akys švytėjo tarsi gintarinės iš lėto krintančio sniego fone.

– Mūsų pasaulio įstatymai nepajudinami, – perspėjo Oberonas. – Žiemos ir Vasaros karalystės turi daug bendro, bet tarpusavio meilei nėra vietos. Jeigu išeisi, dukra, visi takai užsidarys ir tau.

– Megana! – pašaukė Pakas ir žingtelėjęs į priekį pradėjo maldauti: – Nedaryk to. Šįkart negalėsiu sekti paskui tave. Pasilik čia. Su manimi.

– Negaliu, – sušnabždėjau. – Atleisk, Pakai. Aš myliu tave, bet turiu taip pasielgti.

Mačiau, kaip persikreipė jo veidas. Pakas nusisuko. Mane pervėrė kaltė, tačiau turėjau pripažinti, kad pasirinkimas visada buvo aiškus.

– Atleisk, – tyliai paprašiau dar kartą ir žengiau Ašui įkandin po arka, visiems laikams palikdama Niekadaniekada.

ŠIS PRISIMINIMAS NUDEGINO KAIP UGNIS ir aš užsimerkiau, mintyse karštligiškai ieškodama išeities. Visada mylėjau Paką kaip brolį, kaip geriausią draugą. Bet labai sunkiu gyvenimo laikotarpiu, kai buvau sutrikusi, vieniša ir įskaudinta, prisirišimas prie jo pastūmėjo mane kvailai pasielgti. Neturėjau to daryti, juk žinojau apie Pako meilę man. Neapkenčiau savęs, jog tąkart pasinaudojau jo jausmais. O jei galėčiau sugalvoti, kaip viską pakeisti! Tačiau prastai slepiamas skausmas Pako akyse aiškiai sakė, kad jokie žodžiai šiuo atveju nepadės.

Galiausiai man pavyko atgauti kalbos dovaną.

– Ką tu čia veiki? – sušnibždėjau ir staiga pasijutau dėkinga, kad Ašas apkabino mane, taip atskirdamas nuo Pako.

Mano bičiulis patraukė pečiais ir išplėtė akis.

– Nejaugi neaišku? – kiek irzliau nei paprastai atsiliepė jis. – Nuo to laiko, kai judu su ledo berniuku pasirinkote tremtį, aš baiminausi, kad geležies fėjūnai gali ir toliau tavęs ieškoti. Todėl nusprendžiau įsitikinti. Beje, ne veltui. Kas gi tas naujasis jų padermės atstovas, kuriam tu neįtikai? Ar tik ne Gliukas? Pirmasis Machinos karvedys. Na ir moki tu prisišaukti nemalonumų, princese.

– Gana burną aušinti, – pasigirdo Grimalkino balsas.

Katinas išniro iš tamsos, nekantriai plakdamas vėjyje uodega, primenančia šepetį buteliams plauti.

– Dėl tavo nepavykusio pagrobimo tarp Naujojo Orleano fėjūnų kilo riaušės, mirtingoji, – pareiškė jis, spoksodamas į mane auksinėmis akimis. – Metas nešdintis, kol daugiau ko nors nenutiko. Geležies kariai ateina tavęs, o aš nenusiteikęs rengti dar vienos gelbėjimo operacijos. Atsišnekėsite pas Linansidhę. Dabar judinkitės.

Grimalkinas pasileido kiek įkabindamas, aukštai iškėlęs uodegą, tik kartą atsisuko pažiūrėti į mus skersgatvio gale blykstelėjęs akimis ir pranyko juodoje tamsoje.

Aš išslydau Ašui iš glėbio ir žengiau prie Pako tikėdamasi, jog mudviem pavyks bent žodeliu persimesti. Pasiilgau jo. Juk jis mano geriausias draugas ir aš noriu, kad viskas būtų kaip anksčiau, kad mūsų trijulė vėl mestų iššūkį visam pasauliui. Bet man nespėjus prisiartinti, Pakas atsitraukė, tarsi nepajėgdamas pakelti mano artumo. Trimis dideliais žingsniais įveikė skersgatvį, tada pasisuko į mudu. Ugniniai plaukai sutvisko gatvės žibintų šviesoje.

– Nagi, balandėliai? Einate ar ne? Laukiu nesulaukiu, kada pamatysiu, kaip ištįs Linės veidas judu išvydus. – Jis blykstelėjo akimis, šypsena tapo dar kreivesnė. – Žinote, girdėjau, kad Atstumtųjų karalienė baisiai elgiasi su tais, kurie ją erzina. Tikiuosi, ji nepanaudos tavo gyslų arfos stygoms, prince.

Suprunkštęs Pakas paskersakiavo į mūsų pusę ir nusisukęs pradingo tamsoje, kaip ką tik padarė Grimalkinas.

– Jis manęs neapkenčia, – atsidususi pasiskundžiau.

Ašas krenkštelėjo.

– Ne. Manau, šio ypatingo jausmo nusipelniau tik aš, – linksmai paprieštaravo jis.

Man nieko neatsakius, Ašas mostu paragino eiti ir mudu petys petin nusiskubinome į skersgatvio galą.

– Šaunusis Robinas nejaučia tau neapykantos, – vėl prašneko Ašas neryškioje žibintų šviesoje baugiai šmėžuojant šešėliams. – Jis pyksta. Mano supratimu, labiausiai ant savęs. Tiesą sakant, jis turėjo net šešiolika metų, kad ką nors nuveiktų. Pats kaltas, jog man pavyko jį apšauti.

– Taigi dabar tai jau virto lenktynėmis, ką?

– Galima pavadinti ir taip.

Puoliau link praėjimo, kur pranyko Pakas su Grimalkinu, bet Ašas sugriebė per liemenį ir prisitraukęs viena ranka pradėjo glostyti nugarą, kita veidą.

– Dėl jo aš jau kartą praradau merginą, – tyliai pasakė jis, panardinęs pirštus man į plaukus. Nors balsas buvo ramus, veidą sekundę apniaukė skausmas ir vėl pradingo. – Kitos neatiduosiu.

Kakta beveik liesdamas manąją Ašas įsistebeilijo nuostabiomis sidabrinėmis akimis.

– Kol gyvas, neatiduosiu tavęs niekam. Įskaitant Paką, apsišaukėlį karalių ir kiekvieną, kuris tik sumanys tave atimti, – pažadėjo jis. Lūpų kamputis trūktelėjo stebint mano žūtbūtines pastangas tolygiai kvėpuoti veriamai tiriamo žvilgsnio. – Galbūt turėjau tave įspėti, kad man būdingas šioks toks polinkis į savininkiškumą.

– Nepastebėjau, – sušnibždėjau pasistengusi nutaisyti nerūpestingą ir sarkastišką balsą, bet nelabai pavyko. – Viskas gerai... Aš tavęs irgi neatsisakysiu.

Ašo žvilgsnis suminkštėjo, jis palenkė galvą ir pabučiavo mane į lūpas. Aš apsivijau rankomis mylimojo kaklą ir užmerkiau akis, kvėpdama jo kvapą, užmiršusi viską pasaulyje... Na ir kas, kad tik akimirką.

– Ei, balandėliai! – iš tamsos atsklidęs Pako balsas sudrumstė tylą. Ašas nenoriai atsitraukė. – Gal išsinuomokite kambarį viešbutyje ar ką? Mums nelabai įdomu stebėti, kaip judu laižotės.

– Išties, – susierzinęs palaikė Paką Grimalkinas ir aš susiraukiau. Nejaugi dabar ir katinas stojo jo pusėn? – Judinkitės, antraip mes nebelauksime jūsų.

GRIMALKINAS VEDĖ MUS PER MIESTĄ neįtikėtinai ilga vingria gatve, kuri galiausiai paniro į akliną tamsą, ir staiga mes atsidūrėme jau pažįstamuose rūsiuose (labiau primenančiuose požeminį kalėjimą) su liepsnojančiais deglais ant sienų ir išsiviepusiomis gorgonių galvomis ant kolonų.

Grimalkinas sparčiai bėgo koridoriais, kuriuose blausiai mirgėjo deglų šviesa, o tamsoje bruzdėjo ir šmirinėjo neregimi padarai. Aš prisiminiau mūsų pirmąją kelionę čionai ir pirmąjį savo susitikimą su Linansidhe. Tuokart mūsų buvo daugiau. Aš, Pakas, Grimas, Geležinis arklys ir trys puskraujai: Kimė, Nelsonas ir Vorenas.

Dabar gretos gerokai praretėjo. Geležinis arklys žuvo. Kimė su Nelsonu irgi tapo Machinos karvedės Virusės aukomis. Pradėjau svarstyti, ką man dar teks prarasti, kol viskas baigsis. Nejaugi visiems, kurie mane supa, lemta palydėti galvą? Tada prisiminiau niūrią orakulės pranašystę, kad galiausiai liksiu visai viena, bet nuvijau tolyn baimę.

Ašas paėmė už rankos ir spustelėjo pirštus. Jis nieko nepasakė, tačiau aš įsikirtau jam į delną lyg į gelbėjimo lyną, tarsi bijodama, kad gali kiekvieną akimirką pradingti.

Mes kopėme įkandin Grimalkino, kol atsidūrėme didingame Linansidhės rūmų vestibiulyje: platūs laiptai iš abiejų pusių kilo iki pat stogo, sienas puošė garsių dailininkų paveikslai ir meno kūriniai. Nejučia susiradau akimis kabinetinį rojalį kertėje. Kaip tik ten pirmą kartą pamačiau savo tėtį, kuris sėdėjo palinkęs ties klavišais, ir jo nepažinau.

Šiuokart vieta prie instrumento buvo tuščia, o štai juodu aksomu aptraukta sofa prie spragančio židinio užimta. Atsirėmusi į pagalvėles, dailioje rankoje laikydama žaižaruojančią taurę vyno nuo jos į mus sužiuro Linansidhė. Atstumtųjų karalienė.

– Brangučiai! – šūktelėjo ji.

Blyškiaveidė aukšta nuostabi šeimininkė šypsojosi mums kruvinai raudonomis lūpomis, vešlūs vario spalvos plaukai plaikstėsi ore tarsi besvoriai. Ji tingiai pakilo, juodos it derva suknelės palankai vos subangavo, ir atsainiai ištiesė patarnaujančiam satyrui ištuštintą taurę. Šis pagarbiai padavė poniai kandiklį su cigarete. Išpūtusi melsvą dūmą Linansidhė prisiartino prie mūsų kaip alkana tigrė.

– Megana, mažute, kaip gerai, kad apsireiškei. Kai nesugrįžai iš praėjusio žygio, pamaniau, jog bus nutikę kas nors baisaus, balandėle. Matau, kad galiausiai viskas susitvarkė. – Linansidhė nukreipė šaltas mėlynas akis į Ašą ir kilstelėjo lenktą antakį. – O tau iš paskos atsekė Žiemos rūmų princas. Na ir... – nutęsė ji, spragtelėjusi pirštais kietai sučiaupė lūpas ir kiek padelsusi užbaigė: – Užsispyrėlis.

Nuo surauktų antakių oru nuvilnijo galinga banga, žiburiai sumirksėjo. Šeimininkė pasisuko į Ašą.

– Praėjusį kartą kėsinaisi sunaikinti mergaitės šeimą, karalaiti. Perspėju, branguti, man nerūpi, kad esi mylimas Mebės sūnelis. Tik pamėgink kam nors pagrasinti šiuose namuose ir aš ištrauksiu tau žarnas per nosį, o tada padirbsiu iš jų arfos stygas.

– Mielai į tai pažiūrėčiau, – šlykščiai išsiviepęs burbtelėjo Pakas.

Tūžmingai sužaibavau akimis, bet nelemtas klounas tik kyštelėjo liežuvį.

Ašas nusilenkė.

– Aš nutraukiau visus ryšius su Žiemos rūmais, – ramiai paaiškino jis, nenuleisdamas žvilgsnio nuo Atstumtųjų karalienės. – Daugiau nesu „karalaitis“, o toks pats tremtinys kaip Megana ir jūs pati. Tad neketinu niekam kenkti šiuose rūmuose.

Linansidhė kreivai šyptelėjo.

– Tiesiog neužmiršk, kas čia valdo, mielasis. – Ji galvos linktelėjimu nurodė mums visiems sėstis ant sofų ir pridūrė tokiu tonu, kuriame aiškiai nuskambėjo paslėptas grasinimas: – Taisykitės, brangučiai, taisykitės. Bijau, kad mums teks daug ką aptarti.

Aš giliai įkvėpiau, norėdama nusiraminti, o tada atsirėmusi į aksomines pagalvėles nugrimzdau sofoje, tokioje gilioje, kad vos nepaskendau. Ašas liko stovėti greta manęs, o Pakas su Grimu įsitaisė ant ranktūrių. Linansidhė grakščiai atsisėdo priešais stovinčiame krėsle, susikryžiavo ilgas kojas ir sužiuro į mane pro cigaretės dūmus. Aš prisiminiau tėtį ir pajutau kylant baisų pyktį. Apie tokią galybę dalykų turiu ją iškamantinėti. Tiek klausimų užduoti. Net nežinia, nuo ko pradėti...

Ašas ramindamas spustelėjo petį. Nevertėjo pykdyti Atstumtųjų karalienės, ypač turint galvoje jos žalingą įprotį paversti gyvus žmones arfomis, violončelėmis ir smuikais dėl menkiausių niekų. Reikia veikti apdairiai.

– Taigi, balandėle, – prakalbo Linansidhė, užsitraukė cigaretę ir išpūtė žuvies pavidalo dūmų debesėlį tiesiai į mane. – Girdėjau, kad tave efektingai išgrūdo iš Niekadaniekada. Ką ketini dabar daryti?

– O kodėl jums tai parūpo? – pasiteiravau aš, mėgindama suvaldyti emocijas. – Mes sugrąžinome skeptrą ir sustabdėme karą tarp Žiemos ir Vasaros karalysčių. Tad ar jums ne vis tiek, kas bus toliau?

Linansidhė blykstelėjo akimis, kandiklis su cigarete sudrebėjo rankoje.

– Supranti, brangute, aplinkui sklando negeri gandai... Mirtingųjų pasaulyje baisiai subjuro orai. Vasaros ir Žiemos rūmus baigia sunaikinti Geležies karalystė, o neseniai atsirado dar viena geležies fėjūnų grupuotė. Ir visi kovoja dėl vietos po saule. Be to... – Linansidhė prisimerkė ir pasidavė į priekį, – malama liežuviais apie kažkokią puskrauję princesę, kuriai pavaldūs ir vasaros, ir žiemos burtai. Pasakojama, kad ji gali tapti abiejų rūmų valdove, tad buria savąją kariuomenę. Atstumtųjų ir geležies fėjūnų kariuomenę, ketindama įvykdyti perversmą.

– Ką?!

– Tai viso labo gandai, balandėle, – nuramino mane Linansidhė ir patogiai atsirėmusi išpūtė debesį drugelių. Jie suplakė sparneliais ore, skleisdami dūmų ir gvazdikėlių kvapus, o paskui pradingo be pėdsakų. – Bet juk tu supranti, vaikuti, kad man neramu. Todėl norėčiau sužinoti tiesą.

– Tačiau... tai...

Man pritrūko žodžių. Pajutau, kad pakaušį gręžia įdėmus Ašo žvilgsnis, o ir Pakas nesitvėrė smalsumu. Tik neišmušamas iš vėžių Grimalkinas abejingai tvatijo uodega per sofos ranktūrį.

– Savaime suprantama, kad neburiu jokios armijos, – galiausiai išspaudžiau. – Juk tai juokinga. Neturiu jokio noro rengti perversmų.

Linansidhė mąsliai dyrėjo į mane.

– O kaipgi kiti gandai, brangute? Šnekos apie tai, kad princesei neva pavaldžios Vasaros ir Geležies karalysčių kerų galios? Ar tai irgi tik tušti pramanai?

Aš prikandau lūpą. Bet paskui prisipažinau:

– Ne. Tai tiesa.

Karalienė iš lėto linktelėjo.

– Tada, nori to ar ne, balandėle, tu tapai viena iš pagrindinių karo veikėjų. Atsidūrei ant ribos. Ant ribos tarp fėjūnų ir mirtingųjų, Vasaros ir Geležies karalysčių, amžius menančių tradicijų ir nesulaikomos pažangos. Į kurią pusę linksti? Ką pasirinksi? Tu jau man atleisk, kad suku galvą dėl tavo planų ir nuotaikų, brangute, bet man tai rūpi. Taigi ką ketini daryti toliau?

– Nežinau, – sušnibždėjau ir užsidengiau veidą rankomis. Man tiesiog be galo norėjosi įprasto gyvenimo. Troškau sugrįžti namo. Troškau... Vėl atsitiesusi pažvelgiau tiesiai Linansidhei į akis. – Noriu susigrąžinti tėtį. Noriu žinoti, kodėl pavogėte jį iš manęs prieš vienuolika metų.

Stojo tyla. Įtampa vis stiprėjo. Linansidhė rijo mane akimis, cigaretė sustingo taip ir nepasiekusi lūpų, nuo jos driekėsi žydras dūmelis. Ašas apkabino mane per pečius pasiruošęs ginti, jeigu tik iškiltų būtinybė. Akies krašteliu pastebėjau, kad Grimalkino ir pėdos ataušo, o Pakas apmirė ant sofos ranktūrio.

Mano širdis dunkstelėjo. Kartą, kitą. Niekas nė nepakrutėjo.

Paskui Linansidhė užvertė galvą ir pratrūko kvatoti, aš pašokau iš netikėtumo. Šviesos suplazdėjo, užgeso ir vėl plykstelėjo. Atstumtųjų karalienė nenuleido nuo manęs akių.

– Pavogiau? – Linansidhė atsirėmė ir susikryžiavo ilgas kojas. – Pavogiau? Neabejoju, kad tu norėjai pasakyti „išgelbėjau“, tiesa, brangute?

– Aš... – pradėjau klapsėdama akimis. – Apie ką jūs kalbate?

– Ak, tai tu nieko nežinai? Pakai, mielasis, esi tikras niekšelis. Nejaugi jai nepapasakojai?

Piktai dėbtelėjau į savo bičiulį. Jis neramiai suerzėjo, vengdamas pažvelgti į akis. Aš apšalau iš baimės.

„Ne, ne. Tik ne tu, Pakai. Juk pažįstu tave visą gyvenimą. Pasakyk, kad esi niekuo dėtas“, – meldžiau mintyse.

Linansidhė vėl prapliupo nevaldomu juoku.

– Ak, kokia netikėta drama. Nepakartojama. Verta tikros scenos. – Ji suplojo katučių ir šviesos vėl akimirksniu užgeso, tik vienišas šviesos spindulys nukrito ant rojalio.

– Nereikia, Line, – iškošė Pakas. Mane nustebino žemas, kimus, nevilties kupinas balsas ir aš visiškai išskydau. – Nesielk taip. Leisk man pačiam viską paaiškinti.

Linansidhė perliejo jį negailestingu žvilgsniu ir papurtė galvą.

– Ne, mielasis, mano supratimu, laikas atskleisti mergaitei tiesą. Turėjai pakankamai laiko pats viską jai papasakoti, tad dabar gali kaltinti tik save.

Šeimininkė mostelėjo ranka ir suskambo muzika. Niūrūs grėsmingi akordai užtvindė patalpą, nors prie rojalio kaip ir anksčiau niekas nesėdėjo. Nušvito dar vienas šviesos spindulys ir išplėšė iš sutemų Linansidhę besiplaikstančiais plaukais ir plazdančia suknele. Tamsybių mūza išsitiesė visu ūgiu, iškėlė rankas į įsivaizduojamus žiūrovus, užmerkė akis ir prabilo:

– Kartą seniai seniai gyveno du mirtingieji...

Dainingas balsas suskambo mano galvoje, prieš akis kuo aiškiausiai tarsi ekrane pradėjo plaukti vaizdai. Pamačiau jauną besišypsančią nerūpestingą mamą, susikibusią už rankų su aukštu nerangiu vyriškiu, kurį dabar jau pažinau. Juk tai Polas. Mano tėtis. Juodu kvatojosi ir plepėjo, atrodė įsimylėję vienas kitą ir nematė nieko aplinkui. Pajutau, kaip ašaros užspaudė gerklę.

– Žvelgiant paprastų žmonių akimis, – tęsė Linansidhė, – jie niekuo neišsiskyrė. Dvi artimos sielos vienodoje mirtingųjų minioje. Bet fėjūnų pasauliui ši pora buvo tikros kerų versmės, šviesos spindulėliai tamsos karalystėje. Dailininkė, kurios paveikslai, regis, skelbė gyvenimo džiaugsmą, ir pianistas, visa galva pasinėręs į savo muziką, o meilė tik sustiprino jų talentus.

– Palaukite, – neištvėrusi nutraukiau pasakojimą. Linansidhė sumirksėjo, nuleido rankas ir vaizdai išnyko. – Jūs klystate. Mano tėtis nebuvo didis muzikantas, jis dirbo draudimo agentu. Žinau, kad jis mokėjo skambinti pianinu, bet jeigu darė tai taip gerai, kodėl nepasinaudojo šiuo talentu?

– Kuri iš mudviejų čia pasakoja, mažute? – grėsmingai pasiteiravo Atstumtųjų karalienė ir šviesos vėl sumirgėjo. – Ar kada nors girdėjai apibūdinimą „alkanas menininkas“? Tavo tėvas buvo be galo gabus, tačiau muzika neapmokėsi sąskaitų. Na, tai nori išgirsti, kas buvo toliau, ar ne, balandėle?

– Atleiskite, – sumurmėjau ir vėl panirau į sofą. – Būkite gera, tęskite.

Linansidhė sušnarpštė, krestelėjo plaukus, sušneko ir vaizdai vėl plūstelėjo.

– Juodu susituokė ir, kaip paprastai nutinka mirtingiesiems, pradėjo tolti vienas nuo kito. Jis susirado naują darbą ir dėl to buvo priverstas dažnai ilgam išvykti iš namų. Tad muzika juose skambėdavo vis rečiau, kol visiškai nutilo. Žmona tebetapė, bet dabar jos drobės pulsavo ilgesiu ir troškimu patirti ką nors nauja. Galbūt kaip tik tai ir patraukė Vasaros karaliaus dėmesį.

Aš prikandau lūpą. Šią pasakojimo dalį jau buvau girdėjusi iš paties Oberono, tačiau vis tiek nepajėgiau klausytis ramiai. Pajutau, kaip Ašas spustelėjo petį.

– Neilgai trukus gimė kūdikis. Dviejų pasaulių vaikas, pusiau mirtingoji, pusiau fėjūnė. Vasaros rūmuose tuokart kilo labai daug diskusijų, kaip pasielgti: pasiimti mergytę į savo šalį ir auginti kaip Oberono dukrą ar palikti žmonių pasaulyje su mirtingais tėvais. Deja, dar nepriėmus sprendimo šeima su kūdikiu paspruko ir mergaitė tapo nepasiekiama Oberonui. Iki šios dienos niekas neturi nė menkiausio supratimo, kaip mirtingiesiems pavyko tai padaryti. Tiesa, sklandė gandai, kad būtent mažosios mama rado būdą paslėpti saviškius, vadinasi, ji nebuvo tokia akla fėjūnų pasauliui, kaip iš pradžių atrodė.

Tikra likimo ironija, kad juos išdavė būtent muzika, nes mergaitės tėvas vėl pradėjo skambinti. Taigi prabėgus šešeriems metams po pabėgimo karalienė Titanija aptiko mergaitės šeimos buvimo vietą ir nusprendė griebtis keršto. Ji neišdrįso žudyti vaiko, bijodama užsitraukti Oberono rūstybę. Negalėjo paliesti ir motinos, nes ši mirtingoji krito į akį pačiam Vasaros karalystės valdovui. Bet mažosios tėvas neturėjo tokios apsaugos.

– Tai mano tėtį pagrobė Titanija?! – išsprūdo man, nors ir supratau, jog galiu vėl užsitraukti Linansidhės rūstybę. Juolab kad ji jau sužaibavo akimis. Tačiau jaudulys paėmė viršų. – Juk tai neturėjo jokios prasmės! Ir kaip jis galiausiai atsidūrė pas jus?

Tamsybių mūza dramatiškai atsiduso, pakėlė prie purpurinių lūpų kandiklį ir užsitraukė.

– Aš kaip tik priartėjau prie svarbiausios pasakojimo dalies, brangute, – pareiškė ji ir patempė lūpą, o paskui netikėtai išpūtė tiesiai man į veidą melsvą dūmų kamuolį, kuris įgavęs panteros pavidalą praplaukė virš galvos. – Spėju, kad niekas nenori žiūrėti filmų kartu su tavimi?

– Gana tuščių kalbų, – atkirtau ir pašokau ant kojų. – Tiesiog papasakokite, kas nutiko? Pagrobė Titanija mano tėtį ar ne?

– Ne, brangute, – atsiliepė Linansidhė ir nekaltai išplėtusi akis pridūrė: – Tavo tėvą pagrobiau aš.

Net žioptelėjau tai išgirdusi.

– Jūs?! Bet kodėl? Kad užbėgtumėte už akių Titanijai?

– Suprantama, balandėle. Nejaučiu didelės simpatijos tai pavydžiai Vasaros rūmų kalei. Atleisk už piktžodžiavimą, tačiau kaip tik dėl tos furijos kaltės ir atsidūriau tremtyje. O tu turėtum tik džiaugtis, kad tavo tėvas pakliuvo pas mane, o ne į Titanijos nagus. Čia jam visai neblogai gyvenasi. Vasaros karalienė tikriausiai būtų pavertusi jį rupūže arba erškėtrožių krūmu.

– O iš kur jūs sužinojote apie jos kėslus? Kodėl įsikišote?

– Paklausk Pako, – pasiūlė Linansidhė ir mostelėjo kandikliu sofos ranktūrio pusėn. – Tuo metu jis tapo tavo apsaugininku ir pats man viską išklojo.

Pasijutau tarsi gavusi smūgį į paširdžius. Negalėdama patikėti savo ausimis pasisukau į ištikimą bičiulį, bet jis uoliai bandė kažką įžiūrėti kertėje.

– Pakai? Ar tu išplepėjai jai apie mano tėtį?

Jis krūptelėjo ir pasikasė pakaušį.

– Tu nesuprasi, princese. Kai išgirdau, ką rezga Titanija, turėjau ko nors imtis. Oberonui tai nerūpėjo, iš jo negalėjai tikėtis pagalbos. Beliko kreiptis į Linę. – Pakas gūžtelėjo pečiais ir kaltai nusišypsojo. – Negalėjau atvirai stoti prieš Vasaros valdovę, princese. Tai būtų reiškę tikrą savižudybę, netgi man.

Giliai įkvėpiau mėgindama surikiuoti mintis, bet mane dusino aklas pyktis. Pakas žinojo! Jis nuo pat pradžių žinojo, kur mano tėtis. Visus tuos metus, kol buvo geriausias draugas... Kol apsimetinėjo geriausiu draugu, matydamas, kaip skaudžiai išgyvenu netektį, kurią lydėjo nuolat sapnuojami košmarai, nepasitikėjimas savimi, atskirtis ir vienatvė. O jis visą laiką žinojo...

Nuo vienu metu užplūdusių prisiminimų apie vienuolika metų širdgėlos, bejėgiškumo ir pykčio įtūžis dar sustiprėjo, akis aptraukė raudona migla.

– Kodėl man nepapasakojai?! – pratrūkau ir Pakas vėl susigūžė.

Sugniaužusi kumščius puoliau prie jo. Oras aplink mane subangavo nuo kerų. Karštų ir pasiutiškų.

– Visą tą laiką, visus tuos metus tu žinojai ir nieko man nepasakei! Kaip galėjai taip pasielgti?! O aš laikiau tave tikru draugu!

– Princese... – pabandė įsiterpti Pakas, bet aš nesitverdama pykčiu iš visų jėgų smogiau jam per veidą.

Iš netikėtumo Šaunusis Robinas atsidūrė ant grindų, o aš palinkau ties juo dusinama ašarų ir neapykantos.

– Tu atėmei iš manęs tėtį! – surikau vos tramdydama norą spirti į šonkaulius. – Tai tu dėl visko kaltas!

Ašas prisiartino iš nugaros ir sugriebęs per liemenį atitraukė nuo Pako. Aš dar kurį laiką stengiausi išsivaduoti, paskui pasisukau, įsikniaubiau Ašui į krūtinę ir trūksmingai įkvėpiau, veltui mėgindama sulaikyti ašaras.

Na va, dabar sužinojau tiesą, bet ar nuo to lengviau? Ką čia pasakysi, jeigu geriausias draugas melavo man ištisus vienuolika metų? Neišmaniau, kaip reikės vėl pažvelgti į Paką ir užgniaužti norą dar kartą smogti per veidą. Tvirtai žinojau tik viena: kuo ilgiau tėtis bus Antgamtėje, tuo labiau užmirš tikrą pasaulį. Negaliu palikti jo likimo valiai pas Linansidhę. Privalau išgelbėti šiandien pat.

Kai vėl pakėliau akis, Pako nebebuvo, nuo sofos mane stebėjo tik Atstumtųjų karalienė, primerkusi mėlynas akis.

– Nagi, brangute, – suburkavo ji, kai atsitraukiau nuo Ašo ir nusišluosčiau veidą rankove. – Ką dabar ketini daryti?

Giliai įkvėpiau ir pažvelgiau į Linansidhę, iš paskutiniųjų mėgindama neprarasti savitvardos.

– Pareikalauti, kad paleistumėte mano tėvą, – išpyškinau, bet užuot atsakiusi, pašnekovė tik kilstelėjo antakį. – Jam čia ne vieta. Turiu sugrąžinti jį į tikrą pasaulį.

Linansidhė žvelgė į mane nesuprantamu žvilgsniu. Kai užsitraukusi išpūtė dūmą, primenantį žiedu susirangiusią gyvatę, nei akys, nei veidas neišdavė jokių jausmų.

– Brangute, ar supranti, ką teks išgyventi tavo mamai, jeigu vieną gražų vakarą tu išdygsi ant slenksčio su jos seniai dingusiu vyru? Nejaugi manai, ji įsileis jį į namus lyg niekur nieko ir gyvenimas grįš į senas vėžes? Ne, balandėle, taip nebūna. Veikiausiai tokiu elgesiu tik sugriausi savo šeimos gyvenimą.

– Žinau, – sušnabždėjau rydama ašaras, bet jos vis tiek smaugė gerklę ir trukdė kalbėti. – Neketinu vestis jo į namus. Mama... Mama dabar turi Luką ir Itaną. Aš suprantu... kad mes daugiau nebūsime viena šeima.

Vos tik balsiai ištariau šiuos žodžius, iš akių vėl pasipylė ašaros. Taip, tai tebuvo paika svajonė, bet vis tiek buvo skaudu matyti, kaip ji žlunga, ir suprasti, kad visiems laikams praradau savo tikrąją šeimą.

– Tai kam jis tau, brangute? – pasmalsavo Linansidhė.

– Aš noriu, kad tėtis vėl būtų toks kaip buvęs, kad gyventų įprastą gyvenimą! – sušukau grąžydama rankas. – Negaliu susitaikyti su mintimi, jog jis galutinai išprotės! Nenoriu, kad amžinai klajotų po šių rūmų menes nežinodamas, kas jis toks, užmiršęs savo praeitį. Jeigu aš... žmogiškai pasišnekėsiu su juo, galbūt jis prisimins mane...

Ašas prisiartino ir palietė nugarą, tarsi norėdamas priminti, kad tebėra šalia.

– Tiesiog noriu, kad jis gyventų toliau. Bet... čia tai neįmanoma. Nežinant savo amžiaus, užmiršus praeitį... Jūs privalote jį paleisti.

– Tikrai privalau? – Nors Linansidhė linksmai šypsojosi, balse pasigirdo slaptas grasinimas. – Kaip tu ketini įtikinti mane, brangute? Man velniškai nepatinka skirtis su savo numylėtiniais, net jeigu jie kieno nors giminaičiai. Taigi, balandėle, ką gali man pasiūlyti mainais į savo tėvo laisvę?

Mane pagavo nerimas. Dabar prasidėjo pavojingiausia pokalbio dalis – sandoris. Iš kur man žinoti, ko iš manęs norėtų Tamsybių mūza: balso, jaunystės, pirmagimio... Man dar nespėjus ištarti nė žodžio, Ašas sugriebė už alkūnės ir įbruko kažką į delną.

Nesitverdama smalsumu kilstelėjau ranką ir slapčiomis pažvelgiau. Delne sužvilgo auksinis žiedelis, skleisdamas žydrus ir žalius spindulius. Jis atrodė kaip du vandens lašai panašus į tą, kurį nudžiovėme iš kapavietės. Dirstelėjau į Ašą, jis mirktelėjo man.

– Pameni, aiškiaregė klausė, gal turi antrąjį žiedą? – šnipštelėjo į ausį. – Taigi bent vienas iš mudviejų pagalvojo apie ateitį.

– Na, brangute? – kreipėsi į mane Linansidhė, neleisdama atsakyti Ašui. – Apie ką judu ten kuždatės? Nujaučia širdis, kad apie tai, ką ketini man pasiūlyti mainais už tėvą, ką?

Aš apdovanojau Ašą akinama šypsena ir pasisukau į pašnekovę.

– Taip, – sušnibždėjau ir pakėliau simbolį prieš šviesą. Jis sužėrėjo, o Linansidhė, regis, priaugo prie sofos. – Galiu jums pasiūlyti šį žiedą.

Godžiai sublizgusios žalios akys be žodžių patvirtino, kad mes laimėjome.

– Atiduosi simbolį, brangute? – pasitikslino Atstumtųjų karalienė ir apsimestinai abejingai atsirėmė į krėslo atkaltę. – To turėtų pakakti. Bent jau pradžiai. Manau, galėčiau tavo tėvą išmainyti į žiedą.

Man net kojas pakirto iš palengvėjimo, bet Ašas netikėtai žingtelėjo į priekį ir uždėjo ranką ant žiedo.

– Tai dar ne viskas, – pareiškė jis, kol aš spoksojau į jį nesumodama, ką galvoti. – Jūs žinote, kad Meganą medžioja geležies fėjūnai. Tad mudu negalime bastytis po mirtingųjų pasaulį neturėdami veiksmų plano. Mums reikia vietos, kur galėtume saugiai pasislėpti nuo apsišaukėlio valdovo pakalikų.

– Ašai, ką čia sumanei? – sušnypščiau po nosimi.

Jis dirstelėjo mano pusėn ir beveik be garso ištarė:

– Pasitikėk manimi.

Linansidhė papūtė lūpas.

– Judu bandote mano kantrybę, brangučiai, – iškošė ji, pabarbeno nagais per ranktūrį ir atsiduso. – Bet tiek jau to, turiu vieną mielą priebėgą, kurią galėčiau jums kuriam laikui užleisti. Ji gerai užmaskuota ir gana saugi: pasirūpinau, kad keletas tamsiųjų elfų prižiūrėtų ją kaip savo akį. Ar dabar jau pakaks, balandėle?

Mečiau klausiamą žvilgsnį į Ašą, jis linktelėjo.

– Taip, – patvirtinau ir padėjau simbolį ant stalo. Žiedas suspindo kaip pasiklydęs jonvabalis. – O kad jau sulygome, kur mano tėvas?

Linansidhė pražydo šypsena. Grakščiai pakilo nuo krėslo, nuplaukė prie kertėje stovinčio kabinetinio rojalio, prisėdo ant kėdės ir perbėgo pirštais per klavišus.

– Štai čia, brangute. Tau iš kairės. Deja, nuo to laiko, kai išvykai, tavo tėvas visiškai sugniužo ir vis mėgino pabėgti iš rūmų. Todėl man teko užkirsti kelią toms paikoms užmačioms ir paversti jį rojaliu.

5

Slaptas prieglobstis

– Tuojau pat atkerėkite jį! – sušukau, iš siaubo tarsi priaugusi prie grindų.

– Tik nesinervink, brangute, – sumurkė Linansidhė ir pabraukė nagu per klavišus. Pasigirdo sielvartingas virpantis garsas. – Jis ne visada toks bus. Tačiau jeigu norite, kad atgautų ankstesnį pavidalą, judviem teks jį pasiimti iš Antgamtės. Mat dėl užkeikimo jis taip ir liks rojaliu, kol bus čia. Pamėgink įžvelgti susidariusios padėties pranašumus, balandėle, ir pasidžiauk, kad nepaverčiau jo vargonais... O dabar, – pridūrė ji, mikliai kaip katė pakilusi nuo kėdės ir nekreipdama nė menkiausio dėmesio į mane sukausčiusį siaubą, – aš tiesiog reikalauju, kad pasiliktumėte vakarienės, brangučiai. Virėja paruoš jūros arkliukų sriubos, aš nesitveriu smalsumu išgirsti, kaip jums pavyko išplėšti Metų laikų skeptrą iš Virusės. Ir, žinoma, turėsite viską iškloti apie meilės prisipažinimą Mebės, Oberono ir abejų rūmų dvariškių akivaizdoje. – Ji beveik užjaučiamai suraukė noselę ir užbaigė: – Ak, jaunystė – kvailystė! Kaip pavydžiu jums tokio nuostabaus naivumo.

– O kaipgi tėtis?!

– Ša, nurimk, mažute. Niekur jis nedings. – Linansidhė nerūpestingai mostelėjo, regis, nė nepastebėdama, kad aš net tirtu iš piktumo. Ašas perspėdamas sugriebė už rankos, kad nepratrūkčiau šaukti. – Dabar sek paskui mane, balandėle. Pirmiausia pavakarieniausime, truputį paliežuvausime, o paskui judu galėsite traukti savais keliais, jeigu norėsite. Man regis, Pakas su Grimalkinu jau laukia valgomajame.

Vos išgirdau buvusio draugo vardą, įtūžis plykstelėjo su nauja jėga. „Šunsnukis! – nusikeikiau mintyse, pėdindama paskui Linansidhę per nesibaigiančias menes, išklotas raudonais kilimais, ir viena ausimi teklausydama jos plepėjimo. – Niekada jam neatleisiu! Nė už ką! Jis nepapasakojo man apie tėtį. Argi už tokius dalykus dovanojama?! Šiuokart jis peržengė visas ribas.“

Kai įėjome į valgomąjį, radome tik Grimalkiną. Pako laimė, nes visą vakarą būčiau smaigsčiusi jį kraugeriškais žvilgsniais. O dabar valgiau nepaprastai gardžią žuvienę, sulig kiekvienu šaukštu regėdama aplinkui vis slėpiningesnes mirguliuojančias spalvas, atsakinėjau į Linansidhės klausimus apie Virusę ir skeptrą, kol galiausiai priėjau iki tos vietos, kai mudu su Ašu ištrėmė iš Niekadaniekada.

– O kas nutiko paskui, brangute? – pasmalsavo šeimininkė, kai aš išklojau, kaip sugrąžinau skeptrą Mebei.

– Na... – išlemenau ir sumišusi dirstelėjau į Ašą. Bet jis kuo ramiausiai sėdėjo, pasirėmęs smakrą ranka, ir apsimetė, kad šis pokalbis jam nė motais. – O argi Grimalkinas nepasakojo?

– Pasakojo, žinoma, bet daug įdomiau išgirsti tai iš pirmų lūpų, balandėle. Matai, man iškilo grėsmė pralaimėti pelningas lažybas. Todėl tikiuosi, kad tu padėsi išsisukti, – paaiškino Linansidhė ir niūriai dėbtelėjo į Grimą, kuris švytėdamas iš pasitenkinimo čiustijosi letenas. – Kitaip šitas katinas taps visiškai nepakenčiamas. – Noriu išgirsti kuo daugiau smulkmenų, mažute.

– Na...

– Šeimininke! – nuaidėjo sniaukrojantis balsas.

Laimei, triukšmingas Kruvinojo Denio ir jo raudonkepurių pasirodymas išgelbėjo mane nuo tolesnio pasakojimo. Kaip ir per praėjusį susitikimą įsispraudę į raudonus surdutus, pasirišę rausvas peteliškes neūžaugos užplūdo valgomąjį ir niūriai vėpsojo į mane. Ašas išplėtė akis, prisidengė burną delnais, bet tirtantys pečiai išdavė, kad juokiasi.

Dar gerai, kad raudonkepuriai nepastebėjo.

– Mes nugabenome kabinetinį rojalį į vietą, kaip liepėte, – suurzgė Kruvinasis Denas, kad net per nosį pervertas žvejo kabliukas sujudėjo. – Ir parūpinome maisto atsargų. Viskas paruošta mergiotei ir jos numylėtiniams.

Nykštukas dėbtelėjo į mane ir išsišiepė, matyt, prisiminęs mūsų ankstesnį susitikimą. Tuokart jis susimokė su šlykščiu puskrauju satyru Vorenu, kuris buvo sumanęs pagrobti mane ir atiduoti į apsišaukėlio karaliaus rankas. Linansidhė nubaudė Voreną (nežinau ir, tiesą sakant, nė nenoriu žinoti kaip), bet pasigailėjo raudonkepurių, paaiškinusi mums, kad jie tik pakluso savo esminiams instinktams. Gal ji tiesiog nenorėjo prarasti nemokamų tarnų? Na, bent jau dabar jie pasirodė labai laiku.

Aš mikliai pašokau nuo kėdės ir visi nustebę sužiuro į mane.

– Ką gi, mums jau laikas, – kuo nuoširdžiausiai išpyškinau. – Juk tėtis jau ten, tiesa? Nenoriu, kad jis būtų vienas, kai vėl atvirs iš rojalio į žmogų.

Tik tada, kai Linansidhė linksmai suprunkštė, aš supratau, kaip absurdiškai nuskambėjo mano žodžiai.

– Nesijaudink, brangute. Kerai išsisklaidys toli gražu ne iš karto. Nors suprantu, kad jūs skubate. Atmink, jeigu panorėtum sugrįžti, mano namų durys tau visada atviros. – Ji mostelėjo cigarete Grimalkinui, kuris sėdėjo priešingoje stalo pusėje. – Grimai, mielasis, juk tu žinai kelią?

Katinas saldžiai nusižiovavo, parietė uodegą ir įsmeigęs į Atstumtųjų karalienę didžiules nemirksinčias akis pakarpė ausimis.

– Mano galva, mudviem dar reikia baigti su lažybomis, – sumurkė jis. – Kurias tu prakišai, jeigu pameni.

– Esi bjaurus padaras, Grimalkinai, – pareiškė atsidususi Linansidhė ir išpūtė dūmų katiną, o jam iš paskos skaliką. – Regis, šiandien aš nieko kito ir nedarau, tik pralaimiu. Ką gi, katine, padarysiu tau tą sumautą paslaugą. Kad ji tau per gerklę išlįstų.

Grimalkinas sumurkė ir man pasirodė, kad šypsosi.

– Sek paskui mane, – paliepė jis man ir pašokęs iškėlė uodegą. – Mums teks vėl nusileisti į rūsį, bet takas netoliese. Tik būkite atsargūs... Linansidhė užmiršo perspėti, kad ten knibždėte knibžda vaiduoklių.

– O kaipgi Šaunusis Robinas? – paklausė Ašas, man dar nespėjus pasitikslinti dėl vaiduoklių. – Gal reikia jį įspėti, kad išeiname? Ar mes paliekame jį čia?

Mane vėl užplūdo apmaudas ir pyktis.

– Man vienodai rodo, – burbtelėjau ir slapčiomis apžvelgiau valgomąjį. O jeigu Pakas pasivertė kėde, lėkšte ar taure? – Kad nori, tegul vejasi mus, bet geriau nesipainiotų man po kojų. Nenoriu jo matyti. Eime, Grimai. – Katinas akivaizdžiai susidomėjęs stebėjo mus primerktomis akimis. Aš ryžtingai kilstelėjau smakrą ir užbaigiau: – Metas dingti iš čia.

MES VĖL NUSILEIDOME į požemius. Grimalkinas nuvedė mus per fakelų apšviestus koridorius prie senų medinių durų, kadaruojančių ant vyrių. Per perdžiūvusios medienos tarpus iš kitos pusės skverbėsi dienos šviesa, kažkur tolumoje čiulbėjo paukščiai.

Atidariusi duris aš atsidūriau miškingoje lygumoje. Aplinkui ošė plačialapiai medžiai, per pievą gurgėjo upeliukas. Pro medžių vainikus skverbėsi saulės spinduliai, kiek tolėliau stovėjo du elniukai ir be jokios baimės žvelgė į mus.

Ašas išėjo paskutinis ir durys sugirgždėjusios užsivėrė. Jis budriu patyrusiu žvilgsniu permetė miško pievelę ir pasisuko į Grimalkiną.

– Iš krūmų mus stebi keletas tamsiųjų elfų. Ar dėl jų mums gali kilti rūpesčių?

Aš pradėjau baugiai naršyti akimis pamiškę, mėgindama įžiūrėti tuos tamsiuosius elfus, kurie, kiek supratau, buvo viena iš baisios išvaizdos kresnų fėjūnų, gyvenančių po žeme, atmainų. Bet, išskyrus elniukus, ničnieko nepamačiau.

Grimalkinas nusižiovavo ir pasikasė ausį.

– Nesijaudink, jie saugo Linansidhės trobelę, – nerūpestingai atsakė jis. – Jeigu naktį išgirsite aplink ją brazdant, žinokite, kad tai jie arba brauniai^5.

– Kokia dar trobelė? – paklausiau dairydamasi. – Nematau jokios trobelės.

– Kur matysi. Eime, mirtingoji. – Iškėlęs uodegą Grimalkinas nustraksėjo per pievą, liuoktelėjo per upelį ir pranyko mums iš akių tiesiog ore.

Aš atsidusau.

– Kodėl jis visada taip elgiasi?

– Man atrodo, kad šiuokart kitaip ir būti negali, – atsiliepė Ašas ir paėmė už rankos. – Eime.

Mudu perėjome per pievelę visai arti elniukų, kurie nė nemanė bėgti, ir peršokome per upelį.

Vos mano kojos atsiplėšė nuo žemės, pajutau orą virpinančius kerus, tarsi būčiau įveikusi nematomą kliūtį. O nusileidusi kitoje pusėje išvydau ne plyną pamiškę, bet didžiulę dviaukštę vilą. Apatinį aukštą juosė plati veranda, iš kamino rūko dūmelis. Namo priekis stovėjo ant kokių šešių metrų aukščio polių, nuo verandos kaip ant delno vėrėsi visa pievelė.

Aš išsižiojau iš nuostabos.

– Nieko sau „miela priebėga“?! Tikėjausi pamatyti kuklų medžiotojų namelį su patogumais lauke...

– Metas pažinti Linansidhę, – linksmai atsiliepė Ašas. – Jai nevertėjo maskuoti visko, būtų pakakę paprasčiausiai užkerėti vilą, kad atrodytų kaip vargana lūšna, bet tai ne jos būdui. – Jis nužvelgė didingą statinį ir suraukė antakius. – Ar girdi muziką?

Man suspurdo širdis.

– Rojalis? Juk tai tėtis!

Mudu užlėkėme laiptais, peršokdami išsyk per dvi pakopas, ir įsiveržėme į svetainę. Židinyje smagiai traškėjo ugnis, iš kertės liejosi liūdna melodija.

Pamačiau savo tėtį, parimusį prie rojalio. Išsitaršę kaštoniniai plaukai krito ant akių, kaulėti pečiai buvo palinkę ties klavišais. O netoliese, užsikėlęs kojas ant žurnalinio staliuko ir susikišęs rankas už galvos, išsidrėbęs sėdėjo Pakas.

Pagavęs mano žvilgsnį jis kvailai išsiviepė, bet aš nekreipdama dėmesio puoliau prie rojalio.

– Tėti! – pašaukiau mėgindama perrėkti muziką. – Tėti! Ar prisimeni mane?! Aš Megana! Megana, tavo dukra.

Bet jis tik dar labiau susikūprino ir nesiliovė skambinęs. Pačiupau už rankos, kad priversčiau pažvelgti į mane.

– Tėti!

Rudos akys, tuščios kaip dangaus skliautas, žvelgė kažkur pro mane. Sudrebėjusi paleidau ranką, jis vėl perbėgo pirštais per klavišus, o aš susmukau ant artimiausio krėslo.

– Kas jam? – paklausiau pašnibždomis.

Grimalkinas liuoktelėjo ant ranktūrio.

– Neužmiršk, mirtingoji, kad jis pernelyg ilgai gyveno fėjūnų šalyje. Be to, dar visai neseniai buvo paverstas muzikos instrumentu ir, matyt, patyrė didžiulį sukrėtimą. Tad nenuostabu, kad protas mažumėlę aptemo. Duok jam laiko ir vargšelis turėtų atitokti.

– Turėtų? – sukrėsta pakartojau, bet katinas suskato laižytis užpakalinę leteną.

Aš paslėpiau veidą delnuose, paskui vis dėlto nuleidau rankas ir lediniu tonu kreipiausi į Paką:

– O tu ką čia veiki?

– Aš? – Pakas išsišiepė, nė nemanydamas atgailauti. – Atostogauju, princese.

– Nešdinkis! – pareikalavau ir pašokau iš krėslo. – Grįžk pas Oberoną ir palik mus ramybėje. Jau ir taip pakankamai nuveikei.

– Deja, jis negali to padaryti, – įterpė trigrašį Grimalkinas ir stryktelėjo ant krėslo atkaltės. – Oberonas ištrėmė Šaunųjį Robiną, nes jis puolė tau iš paskos. Nelaimėlis nepakluso valdovo įsakymui ir dabar kelias į Niekadaniekada jam uždarytas.

Prie mano pykčio prisidėjo kaltės jausmas. Nepatikliai dėbtelėjau į Paką.

– Kam reikėjo taip kvailai elgtis? – paklausiau. – Kodėl pasmerkei save tremčiai? Juk dabar įklimpai čia kaip ir mes.

Pakas nuožmiai blykstelėjo akimis.

– Na, net nežinau, princese... Gal buvau toks paikas, kad nerimavau dėl tavęs? O gal vyliausi, jog turiu šansų? Tai kvailys! Tariausi, kad tas vienas menkas bučinys tau ką nors reiškia...

– Tu bučiavaisi su juo? – paklausė Ašas neslėpdamas nuostabos.

Aš suraukiau kaktą. Padėtis darėsi nevaldoma. Tarsi pajutęs augančią įtampą, tėtis puolė virkdyti klavišų su nauja jėga.

Dėbsojau į Paką draskoma įtūžio ir kaltės.

– Dabar kalbame ne apie tai... – mėginau aiškinti, bet buvęs bičiulis pertraukė mane.

– Išties? O kodėl gi? – Pakas susikryžiavo rankas ant krūtinės ir nepaisydamas mano pastangų įsiterpti, dar labiau pakėlęs balsą pasiteiravo: – Sakyk, princese, ar melavai, kai tvirtinai, kad myli mane?!

Ašas sustingo nenuleisdamas akių nuo manęs. Aš mintyse prakeikiau Paką, kad pradėjo šią kalbą. O jis taip pat įdėmiai dėbsojo į mane, kreivai šypsodamasis, akivaizdžiai mėgaudamasis mano reakcija. Vienu metu norėjau ir skelti jam antausį, ir atsiprašyti. Tačiau įtūžis vis dėlto paėmė viršų.

Aš giliai įkvėpiau. Tebūnie. Kad jau Pakui taip parūpo, išklosiu visą tiesą.

– Ne! – sušukau nustelbdama muziką. – Aš nemelavau tau! Sakiau, ką galvojau... Tuo metu. Tačiau tai ne tas pats, ką jaučiu Ašui. Ir tu tai žinojai.

– Nejaugi? – kandžiai pasiteiravo Pakas. – Galbūt ir žinojau, bet tu taip pat vedžiojai mane už nosies, princese. Ir kaip sumaniai! Kada gi ketinai pasakyti, jog neturiu jokių šansų?!

– Kad aš žinočiau! – pratrūkau ir suspaudusi kumščius žingtelėjau į priekį. – O kada tu ruošeisi papasakoti apie tėtį, Pakai? Ar ketinai prisipažinti, kad visą laiką žinojai, kur jis yra?

Buvęs bičiulis tylėjo, niūriai spoksodamas į mane. Kambarį tvindė siautulinga chaotiška muzika. Ašas taip pat sustingo kertėje lyg akmeninė statula.

Šaunusis Robinas pakilo nuo sofos, nužvelgė mus nuožmiu žvilgsniu ir pašaipiai šyptelėjo.

– Žinote ką, man laikas nešdintis iš čia, – iš lėto tęsdamas žodžius pareiškė jis. – Pastaruoju metu čia tapo ankštoka, o aš noriu gerai pailsėti. – Pakas dėbtelėjo į Ašą ir papurtė galvą. – Šioje lūšnoje mudviem nepavyks išsitekti, ledo berniuk. Jeigu panorėsi susikauti dvikovoje, rasi mane miške. O jeigu kuriam nors iš judviejų vis dėlto pavyktų sumąstyti tikrą ateities veiksmų planą, būkite malonūs, nepainiokite į tai manęs. Aš pasitraukiu iš žaidimo.

Šaunusis Robinas dar kartą kreivai šyptelėjo ir išsiskubino iš kambario nė neatsisukęs.

Smaugiama pykčio ir kaltės sužiurau į tėtį (dabar jis jau ne taip karštligiškai barškino per klavišus). Turėjau kuo rūpintis ir be Pako.

– Tėti, – tyliai pašaukiau ir prisėdau greta. – Būk geras, liaukis. Pailsėk nors truputį. Gerai?

Suėmusi už rankų, patraukiau jas nuo klavišų ir šiuokart jis pasidavė: nusvarino rankas ant kelių. Vadinasi, išgirdo, ką jam sakiau. Labai gerai. Tačiau vis tiek nepakėlė į mane akių... Žvelgdama į prakaulų sukritusį veidą, gilias raukšles aplink akis ir lūpas (nors jis buvo palyginti jauno amžiaus), pajutau neviltį.

Prisiartino Ašas, bet nė neprisilietė prie manęs.

– Einant toliau koridoriumi yra šeimininkės miegamasis, – tyliai pasakė jis. – Man atrodo, ten tavo tėvui bus patogu, jeigu sugebėsi įkalbėti, kad prigultų.

Linktelėjau, pati jausdamasi tarsi sapne. Mums pavyko pastatyti tėtį ant kojų ir nuvesti į didžiulį kambarį koridoriaus gale. Linansidhės miegamasis tviskėjo prabanga: nuo lovos su baldakimu iki natūralios karštos srovės, trykštančios vonioje. Bet palikusi tėtį viduje ir uždariusi duris pasijutau taip, tarsi būčiau įstūmusi jį į kalėjimo kamerą.

Atsišliejusi į koridoriaus sieną pravirkau iš nuovargio ir dėl užgriuvusių nemalonumų. Ašas mindžikavo netoliese. Atrodė sutrikęs, tarsi norėtų priglausti, apkabinti, bet negalėtų dėl tarp mūsų iškilusios kliūties – Pako žodžių, kurie atskyrė mudu it spygliuota viela.

– Eime, – galiausiai paragino Ašas ir paglostė ranką. – Dabar tu jam niekuo nepadėsi, nes pati esi nusigalavusi. Pailsėk.

Klusniai leidausi vedama per koridorių, paskui į antrą aukštą laiptais, nuo kurių kaip ant delno vėrėsi apatinė erdvė. Iš netašytų rąstų baliustrada atitvertos palėpės galėjai matyti svetainę, kampe stovėjo gremėzdiška lova, užklota lokio kailiu su visa galva ir aštrianagėmis letenomis.

Ašas nutraukė siaubą keliančią lokeną ir pamojo, kad gulčiau. Aš it apdujusi prisėdau ant apkloto. Kai nebeskambėjo muzika, name tapo taip neįprastai tylu, jog net ausyse spengė. Ašas stypsojo prie lovos keistai svetimas ir neryžtingas.

– Aš būsiu apačioje, – sumurmėjo. – Pasistenk užmigti.

Jis pasisuko eiti, bet aš čiupau už rankos ir tvirtai suspaudžiau.

– Ašai, palauk, – paprašiau ir jis sustingo vietoje.

Galbūt paskubėjau, bet mane tiesiog dusino prieštaringi jausmai: pyktis ant Pako, nerimas dėl tėčio, baimė, kad ką tik sužlugdžiau mudviejų su Ašu santykius.

– Dabar dar negaliu likti viena, – sukuždėjau kirste įsikirtusi jam į ranką. – Maldauju, pabūk su manimi bent truputį. Gali nieko nesakyti, galime nesikalbėti. Tik... pasilik. Būk geras.

Ašas abejojo. Akyse įžvelgiau svyravimą, nebylią kovą, bet galiausiai jis linktelėjo. Prisėdęs ant lovos atsirėmė į galvūgalį, o aš susirangiau į kamuolėlį, tenkindamasi vien tuo, kad jis greta. Girdėjau, kaip daužosi Ašo širdis, nors išoriškai atrodė šaltas, pajutau blyksint emociją, kuri apgaubė jį lyg padūmavusi aura, pagavau šią reakciją, kurios jis nevaliojo nuslėpti.

Sutrikusi sumirksėjau.

– Tu... pavyduliauji, – sukuždėjau apstulbusi.

Neįtikėtina. Ašas, buvęs Žiemos rūmų princas, pavyduliauja. Pakui. Nė nežinau, kodėl taip nustebau. Gal kad Ašas atrodė pernelyg šaltakraujiškas ir pasitikintis savimi. Bet aš neabejotinai atpažinau jį kankinantį jausmą.

Jis pasimuistė ir paskersakiavo į mane.

– O ką, negalima? – vos girdimai paklausė, dyrėdamas į tolimiausią kertę. – Negalima pavyduliauti išgirdus, kad tu bučiavaisi su juo, kad sakei jam...

Ašas nutilo per pusę žodžio, brūkštelėjo ranka kaktą, o aš prikandau lūpą.

– Suprantu, kad tai aš palikau tave, – vėl prakalbo jis, vis dar neatitraukdamas žvilgsnio nuo sienos. – Pasakiau, jog mes priešai ir negalime būti kartu. Žinojau, sudaužysiu tau širdį, bet... Žinojau ir tai, kad Pakas bus greta ir viską pataisys. Taigi pats esu kaltas dėl to, jog viskas taip pakrypo. Suprantu, neturiu teisės klausti, tačiau...

Ašas vėl nutilo ir mėšlungiškai įkvėpė, tarsi ruoštųsi nelengvam prisipažinimui. O aš nuščiuvau nujausdama, ką jis pasakys.

– Tačiau, – galiausiai išspaudė jis, žiūrėdamas tiesiai į akis, – aš turiu žinoti, Megana. Negaliu ištverti abejonių, ypač kai kalbama apie jį. Ir tave. Tai varo mane iš proto.

Ašas atsiduso, paėmė už rankos ir nudelbė akis į mudviejų susipynusius pirštus.

– Tu žinai, ką tau jaučiu. Žinai, kad apsaugosiu nuo visų pavojų, bet yra dalykų, kurie man nepavaldūs.

– Ašai...

– Jeigu tu dar tebesvarstai, ar nori būti su Šauniuoju Robinu, pasakyk dabar. Aš pasitrauksiu, užleisiu jam vietą, padarysiu viską, ko tu panorėsi. – Ašo balsas vos pastebimai virptelėjo. Kai jis vėl pakėlė akis į mane, pajutau, kaip sudunksėjo jo širdis. – Pasakyk man tai šiandien ir aš daugiau niekada to nepaklausiu. Ar tu myli jį?

Giliai įkvėpiau ketindama sušukti „ne“, bet... susilaikiau. Nepajėgiau apsiriboti vienskiemeniu atsainiu atsakymu, ypač kai Ašas taip žiūrėjo į mane. Jis nusipelnė žinoti tiesą. Visą, be užuolankų.

– Mylėjau, – tyliai prisipažinau. – Bent jau man taip atrodė, nors dabar abejoju tuo. – Aš nutilau sverdama tolesnius žodžius, o Ašas, sustingęs it suspausta spyruoklė, laukė, kada surikiuosiu mintis.

– Kai tu išėjai, man buvo labai skaudu. Maniau, daugiau tavęs nebepamatysiu. Pasakei, kad mes priešai, kad mums nevalia būti drauge, ir aš patikėjau. Jaučiausi įtūžusi ir sutrikusi, o Pakas buvo greta, pasiryžęs viską pataisyti, tavo žodžiais tariant. Nenuostabu, kad mano žvilgsnis nukrypo į jį, juk žinojau, ką man jaučia. Kažkurį laiką net tariausi, jog galėčiau... pamilti jį. Bet vos tik vėl išvydau tave, – kalbėjau toliau drebančiu balsu, – supratau, kad mano jausmai Pakui visiškai kitokie. Jis geriausias mano draugas, tad jam visada atsiras vietos širdyje, bet... myliu aš tave, Ašai. Tiesiog neturiu pasirinkimo... nes visada tave mylėjau.

Išgirdau slopų atodūsį, tarsi Ašas būtų ilgam sulaikęs kvėpavimą. Jis prisitraukė mane ir tvirtai apkabino. Aš padėjau galvą jam ant krūtinės ir užmerkiau akis, išmetusi iš galvos visas mintis apie Paką, tėtį ir apsišaukėlį valdovą. Rytoj apie juos pagalvosiu. O dabar tenorėjau užsnūsti, nugrimzti į nebūtį ir apie nieką negalvoti. Ašas neryžtingai tylėjo. Kerų aura dar sykį trumpai blykstelėjo ir išblėso. Bet man pakako įsiklausyti į jo širdies dūžius, kad suprasčiau, ką jis jaučia.

– Kalbėk su manimi, – sušnabždėjau ir brūkštelėjau ranka jam per krūtinę. Ašas sudrebėjo. – Labai prašau. Tyla varo mane iš proto. Nenoriu girdėti savo minčių.

– Ką nori, kad pasakyčiau?

– Bet ką. Papasakok kokią nors istoriją. Apie vietas, kuriose buvai. Ką tik nori, kad tik nereikėtų... apie nieką galvoti.

Ašas patylėjo. Paskui pradėjo tyliai niūniuoti lėtą melodiją, kuri išstūmė iš miegamojo tylą. Liūliuojantis ramus motyvas priminė man sūkuriuojančias snaiges, į žiemos miegą nugrimzdusius medžius, žvėrelius, susirangiusius į kamuolėlį savo urveliuose. Iki pavasario... Ašas iš lėto glostė nugarą į taktą lopšinei ir miegas nusileido ant manęs nelyginant šilta antklodė...

– Ašai, – pašaukiau jausdama, kad akys limpa.

– Ką?

– Nepalik manęs vienos, gerai?

– Juk pažadėjau nepalikti, – atsakė jis, paglostė galvą ir beveik negirdimai pridūrė: – Nebent pati panorėsi.

– Ašai.

– Naaa?

– Aš... myliu tave.

Jo rankos suvirpėjo ir apmirė.

– Žinau, – sukuždėjo jis pakreipęs galvą. – Pamiegok. Aš pasėdėsiu šalia.

Ir po šių žodžių aš nugrimzdau į sapną.

„SVEIKA, MANO MEILE, – sušnibždėjo Machina, tiesdamas į mane rankas. Geležiniai čiuptuvai jam už nugaros rangėsi užburiančiame šokyje. Aukštas ir didingas, ilgais sidabriniai plaukais, žvilgančiais tarsi skystas gyvsidabris, jis žvelgė į mane nakties juodumo akimis. – Laukiau tavęs.“

„Machina, – sušnabždėjau visa pašiurpusi ir sužiurau į mus supančią tuštumą. Mano balsą iš visų pusių atkartojo aidas. Mes buvome vienui vieni beribėje tamsoje. – Kur aš? Kodėl tu čia? Maniau, kad nužudžiau tave.“

Geležies karalius nusišypsojo, sidabriniai plaukai sušvito pragariškoje tamsoje.

„Tau nepavyks manimi atsikratyti, Megana Čeis. Mudu būsime viena esybė nuo šiol ir per amžius. Tik tu dar to nesupratai. Prieik arčiau, – paliepė jis ir mostelėjo ranka. – Prieik, mano meile, ir aš tau parodysiu, ką turiu galvoje.“

Aš pasitraukiau atatupsta.

„Nevadink manęs taip. Aš nepriklausau tau, – paprieštaravau ir vėl žingtelėjau atgal, nes jis slinko vis arčiau. – Tau čia ne vieta. Užtenka brautis į mano sapnus. Aš myliu kitą.“

Machina tebesišypsojo lyg niekur nieko.

„Ak, taip, savo Žiemos rūmų princą. Nejaugi tikiesi, kad tau pavyks neprarasti jo, kai suprasi, kas esi iš tikrųjų? Nejaugi manai, kad jis tavęs tebenorės po viso to?“

„Ką tu išmanai? Juk tu tik sapnas... slogus košmaras...“

„Ne, mano meile, – užginčijo Machina purtydamas galvą. – Aš esu tavoji dalis. Dalis, su kuria tu nepajėgi susitaikyti. Ir kol tu mane neigsi, nesuprasi, kokiomis galiomis esi apdovanota. Be mano pagalbos tau nepavyks įveikti netikro karaliaus.“

„O aš pamėginsiu, – atkirtau primerkusi akis ir bedusi pirštu pareikalavau: – Dabar eik sau sveikas. Tai mano sapnas, kuriame tu nekviestas svečias.“

Geležies karalius liūdnai palingavo galva.

„Puiku, Megana Čeis. Bet jeigu vis dėlto nuspręstum, kad esu tau reikalingas (o kaip tik taip ir bus), lauksiu tavęs čionai.“

„Nesivargink“, – burbtelėjau ir pabudau nuo savo balso.

MARKSTYDAMASI KILSTELĖJAU nuo pagalvės. Nors kambarys skendėjo tamsoje, pro apskritą mansardos langą sunkėsi pilkšva šviesa, palengva aušo. Ašo greta nebuvo. Paklodės šaltos. Jis seniai pakilo.

Iš apačios atsklido čirškinamo kumpio kvapas ir mano pilvas sugurgė. Mikliai nukurnėjau laiptais, pakeliui spėliodama, kas gi čia šeimininkauja tokį ankstyvą rytą. Pamėginau įsivaizduoti Ašą, su balta prijuoste kepantį lietinius, ir paikai kikendama įėjau į virtuvę.

Nei Ašo, nei Polo nepamačiau, tik Grimalkinas dėbsojo į mane nuo valgiais nukrauto stalo. Kiaušiniai, blyneliai, keptas kumpis, sausainiai, vaisiai, avižiniai dribsniai... Tarp jų vos užteko vietos ąsotėliams su pienu ir apelsinų sultimis. Katinas mirktelėjo man ir vėl panardino leteną į stiklinę pieno, o paskui nulaižė.

– Iš kur visa tai? – apstulbusi paklausiau. – Tėtis paruošė? O gal... Ašas?

Grimalkinas suprunkštė.

– Tuodu? Nesiimu spėti, kokie būtų jų šeimininkavimo padariniai. Viskuo pasirūpino Linansidhės brauniai. O dabar jie nukūrė tvarkyti tavo miegamojo.

Katinas nukreipė akis į leteną ir nulaižė kelis baltus lašus.

– O kur visi? – pasidomėjau.

– Žmogus dar miega. Šaunusis Robinas nepasirodė, nors galima įtarti, kad netrukus tikrai apsireikš, persekiojamas visų šios apylinkės fėjūnų.

– Man Pakas nė motais. Tegul jį nors troliai suėda.

Grimalkinas, kuriam mano jausmų protrūkis nepadarė jokio įspūdžio, kuo ramiausiai laižėsi pieną nuo letenos. Aš paknebinėjau šakute omletą, garuojantį artimiausioje lėkštėje.

– O kur Ašas?

– Žiemos rūmų princas išėjo vakar vakare, kai tik tu užmigai, ir, aišku, nepranešė kur. Bet prieš kelias minutes grįžo.

– Jis buvo išėjęs? O dabar kur?

Pasigirdo beldimas į duris. Virtuvėn lyg koks zombis įsvirduliavo susivėlęs Polas, bet nė nepažvelgė į mus.

– Labas, – pusbalsiu pasisveikinau.

Polas, regis, nė neišgirdo. Tik pačiupo nuo stalo skrudintos duonos riekelę ir išsiskubino, niekaip neparodęs, kad pastebėjo mane.

Aš visiškai praradau apetitą. Grimalkinas pažvelgė į stiklinę pieno ir sudavė per ją.

– Beje, – pasakė jis, kol aš niūriai spoksojau į duris, už kurių ką tik pradingo Polas, – princas pareiškė norą susitikti su tavimi pievoje prie upelio, kai papusryčiausi. Kiek suprantu, tai svarbu.

– Svarbu? Kodėl?

– Baisiai tingėjau klausti.

– O kaipgi tėtis? – Aš vėl pažvelgiau į duris. – Ar jam čia niekas negresia? Galima palikti jį vieną?

– Šįryt tu dar bukesnė nei visada, – subarė mane Grimalkinas, tyčia išvertė stiklinę pieno ir ėmė patenkintas stebėti, kaip baltas skystis teka ant grindų. – Tie patys burtai, kurie neleidžia žmonėms patekti į vidų, neleis jiems ir išeiti. Žmogui nepavyks nusliūkinti toliau upelio, net ir labiausiai norint. Kad ir kur eitų, kaskart sugrįš į tą pačią vietą.

– O jeigu aš panorėsiu jį pasiimti? Juk negali jis likti čia amžinai.

– Apie tai geriau klausk Linansidhės. Tai ne mano reikalas, – paaiškino Grimalkinas ir sunkiai nušoko žemėn. – Kai sumanysi drožti pas savąjį princą, nieko netvarkyk: palik lėkštes tiesiog čia, – paliepė jis iškėlęs uodegą. – Jeigu jas suplausi, brauniai supyks ir gali net išsibėgioti, o tai mums visai ne į naudą.

– Ar tu apsidrausdamas tiek prikiaulinai? – kandžiai pasiteiravau, mostelėjusi į pieno balutę. – Kad brauniai turėtų ką veikti?

– Žinoma, ne, mirtingoji, – atsiliepė Grimalkinas ir nusižiovavo. – Tiesiog man pasidarė nuobodu.

Katinas išturseno iš kambario, o aš tik palingavau galvą, pasičiupau skrudintos duonos riekę ir išsiskubinau į pievelę.

5 Draugiški žmogeliukai, už smulkias dovanėles ar maistą tvarkantys namus.

6

Pratybos

Mane pasitiko pilkas miglotas rytas; rūkas driekėsi pažemiui it purus audeklas, sugerdamas žingsnius. Aš peršokau per upelį ir kitoje pusėje atsigręžiau. Vila vėl pranyko, temačiau padūmavusį mišką.

Pievelės viduryje tarsi šokio sūkuryje sklandė tamsus siluetas. Ilgo apsiausto skvernai plaikstėsi, ledinis kalavijas skrodė orą kaip popierių. Užsiglaudusi už medžio stebėjau pakerėta veržlių grakščių judesių, mirtino greičio ir tikslumo, tokių žaibiškų atakų, kad žmogaus akis vos spėjo įžiūrėti geležtę. Sunkumas užgulė širdį, staiga prisiminus sapną; mintyse vėl išgirdau tylų Machinos balsą: „Nejaugi tikiesi, kad tau pavyks neprarasti jo, kai suprasi, kas esi iš tikrųjų? Nejaugi manai, kad jis tavęs tebenorės po viso to?“

Supykusi mėginau nuvyti slogutį. Iš kur Geležies karaliui žinoti? Ir išvis tai tik sapnas, košmaras, sukeltas nuovargio ir nerimavimo dėl tėčio.

Ašas baigė pratybas paskutine ataka ir kalavijas pradingo makštyje. Jis akimirką sustingo ūkanotos pievelės viduryje sunkiai alsuodamas.

– Kaip tavo tėvas? Ar jam geriau? – staiga paklausė nė neatsisukdamas.

Aš net krūptelėjau iš netikėtumo.

– Viskas kaip ir anksčiau, – atsiliepiau artindamasi ir pastebėjau, kad džinsų klešnės sudrėko nuo rasotos žolės. – Tu seniai čia?

Ašas atsisuko, nusibraukė nuo kaktos plaukų sruogą.

– Vakar vakare aš vėl aplankiau Linansidhę. Norėjau šitą tau parūpinti, tad kai kurie jos pažįstami įsitraukė į paieškas.

– Paieškas?..

Ašas prisiartino prie artimiausio akmens, pasilenkė ir staiga metė man ilgą lenktą pagalį. Tik pagavusi supatau, kad tai visai ne pagalys, o odinė makštis, iš kurios kyšo paauksuota varinė rankena. Kalavijas. Ašas įdavė man kalaviją... Kam?

Ak, taip. Juk aš norėjau išmokti kautis ir pati paprašiau, kad jis išmokytų.

Jis pašaipiai palingavo galva.

– Nejaugi pamiršai?

– Neeee! – akimirksniu paprieštaravau. – Tiesiog... nesitikėjau, kad tu taip greitai...

– Ši vieta kuo puikiausiai tinka, – įsiterpė Ašas, žvilgsniu apmetęs pievelę. – Rami, atoki. Mums čia niekas netrukdys. Mokykis, kol tėtis atitoks. Man atrodo, kad pajudėję iš čia ramybės neturėsime. – Jis mostelėjo į kalaviją mano rankose. – Pradedame pirmąją pamoką. Išsitrauk ginklą.

Aš paklusau ir pievelėje padvelkė ledinis vėjelis. Tarsi užburta spoksojau į kalavijo geležtę. Lankstūs kiek įkypi ašmenys mirtinai aštriais kraštais. Nevalingai pajutau nerimą. Kalavijas pasirodė kažkoks... ne toks.

Suraukusi kaktą išmėginau piršais sidabru tviskantį paviršių ir apmiriau iš siaubo. Šis kalavijas nukaldintas iš plieno. Ne iš fėjūnų plieno. Jo geležtė neužkerėta. Toks kalavijas kiaurai perskrodžia fėjūnų kūnus ir išsklaido burtus. Tokiu kalaviju padarytos žaizdos neužgyja.

Aš spoksojau į ginklą, paskui pakėliau akis į Ašą, bet jis žvelgė į pavojingą daikčiuką mano rankose visai ramiai.

– Juk tai plienas!

Ašas linktelėjo.

– Taip. Tai ispaniškas kalavijas, nukaldintas aštuonioliktame amžiuje. Linansidhė ne juokais įtūžo, kai paaiškinau, ko man reikia... Vis dėlto sugebėjo jį parūpinti mainais į paslaugą. – Jis trumpam suraukė kaktą. – Labai didelę paslaugą.

Mane pagavo baimė.

– Ką tu jai pažadėjai?

– Nesvarbu. Mudviem tai nepavojinga, – burbtelėjo jis ir neleisdamas įsiterpti skubiai užbaigė: – Norėjau, kad turėtum ginklą su smailia ir lanksčia geležte.

Ašas mostelėjo į mano kalaviją savuoju ir orą perskrodė akinamai žydras zigzagas.

– Tau teks daug judėti, vietoje šiurkščios jėgos pasitelkus greitį. Šia geležte nepavyks atmušti masyvesnių kalavijų smūgių, neužteks tau jėgų valdyti ir ilgesnio dvikovoms skirto ginklo, tad man teks mokyti tave mikliai išsisukti. O šis kalavijas tinkamiausias tokiam tikslui.

– Bet juk jis nukaldintas iš plieno, – pakartojau suglumusi. Ašas taip gerai išmanė apie ginklus ir jų naudojimo galimybes, kad būtų galėjęs treniruoti fechtuotojus. – Kam man tikras kardas? Juk aš galiu ką nors sužeisti.

– Megana, – pradėjo Ašas, kantriai žvelgdamas į mane, – kaip tik todėl jį tau ir parinkau. Ginklas, prie kurio niekas iš mūsiškių negali prisiliesti, suteiks pranašumo. Netgi patys kraugeriškiausi raudonkepuriai gerai pagalvos, išvydę tikrą mirtį nešantį kalaviją. Na, geležies fėjūnams plienas, žinoma, nebaisus. Bet aš pasistengsiu, kad išmoktum deramai kautis.

– O jeigu aš sužeisiu tave?

Ašas tik prunkštelėjo.

– Nesužeisi.

– Iš kur žinai? – pasišiaušiau, nes kova – ne juokai. – O jeigu netyčia užkliudysiu? Juk visiems fechtuotojams pasitaiko suklysti.

Jis dar sykį kantriai pažvelgė į mane.

– Leisk paklausti, ar turi ginklų valdymo patirties? O kalavijo?

– Na... – numykiau dėbtelėjusi į geležtę, – gal kokių trisdešimt sekundžių.

Ašas pražydo ramia savimi pasitikinčia šypsena, o mane pagavo dar didesnis apmaudas.

– Tu manęs neužkliudysi, – pareiškė jis. Aš pasipūčiau. Ašas nusišaipė, o paskui mostelėjęs kalaviju ir žingtelėjęs į priekį plėšriai pridūrė: – Nors norėčiau, kad pamėgintum...

Aš sucypiau ir atšokau.

– Dabar? Juk man reikia iš pradžių pasimokyti. Neturiu nė menkiausio supratimo, kaip teisingai laikyti šį daiktą.

– Laikyti nesunku, – atsiliepė Ašas, tarsi vilkas sukdamas ratus apie mane, ir bedė pirštu į geležtės smaigalį. – Taikykis aštriuoju galu.

– Ašai, man visai nejuokinga.

Jis niūriai šyptelėjo toliau mane speisdamas.

– Labai norėčiau mokyti tave kaip dera, nuo pat pradžių, Megana, tačiau tam prireiktų dešimtmečių, netgi šimtmečių. Kadangi mus skubina laikas, išdėstysiu trumpą kursą. Be to, mokymosi pagrindas – kartojimas. – Ašas puolė mane, bet, suprantama, nepalietė kalaviju. – O dabar tu pamėgink kirsti smūgį. Iš visų jėgų.

Man nesinorėjo to daryti, kita vertus, pati prisiprašiau. Tad tvirčiau suspaudžiau kalavijo rankeną ir suklikusi puoliau pirmyn.

Ašas nėrė į šalį ir padarė vos pastebimą judesį; kalavijas žybtelėjo ir skliausti ašmenys smogė man į šonkaulius. Surikau, net per palaidinę pajutusi stingdantį šaltį.

– Ašai, po galais, man skauda!

Jis nelinksmai šyptelėjo.

– Tada neatsidenk.

Šonkauliai degė, į vakarą, aišku, pamėlynuos. Staiga panorau mesti kalaviją ir pabėgti į vilą. Tačiau tik ryžtingai atsitiesiau. Juk man tai būtina. Verkiant turiu išmokti apginti save ir tuos, kurie man brangūs. Kelios mėlynės – vieni niekai, jeigu kada nors tai man išgelbės gyvybę.

Ašas mostelėjo kalaviju ir kilstelėjo du pirštus.

– Kartojame.

Mudu kovėmės visą rytą. Tiesą sakant, aš ne juokais stengiausi pralaužti Ašo gynybą, tačiau tepešiau dar kelis net per drabužius nutvilkiusius kirčius. Ašas toli gražu ne kiekvieną kartą paliesdavo mane geležte ir nė sykio neįbrėžė odos, bet vis tiek buvo be galo baisu. Nežinia po kelinto kirčio, kuris palietė ne tik kūną, bet ir savigarbą, aš susitelkiau į gynybą, o Ašas toliau tebepuolė.

Mano šonkauliai vis dažniau kentėjo. Sulig kiekvienu smūgiu, kiekvienu geležtės prisilietimu užplūsdavo ne tik bejėgiškumas, bet ir įtūžis. Taip nesąžininga! Juk Ašas mokėsi kovos meno ištisus šimtmečius, o man nedaro jokių nuolaidų. Tiesiog žaidžia kaip katė su pele, užuot mokęs atmušti ataką. Tai ne pratybos, o išsidirbinėjimas...

Sustugusi iš visos gerklės puoliau Ašą, degdama nekantrumu, kad mano kirtis pasiektų tikslą ar bent jau nutrintų nuo priešininko veido ramią dalykišką išraišką.

Šiuokart jis nebandė išsisukti ir nesigynė, paprasčiausiai pasisuko ant vienos kojos ir surakino mane per liemenį. Nubloškęs savo kalaviją, suspaudė riešą ir prisitraukė. Žodžiu, vienu judesiu atėmė galimybę ir pačiai pajudėti, ir pakrutinti kalaviją. Baisiai pasipiktinusi mėginau išsivaduoti.

– Štai taip, – patenkintas sumurkė Ašas. – Kaip tik to mums ir reikia.

Aš lioviausi muistytis. Kūnas apmirė jo glėbyje, bet jausmai liepsnojo ir kibirkščiavo.

– Ko? – grėsmingai paklausiau. – Įpykinti mane taip, kad pulčiau iš visų jėgų?

– Priversti pažvelgti į visa tai rimtai ir paakinti kirsti man tikrą smūgį.

Ašo balsas nuskambėjo niūriai ir šaltai. Jis atsiduso ir priglaudė kaktą man prie viršugalvio.

– Tai ne paprasti fiziniai pratimai, Megana, – alsiai ištarė, kad man net nugara pašiurpo. – Ne žaidimas, ne sportas, ne laisvalaikio pramoga. Tai gyvenimo ir mirties klausimas. Jeigu būčiau puolęs iš tikrųjų, jau po pirmo smūgio būtum palydėjusi galvą. Jeigu imiesi ginklo, kurią nors akimirką tau neišvengiamai teks juo pasinaudoti. O panašaus susirėmimo neatlaikysi. Pirmoji klaida kainuos tau gyvybę. Ir aš... neteksiu... tavęs.

Ašo balsas sudrebėjo, tarsi pastarieji žodžiai būtų išsprūdę prieš jo valią. Man užgniaužė gerklę, visas pyktis dingo kaip nebuvęs.

Ašas palytėjo lūpomis mėlynę ant peties ir mano širdis suspurdėjo.

– Atleisk, – nuoširdžiai atgailaudamas paprašė Ašas. – Nenorėjau, kad tau skaudėtų. Bet privalėjai suprasti. Jeigu išmokysiu tave tik mojuoti kardu, tau iškils dar didesnis pavojus. Sykiais žiaurumas tiesiog būtinas. – Jis paleido ranką ir pataisė išsipešusią plaukų sruogą. Tada paklausė: – Ar vis dar nori mokytis?

Nepajėgiau nė žodžio pratarti, todėl tik palinksėjau, o Ašas pakštelėjo į pakaušį.

– Tai susitinkame rytoj, – pasakė jis ir atsitraukė, nors aš troškau, kad mudu taip stovėtume amžinai. – Tuo pačiu laiku. O dabar laikas sugydyti mėlynes.

IŠGIRDAU MUZIKĄ, vos tik mudu peršokome per upelį. Tėtis sėdėjo prie rojalio. Mums įėjus nė nepasuko galvos. Tačiau šiuokart liejosi ramesnė ir giedresnė melodija. Ant instrumento viršaus drybsojo Grimalkinas, pasikišęs letenas po galva, užmerkęs akis, ir palaimingai murkė.

– Sveikas, tėti! – neryžtingai šūktelėjau, nesumodama, ar jis panorės su manimi kalbėti.

Muzika nuščiuvo, man pasirodė, kad tėtis netrukus atsisuks, bet… ne. Jis vėl palinko prie rojalio ir puolė skambinti dar veržliau nei pirma. O Grimalkinas nė akių nepramerkė.

– Na, vis geriau nei nieko... – atsidusau.

Ašas pradingo virtuvėje. Išgirdau jį ten su kažkuo kalbantis. Jam vienu metu atsakė keli laibi balseliai, matyt, Linansidhės brauniai. Paskui Ašas vėl pasirodė su nedideliu rudu indeliu rankoje. O tėtis vis dar tebegrojo. Mėginau dėtis rami ir linksma, bet išties jutau didžiulį nusivylimą ir pro Ašo akis tai neprasprūdo.

Jis tylėdamas nusivedė mane į viršų, į mansardą, ir pasodino ant nepriekaištingai paklotos lovos, pirma nutraukęs lokio kailį. Kai atidarė indelį, pajutau aštrų vaistažolių kvapą. Jis pasirodė man nepaprastai pažįstamas ir staiga priminė panašią sceną šalčiu alsuojančiame kambaryje lediniuose rūmuose: tuokart Ašas sėdėjo ant lovos be marškinių, aptekęs krauju, o aš tepiau žaizdas...

Muzika vis netilo, gedulinga melodija griebė už širdies. Ašas prisėdo greta manęs ir atsargiai atraitojo rankovę. Pasimatė ploni raudoni įbrėžimai, mėlynės. Kai jis pradėjo tepti ant jų vėsų tepalą, kuris išsyk ėmė graužti, pastebėjau, kad Ašo aura įgavo blausiai raudoną atgailos atspalvį.

– Žinai, aš vis dar pykstu ant tavęs, – pareiškiau neatsisukdama. Niūrūs muzikos akordai kėlė juodą liūdesį ir aš stengiausi nekreipti dėmesio į vėsių pirštų prisilietimus, nors po jų šonkaulių maudimas palaimingai lėgo. – Juk galėjai bent perspėti. Nejaugi buvo sunku pasakyti: „Paklausyk, šiandien per pratybas aš užkursiu tau gerą pirtį“?

Ašas ištiesė man indelį su tepalu iš už nugaros, kartu priversdamas prisiglausti prie krūtinės.

– Tavo tėčiui viskas bus gerai, – sukuždėjo jis kaip tik tada, kai man skaudžiai sugėlė širdį. – Tiesiog reikia laiko prisiminti viskam, kas buvo užmiršta. Dabar jis jaučiasi sutrikęs ir įsibaiminęs, tad griebiasi vienintelio pažįstamo dalyko kaip skęstantysis šiaudo. Kalbėkis su juo ir jam palengva sugrįš atmintis.

Nuo Ašo sklido aitrus speigo ir mėtų kvapas. Aš truputį pakreipiau galvą ir pakštelėjau į duobutę po smakru, jis vos girdimai atsiduso. Staiga susigriebiau, kad mudu sėdime ant lovos, vienudu, slaptoje buveinėje, o aplink nėra suaugusiųjų (bent jau sveiko proto), kurie galėtų pagrūmoti pirštu ir subarti. Mano širdis taip suspurdo, kad dūžiai aidėjo ausyse. O ir Ašo pradėjo plakti tankiau.

Aš dar labiau prisiglaudžiau ir pabučiavau į smakrą, bet jis pasuko galvą ir mūsų lūpos susitiko, o dar po akimirkos mudu jau bučiavomės taip, tarsi būtume troškę susilieti. Ašo pirštai paniro į plaukus, manieji įsigavo po marškiniais. Pradėjau glostyti tvirtus krūtinės ir pilvo raumenis. Jis sudejavo, apkabinęs pasiguldė mane ant lovos ir užgulė atsargiai, kad nenuspaustų.

Mano kūnas pradėjo tvinkčioti, jausmai virte užvirė, krūtinėje netilpo emocijos, kurias vargiai besupratau. Ašas gulėjo ant manęs, bučiavo lūpas, aš glamonėjau vėsią šilkinę odą. Nepajėgiau nei kalbėti, nei galvoti. Tegalėjau jausti.

Ašas lengvai kilstelėjo. Sidabrinės akys sužėrėjo, kai įdėmiai pažvelgė į mane.

– Tu tikra gražuolė, – labai rimtai sušnabždėjo jis ir paglostė skruostą. – Aš sakau tai... ne taip dažnai... kaip turėčiau. Bet noriu, kad žinotum.

– Gali nieko nesakyti, – sukuždėjau, nors nuo ką tik išgirsto prisipažinimo net suplazdėjo širdis. Juste jutau aplink mus pulsuojančias emocijas, spalvų ir šviesų pliūpsniai tiesiog žilpino akis. – Aš ir taip tave jaučiu, – tyliai pridūriau ir jo širdis po mano pirštais tankiau suplakė. – Beveik galiu girdėti tavo mintis. Keista, ką?

– Ne, – sunkiai išspaudė Ašas ir visas sudrebėjo.

Aš atmerkiau akis ir pažvelgiau į nuostabų veidą.

– Kas tau?

– Nieko. Tik... – Ašas krestelėjo galvą. – Niekada nemaniau, kad... kad dar kartą tai patirsiu. – Jis atsiduso ir maldaujamai pažiūrėjo į mane. – Atleisk, man sunkiai sekasi paaiškinti, ką jaučiu.

– Nieko tokio, – šypsodamasi nuraminau ir suėmiau delnais jo galvą. – Žodžių man dabar mažiausiai reikia.

Jis šyptelėjo ir vėl palinko prie manęs.

Tik staiga apmirė.

Aš nustebusi grįžtelėjau, pažvelgiau į laiptus ir aiktelėjau iš netikėtumo.

Nuo viršutinės pakopos į mus spoksojo Polas, išplėtęs padėrusias akis. Nors jis neištarė nė žodžio ir, matyt, nė nesuprato, kas čia dedasi, visa iškaitau ir apmiriau iš gėdos. Ašas atšlijo nuo manęs ir pašoko ant kojų, veidas kaipmat tapo neįžvelgiamas it kaukė, o man teko ne juokais suimti save į rankas, kad atgaučiau kalbos dovaną.

Atsisėdau lovoje taisydamasi susiglamžiusius drabužius, išsitaršiusius plaukus ir dėbtelėjau į tėtį, kuris žvelgė į mane tarsi sapnuodamas.

– Tėti, ką čia darai? Kodėl tu ne apačioje prie rojalio? – paklausiau ir mintyse tūžmingai pridūriau: „Kur tau ir vieta.“

Aišku, aš apsidžiaugiau, kad tėtis pirmą kartą pažvelgė į mane, tiesiog jis pasirinko visiškai netinkamą laiką.

Polas tik suklapsėjo akimis. Aš atsidusau, kaltai dirstelėjau į Ašą ir nusprendžiau palydėti tėtį į apačią.

– Eime, tėti, paieškosime vieno tokio katino, kurį maža nudobti, kad mūsų neįspėjo apie tavo pasirodymą.

– Kodėl? – sušnibždėjo Polas ir man užkando žadą. Jis dyrėjo į mane sielvartingomis akimis. – Kodėl aš... čia? Kas... kas tu?

Gniužulas dar labiau užspaudė gerklę ir aš vos išlemenau:

– Tavo dukra.

Jis spoksojo neatpažindamas manęs, o man taip norėjosi, kad atpažintų.

– Tu buvai vedęs mano mamą, Melisą Čeiz. O mano vardas Megana. Kai mudu paskutinį kartą matėmės, man ką tik buvo sukakę šešeri, pameni?

– Dukra?

Sutrikusi linktelėjau. Ašas tylomis stebėjo mus iš kertės, nugara jaučiau jo žvilgsnį.

Nuliūdęs Polas beviltiškai papurtė galvą.

– Aš... neprisimenu, – balsas užlūžo, tėtis pasitraukė nuo manęs ir pasisuko į laiptus.

– Tėti...

– Neprisimenu! – skausmingai suriko jis, veidą vėl iškreipė pamišėliška išraiška. – Žiurkės cypia, o aš nieko neprisimenu! Šalin, šalin!

Polas nudundėjo laiptais, puolė prie rojalio ir pradėjo nekantriai daužyti per klavišus. Aš atsidusau ir persisvėrusi per turėklus liūdnai įsistebeilijau į jį.

Po kelių akimirkų Ašas apkabino mane ir priglaudė prie krūtinės.

– Tai tik pradžia, – paguodė jis. Aš linktelėjau ir įsikniaubiau į petį. – Jis bent jau prakalbo. Pamažu viską prisimins.

Vėsios lūpos glustelėjo prie kaklo. Nuo šio trumpo vos juntamo prisilietimo net sudrebėjau.

– Atleisk, kad taip išėjo, – sušnibždėjau egoistiškai apgailestaudama, jog mums sutrukdė. – Esu tikra, kad anksčiau nieko panašaus tau nebuvo nutikę.

Ašas prunkštelėjo. Įdomu, ar mums pavyks susigrąžinti prarastą mirksnį? Paglosčiau šilkinius plaukus ir tvirčiau prisiglaudžiau.

– Apie ką galvoji? – pasiteiravau.

– Kad tai reikia atidėti, – atsiliepė jis, iš apačios sklindant niūrios pamišėliškos muzikos akordams. – Kad turime galvoti apie svarbesnius dalykus. Reikia skirti visas jėgas kalavijo valdymo pratyboms ir nuspręsti, kaip kovosime prieš apsišaukėlį karalių, kai ateis laikas. Juk jis vis dar tebeieško tavęs.

Aš nusivylusi papūčiau lūpas. Tačiau Ašas tik šyptelėjo ir paglostė ranką.

– Mudviem dar viskas prieš akis, Megana, – sušnibždėjo jis. – Kai tavo tėvas atgaus atmintį, kai mudu susidorosime su netikru valdovu, galėsime gyventi tik sau. Pažadu, kad niekur nedingsiu. – Jis tvirtai suspaudė mane glėbyje ir švelniai pakštelėjęs į ausį pridūrė: – Aš lauksiu, kiek reikės. Tiesiog pasakyk, kai būsi pasiruošusi.

Sulig tais žodžiais jis paleido mane ir nulipo žemyn. O aš dar pastovėjau kelias minutes, muzikos garsų lakdinama į uždraustas vietas.

9

Riterio priesaika

Aš sudrebėjau iš baimės ir jaudulio.

– Abejų rūmų? – pašnibždomis perklausiau, skersakiuodama į tėtį.

O jis vėl palinko ties natomis. Kaskart, kai tik kambaryje pasirodydavo fėjūnai, Polas tarsi nepastebėdavo jų, vengdavo užkalbinti, netgi pažvelgti į jų pusę, o jie atsakydavo jam tuo pačiu. Todėl vakarais čia neretai tvyrodavo slogi nuotaika. Man atrodo, tėtis paprasčiausiai bijojo, kad bendraudamas su jais vėl išprotės.

Ašas gūžtelėjo pečiais.

– Jie nepanoro kalbėtis nei su manimi, nei su Paku. Tik pareiškė, jog juos čia įsileido pati Linansidhė. Jie šnekėsis tik su tavimi. Laukia pievelėje.

Aš prisiartinau prie lango ir slapčiomis dirstelėjau. Tolumoje po medžiais pamačiau du riterius. Vieno šarvai tviskėjo žaluma su auksu ir buvo papuošti prabangiu heraldikos simboliu – elnio galva, o kitas dėvėjo juodus šarvus su spygliuota rože per vidurį.

– Pasiuntiniai tvirtina atnešę tau ypatingą žinią, princese, – paaiškino Pakas, vis dar teberymodamas tarpduryje. – Nuo paties Oberono.

– Nuo Oberono... – nutęsiau.

Paskutinį kartą mačiau savo biologinį tėvą, kai jis ištrėmė mane į mirtingųjų pasaulį, o karalienė Mebė lygiai taip pat pasielgė su Ašu. Man atrodė, kad mudu su Oberonu nutraukėme visus ryšius, kai jis nedviprasmiškai leido suprasti, jog nuo šiol turėsiu pati pasirūpinti savimi ir kelias į Niekadaniekada man užvertas visiems laikams. Ko gi prireikė iš manęs Vasaros karalystės valdovui?

Tebuvo vienas būdas išsiaiškinti.

– Tėti, – pašaukiau prisiartinusi prie stalo. – Aš trumpam išeinu. O tu būk viduje, gerai?

Jis neatsisukdamas mostelėjo ranka ir aš atsidusau. Bent jau Polas pernelyg užsiėmęs, kad jaudintųsi dėl netikėtų lankytojų.

– Ką gi, – sumurmėjau ir pasukau prie durų, kurias Pakas jau buvo spėjęs paslaugiai atlapoti, – reikia vieną kartą tai baigti.

Mes peršokome per upelį, pražygiavome pro Grimalkiną, kuris ramiausiai tupėjo ant akmens, gražinosi ir visiškai nesijaudino dėl abejų fėjūnų rūmų pasiuntinių pasirodymo, ir patraukėme į pievelę. Vakarėjo, virš žolės laigė jonvabaliai. Man iš šonų žingsniavo Ašas su Paku, jų auros švytėjo raminamai ir vienodai, tad visos mano baimės atlėgo. Mūsų trijulė tiek daug išgyveno sykiu, susidorosime ir šiuokart.

Riteriai linktelėjo sveikindami mane. Aš pastebėjau pakitusį švytėjimą: ir Ašas, ir Pakas stebėjosi, kad nesutaikomų rūmų kariūnai nepuola vienas kito. O mane tai veikiau pralinksmino – tai bent likimo ironija.

Staiga tarp dviejų riterių aukštoje žolėje pastebėjau apskritaveidį gnomą. Jis žengė į priekį ir žemai nusilenkė.

– Megana Čeis, – prabilo nykštukas netikėtai sodriu balsu. Labai ceremoningai ir įmantriai, tarsi koks dvariškis. – Tavo tėvas, valdovas Oberonas, siunčia tau labų dienų.

Mane pagavo apmaudas. Kokią teisę turi Oberonas vadintis mano tėvu?! Juk išsižadėjo manęs visų savo puskvaišių dvariškių akivaizdoje. Aš susikryžiavau rankas ant krūtinės ir niūriai dėbtelėjau į neūžaugą.

– Jūs norėjote mane matyti? Aš atėjau. Ko šįkart prireikė Oberonui?

Nykštukas suklapsėjo akimis. Riteriai susižvalgė. Pakas su Ašu stypsojo tylėdami. Netgi nežiūrėdama į juos galėjau pasakyti, kad Pakas nesitveria smalsumu.

Gnomas krenkštelėjo.

– Hmm. Kaip žinai, princese, tavo tėvas kariauja su Geležies karalyste. Pirmą kartą per daugybę šimtmečių mes tapome sąjungininkais su valdove Mebe ir Žiemos karalyste. – Jis nepatikliai dėbtelėjo į Ašą ir kalbėjo toliau: – Geležies fėjūnų kariuomenė prisiartino prie mūsų valdų, ji ketina sunaikinti mūsų žemes ir išžudyti visus jų gyventojus. Padėtis itin sudėtinga.

– Žinau tai. Tiesą sakant, kiek pamenu, kaip tik aš pirmoji apie tai pranešiau Oberonui. Prieš jam mane ištremiant, – paaiškinau gnomui, stengdamasi, kad balsas neišduotų nuoskaudos. – Jau seniausiai įspėjau dėl Geležies karaliaus ir Oberoną, ir Mebę. Bet jie manęs neklausė. Kodėl dabar apie tai prabilote?

Neūžauga atsiduso ir akimirksniu visas jo orumas subliuško.

– Princese, Geležies karalius nepasiekiamas abiejų karalysčių pajėgoms. Jis lindi nuodingosios savo karalystės gilumoje, o Vasaros ir Žiemos rūmų kariuomenėms nepavyksta nužygiuoti taip toli, kad galėtų jį pulti. Mes prarandame pozicijas, karius ir išteklius, o geležies fėjūnai sėkmingai puola dviem frontais. Niekadaniekada žūsta dar sparčiau nei anksčiau ir netrukus ten neliks nė vienos saugios vietos. – Nykštukas sutrikęs krenkštelėjo ir vėl prabilo oficialiai: – Todėl valdovas Oberonas ir karalienė Mebė pasiruošę sudaryti sandorį su tavimi, Megana Čeis.

Gnomas pasirausė krepšyje, ištraukė žalia juostele perrištą ritinėlį ir iškilmingai išskleidė jį.

– Prasideda... – burbtelėjo Pakas.

Pasiuntinys niūriai dėbtelėjo jo pusėn, paskui įbedė nosį į savo popierius ir valdingu tonu pradėjo skaityti:

– Megana Čeis, valdovo Oberono ir karalienės Mebės įsakymu, abi karalystės pasiruošusios atšaukti tavo, taip pat princo Ašo ir Šauniojo Robino tremtį, atleisti visus nusikaltimus ir suteikti visišką malonę.

Pakas švilptelėjo. Ašas tylėjo. Nors jo veidas nė nevirptelėjo, pajutau trumpą ilgesio ir vilties pliūpsnį. Abiem mano palydovams norėjosi grįžti namo. Nenuostabu, kad jie pasiilgo Niekadaniekada. Juk jų vieta ten, o ne mirtingųjų pasaulyje, kur netikima niekuo, išskyrus mokslo laimėjimais. Kas čia keista, kad geležies fėjūnai baigia viską nukariauti, jeigu pastaruoju metu žmonės paliovė tikėti stebuklais.

Tačiau iš karčios patirties žinodama, jog fėjūnų sandoriai visada turi savo kainą, aš paklausiau:

– O ką privalėsiu padaryti mainais?

– Mainais... – numykė neūžauga ir nuleidęs rankas nudelbė akis. – Tau teks nusigauti į Geležies karalystę ir sunaikinti jos karalių.

Aš iš lėto linktelėjau ir staiga pasijutau baisiai pavargusi.

– Taip ir maniau.

Ašas žengė prie manęs ir gnomas su dviem riteriais nepatikliai sužiuro į jį.

– Pati viena? – tyliai pasitikslino Ašas, mėgindamas paslėpti staiga sukilusį įniršį. – Oberonas nesiūlo jai pagalbos? Juk jo prašymas labai rimtas, turint galvoje, kad abiejų karalysčių kariaunoms iki šiol nepavyksta prasiskverbti į priešo teritoriją.

– Karaliaus Oberono nuomone, kaip tik veikiant pavieniui lengviausia ten pakliūti nepastebėtam, – atsiliepė nykštukas. – Ir surasti Geležies karalių. Oberonas ir Mebė laikosi tos nuomonės, kad Vasaros princesės kandidatūra geriausia, nes jos neveikia geležies burtai, be to, ji jau sykį lankėsi tenai ir net nugalėjo Machiną.

– Anuokart turėjau pagalbininkų, – sumurmėjau pajutusi viduje stingdantį šaltį.

Nuo staiga užplūdusių slogių gąsdinančių prisiminimų nevalingai pradėjo drebėti rankos. Vaizduotėje atgijo baisios Geležies karalystės dykros: neaprėpiamos lygumos be gyvybės ženklų, odą graužiantys rūgštiniai lietūs, dangų remiantis juodas bokštas... Aš prisiminiau, kaip nukoviau Machiną, kaip suvariau į krūtinę Keramedžio strėlę ir bokštas virto griuvėsiais. O dar prieš akis iškilo Ašas, kuris netekęs sąmonės ir atšalęs merdėjo man ant rankų, ir aš taip stipriai sugniaužiau kumščius, kad net nagai susmigo į delnus.

– Aš tam nepasiruošusi, – pasakiau ir atsisukau į Ašą su Paku laukdama pritarimo. – Dar negaliu sugrįžti. Turiu išmokti valdyti kalaviją ir naudotis kerais... ir... be to, kaipgi tėtis? Juk negaliu jo palikti čia vieno.

Neūžauga sutrikęs ėmė mirksėti, bet, jam nespėjus nė žodžio pasakyti, įsikišo Pakas.

– Jai reikia pagalvoti, – pareiškė jis, žengęs į priekį ir akinamai šypsodamasis. – Tikiuosi, Oberonas nesitiki tuojau pat sulaukti atsakymo?

Gnomas niūriai dėbtelėjo į jį, paskui pasisuko į mane.

– Valdovas sakė, kad laikas nelaukia, princese. Kuo ilgiau tu liksi čia, tuo labiau kentės mūsų žemės, tuo stipresnis darysis Geležies karalius. Mūsų valdovas Oberonas negali laukti. Mes sugrįšime atsakymo auštant. – Nykštukas davė ženklą ir riteriai pajudėjo, pasiruošę palikti pievelę, o jis pats dar perspėjo mane: – Oberonas du kartus nesiūlo, princese. Jeigu jūsų trijulė nepanorės sugrįžti į Niekadaniekada, daugiau nė vienas iš jūsų jos neišvys.

Gnomas šiugždendamas susivyniojo popieriaus ritinėlį ir su dviem asmens sargybiniais pradingo miške.

Aš tarsi sapnuodama parsivilkau į namus ir susmukau ant sofos. Tėčio kambaryje nebuvo, brauniai dar nebruzdėjo virtuvėje ruošdami vakarienę, tad mes buvome vieni.

– Aš tam nepasiruošusi, – pakartojau, kai Pakas įsitaisė ant ranktūrio, o Ašas taip ir liko stovėti, nenuleisdamas nuo manęs niūraus žvilgsnio. – Man tik vargais negalais pavyko įveikti ankstesnį Geležies karalių, ir tai tik dėl Keramedžio strėlės. O dabar nieko panašaus neturiu.

– Tikra tiesa, – prie pat ausies nuskambėjo Grimalkino balsas. Aš net pašokau iš netikėtumo, o katinas markstydamasis įsitaisė ant sofos pagalvėlių. – Bet Keramedžio strėlė buvo skirta būtent Machinai. Tu nežinai, ar ji padėtų įveikti apsišaukėlį valdovą.

– Nesvarbu, – nepasidaviau. – Šįkart neturiu visiškai nieko. Be to, nemoku tinkamai naudotis burtų galiomis ir nė neįsivaizduoju, kaip seksis valdyti kalaviją... ir... – Aš patylėjau ir beveik pašnibždomis užbaigiau: – Ir išvis viena nesusidorosiu.

– Pala, pala, – įsiterpė Pakas, pašokęs ir atsistojęs greta Ašo. Piktai sužaibavęs akimis jis pridūrė: – Iš kur ištraukei, kad būsi viena? Juk žinai, kad mes tavęs nepaliksime, princese.

Aš papurčiau galvą.

– Praėjusį kartą Ašas tenai vos nenumirė. Geležies karalystė pražūtinga fėjūnams, todėl Oberonas su Mebe ir nekiša ten nosies. Negaliu judviejų prarasti. Turiu padaryti tai viena.

Aš pajutau, kaip staiga sugriežtėjo Ašo žvilgsnis, regis, gręžte gręžiantis mane. Nuo jo sklindantis pyktis buvo šaltos ledo spalvos ir adatomis badė odą, bet ir aš pati pradėjau tūžti. Kaip jis nesupranta? Juk puikiausiai žino, jog Geležies karalystė neša mirtį fėjūnams. Kaip drįsta pykti? Taip, tai aš turiu tenai eiti. Jokiu būdu neleisiu, kad kuris nors iš jų pasmerktų save tokioms kančioms. Jeigu kitos išeities nebus, aš tiesiog atsisakysiu sandorio su Oberonu.

Kita vertus, man atsisakius, Ašas su Paku bus priversti visam laikui likti su manimi žmonių pasaulyje. Jeigu sutikčiau, jie galėtų sugrįžti namo. Negaliu iš jų atimti tokios galimybės, netgi jeigu dėl to teks keliauti į geležies kerų nusiaubtas žemes ir vienai susikauti su apsišaukėliu karaliumi.

– Juk pati supranti, princese, kad taip nieko nebus, – prabilo Pakas, tarsi perskaitęs mano mintis. – Jeigu manai, jog tau pavyks uždrausti man ar ledo berniukui lydėti tave į Geležies karalystę...

– Aš nenoriu, kad jūs ten keliautumėte! – pratrūkau galiausiai pakėlusi galvą. Pakas sutrikęs sumirksėjo, o Ašas vis dar nenuleido nuo manęs ledinių akių. – Velniai griebtų, Pakai, tu nematei Geležies karalystės! Neturi supratimo, ką reiškia tenai atsidurti. Paklausk Ašo! – Aš bedžiau pirštu jo pusėn, jausdama, kad netrukus visai paleisiu vadžias, bet man nusispjauti. – Paklausk jo, ką tenka patirti, kai pats oras žudo tave iš vidaus. Paklausk, ką išgyvenau matydama, kad jam darosi vis blogiau ir blogiau, o aš niekuo negaliu padėti.

– Tačiau aš tebesu gyvas, – šaltai ir kandžiai atkirto Ašas, jo akys net pajuodo iš įtūžio. – Matau, kad mano priesaika tau nieko nereiškia. O gal tu mane nuo jos atleisi? Juk metas tam kaip tik palankus?

– Ašai... – pradėjau neapsikęsdama, kad jis tik tūžta, ir žūtbūt norėdama, jog suprastų. – Aš negalėsiu vėl žiūrėti į tavo kančias! Jeigu lydėsi mane į Geležies karalystę, gali žūti, o tada ir aš mirsiu. Negali iš manęs to reikalauti!

– Apie tai... – prakalbo Ašas, tada netikėtai nutilo, prisidengė akis ranka, o paskui prisivertė tęsti: – Apie tai ne tau spręsti, Megana. Aš kuo puikiausiai įsivaizdavau, kas man gresia, kai daviau priesaiką. Ir žinau, kas manęs laukia, jeigu lydėsiu tave į Geležies karalystę. Bet vis vien eisiu su tavimi. – Balsas ryžtingai suskambo. – Negaliu palikti tavęs likimo valiai, nebent tu atleistum mane nuo priesaikos būti greta.

Atleisti nuo priesaikos? Atšaukti ją, kad Ašui nereikėtų sekti paskui mane?

– Nė nepagalvojau, kad tai įmanoma... – sumurmėjau ir tūždama, ir apgailestaudama. – Vadinasi, visą tą laiką Machinos karalystėje aš galėjau atšaukti tavo priesaiką ir tau nebūtų reikėję man padėti?

Ašas neskubėjo atsakyti, regis, nenorėdamas daugiau kalbėti šia tema, bet į pokalbį įsiterpė Grimalkinas, patogiai įsitaisęs ant sofos.

– Ne, mirtingoji, – sumurkė jis. – Tuokart jus siejo ne priesaika, bet susitarimas. Judu abu noromis nenoromis sutikote kai ką padaryti ir abu šį bei tą gavote mainais. Taip paprastai ir sudaromi sandoriai.

Ašas nudelbė žvilgsnį ir persibraukė ranka plaukus. Grimalkinas lyžtelėjo leteną.

– O priesaika duodama laisva valia, vienašališkai, ir niekuo neįpareigoja kitos šalies, – paaiškino katinas ir prunkštelėjęs pasikasė paausį. – Taigi priesaikos davėjas atsiduria spąstuose ir yra priklausomas nuo to, kuriam ją davė... Nebent antrasis nuspręstų išlaisvinti jį nuo tos priesaikos.

– Vadinasi... – prakalbau žvelgdama į Ašą, – aš galėčiau atleisti tave nuo priesaikos ir tau nebereikėtų jos vykdyti?

Akimirką man pasirodė, kad jis pasidavė. Tačiau paskui nuo jo plūstelėjo toks šaltis, jog net medinės grindys apšerkšnijo. Ašas nusisuko ir neprataręs nė žodžio išėjo iš kambario į naktį.

Pakas garsiai atsiduso.

– Nieko sau. Pasirodo, tu moki daužyti vyrams širdis, princese.

Aš nukreipiau žvilgsnį į ką tik trinktelėjusias duris ir pasijutau lyg nesava.

– Kodėl jis taip įtūžo? – pakuždomis paklausiau. – Juk aš viso labo stengiuosi išsaugoti jam gyvybę. Nenoriu, kad jis mane lydėtų saistomas paikos priesaikos.

Pakas suraukė kaktą.

– Ta paika priesaika – rimčiausias įsipareigojimas, kokį tik begali prisiimti fėjūnai, – atkirto jis ir mane nustebino metalinė gaida, pasigirdusi jo balse. – Mes labai retai švaistomės neapgalvotais pažadais, tiesą sakant, niekada to nedarome. O atleisti fėjūną nuo duotos priesaikos, vadinasi, mirtinai jį įžeisti. Tiesą sakant, tu davei suprasti, kad daugiau juo nepasitiki ir manai, jog jis nepajėgus tesėti duoto pažado.

Aš apstulbusi pašokau.

– Nieko panašaus! – sušukau, o Grimalkinas mikliai persikraustė į mano prišildytą vietą ir susirangė į kamuolėlį. – Tiesiog nenoriu, kad jis būtų priverstas likti su manimi iš pareigos.

– Tu tikra prietranka, princese! – išrėžė Pakas linguodamas galva, o aš net išsižiojau iš nuostabos. – Ašas niekada nebūtų davęs priesaikos, jeigu nebūtų tvirtai įsitikinęs, kad bet kokiu atveju liks su tavimi. Net jeigu jis ir nieko nesakytų, nemanyk, kad tau pavyktų jį sulaikyti. – Pakas šyptelėjo. – Tu ir manęs nesustabdysi. Seksiu pakui, nesvarbu, patinka tai tau ar ne. Tad nėra čia ko žaibuoti akimis. O kad jau taip nori... – pridūrė jis ir mostelėjo į duris, – drožk ieškoti ledo berniuko ir išlaisvink jį nuo paikos priesaikos. Tada daugiau jo tikrai nepamatysi. Apskritai imant, nenoras būti kartu ir atleidžia fėjūną nuo priesaikos.

Sutrikusi puoliau teisintis.

– Aš paprasčiausiai... aš tiktai... Aš nepajėgsiu žiūrėti, kaip kuris nors iš jūsų žūsta, – lemenau pati suprasdama, kaip nevykusiai man išeina.

Pakas prunkštelėjo.

– Tai pasistenk pajėgti, Megana. Būk gera, pasitikėk mumis bent truputį, gerai? – Jis susikryžiavo rankas ant krūtinės ir suirzęs dėbtelėjo. – Tu nuvertinai mudu nė neišbandžiusi. Ir mane, ir ledo berniuką. Bet aš ne pirmą dieną gyvenu pasaulyje ir ketinu dar kurį laiką čia pabūti.

– Nesitikėjau, kad įvykiai pakryps tokia linkme, – atsiliepiau ir vėl sėdausi ant sofos, tačiau kaipmat pašokau, nes Grimalkinas nepatenkintas sušnypštė. – Na, žinoma, nujaučiau, jog anksčiau ar vėliau teks susiremti su apsišaukėliu karaliumi... bet vyliausi, kad turėsiu daugiau laiko pasiruošti. – Aš įsitaisiau ant sofos ranktūrio, toliau nuo katino. – Pastaruoju metu negaliu atsikratyti jausmo, jog einu per gyvenimą apgraibomis ir mano sėkmė atsitiktinė. Tačiau kada nors ji nuo manęs nusisuks...

– Iki šiol mums viskas klojosi gerai, princese, – paguodė prisiartinęs Pakas ir apkabino per pečius.

Aš nesipriešinau, nes pavargau pykti. Norėjosi vėl atgauti geriausią bičiulį.

Virtuvėje ėmė trypinėti brauniai. Kambarį pasiekė ką tik iškeptos duonos kvapas. Gardus ir raminamas. Nejaugi tai mūsų paskutinė vakarienė?

„Metas pradėti mąstyti pozityviai, Megana“, – mintyse paraginau save.

– Tu teisus, – pasakiau Pakui. – Neturime kitos išeities. Jeigu noriu normaliai gyventi, teks susigrumti su apsišaukėliu karaliumi, kitaip jis niekada nepaliks manęs ramybėje. – Aš atsidususi pakilau, priėjau prie lango ir mąsliai sužiurau į tamsų dangų. – Tiesiog... šiuokart viskas klojasi kitaip, – kalbėjau toliau, žvelgdama į savo atvaizdą stikle. – Dabar aš turiu ką prarasti: tave, Ašą, Niekadaniekada, savo šeimą, tėtį... – nutilau ir priglaudžiau kaktą prie lango. – Tėtis. Ką man daryti su tėčiu?

Į kambario duris kažkas pasibeldė ir aš užmerkiau akis. Ką gi, pačiu laiku.

– Ar tu seniai stovi už durų, tėti?

– Maždaug nuo tada, kai tu pradėjai kalbėti apie sėkmę, – atsiliepė Polas ir perėjęs per kambarį prisėdo prie rojalio.

Aš stebėjau jo atspindį lange.

– Tu iškeliausi, ar ne? – tyliai paklausė jis.

Pakas pakilo ir supratingai išėjo iš kambario, palikdamas mus vienudu... neskaitant murkiančio Grimalkino. Neryžtingai linktelėjau galva ir pasisukau nuo lango į tėvą.

– Aš labai nenoriu palikti tavęs vieno čia. O kad galėčiau rinktis...

Polas rimtai raukė kaktą, tarsi stengdamasis perprasti mano žodžius, paskui linktelėjo. Žvilgsnis atrodė aiškus.

– Ar tai... svarbu? – pasiteiravo jis.

– Aha.

– O tu sugrįši?

Pajutau, kaip gerklę užspaudė gumulas.

– Tikiuosi, kad taip.

– Megana, – pradėjo tėtis, sunkiai ieškodamas žodžių. – Aš žinau... kad daug ko nesuprantu. Žinau, kad tu... priklausai pasauliui, kuris man svetimas ir nesuvokiamas. Ir nors aš... tavo tėvas... bet tu pajėgsi susitvarkyti pati. Todėl keliauk. – Jis nusišypsojo ir aplink akis išryškėjo raukšlelės. – Nereikia atsisveikinimų ir dėl manęs nesijaudink. Daryk tai, ką privalai. O aš čia lauksiu tavęs sugrįžtant.

– Ačiū, tėti, – su šypsena atsakiau.

Jis palingavo galvą, žvilgsnis vėl apsiblausė, tarsi mudviejų pokalbis būtų išsėmęs visas sveiko proto atsargas. Paskui tėtis vaikiškai šniurkštelėjo nosimi ir džiugiai paklausė:

– Vakarienė?

Aš linktelėjau ir staiga pasijutau daug vyresnė už jį.

– Taip, netrukus. Gal tu eik į savo kambarį, aš tave pakviesiu, kai bus laikas sėstis prie stalo. O kol kas padirbėk prie savo kūrinio, gerai?

– Žinoma, – atsakė jis ir žvaliai pakilo, o prieš išeidamas į koridorių išdidžiai metė per petį, net švytėdamas iš pasitenkinimo: – Jis jau beveik baigtas. Šis kūrinys skirtas mano dukrai, bet rytoj aš sugrosiu jį tau, sutarėme?

– Gerai, – sušnabždėjau ir tėtis išėjo.

Kambaryje stojo tyla, tik vos girdimai tiksėjo sieninis laikrodis, o iš virtuvės sklido prislopintas šurmulys. Aš sugrįžau prie sofos, prisėdau prie Grimalkino ir susimąsčiau, ką daryti toliau. Matyt, pirmiausia reikia susirasti Ašą ir atsiprašyti ar bent jau pamėginti paaiškinti, kodėl nenorėjau, jog jis mane lydėtų. Labai krimtausi dėl to, kad jis ant manęs pyksta. Juk aš tenorėjau apsaugoti jį nuo skausmo. Iš kur galėjau žinoti, jog išlaisvinti fėjūną nuo duotos priesaikos reiškia parodyti jam nepasitikėjimą?

– Kad jau taip jaudiniesi, – sudrumstė tylą Grimalkinas, – gal paprašyk jo tapti tavo riteriu.

Aš sumirksėjau.

– Kuo?

Išplėtęs auksines akis katinas linksmai spoksojo į mane.

– Tavo riteriu, – iš lėto pakartojo jis. – Juk supranti, ką reiškia šis žodis? Tikiuosi, žmonės dar jo neužmiršo.

– Aš žinau, kas yra riteris, Grimai.

– Na ir puiku. Tada tau bus nesunku suprasti esmę, – pareiškė katinas, atsitūpė aprietęs uodega letenas ir pradėjo aiškinti: – Tai labai sena tradicija. Net ir matuojant fėjūnų matais. Dama prašo kariūno būti jos riteriu, jos išsirinktuoju gynėju iki pat paskutinio atodūsio. Šis ritualas skirtas vien karališkojo kraujo asmenims. Tik tikra dama gali išsirinkti kariūną ir tai yra jos didžiausio pasitikėjimo ženklas. Nors riteris kaip ir anksčiau vykdo savo pareigą karalienei ir dvarui, tačiau svarbiausia jam – jo širdies dama. – Grimalkinas vėl nusižiovavo, kilstelėjo ištiesęs užpakalinę leteną ir pradėjo apžiūrinėti nagus. Paskui pridūrė: – Tai, be jokios abejonės, nuostabus paprotys. Karalių rūmuose visi tiesiog dievina tokias tragiškas dramas.

– Kodėl tragiškas?

– Todėl, – pasigirdo nuo durų Ašo balsas ir aš net pašokau iš netikėtumo, – kad damai numirus iš gyvenimo pasitraukia ir jos riteris.

Pašokau ant kojų ir pajutau, jog širdis pradėjo daužytis. Ašas taip ir liko stovėti tarpduryje, nenuleisdamas akių nuo manęs. Neįstengiau įžiūrėti jo auros, nes stropiai slėpė ją nuo manęs. Sidabrinės akys žvelgė šaltai ir abejingai.

– Eime su manimi trumpam, – paliepė jis ir pamatęs, kad abejoju, pridūrė: – Būk gera.

Aš dirstelėjau į Grimalkiną, bet katinas jau buvo spėjęs susirangyti į kamuoliuką ir užsimerkęs parpė iš malonumo. „Paikas padaras, – pagalvojau leisdamasi laipteliais paskui Ašą į šiltą vasaros naktį. – Jam nusispjauti, kad Ašas gali sukapoti mane į gabalėlius ar paversti ledo luitu. O gal katinas dar susilažins su Linansidhe, kiek ilgai tai truks?“

Pati nustebusi ir jausdama šiokią tokią kaltę, kad galėjau taip pagalvoti apie Ašą ir Grimalkiną, tylomis pėdinau paskui Ašą. Mudu peršokome per upelį. Virš žolės laigė jonvabaliai ir pievelė atrodė lyg miniatiūrinė galaktika, mirguliuojanti švieselėmis. Pušimis ir kedrais prakvipęs vėjelis kedeno plaukus. Man regis, aš ilgėsiuosi šios vietos. Jau seniai niekur nesijaučiau taip puikiai kaip čia. Niekas čia manęs nelaikė fėjūnų princese, valdingo valdovo dukra ar pėstininke nesibaigiančiose dvarų kovose. Tačiau vos tik išauš nauja diena, viskas pasikeis.

– Jeigu nori atleisti mane nuo priesaikos, – iškošė Ašas virptelėjusiu balsu, – padaryk tai dabar ir aš išeisiu. Nebesipainiosiu tau po kojų, kai sugrįši į Niekadaniekada.

Aš stovėjau ir tylėjau. Ašas irgi apmirė, bet neatsisuko. Žiūrėjau į tvirtą nugarą, plačius pečius, vidurnakčio juodumo plaukus, nepriekaištingą laikyseną... Jis laukia, kad aš nulemčiau jo likimą. „Jeigu jis išties tau brangus, – sušnabždėjo vidinis balsas, – išlaisvink jį nuo priesaikos. Nors jūs nebūsite kartu, išsaugosi jam gyvybę. O jeigu leisi keliauti kartu į Geležies karalystę, jis palydės galvą ir tu žinai tai.“ Tačiau vien nuo minties, kad jis išeis, krūtinę pervėrė baisus skausmas. Aš nepajėgiau. Tiesiog nepajėgiau jo paleisti. Teatleidžia man dievai už egoizmą, tačiau tenorėjau vienintelio dalyko – visiems laikams likti su savo princu.

– Ašai... – sukuždėjau ir pastebėjau, kaip jis krūptelėjo laukdamas, ką pasakysiu. Širdis pašėlusiai daužėsi, bet aš atmečiau šalin visas abejones ir skubiai tęsiau: – Ar tu... – Užmerkiau akis, trūksmingai įkvėpiau ir vos girdimai paklausiau: – Ar tu būsi mano riteris?

Ašas atsisuko ir išplėtė akis iš nuostabos. Kelias akimirkas žiūrėjo į mane apstulbęs, tarsi netikėdamas tuo, ką išgirdo. Aš irgi nenuleidau žvilgsnio, tylomis svarstydama, ar nebūsiu padariusi klaidos, ar neįstumsiu jo į pražūtį, ar nepasigailės jis dėl to, kad leidosi susaistomas dar viena priesaika.

Visa sudrebėjau, kai Ašas žingtelėjo mano pusėn ir iš lėto paėmė už rankos. Mūsų pirštai susilietė, akys susitiko.

– Tu tikrai to nori? – Ašo balsas priminė vėjo dvelktelėjimą.

Aš linktelėjau.

– Su sąlyga, kad padarysi tai laisva valia. Niekada negalėčiau tavęs versti...

Ašas paleido ranką, atsitraukė per kelis žingsnius ir staiga priklaupęs ant vieno kelio nulenkė galvą. Mano širdis apmirė, prikandau lūpą, kad nepravirkčiau.

– Aš, Ašalainas Darkmiras Talinas, trečiasis Žiemos karalienės sūnus, – negarsiai, bet tvirtai ištarė Ašas ir man užkando žadą, išgirdus visą jo vardą. Tikrąjį vardą. – Nuo šiol ir per amžius prisiekiu ginti Vasaros karaliaus dukrą Meganą Čeis savo kalaviju, garbe ir gyvybe. Jos noras – man įsakymas. Jos tikslai – mano tikslai. Net jei visas pasaulis stos prieš mane, mano kalavijo ašmenys bus jos pusėje. O jeigu aš nepajėgsiu jos apginti, tegul iš manęs bus atimta gyvastis. Prisiekiu savo garbe, tikruoju vardu ir gyvenimu. Dabar ir per amžius, – dar tyliau pridūrė jis ir galiausiai sukuždėjo į ausį: – Aš priklausau tau.

Ilgiau nepajėgiau sulaikyti ašarų. Jos plūstelėjo iš akių, tekėjo per veidą, bet aš nė nemėginau jų šluostyti. Ašas pakilo ir aš puoliau jam ant kaklo, o jis suvirpėjęs priglaudė mane. Dabar jis mano, jis – manasis riteris ir niekas mūsų neišskirs.

– Nagi nagi, – pasigirdo pievelėje nelinksmas Pako balsas. – O aš vis sukau galvą, kada judu tai padarysite.

Aš grįžtelėjau ir Ašas iš lėto paleido mane iš glėbio. Pakas sėdėjo ant akmens prie upelio, o aplink suko ratus jonvabaliai. Jų skleidžiamoje šviesoje fėjūno plaukai liepsnojo tarsi laužo anglys. Jis nesivaipė, nesišaipė. Tik stebėjo.

Nejaukiai pasijutau, kai jis nusliuogė nuo akmens ir ėmė neskubėdamas artintis lydimas jonvabalių.

– Ar tu girdėjai?..

– Tikrąjį ledo berniuko vardą? Ne... – nutęsė Pakas ir gūžtelėjęs pečiais pasiraivė. – Gal ir keista, tačiau niekada slapčiomis nesiklausyčiau tokių rimtų pokalbių, princese. Juk žinau, paskui tu mane nudobtum už tai. – Kreiva nepažįstama šypsena iškreipė veidą, kai jis nusuko akis į Ašą ir palingavo galva tarsi nustebęs, o gal... jausdamas pagarbą. – Juk supranti, kad Mebė nepagirs tavęs už tai?

Ašas šyptelėjo.

– Man daugiau neberūpi, ką apie mane galvos Žiemos rūmuose.

– Jautiesi daug laisvesnis, tiesa? – prunkštelėjęs pasidomėjo Pakas, paskui atvirto į žolę ir pakėlė galvą į dangų. – Taigi tai paskutinė mūsų tremties naktis... – mąsliai nutęsė jis, pasirėmęs ant alkūnių. O nuo žolės pakilo mirguliuojantis jonvabalių debesis. – Neįtikėtina, bet aš netgi pasigesiu tremties... Niekas netampo už virvučių, nevadovauja... išskyrus trenktus braunius, kurie keršydami už išvogtas šluotas prikaišioja į patalą tarakonų. O šiaip čia... ramu.

Šaunusis Robinas pažvelgė į mane ir paplekšnojo į žemę.

Klestelėjau ant drėgnos žolės. Aplink mirguliavo gintarinės ir žalios ugnelės, leidosi ant rankų, plaukų... Dirstelėjau į Ašą ir paėmusi už rankos trūktelėjau. Jis įsitaisė greta manęs, aš prisiglaudžiau jam prie šono ir užmerkiau akis. Panorau, kad tai vyktų mano ankstesniame gyvenime... kad aš, mano geriausias bičiulis ir mylimasis tiesiog sėdėtume trise po žvaigždėmis, nekreipdami dėmesio į tai, jog mums seniausiai laikas namo, ir neturėtume jokių kitų rūpesčių, išskyrus mokyklą, tėvus ir namų darbus...

– Na ir ką gi jūs čia veikiate? – pasigirdo Grimalkino balsas. Katinas išniro iš žolės, išdidžiai iškėlęs uodegą. Ant galiuko staiga nutūpė jonvabalis ir Grimas suirzęs jį nupurtė. – Atrodytų, kad poilsiaujate, bet žinau, jog vienas toks princas ilsėtis nesugeba.

Ašas krenkštelėjo ir stipriau apkabino mane.

– Pasigedai mūsų, sidhių katine?

– Per gerai apie save galvojate, – atkirto Grimalkinas, tačiau prikicenęs prie manęs netikėtai užšoko ant kelių. Pajutau šilto pilkavilnio kamuolėlio svorį. Paglosčiau paausį, o katinas sumurkė iš pasitenkinimo.

– Kaip manai, ar tėčiui viskas bus gerai? – paklausiau.

Grimalkinas nusižiovavo.

– Čia jam bus daug saugiau nei tikrame pasaulyje, mirtingoji, – tingiai susniaukrojo jis. – Niekas į šią vietą nė nosies neįkiš prieš Linansidhės valią ir niekas be jos leidimo neišeis. Taigi nesijaudink. – Katinas patenkintas ištiesė letenas. – Kai sugrįši, rasi jį čia. Jis bus čia, jeigu ir negrįši. O dabar malonėk pakasyti kitą paausį. Ak... kaip malonu...

Grimalkino balsas virto garsiu murkimu.

Ašas prigludo skruostu man prie viršugalvio ir atsiduso. Be susierzinimo, kartėlio ar liūdesio kaip anksčiau... Greičiau tai buvo pasitenkinimo, netgi susitaikymo su savimi atodūsis. Man pasidarė truputį liūdna, kad laiko jau beveik nebeliko, kad ši naktis gali tapti paskutinė be karo, politikos ir mudviem nepalankių fėjūnų įstatymų.

Ašas pataisė išsipešusią plaukų sruogą ir beveik liesdamas ausį sušnabždėjo taip tyliai, jog netgi Grimalkinas nenugirdo, o man vos širdis neiššoko iš krūtinės:

– Aš myliu tave. Kad ir kas nutiktų, nuo šiol mes būsime kartu. Visada.

Mes sėdėjome keturiese, neskubriai šnekučiuodamiesi arba tylomis žvelgdami į nakties dangų. Aš taip ir nepastebėjau nė vienos krintančios žvaigždės, kad galėčiau sugalvoti norą, jog tėtis būtų saugus, Ašas su Paku liktų gyvi per mūsų laukiančius susirėmimus ir mums viskas galiausiai baigtųsi gerai. „Iš svajonių košės nevirsi“, – sudraudžiau save mintyse. Juk puikiai žinojau, kad fėjų krikštamočių nebūna. O jeigu ir būna, jos neskuba mojuoti burtų lazdele ir kaipmat ištaisyti padėtį, iš pradžių gerokai pasiderėjusios. Be to, aš turiu kai ką daugiau nei fėją krikštamotę: savąjį fėjūnų riterį, ištikimą bičiulį Šaunųjį Robiną ir sidhių katiną. Taigi ko daugiau bereikia.

Kita vertus, ne tai svarbiausia. Joks noras nepadės išsisukti nuo to, ką turime padaryti. Ir man teks sugalvoti kaip. Kai aušra nurausvino dangų ir vėl atvyko pasiuntiniai, aš jau žinojau, ką jiems atsakyti.

10

Ant geležinių ašmenų

Mano atmintyje fėjūnų šalis išliko kitokia.

Vaizduotėje atkūriau pirmąjį kartą, kai patekau į Niekadaniekada per spintos duris Itano kambaryje. Pamenu, didžiuliai medžiai buvo taip tankiai suaugę ir susipynę šakomis, jog jų vainikai beveik uždengė dangų, kad virš žemės kilo rūkas ir viskas skendėjo amžinose sutemose. Ši vieta buvo nepavaldi nė vieniems rūmams. Tai neutrali teritorija. Laukmiškis, kuriam nė motais nei viduramžiški Vasaros karalystės papročiai, nei žiauri Žiemos karalystės sankloda.

Tačiau dabar ši vieta merdėjo.

Užkratas iš lėto skverbėsi į mišką ir dirvožemį, nuodydamas juos iš vidaus. Tai šen, tai ten buvo matyti nudžiūvę belapiai medžiai, ant erškėtrožių krūmų grėsliai blizgėjo blausioje šviesoje geležiniai spygliai. Aš vos neįsipainiojau į voratinklį, kuris buvo nuaustas iš plonytėlaičių plieninių gijų, lygiai kaip ir tas tinklas, kurį ant manęs užmetė geležies vorai. Iš pirmo žvilgsnio permainos labai nekrito į akis. Tačiau gyvąją Niekadaniekada širdį, kurios plakimą jaučiau aplinkui: kiekviename medyje, lape ir žolės stiebelyje, jau palietė rūdys. Viską apraizgė geležies kerai ir iš lėto naikino fėjūnų šalį it liepsnos liežuviai popieriaus lapą.

Sprendžiant iš siaubo, pasirodžiusio Ašo ir Pako veiduose, juodu irgi pajuto tą patį.

– Kraupus vaizdelis, ar ne? – suniurzgė mus lydintis gnomas, niūriai dairydamasis aplinkui. – Kai tik jus, na... ištrėmė, Geležies karaliaus pajėgos užpuolė mus ir kur tik jos žengė, ten sėjo pražūtingus savo kerus. Tik susijungusios Vasaros ir Žiemos rūmų kariuomenės įstengė duoti atkirtį, bet net ir priešui atsitraukus rūdys neišnyko. Mūsų pajėgos įsitvirtino pasienyje, kur Laukmiškis priartėja prie Geležies karalystės, ir mėgina neleisti geležies fėjūnams prasiveržti į savo teritoriją.

– Vadinasi, jūs tik bandote ją apsaugoti? – pasiteiravo Ašas, nuvėręs nykštuką šaltu žvilgsniu. – Kodėl nesurengiate staigaus puolimo, kad vieną kartą ir visiems laikams sutriuškintumėte priešą?

Neūžauga papurtė galvą.

– Nieko neišeina. Metame į priešo pusę gausias pajėgas, bet jos pradingsta be pėdsakų anapus sienos.

– O Geležies karalius taip ir nesiteikė nė kartelio parodyti savo šlykščios marmūzės mūšio lauke? – pasidomėjo Pakas. – Armijos kaunasi, o jis, bailys, lindi slėptuvėje?

– Žinoma, kad taip, – suniurnėjo Grimalkinas ir nekantriai pajudino ūsus. – Kurių galų rizikuoti, jeigu persvara ir taip jo pusėje? Jis gali sau leisti vilkinti laiką, o mes ne. Kiek suprantu, Oberonas su Mebe išties atsidūrė beviltiškoje padėtyje, jeigu jau nusprendė atšaukti jūsų tremtį. Kažkaip nepamenu, kad jie kada nors anksčiau būtų keitę savo įsakymus. – Jis suklapsėjo akimis ir prisimerkęs dėbtelėjo į mane. – Regis, reikalai prasti. O tu – paskutinė viltis išgelbėti Niekadaniekada.

– Ačiū, kad priminei, Grimai, – atkirtau bandydama nuvyti niūrias tamsias mintis ir pasisukau į pasiuntinį. – Ar Oberonas laukia manęs?

– Taip, jūsų kilnybe, – patikino gnomas ir puolė paslaugiai rodyti kelią. – Prašau čionai. Nuvesiu jus tiesiai į mūšio lauką.

NUO KALVOS VIRŠŪNĖS aš sužiurau į apačioje plytintį slėnį, kuriame buvo įsikūrusios Vasaros ir Žiemos rūmų pajėgos.

Netvarkingai išsimėčiusios margaspalvės palapinės priminė miestelį su siauromis purvinomis gatvikėmis. Net iš tokio didelio atstumo krito į akis Vasaros ir Žiemos rūmų fėjūnų skirtumai: pirmųjų palapinės buvo lengvesnės ir ryškesnės, daugiausia rudos, geltonos ir žalios. Antrieji teikė pirmenybę juodai, tamsiai mėlynai ir ryškiai raudonai spalvoms. Nors ir kovėsi vienoje pusėje, Vasaros ir Žiemos rūmų kariūnai laikėsi atstu vieni nuo kitų, net įsikūrę buvo priešingose slėnio pusėse. Tiesa, pačiame centre, kur dvi skirtingos stovyklos susiliejo, dunksojo didžiulė erdvi palapinė, ant kurios plevėsavo abiejų karalysčių vėliavos. Vadinasi, Mebė su Oberonu stengėsi palaikyti gerų santykių regimybę. Bent jau kol kas.

O už palapinių plytintis išsiklaipiusių geležinių medžių miškas žymėjo prasidedančias Geležies karaliaus valdas.

Ašas sustingo greta manęs ir prisimerkęs apžiūrinėjo apačioje išsidėsčiusias pajėgas. Nuo jo akylo žvilgsnio neprasprūdo nė menkiausia smulkmena.

– Jiems teko ne kartą trauktis, – niūriai sušnabždėjo jis. – Susidaro įspūdis, kad visa stovykla pasiruošusi kaipmat apleisti šią vietą, vos sulaukusi įsakymo. Norėčiau žinoti, kiek toli pavyko prasiskverbti geležies kariams.

– Netrukus pamatysime, – atsiliepė Pakas.

Mus atlydėjęs gnomas pamojo sekti iš paskos ir mes nusileidome į stovyklą.

Iš arti palapinių miestelis pasirodė esąs gerokai didesnis ir toliau nusidriekęs. Aš vėl nejaukiai pasijutau, nes teko skverbtis per fėjūnų minią, iš kurios kiekvieną mano judesį sekė blizgančios laukinės akys. Laimei, iki centre dunksančios palapinės reikėjo eiti tik per Vasaros rūmų pulkus. Be to, Pakas su Ašu nė per žingsnį neatsiliko nuo manęs, kai skubinomės siauru tarpu tarp palapinių. Elegantiški Vasaros rūmų riteriai, kurių šarvai buvo supinti iš tūkstančių lapų, lydėjo mus nuožmiais žvilgsniais, kurie tolydžio smigo į man prie šono žingsniuojantį Žiemos rūmų princą. Dvi silfidės^6, suplasnojusios aštriakraščiais, plonytėlaičiais it laumžirgių sparnais, atšoko į šalį ir ėmė begėdiškai apžiūrinėti mane. Ant pavadžio laikomas grifas kilstelėjo galvą ir sušnypštė mano pusėn, pašiaušęs tviskančias plunksnas. Vienas jo sparnas buvo sužeistas ir paukštis kepėstuodamas vilko jį per žemę.

– Jaučiu kraujo kvapą, tvoskiantį nuo šios vietos... – sumurmėjo Ašas, apžiūrinėdamas stovyklą. Pro mus praslinko maurų žalumo trolis, viena jo ranka buvo pajuodavusi, iš jos sunkėsi lipnus skystis ir aš sudrebėjau. – Man atrodo, kad mes pralaimime karą.

– Štai dėl neblėstančio optimizmo tu man ir patinki, prince, – kandžiai pareiškė Pakas ir apsidairė aplinkui, pakraipęs galvą ir suraukęs nosį. – Nors tenka pripažinti, jog ši vieta matė ir geresnių dienų. Ar ir jūsų neapleidžia nuojauta, kad tuojau būsime priešo užpulti?

– Tai vis dėl geležies kerų, – paaiškino Grimalkinas, permaknojęs per balą ir įsitaisęs ant nuvirtusio medžio kamieno nusipurtyti letenų. – Čia, apsišaukėlio karaliaus pašonėje, jo karalystės įtaka labai stipri. Bet peržengus sieną bus dar blogiau.

– O tavęs, katine, ji, regis, neveikia... – įgėlė Pakas.

– Todėl, kad aš protingesnis už jus ir deramai tam pasiruošiau.

– Tikrai? O ar pasiruošei tam, kad aš tuojau įmurkdysiu tave į ežerą?

– Liaukis, Pakai, – sudraudžiau, kaip tik tą akimirką prie mūsų prisiartino du Vasaros rūmų riteriai ir iš aukšto ceremoningai nusilenkė.

– Panele Megana, – manieringai prašneko vienas iš jų, grėsliai dėbtelėjęs į Ašą, – jo didenybė karalius Oberonas nori tuojau pat jus matyti.

– Drožkite, – susniaukrojo Grimalkinas ir patogiau įsitaisė ant rąsto. – Aš šiandien nenusiteikęs bendrauti su smailiaausiu valdovu.

– O kur tu būsi? – pasitikslinau.

– Kur nors netoliese, – atsiliepė katinas ir tiek jį temačiau.

Palingavau galvą ir nusekiau paskui riterius, nusprendusi, kad Grimalkinas, kaip visada, vėl apsireikš reikiamą akimirką.

Prisiartinome prie didžiosios palapinės. Sargybiniai praskleidė priešais mus vieną jos kraštą ir mes atsidūrėme ūksmingoje miško pievelėje, po didingais medžiais. Aplinkui, kiek tik akys užmatė, šoko švytinčios žaltvykslės. Jos kikendamos laigė man virš galvos, kol neapsikentusi nuvijau šalin. Kažkur netoliese suūkė pelėda, dar labiau sustiprindama šią kruopščiai sukurtą iliuziją. Metus į medžių lają šnairą žvilgsnį, buvo nesunku pastebėti palapinės stogo audeklą ir jį prilaikančius medinius statramsčius. Kita vertus, jaučiau drėgną šiltą vasaros naktį, užuodžiau nuo žemės sklindančius kvapus, kedrų ir pušų aromatą... Iliuzija buvo sukurta nepriekaištingai.

Įsitaisę pievelės viduryje dunksančiuose sostuose mūsų laukė Vasaros karalystės valdovai, amžini ir didingi kaip pats Laukmiškis.

Oberonas segėjo kovinius šarvus, kurie švytėjo žalsvu auksu po tariamomis žvaigždėmis. Pečius gaubė ryškiaspalvė mantija, nuo elnio ragų karūnos krito šešėlis ant suplūktos žemės. Aukštas ir išlakus, ilgus sidabrinius plaukus susipynęs į kasą, su kalaviju prie šono Miško valdovas stebėjo mus besiartinančius svetimomis žaliomis akimis, neišduodančiomis jokių jausmų. Nors karalius išsyk pamatė paskui mane sekančius Ašą su Paku, vos teikėsi į juos žvilgtelėti.

Greta valdovo sėdėjo Titanija. Man buvo vieni juokai perprasti karalienės veido išraišką. Titanija tryško neapykanta ne tik man, bet ir Žiemos rūmų princui. Nors ji niekinamai nužvelgė ir Paką, naikinamas užtaisas atiteko mudviem su Ašu.

Pamačius Titaniją mane pagavo įtūžis. Juk būtent ji kalta dėl to, kas ištiko mano tikrąjį tėtį. Tai dėl šios nelemtos pavyduolės kėslų Linansidhė Pako patarta pagrobė jį, baimindamasi, kad Vasaros karalienė pakenks jam ar net visai pražudys, siekdama atkeršyti Oberonui. Regis, Titanija pastebėjo mano pyktį, nes jos lūpas iškreipė bjauri šypsena, lyg ji būtų mokėjusi skaityti mintis. O man staiga tapo dar neramiau dėl tėčio. Jeigu tik Vasaros valdovė suuos, jog jis gyvas, tikrai dar kartą pamėgins jam kenkti, kad tik mane įskaudintų.

– Tu atėjai, – prabilo Oberonas ir žemė po mūsų kojomis sudrebėjo. – Sveika sugrįžusi namo, dukra.

„Nieko sau, kai prisireikė mano pagalbos, tai ir giminystės ryšius prisiminei“, – nusišaipiau mintyse ir pajutau didelį norą pareikalauti, kad jis nevadintų manęs dukra, nes neturi jokios teisės. Magėjo išrėžti tiesiai į akis, jog negalima iš pradžių atsižadėti, o paskui tarsi niekur nieko pasišaukti atgal. Bet aš tik linktelėjau vildamasi, kad atrodau gana ryžtingai. Nė neketinau lankstytis ir tūpčioti. Viskas. Užtenka. Jeigu dabar fėjūnams kažko iš manęs prireikė, tegul ir jie pašokinėja.

Aš tylėjau, Oberonas kilstelėjo antakį, tačiau kitaip savo nustebimo neparodė.

– Tikiuosi, sandorio sąlygos tau priimtinos? – vėl prakalbo jis, bet šiuokart balsas suskambo tyliai ir raminamai, primindamas tirštą lipnų sirupą. – Mes atšauksime tremtį tau, o ir Šauniajam Robinui mainais į tai, kad tu sunaikinsi Geležies karalių. Mano supratimu, sandoris teisingas. O dabar... – Oberonas pasisuko į Paką, tarsi mudu jau būtume dėl visko susitarę, ir pareikalavo: – Klok, ką sužinojai apie geležies fėjūnus, kol basteisi nežinia kur. Tu nepaklusai mano įsakymui, kai savavališkai atsižadėjai Niekadaniekada dėl mergiūkštės... tikiuosi, ne veltui.

– Neskubėkite, – įsiterpiau vargais negalais atsikračiusi protą temdančių burtų poveikio ir niūriai dėbtelėjau į Oberoną. – Aš dar nepasakiau „taip“.

Miško valdovas apstulbo.

– Tu nesutinki, kad tai teisingas sandoris? – spigiu balsu pasiteiravo Oberonas, tarsi jį būtų ištikęs šokas dėl mano įžūlumo, o gal tai buvo dar vienas bandymas pasitelkti kerus. – Mano pasiūlymas vertas dėmesio, Megana Čeis. Aš netgi pasiruošęs užmerkti akis dėl tavo gėdingo ryšio su Žiemos rūmų princu ir suteikti tau galimybę grįžti namo.

– Aš dar neapsisprendžiau, – pasakiau ir, pajutusi Ašo ir Pako žvilgsnius, skubiai pridūriau: – Bėda ta, kad mano namai ne čia. Aš jau turiu kitus žmonių pasaulyje. Aš jau turiu šeimą ir kitos man nereikia.

– Užteks! – suriko pašokusi Titanija, verdama mane žudikišku žvilgsniu. – O mums nereikalinga šita įžūli puskraujė! Tegul nešdinasi į mirtingųjų pasaulį, kurį taip dievina.

– Prisėskite. Aš dar nebaigiau, – ryžtingai išpyškinau.

Titanijos veidas persikreipė ir tapo išties siaubingas. Todėl aš puoliau kalbėti toliau, kol dar nepraradau žado iš baimės ir kol karalienė nesuskubo paversti manęs voru.

– Esu pasiruošusi su jumis derėtis, bet noriu pridėti kelis punktus. Pirmiausia dėl savo šeimos. Nepainiokite jos į šį karą. Palikite juos vieną kartą ramybėje. Kalbu apie visus savo artimuosius, taip pat ir žmogų, kurį pagrobė Linansidhė, kai man sukako šešeri. – Aš skvarbiai sužiurau į Titaniją, ji nuvėrė mane baisiu žvilgsniu. – Duokite žodį, kad nė pirštu jo nepaliesite.

– Kaip tu drįsti man nurodinėti, Megana Čeis?! – kimiai sušvokštė karalienė, balsas nuskambėjo grėsliai nelyginant atūžianti audra.

Prieš metus būčiau ne juokais išsigandusi... O dabar tepajutau dar didesnį ryžtą.

– Aš jums reikalinga, – prabilau neketindama nusileisti ir neatsisukdama pajutau, kaip žingtelėjo artyn Ašas su Paku. – Tik mano jėgoms sulaikyti apsišaukėlį karalių. Tik aš galiu įžengti į jo valdomą pragarą ir nepalydėti galvos. Todėl mano sąlygos tokios: jūs duodate priesaiką, kad mano artimieji iki pat paskutinės savo gyvenimo dienos nebepamatys nė vieno fėjūno ir kad Ašas su Paku galės sugrįžti namo, kai viskas baigsis. Noriu išgirsti tai iš jūsų, karaliau, tiesiog čia. O mainais pasižadu padaryti viską, kad sulaikyčiau apsišaukėlį.

Miško valdovas kurį laiką tylėjo, žalios akys atrodė tuščios ir abejingos tarsi glotnus veidrodis. Galiausiai jis vos pastebimai šyptelėjo ir kartą linktelėjo galva.

– Kad taip nori, dukra, – prakalbo Oberonas, nekreipdamas dėmesio į Titaniją, kuri paklaikusi atsisuko į jį, – duodu žodį, kad mano valdiniai nuo šiol nekels jokio pavojaus tavo artimiesiems. Žiemos karalystė ir Tir Na Nogo gyventojai man nepavaldūs, tad nieko daugiau pasiūlyti negaliu.

Titanija kimiai sušnarpštė, pašoko ir išlėkė iš pievelės. Taigi šiuokart aš nugalėjau. Giliai atsidusau, kad bent truputį liautųsi daužytis širdis, ir vėl pakėliau akis į Oberoną.

– O kaip dėl Ašo su Paku?

– Šaunusis Robinas galės sugrįžti į Niekadaniekada kada tik panorėjęs, – atsiliepė Oberonas, dėbtelėjęs į Paką. – Nors neabejoju, kad artimiausią šimtmetį jis dar ne kartą išves mane iš kantrybės.

Pakas pažvelgė į valdovą nekalčiausiomis akimis. Tačiau Oberonui tai nepadarė jokio įspūdžio.

– Deja, princą Ašą ištrėmiau ne aš, – vėl atsisukęs į mane tęsė Miško valdovas. – Dėl jo tarkis su Žiemos karaliene.

– O kur ji?

– Megana, – kreipėsi prie manęs prisiartinęs ir sugriebęs už rankos Ašas, – tau nebūtina dėl manęs susitikti su Mebe.

Aš pažvelgiau į jį, nekreipdama dėmesio į mus stebintį Oberoną.

– Ar tu nori sugrįžti į namus?

Ašas delsė atsakyti, bet aš išskaičiau atsakymą jo akyse. Jis to norėjo. Juk atskirtas nuo Niekadaniekada laikui bėgant pražūtų, mudu abu tai žinojome. Bet Ašas tepasakė:

– Dabar aš tarnauju tik tau vienai.

– Mebę rasi Žiemos pajėgų stovykloje, – įsiterpė Oberonas, skvarbiai nužvelgęs Ašą. Paskui jis pasisuko ir iškilmingai žiūrėdamas į mane pridūrė: – Dukra, šį vakarą susirinks karo vadų taryba, kurią sudaro geriausi Vasaros ir Žiemos rūmų karvedžiai. Tau taip pat būtų naudinga dalyvauti.

Aš linktelėjau ir Miško valdovas rankos mostu nurodė mums pasišalinti.

– Netrukus atsiųsiu ką nors, kad parodytų, kur jums apsistoti, – sumurmėjo jis. – O dabar eikite.

Kai mes pasukome prie palapinės angos, Oberono balsas privertė sustoti pusiaukelėje.

– Šaunusis Robinai, – griausmingai pareikalavo jis ir Pako veidas persikreipė. – Tu liksi čia.

– Velnias, – sumurmėjo mano bičiulis. – Ir vėl prasideda. Dar nė kojų neapšilau Niekadaniekada, o jis jau tampo mane už virvučių. Tiek to, eikite. Susirasiu jus, kai tik galėsiu.

Pakas subaltakiavo ir nukėblino prie Oberono, o mudu su Ašu palikome pievelę.

– Labai įspūdinga, – tyliai prakalbo Ašas, kai mudu pasukome į palapinių labirintą. Vasaros rūmų fėjūnai traukėsi į šalis, duodami kelią, ir mes yrėmės vis tolyn į stovyklos gilumą. – Oberonas iš paskutiniųjų bandė sujaukti tau protą, paleidęs į darbą kerus, kad tik kuo skubiau sutiktum su jo reikalavimais. O tu ne tik pajėgei pasipriešinti, bet ir pakreipei sandorį savo naudai. Nedaug kas įstengtų tai padaryti.

– Išties? – paklausiau prisiminusi klampią ir slegiančią atmosferą Miško valdovo palapinėje. – Oberonas ir vėl mėgino primesti savo valią? Galbūt man pavyko pasipriešinti, nes mudu sieja kraujo ryšys? Na, juk esu puskraujė ir panašiai...

– O gal tiesiog velniškai užsispyrusi? – nekaltai pasitikslino Ašas ir aš plekštelėjau jam per ranką.

Jis nusikvatojo, sugriebė mano pirštus ir mudu pasukome į Žiemos kariūnų teritoriją. Tamsybių fėjūnai buvo įsikūrę arčiau Geležies karalystės ir čia tvyrojo didesnė įtampa. Žiemos dvaro riteriai, niūrūs ir grėsmingi su juodais ledo šarvais, šmirinėjo po stovyklos teritoriją. Sargybiniai ograi^7 dėbsojo į mane padėrusiomis klaikiomis akimis, iš nasrų jiems dribo seilės. Kiek tolėliau prie kelių kuolų pririštas vivernas^8 sucypė, pradėjo plakti sparnais mėgindamas išsilaisvinti ir baisiai iššiepė nasrus taikydamasis įkąsti savo prižiūrėtojui. Aš krūptelėjau ir Ašas tvirčiau suspaudė ranką. Niekas nemėgino mūsų sustabdyti, nors visur siuvo būriai goblinų, raudonkepurių ir bogartų. Žiemos dvaro fėjūnai traukėsi nuo mūsų kuo toliau, baimingai, dievinamai ir niekinamai spoksodami į Ašą, savo maištingąjį princą, atsisakiusį jų dėl puskraujės mergiūkštės. Nors mane lydėjo tik šalti it ledas arba gašlūs žvilgsniai, dar nešvankūs juokeliai, vis dėlto nesitvėriau džiaugsmu, kad mano palydovas – pats Žiemos rūmų princas ir kad man prie juostos kabo kalavijas.

Tiesiog už stovyklos vėrėsi įėjimas į Geležies karalystę: metaliniai sulinkę medžiai su išsiklaipiusiomis šakomis baugiai blizgėjo prietemoje. Sulėtinusi žingsnį įdėmiai dyrėjau į geležinį mišką ir stingstančia širdimi prisiminiau visą tenai išgyventą siaubą: dykras, degančių šiukšlių sąvartynus, rūgštinius lietus, ėdančius odą ir žemę, juodąjį Machinos bokštą, siekiantį dangų...

– Tik pažiūrėkite, kas sugrįžo!

Aš pažvelgiau į trijulę Žiemos rūmų riterių, pastojusių mums kelią. Ant jų pečių ir šalmų pamačiau pažįstamus melsvai blykčiojančius ledinius dyglius.

– Na ir ką, Faolanai? – atrėmė Ašas ir nepastebimai užstojo mane.

– Nesitikėjau, kad būsi toks drąsus ir pasirodysi, – prakalbo per vidurį stovintis riteris. Iš po šalmo antveidžio blykstelėjo neapykantos sklidinos melsvos it stiklas akys. – Mebė teisingai padarė ištremdama tave. Geriau jau būtum likęs su savo Vasaros puskrauje mirtingųjų pasaulyje, kur judviem ir vieta.

Ašas žaibiškai išsitraukė iš makšties kalaviją ir geležtė net sušvilpė skrosdama orą. Riteriai krūptelėjo ir mikliai atšoko, griebęsi už ginklų.

– Tik pamėginkite dar sykį ją įžeisti ir iš jūsų šlapios vietos neliks, – šaltakraujiškai pareiškė Ašas. Kai Faolanas įtūžęs pasidavė į priekį, sustabdė jį kalavijo smaigaliu. – Dabar neturime laiko su jumis žaisti, todėl pasitraukite geruoju.

– Neužmiršk, Ašai, kad nebesi princas, – suniurzgė Faolanas ir apnuogino kalaviją. – Tu viso labo apgailėtinas tremtinys, menkesnis net už gobliną. – Jis spjovė mums po kojomis ir seilės akimirksniu virto šerkšnu. – Atėjo metas parodyti tau tavo tikrąją vietą, didenybe.

Mus iš visų pusių apsupo daugiau riterių, narčiai mojuojančių kardais. Išsigandau sumojusi, kad jie net penkiese. Ratas aplink mus vis siaurėjo, tada ir aš išsitraukiau kalaviją, stojau greta Ašo ir kilstelėjau plieninę geležtę, ši net sužaižaravo.

– Nedrįskite žengti nė žingsnio, – apsimestinai narsiai išpyškinau. – Mano rankoje tikra geležis – matyt, jūs ir patys jau spėjote tai pajusti. – Perskrodžiau ašmenimis orą ir kalavijas meiliai sušvilpė, taikydamasis į užpuolikus. – Jei norite pabandyti, ateikite. Nagi išmėginkime, kas liks iš jūsų stebuklingų šarvų.

– Megana, pasitrauk, – paliepė Ašas, nenuleisdamas akių nuo priešininkų. – Nesikišk. Jiems reikia ne tavęs.

– Nė už ką neleisiu tau kautis vienam, – pašnibždomis pareiškiau.

Aplinkui mus jau susibūrė minia, siauruose takuose tarp palapinių rinkosi žiopliai, nekantraujantys paspoksoti į susirėmimą. Keli goblinai ir raudonkepuriai puolė kurstyti iš tolo:

– Muškite juos! Nuraukite galvas!

Pasidavęs kraugeriškai nusiteikusios minios nuotaikoms Faolanas kreivai šyptelėjo ir iškėlė kalaviją.

– Nesibaimink, Ašai, – išsiviepęs vogravo jis. – Tavo mergiūkštės mes pernelyg neskriausime. O štai tau, deja, mažiau pasisekė. Pirmyn!

Užpuolikai metėsi į ataką. Aš užėmiau reikiamą poziciją, kaip mokė Ašas, akylai sekiau akimis du prie manęs artėjančius riterius ir atsidaviau instinktui. Priešai šaipydamiesi artėjo, krėtė juokus ir akivaizdžiai nesitikėjo, jog aš galiu būti jiems pavojinga. Pamačiau, kaip kalavijas iš lėto artėja prie galvos, užsimojau ir atmušiau smūgį. Nustebęs, kad man pavyko tai padaryti, riteris atsidengė. O aš vėl mostelėjau ranka net greičiau, nei tikėjausi, ir mano kalavijo smaigalys pervėrė priešo antblauzdį.

Klaikus riksmas užgesino mano kovos įkarštį, aplink pasklido salsvas svylančios mėsos kvapas, nuo kurio man pasidarė šleikštu. Tikėjausi, kad priešininkas atšoks į šalį ar atmuš smūgį, kaip visada darydavo Ašas, tačiau jis tik nuklibikščiavo į šalį, susiėmęs už kojos ir inkšdamas. Aš sutrikau. Tuo metu antrasis riteris nuvėrė mane kraugerišku žvilgsniu, pakėlė virš galvos didžiulį kalaviją ir riaumodamas puolė į ataką. Man teko skubiai atšokti. Vos spėjau išsisukti nuo kirčio.

Dabar jau ne juokais įtūžęs priešas vėl artinosi prie manęs. Aš sustingau iš siaubo.

– Megana! Susikaupk!

Ašo šūksnis privertė atitokti ir sutelkti dėmesį į kovą.

– Prisimink, ko tave mokiau, – išgirdau uždususį besikaunančio Ašo balsą sau iš kairės. – Čia galioja tokios pat taisyklės.

Riteris žiauriai išsišiepė, kalavijas nubrėžė mirtį nešantį puslankį ore. „Jo ginklas sunkesnis ir lėtesnis, – pasakiau sau mintyse atšokdama. – Pasinaudok priešų silpnybėmis, priversk jas tarnauti tavo naudai.“ Aš mikliai sukinėjausi, stengdamasi neatsidengti, o riteris vis labiau prakaitavo, griežė dantimis, bet neatkibo lyg įkyri musė.

Suriaumojęs iš įtūžio jis tvojo kalaviju per žemę ir aptaškė mane purvu ir ledo nuolaužomis. Aš skubiai nusisukau saugodama akis, tačiau aštrus ledas spėjo įdrėksti skruostą. Laimei, išgirdau, kad priešas vėl puola. Instinktyviai pašokau, vos nesuklupau, bet kalavijas prašvilpė virš galvos. Apgraibomis mostelėjau savuoju ir iš visų jėgų smeigiau į kažką. Kone išsisukau ranką, o riteris subliuvo kaip skerdžiamas. Grįžtelėjusi pamačiau, kad pataikiau tiesiai į pilvą.

Vargšas sušniokštė, išmetė iš rankos ginklą ir užspaudęs delnu žaizdą susvirduliavo, aplinkui vėl pasklido salsvas svilėsių kvapas. Fėjūno veidą iškreipė pyktis ir skausmas, jis pasisuko ir puolė į minią, o aš stengiausi atgauti kvapą.

Užplūdęs adrenalinas vertė iš kojų. Kai akimis susiradau Ašą, jis kaip tik prikišo kalaviją Faolanui prie gerklės. O aplinkui nepaliaujamai vaitojo kiti mus puolę pasipūtėliai.

– Ar dabar tau viskas aišku? – ramiai pasidomėjo Ašas ir nugalėtas priešininkas linktelėjo, neslėpdamas per kraštus besiveržiančio įtūžio.

Ašas leido Faolanui pakilti ir riteriai nusvirduliavo sau, lydimi Žiemos rūmų fėjūnų pašaipų ir kikenimo. Ašas įsikišo kalaviją į makštį ir pasisuko į mane. Aš tebedrebėjau, prieš akis vis iškildavo kiekvienas ką tik pasibaigusios kovos mirksnis. Man atrodė, kad tai tik sapnas, kad viskas nutiko ne man, o kam nors kitam.

– Matei? – paklausiau ir pamėginau nusišypsoti stengdamasis suvaldyti jaudulį. – Man pavyko. Aš juos nugalėjau!

– Išties, – pasigirdo pažįstamas baugus balsas, nuo kurio man kraujas stingdavo gyslose ir pasišiaušdavo plaukai. – Labai įdomu. Regis, teks pakeisti sargybinius, jeigu šie nepajėgia susidoroti su nugeibusia puskrauje.

Neįtikėtina, kokiu greičiu gali ištirpti kraujo trokštanti minia... Nors kaip tik taip ir nutikdavo pasirodžius Žiemos karalystės fėjūnų valdovei. Per kelias akimirkas visi išsilakstė, išsislapstė po palapines ir take tarp jų telikome mudu su Ašu. Oras baisiai atšalo, žolė po kojomis apsitraukė šerkšnu – visa tai tegalėjo reikšti viena: vos per kelis žingsnius nuo mūsų, lydima dviejų paniurusių riterių, šalta kaip ledo lytis stovėjo ir žvelgė į mus karalienė Mebė.

Kaip visada kerinčiai graži Žiemos karalystės valdovė segėjo juodos ir raudonos spalvų šarvus, juodi it derva plaukai gaubė galvą tarsi debesis. Aš susigūžiau ir prisispaudžiau prie Ašo. Karalienė baltos it sniegas rankos mostu paliepė mudviem prieiti. Žiemos rūmų fėjūnų valdovė buvo tokia pat nenuspėjamai žiauri kaip ir žavinga. Ji dažnai sukaustydavo gyvuosius į ledo kokoną, sustingdydavo kraują gyslose, taip pasmerkdama nesibaigiančioms mirtinoms kančioms. Man kartą jau teko patirti jos tūžmingą būdą, apie kurį sklandė legendos.

– Ašai, – išdainavo karalienė Mebė, nekreipdama į mane jokio dėmesio. – Girdėjau gandus, kad tu pasirodei. Na, ar jau pakankamai prisižaidei mirtingųjų pasaulyje? Ar esi pasiruošęs sugrįžti į namus?

Ašo veidas staiga virto neįžvelgiama abejinga kauke, neįskaitomose akyse sušmėžavo šaltukas. Supratau, kad tai būdas apsisaugoti nuo Žiemos dvaro žiaurumo. Juk Žiemos fėjūnai tarpsta nuo kitų pažeidžiamumo, o jausmai čia kaip tik laikomi silpnumo apraiška.

– Ne, mano karaliene, – tyliai, bet ryžtingai atsakė Ašas. – Man daugiau nebegalioja jūsų įsakymai. Mano tarnavimas Žiemos rūmams baigėsi praėjusią naktį.

Stojo kelis širdies tvinksnius trukusi tyla.

– Tu... – Bedugnio juodumo Mebės akys nukrypo į mane, paskui vėl sugrįžo prie sūnaus. – Tu tapai jos riteriu? Davei priesaiką? – Karalienė it paklaikusi palingavo galva, netikėdama tuo, ką išgirdo. – O paikas berniūkšti! Ką tu padarei? Dabar aš galutinai tavęs netekau.

Išsigandusi, kad Mebė nenueitų, aš nedrąsiai žingtelėjau į priekį.

– Bet juk jūs atšauksite Ašo tremtį, tiesa? – maldaujamai paklausiau ir karalienė vėl pažvelgė į mane. – Kai viskas baigsis, kai mes įveiksime apsišaukėlį karalių, ar jis galės sugrįžti į Niekadaniekada?

– Negalės, – mirtinai ramiai atsakė Mebė ir man net kūnas pagaugais nuėjo. – Net jeigu aš atšauksiu tremtį, jis pasiliks mirtingųjų pasaulyje su tavimi, nes tu per savo kvailumą paprašei duoti priesaiką. O kartu prakeikei taip, kaip nė aš pati nesugebėčiau.

Man suspaudė širdį, bet giliai įkvėpusi vėl paprašiau tvirtu balsu:

– Vis tiek būkite gera, karaliene Mebe, duokite žodį, jog kai viskas baigsis, Ašas galės kada panorėjęs sugrįžti į Tir Na Nogą.

Mebė įsmeigė akis į mane ir žiūrėjo taip ilgai, kad man per nugarą ėmė sroventi šaltas prakaitas. Galiausiai karalienė baugiai ir abejingai nusišypsojo.

– Kodėl gi ne? Juk judu abu vis tiek žūsite, tai koks skirtumas? – Ji atsiduso. – Gerai, Megana Čeis, Ašas galės sugrįžti į namus, jeigu panorės, nors, kaip pats pareiškė, daugiau neketina tarnauti Žiemos rūmams. Taigi tau duota priesaika sunaikins jį greičiau nei visa kita kartu paėmus.

Nelaukdama, ką atsakysiu, Žiemos karalienė nusisuko ir nuėjo. Nemačiau jos veido, bet man pasirodė, kad ji vos sulaiko ašaras.

6 Moteriškosios oro dvasios, įasmeninančios oro stichiją.

7 Labai stiprūs, bet ne itin sumanūs milžinai.

8 Didžiulis piktas padaras su dygliuota drakono galva, roplio kūnu ir dviem kojomis.

ANTRA DALIS

11

Fėjūnų karo tarybos posėdis

Tą naktį virš stovyklos patekėjo pikta lemiantis ryškiai raudonas mėnulis ir užliejo viską aplinkui klaikia kruvina šviesa. Iš dangaus, kuriame beveik nebuvo debesų, lengvai sūkuriuodamos leidosi smulkios snaigės ir atrodė, tarsi net mėnulį dengtų rūdys...

Aš išsiropščiau iš ankštos ir tvankios palapinės, kurioje niekas nė nemėgino sukurti miško pievelės iliuzijos. Lauke, anapus plazdančio palapinės audinio, manęs jau laukė Ašas su Paku. Šiurpūs raudoni spinduliai leido įžvelgti jų kampuotus siluetus tamsoje, veidai dar mažiau panėšėjo į žmonių nei paprastai, akys spindėjo sutemose. Stovykloje buvo tylu, viskas atrodė sustingę po baisiu purpuriniu mėnuliu, o palapinių sankaupa priminė miestą vaiduoklį.

– Tave kviečia, – iškilmingai pranešė Ašas.

Aš linktelėjau.

– Tada neverskime jų laukti.

Oberono palapinė buvo iškilusi virš kitų, abejų rūmų vėliavos plaikstėsi vėjyje. Žemę buvo spėjęs padengti plonas sniego sluoksnis, jau išmargintas kareiviškų batų, naguotų letenų ir kanopų pėdsakų. Visi jie vedė nuo stovyklos pakraščių į centrą. Mirksinti geltona šviesa skverbėsi pro plazdančio audinio plyšius ir aš vikriai įsmukau į vidų.

Kaip ir anksčiau atsidūriau miško pievelėje, tik šiuokart viduryje puikavosi didžiulis akmeninis stalas, kurį buvo apsėdę šarvus vilkintys fėjūnai. Tarybai vadovavo Oberonas ir Mebė. Jie didingi ir niūrūs dunksojo galustalėje, aplink juos nuolat sukiojosi kilmingieji sidhiai. Galingas trolis, užsimaukšlinęs kaukolės formos šalmą su avino ragais, stovėjo susikryžiavęs rankas ant krūtinės ir tylomis stebėjo susirinkusiuosius, kentauras dėl kažko ginčijosi su goblinų vadu, abu baksnojo ant stalo išskleistą žemėlapį. Ilgam kaip žalga kipšui, susikūprinusiam ir persisukusiam lyg šimtametis ąžuolas, teko net pritūpti, kad geriau girdėtų pašnekovus. Vėjo nugairintas jo veidas atrodė bereikšmis.

– Dar kartą perspėju, – putojo kentauras, kad iš pykčio net raumenys judėjo po oda, – jeigu jūsų žvalgai ketina ir vėl spęsti spąstus taip arti stovyklos, bent jau praneškite iš anksto, kad mano vyrukai į juos nepakliūtų! Per jūsų išraustas duobes pora iš jų susilaužė kojas, o trečias vos galų neatidavė nuo užnuodytos strėlės.

Goblinų vadas išsišiepė rodydamas kreivas iltis ir atkirto:

– Ar aš kaltas, kad taviškiai nežiūri sau po kojomis? Ir išvis, ko jiems reikia mūsų stovyklos pusėje, ką? Vis šniukštinėja, žiūrinėja... Aišku kaip dieną, kad pavydi, nes mes niekada nepametame pėdsakų. Galiu kirsti lažybų.

– Pakaks, – įsikišo Oberonas, kai kentauras jau, regis, vos valdėsi neužšokęs ant stalo ir neuždusinęs goblino. – Mes čia susirinkome ne ginčytis. Noriu išgirsti, ką pavyko išsiaiškinti jūsų žvalgams, o jų tyli nesantaika manęs nedomina.

Trūksmingai atsidusęs kentauras sviedė žudikišką žvilgsnį į gobliną.

– Neklausykite, ką sako tas padaras, – pareiškė jis, pasisukęs į Oberoną. – Mes turėjome keletą susidūrimų su geležies kariais, kaip spėju, tai priešakiniai pulkai. Jie bando mūsų jėgas, šniukštinėja silpnąsias vietas ir žino, kad negalėsime persekioti jų Geležies karalystės teritorijoje. Mes dar nematėme jų tikrųjų pajėgų. O ir valdovo taip pat.

– Sere, – kreipėsi vienas iš sidhių generolų į Oberoną. – O jeigu tai viso labo apgaulingas taktinis manevras? Jeigu Geležies karalius ketina pulti visai iš kitos pusės? Galbūt mums reikėtų sutraukti didesnes pajėgas prie Arkadijos ir apsaugoti Vasaros rūmus, o ne lūkuriuoti priešo Laukmiškio pakraštyje...

– Ne, – nuaidėjo šaltas Mebės balsas. – Jeigu jūs pasitrauksite ir sugrįšite į savo rūmus, mes pralaimėsime. Vos tik Geležies karalius sunaikins Laukmiškį, ir Vasaros, ir Žiemos karalysčių laukia tokia pat dalia. Negalima žygiuoti namo. Mes turime atmušti priešą būtent čia.

– Sutinku, – valdingai pritarė Oberonas, nė neketindamas klausytis prieštaravimų. – Vasaros rūmų kariauna nesitrauks. Vienintelis būdas apginti Arkadiją ir visą Niekadaniekada – sustabdyti priešo puolimą šioje vietoje. Kruksai, – kreipėsi jis į galingąjį trolį, – kaip tavo pajėgos? Ar jau pakeliui?

– Taip, jūsų kilnybe, – sududeno trolis. – Jos bus čia po kokių trijų dienų, jeigu nieko nenutiks.

– O kaipgi seniausiųjų fėjūnų padermė? – pasiteiravo Mebė, pasisukusi į vieną iš generolų. – Net jeigu jie iki šiol miegojo, tai ir jų pasaulis, tad privalo jį ginti. Ar drakonus pasiekė mūsų raginimas griebtis ginklo?

– Deja, mes nežinome, ką apie tai mano negausūs išlikę senoliai, jūsų didenybe. – Generolas nulenkė galvą. – Iki šiol pavyko surasti tik vieną drakoną, bet dar nežinia, ar jis mums padės. O kiti arba kietai miega, arba lindi po žeme ir ketina ten laukti, kuo viskas pasibaigs.

Oberonas palingavo galva.

– Tada apsieisime be jų.

– Atleiskite, jūsų kilnybe, – vėl atsargiai įsiterpė į pokalbį kentauras, įsmeigęs į Oberoną maldaujamą žvilgsnį. – Tačiau kaip mes sustabdysime Geležies karalių, jeigu jis nestoja į atvirą kovą? Kaip ir anksčiau, jis tūno apnuodytose žemėse, o mes eikvojame jėgas ir išteklius lūkuriuodami jo. Juk negalime čia sėdėti amžinai ir leisti, kad geležies fėjūnai mus palengva sunaikintų.

– Ne, – sutiko Oberonas ir pažvelgė tiesiai į mane. – Negalime.

Visų žvilgsniai irgi nukrypo į mano pusę. Aš nurijau seilę ir panorau prasmegti skradžiai žemę, bet Pakas tik švilptelėjo ir šelmiškai pamerkęs akį sušnabždėjo:

– Na ką, atėjo mūsų eilė.

– Megana Čeis sutiko keliauti į nuniokotas žemes ir surasti Geležies karalių, – pranešė Oberonas, kai aš nedrąsiai prisiartinau prie stalo, lydima Ašo ir Pako.

Mane varstyte varstė žvilgsniai: smalsūs, nepatiklūs, pašaipūs.

– Jos gyslomis teka pusiau žmogiškas kraujas, apsaugantis nuo geležies nuodų poveikio. Be to, veikdama viena ji (kitaip nei didžiulė kariuomenė) galėtų nepastebėta prasmukti į priešo teritoriją. – Oberonas prisimerkė ir bedė pirštu į žemėlapį. – O kol ji bus ten, mums bet kokia kaina teks išlaikyti savo pozicijas čia. Turime suteikti jai pakankamai laiko aptikti Geležies karalių ir jį nukauti.

Man suspaudė paširdžius, gerklė perdžiūvo. Siaubingai nenorėjau daugiau žudyti. Iki šiol dar sapnavau košmarus, kuriuose Keramedžio strėle perveriu Machinai krūtinę. Bet juk aš daviau žodį ir visi daug iš manęs tikisi. Jeigu dar noriu pamatyti savo šeimą, turiu dabar pat atlikti užduotį.

– Jūsų kilnybe, – šiuokart prabilo Žiemos rūmų sidhis, aukštas kariūnas, dėvintis ledinius šarvus, susipynęs ilgus plaukus į kasą, – prašau man atleisti, bet nejaugi išties patikėsime savosios karalystės ir visos Niekadaniekada saugumą šitai... puskraujei? Gėdingai ištremtai už tai, kad pamynė abejų rūmų įstatymus. Jai nerūpi fėjūnų šalies likimas. Kaip išvis galima ja pasitikėti?

– Ji mano dukra, – ramiai atsakė Oberonas, tačiau balse pasigirdo artėjančios audros grūmojimas. – Jums nereikia ja pasitikėti. Iš jūsų reikalaujama jai paklusti.

– O mano supratimu, klausimas visiškai pagrįstas, Miško valdove, – paprieštaravo Mebė ir taip nusišypsojo, kad man net kojas pakirto. – Ar turi planą, puskrauje? Kaip ketini surasti Geležies karalių ir jį sustabdysi?

– Nežinau, – tyliai prisipažinau ir prie stalo kilo piktas murmesys. – Dar nežinau, kur jis. Bet pažadu jį surasti. Kad jau įveikiau vieną Geležies karalių, susidorosiu ir su naujuoju.

– Tu nemažai prašai mainais, puskrauje. – Iš vietos pakilo dar vienas fėjūnas, šiuokart Vasaros rūmų atstovas. Ryškiai žalios akys abejodamos tyrinėjo mane. – Negalėčiau pasakyti, kad pritariu šiam planui.

– Jums ir nereikia jam pritarti, – atkirtau drąsiai žiūrėdama į visus. – O ir pasitikėti manimi. Kiek suprantu, aš jūsų vienintelė viltis sustabdyti apsišaukėlį karalių. Kažkodėl nematau tarp jūsų savanorių, norinčių keliauti į priešo teritoriją. O jeigu kuris nors turi geresnį planą, mielai jį išklausysiu.

Stojo ilga tyla, kurią drumstė tik slopinamas Pako kikenimas. Visi smaigstė mane piktais ir nepatenkintais žvilgsniais, bet niekas nesiryžo duoti atkirčio. Oberono veidas liko neįžvelgiamas, Mebė dyrėjo į mane šaltai ir grėsmingai.

– Tavo tiesa, Miško valdove, – galiausiai prabilo ji, pasisukusi į Oberoną. – Nebegalime delsti. Mes pasiųsime puskrauję į nuniokotas žemes, kad surastų tą šlykštų padarą, pasivadinusį Geležies karaliumi. Jeigu jai pavyks, švęsime pergalę. O jeigu ji žus... – karalienė pašnairavo į mane ir nuostabiose ryškiai raudonose lūpose pražydo šypsena, – mes nieko neprarasime.

Oberonas linktelėjo, kaip ir anksčiau nerodydamas jokių emocijų.

– Aš nesiųsčiau tavęs vienos, jeigu ne ypatingos aplinkybės, dukra, – kreipėsi jis į mane. – Žinau, kad prašau labai daug, bet tu jau ne kartą nustebinai mane. Melsiuosi, jog ir vėl padarytum tą patį.

– Ji eis ne viena, – didžiai visų nuostabai tyliai paprieštaravo Ašas. Jis prisiartino prie manęs ir pasisukęs į fėjūnų karo tarybą ryžtingai pridūrė: – Mudu su Šauniuoju Robinu ją lydėsime.

Miško valdovas tiriamai pažvelgė į Ašą.

– Aš taip ir maniau, riteri... Žaviuosi tavo ištikimybe, nors bijau, kad ji tave pražudys. Bet... elkis kaip dera. Mes neprieštarausime.

– O aš kaip ir anksčiau laikau tave paiku berniūkščiu, – pareiškė Mebė, įsmeigusi į jaunėlį sūnų šaltą žvilgsnį. – Jeigu būtų mano valia, būčiau išplėšusi tau liežuvį, kad neištartum tos priesaikos žodžių. Tačiau jeigu taip veržiesi lydėti mergiūkštę, Žiemos rūmai galės kai kuo tau padėti.

Oberonas pasisuko į Mebę ir klausiamai kilstelėjo antakį. Vadinasi, šis pareiškimas nustebino jį ne mažiau nei mane. Žiemos karalienė, nesiteikusi nė pažvelgti į Miško valdovą, nukreipė nelemtą plėšrų žvilgsnį tiesiai į mane.

– Nustebai, puskrauje? – tulžingai pasiteiravo ji ir prunkštelėjo. – Nori tikėk, nori ne, bet aš neketinu sudėjusi rankas stebėti, kaip žus paskutinis man likęs sūnus. Kad jau Ašas tvirtai nusprendė vėl keliauti su tavimi į Geležies karalystę, jam reikia apsaugos nuo tos vietos nuodų. Mano auksarankiai meistrai baigia nukaldinti stebuklingą amuletą, kuris pajėgs apsaugoti jo turėtoją nuo geležies kerų. Kiek žinau, tuojau jį gausime.

Mano širdis suspurdo iš laimės.

– Kas tai per amuletas? – išdrįsau paklausti.

Mebė šaltai nusišypsojo ir sušnypštė apmirusiems fėjūnams:

– Nešdinkitės lauk. Visi, išskyrus mergiūkštę ir jos palydovus.

Žiemos rūmų fėjūnai akimirksniu pašoko kaip įgelti ir išsiskubino nė negrįžtelėję. Vasaros rūmų riteriai klausiamai sužiuro į Oberoną ir jis galvos mostu liepė jiems palikti palapinę. Nusilenkę savo karaliui jie pasekė Žiemos rūmų fėjūnų pavyzdžiu ir mes likome vieni su Niekadaniekada valdovais.

Oberonas ramiai pažvelgė į Mebę.

– Turite ką slėpti nuo Vasaros rūmų dvariškių, karaliene?

– Liaukitės kalbėti tokiu tonu, jūsų kilnybe, – atkirto Mebė, primerkusi akis. – Jūs būtumėte pasielgęs lygiai taip pat. Man rūpi tik savi, o ne svetimi.

Ji iškėlė rankas ir vieną sykį skambiai suplojo.

– Heincelmanai, neškite šen tą šlykštynę.

Sušnarėjo žolė, į šviesą išniro trys mažutėliai žmogeliukai ir vikriai tarsi driežai prilėkė prie stalo. Jie pasirodė esą dar mažesni už gnomus ir vos siekė man iki kelių, tačiau buvo nepanašūs nei į juos, nei į braunius, nei į goblinus. Aš klausiamai dėbtelėjau į Ašą, šis susiraukęs paaiškino:

– Tai koboldai, Žiemos rūmų kalviai.

Žmogeliukai atvilko narvelį, nupintą iš vytelių, kuris net spindėjo nuo vasaros burtų.

O jame blaškėsi, šnypštė ir pūkštė gremlinas.

Vėl pamačiusi šį padarą nejučia sudrebėjau. Gremlinai taip pat priklausė geležies fėjūnams, bet buvo tokie agresyvūs ir nevaldomi, kad netgi gentainiai nenorėjo turėti su jais jokių reikalų. Didelės jų kolonijos įsisukdavo į gamyklų įrenginius, kompiuterius ir pridarydavo daugybę nuostolių. Goblinų išvaizda buvo atstumianti. Jie priminė beplaukės beždžionėlės ir šikšnosparnio hibridą. Ilgos rankos, atlėpusios ausys, aštrūs kaip skustuvo ašmenys dantys, kurie šiems padarams išsišiepus švytėdavo melsva neonine šviesa.

Pradėjau suprasti, kodėl Mebė visus išprašė. Gremlinui trumpas kelias iki stalo būtų tapęs lemtingas, nes kuris nors riteris tikrai būtų užkapojęs jį kardu. Oberonas nužvelgė seilėmis trykštantį gremliną lyg kokį šlykštų vabzdį, bet nieko nepasakė.

Koboldai pastatė narvelį ant stalo ir besiblaškantis po jį gremlinas pradėjo urgzti ant mūsų. Stambesnis koboldas išsitaršiusiais gaurais ir geltonomis akimis išsišiepė ir godžiai apsilaižė.

– Vissskas paruošta, karaliene Mebe, – sušnypštė jis. – Ar norėsite atlikti ritualą?

Mebė klaikiai nusišypsojo.

– Duokš amuletą, Haincelmanai.

Koboldas įteikė karalienei kažkokį daikčiuką, kuris blykstelėjo prietemoje. Vis dar tebesišypsodama Žiemos valdovė vėl pasisuko į gremliną ir plėšriai žybtelėjo akimis. Padaras suurzgė ant jos. Iškėlusi suspaustą kumštį Mebė pradėjo dainingai berti žodžius nesuprantama kalba. Šiuose žodžiuose slypėjo tokia jėga ir galybė, kad į mūsų tarpą, regis, įsisuko viesulas. Įsitempiau tarsi styga, man pasirodė, kad tai siela bando išsiveržti iš kūno ir atsidurti viesulo epicentre. Aš mėšlungiškai atsidusau ir pajutau, kaip Ašas paėmė už rankos ir tvirtai suspaudė, tarsi irgi būtų bijojęs, kad pradingsiu.

Gremlinas išsilenkė lanku, pradėjo gaudyti orą pražiota burna ir veriamai suklykė. Aš pamačiau, kaip kažkoks tamsus gauruotas gniužulas, primenantis pilką debesį, išlėkė vargšui padarui iš gerklės ir akimirksniu buvo įsuktas viesulo. Mebė toliau progiesmiu tarė žodžius ir galiausiai viesulą sugėrė į save tas daikčiukas, kurį karalienė tebespaudė kumštyje. Gremlinas kaip pakirstas sukniubo narvelyje, keletą kartų mėšlungiškai sudrebėjo, svaidydamas šnypščiančias žiežirbas, ir amžiams nuščiuvo.

Pajutau, kaip perdžiūvo gerklė, kai Mebė triumfuodama sužiuro į mus.

– Ką jūs padarėte jam? – kimiai paklausiau.

Karalienė tylomis atgniaužė kumštį. Amuletas sūpavosi ant plonos sidabrinės grandinėlės ir žibėjo tarsi vandens lašas. Mažutėlis daikčiukas, primenantis suledėjusią ašarą, buvo skaidrus kaip stiklas, bet man pasirodė, kad jo viduje rūksta vos pastebimas dūmelis.

– Mes radome būdą išgauti geležies padarų gyvybines galias, – sumurkė Mebė su tokiu pasitenkinimu, kad man pasidarė baisu. – Amuletas nukreipia geležies kerus nuo jo turėtojo, apvalo ir apsaugo nuo tos bjaurasties. Jį turint galima netgi liesti geležį ir nenusideginti pirštų. Na, nebent tik truputį. – Ji patraukė pečiais. – Bent jau taip tvirtina mano auksarankiai kalviai. Tiesa, mes dar neišbandėme šio daikčiuko.

– Ar jis pareikalavo tik... vienintelės aukos? – paklausė Ašas, kryptelėjęs be gyvybės ženklų tysančio gremlino pusėn, jo balse išgirdau abejonę.

Nebegyvas padaras atrodė dar mažesnis ir trapus kaip išdžiūvusi vytelė.

Klaikiai nusikvatojusi Mebė papurtė galvą.

– O ne, mielasis, – atsakė ji ir pajudino grandinėlę, leisdama amuletui iš lėto sūpuotis. – Jam sukurti prireikė labai daug šitų šlykštynių. Todėl mes negalime švaistytis tokiais daikčiukais į kairę ir į dešinę. Mat atitempti čia gremliną gyvą gana... keblu.

Žiūrėdama į amuleto viduje plevenantį dūmelį pajutau kylant šleikštulį.

– Vadinasi, juos būtina nužudyti, kad amuletas įgytų galių?

– Mes kariaujame, mirtingoji, – šaltai ir negailestingai nukirto Mebė. – O kare arba žudoma, arba žūstama. – Ji su pasišlykštėjimu dėbtelėjo į sustingusį gremlino kūnelį. – Geležies padarai naikina mūsų namus ir nuodija mūsiškius. Mano akimis, viskas teisinga, ką?

Tiesą sakant, man taip neatrodė, bet čia Pakas krenkštelėjo ir atkreipė mūsų dėmesį į save.

– Nenoriu pasirodyti godus ir pavydus, – pareiškė jis, – bet kodėl daikčiukas atiteks tik ledo berniukui? Argi tai teisinga? Juk į Geležies karalystę mes keliausime trise.

Mebė nuvėrė jį stingdančiu žvilgsniu.

– Ne, Šaunusis Robinai, – iškošė ji tarsi kokį keiksmažodį, – tas, kuris išmokė mus gaminti šiuos daikčiukus, išsireikalavo, kad ir tu gautum tokį pat.

Ji davė ženklą ir koboldas Heincelmanas plėšriai išsiviepęs ištiesė dar vieną grandinėlę Pakui. Ant jos užvertas amuletas buvo ne su ledo apkaustais, bet apipintas karnomis, o šiaip visai toks pat kaip ir pirmasis. Pakas šyptelėjo, tarsi koks juokdarys nusilenkė Mebei – ši apsimetė nepastebinti – ir užsikabino grandinėlę ant kaklo.

Karalienė pamojo Ašui prieiti ir antrąjį amuletą užkabino pasilenkusiam sūnui ant kaklo.

– Tai daugiausia, ką galiu padaryti dėl tavęs, – pasakė Mebė ir beveik užjaučiamai pažvelgė į sūnų. – Jeigu jums nepavyks nugalėti Geležies karaliaus, mes visi žūsime.

– Mes nepralaimėsime, – tyliai pažadėjo Ašas, o karalienė paglostė jam skruostą, tarsi atsisveikindama visiems laikams.

– Beje, – pridūrė ji, kai sūnus atsitraukė, – amuleto poveikis nėra ilgalaikis. Jo kerų galios silpnės, kol palengva visiškai išnyks. Kalvių tvirtinimu, kiekvieną sykį pasinaudojus amuletu jų liks vis mažiau, lygiai kaip ir prisilietus prie geležies. Kiek laiko tai užtruks, jie nežino. Aišku viena – amuletas neamžinas. Taigi, kai jūs nusigausite į Geležies karalystę, turėsite nedaug laiko surasti ir nužudyti savo auką. Tavimi dėta, tuščiai negaiščiau, Megana Čeis.

„Kurgi ne, – atkirtau mintyse, nors širdis atsidūrė kulnuose. – Negana užduotis neįgyvendinama, tai dar ir laiko striuka. Vieni niekai.“

– Karaliene Mebe! – pasigirdo čaižus riksmas iš lauko, į palapinę įvirto kažkoks aplaužytas krūmas ir tėškėsi valdovei po kojomis.

Man ne iš karto pavyko įžiūrėti, jog tai goblinas, visas apsikaišęs šakomis ir lapais, kad susilietų su mišku.

– Karaliene Mebe! – vėl subliuvo jis. – Geležies fėjūnai! Snigas juos pastebėjo. Jų stovykla dykros pakraštyje. Reikia skelbti pavojų! Ginkluotis! Bėkime! Bėkime!

Vienu žaibišku judesiu Mebė čiupo paklaikusį gobliną už gerklės ir kilstelėjo į viršų.

– Kiek ten jų? – tyliai paklausė.

Prismaugtas goblinas sutrūkčiojo galūnėmis, maskuotės šakos sušnarėjo.

– Hmm... – Žvalgas dar kiek pasimuistė ir aprimo. – Gal kokie keli šimtai, – išspaudė jis. – Daug žiburių, daug karių. Snigas negalėjo gerai įžiūrėti. Atleiskite, jūsų šviesybe...

– Jie stovi vietoje ar žygiuoja? – toliau beveik ramiai ir apdairiai kvotė Mebė, bet paklaikusios akys išdavė jaudulį. – Mes spėsime pasiruošti jų atakai ar jie jau prie vartų?

– Už kelių mylių, jūsų didenybe. Jie apsistojo ten nakčiai. Snigo manymu, puls auštant.

– Vadinasi, dar turime truputį laiko, – padarė išvadą Mebė ir švystelėjo gobliną į kertę tarsi kokią ištuštintą kokakolos skardinę. – Lėk įspėti pajėgų, kad mūsų laukia mūšis. Atsiųsk čionai generolus, reikia parengti planą. Judinkis!

Goblinas nuskuodė šnarėdamas maskuotės šakomis. O Mebė užsipuolė Oberoną.

– Nieko sau! – tūžmingai iškošė ji. – Vos spėjo čia pasirodyti tavo dukra ir mus vėl atakuoja geležies fėjūnai. Susidaro įspūdis, kad jie atsivilko dėl jos!

Mane pagavo siaubinga baimė. Vieną kitą priešininką gal ir galėčiau įveikti, bet visą kariauną...

– Ką gi man daryti? – išlemenau mėgindama suvaldyti drebantį balsą. – Iškeliauti nieko nelaukiant?

Oberonas papurtė galvą.

– Ne šiąnakt, – tvirtai paprieštaravo jis. – Kad jau priešai prie mūsų vartų, tu pakliūsi tiesiai jiems į nagus.

– Galėčiau pamėginti prasmukti...

– Ne, Megana Čeis. Aš neketinu rizikuoti tavo gyvybe. Pernelyg daug pastatyta ant kortos, kad leistume tave sučiupti ir nugalabyti. Mes susikausime su jais rytoj, o kai iškovosime pergalę, kelias į Geležies karalystę bus laisvas.

– Bet...

– Nedrįsk prieštarauti, dukra, – pareikalavo Oberonas ir tiesiog prikaustė mane prie žemės nuožmiu žalių akių žvilgsniu. Paskui pridūrė dusliu kraują stingdančiu balsu: – Tu liksi čia, kur saugu, kol mes pasieksime pergalę. Aš vis dar karalius ir tariau paskutinį žodį.

Oberonas dar sykį dėbtelėjo į mane ir aš lioviausi prieštarauti. Juk jis išties Vasaros karalystės valdovas, todėl ginčytis pernelyg pavojinga.

Mebė prunkštelėjo ir nepatenkinta palingavo galva.

– Puikumėlis, Miško valdove, – iškošė ji ir pakilo. – Reikia paruošti kariuomenę mūšiui, tad turiu jus palikti.

Apdovanojusi mane dar viena ledine šypsena, Žiemos karalystės valdovė išsiskubino iš pievelės. Nulydėjusi ją žvilgsniu pasisukau į Oberoną.

– Ką dabar darysime?

– Dabar, – atsiliepė Oberonas, – ruošimės kovai.

12

Išdavikas

Tą naktį visa stovykla gaudė kaip bičių avilys. Kai tik pasklido žinia apie artėjantį puolimą, kariauną apėmė nerimastinga nuotaika lyg liepsna mišką ir visi puolė ropštis vieni per kitus iš ankštų palapinių. Fėjūnai zujo siaurais takais kaip ledo ritulio aistruoliai po rungtynių, nesitverdami savame kailyje prieš mūšį prisišveisti, prisigerti ir kitokiais netinkamais būdais išlieti emocijų perteklių. Trimitai ir būgnai antrino kaukiančiai vėtrai, plėšrūs ritmai aidėjo dusliai ir grėsmingai. Visoje stovykloje suliepsnojo didžiuliai laužai, ugnis riaumojo ir veržėsi suplėšyti tamsą it feniksas, pakilęs iš pelenų, o Vasaros ir Žiemos rūmų kariūnai šoko, lėbavo ir plėšė dainas kiaurą naktį.

Aš stengiausi nesiartinti prie ryškiausių laužų, nesileidau šokdinama, atsisakiau vyno ir kitokių pramogų. Iš tos vietos, kur stovėjau šildydama delnus puodeliu juodosios arbatos, kuo geriausiai matėsi Vasaros ir Žiemos rūmų fėjūnų laužai ir tamsūs aplink juos mirgantys šešėliai. Žiemos karalystės pusėje goblinai ir raudonkepuriai iš visos gerklės bliovė žiaurias kareiviškas balades, kuriose kas žodis buvo minimi lavonai, kraujas ir sudarkyti kūnai. Aplink Vasaros karalystės fėjūnų laužus kerinčiu ritmu sukosi driadės^9 ir vandenų nimfos, linguodamos tarsi šakos vėjyje. Iš krūmų iššoko satyro išgąsdinta silfidė. Ogras užsivertė visą statinaitę alaus ir godžiai gėrė, laistydamas ant savęs tamsų gėrimą.

– Nepasakytum, kad rytoj laukia mūšis, – tariau Ašui.

Jis stovėjo pasirėmęs į medį ir laikė rankoje žalią butelį, iš kurio kartkartėmis gurkštelėdavo. Man nė minties nekilo paragauti. Fėjūnų vynas – klastingas gėrimas, o aš visai nenorėjau likusią nakties dalį praleisti ežiuko kailyje ar susipažinti su didžiuliais rausvais triušiais.

– Man regis, įprasta švęsti iškovojus pergalę.

– O jeigu rytojus neišauš? – atsiliepė Ašas, įsmeigęs akis į Žiemos fėjūnų laužą, aplink kurį suvirtę goblinai kaip tik bliovė dainos posmą apie pirštus ir aštrų virėjo peilį. – Daugeliui šis mūšis bus paskutinis. Jie nesulauks patekant saulės. O mes mirštame visiems laikams. Anapus nieko nėra. – Nors jis kalbėjo apie tai kaip apie savaime suprantamą dalyką, akys patamsėjo. Dar kartą atsigėrė iš butelio ir staiga mirktelėjo man. – Juk ir jūs, žmonės, dažnai sakote, kad gyventi reikia šiandien, o rytoj nors ir tvanas.

– Ašai, aš rimtai kalbu.

Jam nespėjus atsakyti, kažkas prisvirduliavęs įsiterpė tarp mūsų ir plojosi tiesiai man po kojomis. Pasirodo, Pakas. Be marškinių, išsitaršiusiais plaukais. Ant ugninio kuodo baltavo kreivai užmaukšlintas saulučių vainikas. Jis paikai išsiviepė man, rankoje pamačiau butelį. Netrukus jį apspito būrelis kikenančių nimfų ir bandė pastatyti ant kojų.

– Sveika, princese! – šūktelėjo jis, negrabiai gindamasis nuo jų laisvąja ranka, ir vėl pradėjo kikenti. Plaukai degė, akys švytėjo, sunkiai bepažinau senąjį bičiulį. – Gal nori su mumis pajodinėti ant fukos?

– Kad... ne, dėkui, Pakai.

– Tavo valia, princese. Bet juk gyvename tik kartą, – pareiškė jis ir leidosi nimfų vedamas prie minios, siautėjančios aplink laužą.

Ašas palingavo galva ir nugėrė dar gurkšnį iš butelio. O aš žiūrėjau į tolstantį Paką, nežinodama, ką begalvoti.

– Dar nesu jo tokio mačiusi... – galiausiai sumurmėjau ir susigūžiau nuo vėjo, kuris pūtė tiesiai į nugarą.

Ašas prunkštelėjo.

– Vadinasi, tu pažįsti Šaunųjį Robiną ne taip gerai, kaip manei, – pasakė jis ir pasitraukęs nuo medžio lengvai apglėbė mane per pečius. – Tau reikia pailsėti. Nakčiai įsibėgėjant linksmybės tik dar labiau liesis per kraštus. Nemanau, kad tau bus malonu žiūrėti į nusitašiusius fėjūnus. Be to, reikia ir bluostą sudėti prieš artėjantį mūšį.

Net sudrebėjau nuo minties, kad laiko iki jo lieka vis mažiau. Paširdžius sukaustė baimė.

– Ar aš taip pat turėsiu kautis? – paklausiau, mudviem žingsniuojant prie mano palapinės.

Ašas atsiduso.

– To ne manęs reikia klausti, – sumurmėjo jis daugiau sau nei man. – Labai abejoju, kad Oberonas norėtų matyti tave toje mėsmalėje. Esi per daug jam svarbi, taigi tau nevalia rizikuoti gyvybe.

Pajutau šiokį tokį palengvėjimą, bet kartu užplūdo ir kaltė. Pavargau bejėgiškai stebėti, kaip žūsta kiti. Gal jau atėjo metas stoti į kovą pačiai?

Mes priėjome palapinę ir staiga širdis pradėjo pašėlusiai daužytis krūtinėje. Jauste jaučiau Ašą esant šalia. Nuo jo sklido ramus pasitikėjimas savimi ir man pašiurpo oda. Tamsuojanti palapinė viliojo į vidų, žodžiai sukosi ant liežuvio galo, mane stabdė tik baimė.

„Nagi, Megana, – mintyse paraginau save, – paprašyk jo pasilikti. Juk nieko baisaus neatsitiks. Nebent jis atsisakys? – Susigėdusi suvirpėjau. – Tada apsikvailinsi. Bet kodėl jis turėtų atsisakyti? Juk žinai, kad Ašas myli tave, tai ko lauki?“

Aš giliai įkvėpiau.

– Ašai... hmm...

– Prince Ašai! – pasigirdo nuo tolimesnių palapinių mūsų pusėn skubančio Žiemos rūmų riterio balsas.

Užplūdus apmaudui panorau įspirti atėjūnui į subinę, bet Ašą tai, regis, kiek pralinksmino.

– Tik pamanykite, aš vėl tapau princu? Puikumėlis. Ko tau reikia, Deilinai?

– Karalienė Mebė nori jus matyti, jūsų didenybe, – paaiškino riteris, nesiteikdamas nė dirstelėti į mane. – Ji pageidauja, kad eitumėte į jos palapinę Žiemos fėjūnų pusėje. O aš liksiu čia ir saugosiu princesę, kol...

– Deja, aš daugiau nebepaklūstu karalienei Mebei, – atsiliepė Ašas ir riteriui atvipo žandikaulis. – Jeigu mano dama leis eiti, aš eisiu, o jeigu panorės, kad pasilikčiau, būsiu priverstas perduoti per tave atsiprašymą karalienei.

Žiemos rūmų riteris, regis, vis dar nesuprato, kas čia dedasi, bet Ašas iškilmingai pasisuko į mane ir aš pastebėjau, kad giliai viduje jis triumfuoja.

– Jeigu nori, kad pasilikčiau, tik pasakyk, – tyliai prakalbo jis. – O jei ne, aš nueisiu pažiūrėti, ko prireikė Mebei. Žodžiu, tavo žodis – man įstatymas.

Pajutau begalinę pagundą paprašyti Ašą likti. Troškau įsitraukti jį į palapinę, kad mudu drauge bent vienai nakčiai užmirštume ir karą, ir abejus rūmus. Tačiau supratau, jog Mebę tai dar labiau įsiutins, o aš visai nenorėjau pykdyti Žiemos karalienės.

– Tiek to, – atsidususi pasakiau. – Eik ir sužinok, ko reikia Mebei.

– Ar tikrai?

Aš linktelėjau ir Ašas apsisprendė.

– Būsiu visai netoli, – patikino jis. – O Deilinas pabudės prie palapinės. Gali juo pasitikėti. Jeigu kas, šauk mane.

– Gerai, – atsakiau ir lydėjau Ašą akimis, kol jį prarijo tamsa.

Visa drebėjau dėl neišsipildžiusių lūkesčių. Deilinas nerangiai nusilenkė ir įsitaisė prie palapinės angos. Atsidususi įėjau į vidų, kritau į guolį ir priglaudžiau degančią kaktą prie pagalvės.

Širdis nerimo, kūną degino uždraustos mintys ir jausmai. Ilgai nepajėgiau nusiraminti ir galvoti apie ką nors kita, nes visos svajonės sukosi vien tik apie manąjį Žiemos rūmų riterį.

STAIGA KAŽKAS UŽSPAUDĖ man burną tamsoje ir aš nė nespėjau surikti iš išgąsčio. Pabandžiau išsilaisvinti, bet pasijutau tysanti ant nugaros, o priešininkas laikė užgulęs visu svoriu, tad negalėjau nė pajudėti. Tai buvo ginkluotas riteris, veidą dengė šalmas su nuleistu antveidžiu.

– Šaaaaaa, – tildė jis mane, prikišęs pirštą prie lūpų. – Netriukšmaukite, jūsų kilnybe. Viskas bus daug paprasčiau, jeigu nesipriešinsite.

Aš vėl pradėjau spurdėti, sukaupusi jėgas, bet pirštinėta ranka dar skaudžiau prispaudė prie guolio, net ašaros ištryško. Užpuolikas atsiduso.

– Na, jeigu nenori geruoju...

Pajutau, kad pirštinė tampa vis šaltesnė, tiesiog ledinė ir degina odą. Aš puoliau muistytis it paklaikusi, tačiau niekaip nepajėgiau atplėšti rankos, kuri spaudė man gerklę. Veidą padengė šerkšnas, smakras apledėjo, lūpas surakino speigas. Riteris pašaipiai šyptelėjęs patraukė ranką ir aš vargais negalais įkvėpiau per apšalusią nosį. Skruostai degė lyg nutvilkyti rūgštimi, visą kūną stingdė neapsakomas šaltis.

– Na va, visai kas kita, – iškošė riteris, skvarbiai dyrėdamas į mane. – O gražuoliuko Ašo mums čia mažiausiai reikia, tiesa?

Aš suvirpėjau pažinusi šį savimi patenkintą paniekos kupiną balsą. Atėjūnui, regis, patiko tokia mano reakcija.

Jis pakėlė antveidį ir blogiausi mano būgštavimai pasitvirtino. Širdis kaipmat atsidūrė kulnuose, nors aš iš paskutiniųjų stengiausi įveikti baimę.

– Pasiilgai manęs, princese? – pasidomėjo Rovanas, sužaibavęs mėlynomis akimis; būčiau žiobtelėjusi iš nuostabos, bet nevaliojau dėl gerklę sukausčiusio ledo.

Vyresnysis Ašo brolis buvo neatpažįstamai pasikeitęs. Anksčiau tobulo grožio prakaulų veidą dabar darkė siaubingi nudegimai, jis buvo virtęs apnuoginta kauke. Iš atvirų audinių sunkėsi skystis, vietoje nosies žiojėjo baisi duobė. Šis veidas priminė kaukolę su kreiva šypsena ir giliai įdubusiomis kančios ir pamišimo sklidinomis akimis.

– Tau keliu pasibjaurėjimą? – sušnabždėjo jis. – O man tai viso labo išbandymas, įšventinimo ritualas. Geležis išdegins silpną ir nereikalingą kūną, kad atgimčiau vienu iš galingiausiųjų. Tereikia iškęsti skausmą, kol persikūnysiu. Kai Geležies karalius užkariaus visą Niekadaniekada, aš vienintelis iš senųjų fėjūnų išgyvensiu.

Papurčiau galvą norėdama paaiškinti, kad jis klysta, kad nėra jokio įšventinimo ritualo, kad apsišaukėlis karalius paprasčiausiai juo naudojasi, kaip ir visais kitais... Tačiau aš dar negalėjau kalbėti dėl gerklę stingdančio šalčio. Rovanas staiga išsitraukė onikso durklą. Plona nusmailinta geležtė priminė aštrų ryklio dantį.

– Geležies karalius nori tave pribaigti savo rankomis, – sušvokštė Ašo brolis. – Bet, man regis, jis neprieštaraus, jei perduosiu jam tave leisgyvę. Mat ketinu iš pradžių nurėžti tau vieną kitą pirštelį ir palikti savo broliukui atminimo dovanėlę. Ką pasakysi, princese?

Jis kiek kilstelėjo, leido man išlaisvinti ranką, o tada čiupęs už riešo, prispaudė prie žemės, nekreipdamas dėmesio į mano pašėlusias pastangas išsivaduoti.

– Kaip puikiai tu spurdi, princese, nagi tęsk, tai taip erotiška, – pasišaipė Rovanas.

Paskui palinko ties plaštaka iškėlęs durklą, matyt, svarstydamas, nuo kurio piršto pradėti.

Aš giliai įkvėpiau, kad įveikčiau klaikų siaubą, ir pamėginau surikiuoti mintis. Mano kalavijas netoli, bet aš nepajėgiu nė pakrutėti. Mėginimas pasinaudoti kerų galiomis greičiausiai vėl išsekins, o gal ir visai pribaigs, bet kito būdo nėra. Negalėjau gaišti, nes Rovanas jau pjovė išgaląstais ašmenimis pirštą. Laimei, norėdamas pratęsti malonumą nesiskubino. Pasirodė pirmieji kraujo lašai. Aš sutelkiau dėmesį ne į durklo geležtę, o į kotą. Staiga galvoje aiškiai nuskambėjo kadaise Pako man pasakyti žodžiai: „Vasaros kerai pajėgūs akimirksniu atgaivinti ką tik nori: paprasčiausią pagalį, laivo stiebą, lanką ar šluotkotį. Tau iš prigimties pavaldžios šios galios. Tik susikaupk.“

Plūstelėjo burtų banga ir durklo kotas pasidengė blizgančiais spygliais, kurie kaipmat pervėrė šarvų pirštinę ir susmigo užpuolikui į ranką. Tačiau aš tą pačią akimirką pajutau baisų šleikštulį, palapinės stogas pradėjo suktis prieš akis ir man teko nutraukti burtus. Rovanas sukliko, atšoko nuo manęs ir paleido ranką. Aš tik to ir telaukiau. Virpėdama iš džiaugsmo ir mėgindama įveikti blogumą užkišau kitą ranką po antveidžiu ir suleidau nagus į sudarkytą apdegusį veidą.

Šiuokart nuo Rovano klyksmų sudrebėjo palapinė. Jis išmetė durklą ir mėgino rankomis griebtis už veido, tačiau aš iš visų jėgų atstūmiau užpuoliką ir spėjau pagriebti kalaviją. Kita ranka pradėjau gremžti savo apledėjusį veidą. Pluta sueižėjo, badydama ir drėksdama odą, iš skausmo vos neapsiverkiau. O Rovanas jau vėl artinosi prie manęs.

– Nejaugi tu tikiesi mane nugalėti? – pasišaipė jis, išsitraukė iš makšties žydrą ledinį kalaviją, tokį pat aštrų kaip durklas, ir puolė į priekį. Per veidą bėgo kraujas, viena akis buvo užmerkta. – Kodėl nesinaudoji proga pasprukti, princese? – mąsliai pasidomėjo užpuolikas. – Skuosk pas Ašą ar tėvelį, juk aš negaliu vytis tavęs per stovyklą. Nagi, privalai sprukti.

Nukrapščiau paskutinį ledą nuo lūpos ir, išspjovusi ant žemės tarp mūsų, pajutau burnoje kraujo skonį.

– Atsikračiau įpročio bėgti, – išdrožiau įsmeigusi žvilgsnį į primerktą Rovano sveikąją akį. – Ir nesuteiksiu tau malonumo persmeigti man nugarą. Noriu, kad perduotum žinią Geležies karaliui.

Rovanas plėšriai nusišypsojo ir žengė į priekį. Aš nepasitraukiau, tik pasiruošiau gintis, kaip mokė Ašas. Bijojau, nes sprendžiant iš Ašo ir Rovano dvikovos, kurią kartą teko matyti, priešininkas daug stipresnis už mane. Galiausiai įtūžis pergalėjo baimę ir aš nukreipiau kalaviją į priešą.

– Perduok apsišaukėliui, kad daugiau nieko nesiųstų manęs tykoti, – prabilau kiek galėdama tvirtesniu balsu. – Aš pati ateisiu pas jį. Ateisiu, susirasiu ir nudėsiu.

Paklaikusi supratau, kad taip ir ketinu padaryti. Dabar arba aš įveiksiu jį, arba jis pražudys mano artimuosius – ir mirtinguosius, ir fėjūnus. Apsišaukėlis turi mirti, kad kiti išgyventų. Kaip kadaise ir numatė Grimalkinas, aš nenoromis tapau abejų rūmų įkaite.

Rovanas pašaipiai prunkštelėjo.

– Būtinai perduosiu jam tavo žodžius, princese, – kandžiai pažadėjo jis. – Bet tik negalvok, kad dabar tau pavyks išnešti sveiką kailį.

Vidurinysis Mebės sūnus vėl žengė į priekį, o aš atsitraukiau į palapinės kertę.

– Na, gal iš pradžių nurėšiu tau ausį, kad galėčiau pateikti Geležies karaliui įrodymą, jog atlikau pavestą užduotį.

Rovanas ryžtingai pradėjo pulti ir man teko atšokti. Pakėlusi kalaviją įstengiau atmušti kirtį, tačiau smaigalys vis dėlto kliudė skruostą. Aš paslydau ir krisdama išvirtau iš palapinės.

Tiesiai prieš save pamačiau sustingusį Deilino veidą su išsiplėtusiais iš siaubo vyzdžiais. Mano akyse nužudytas riteris sudrebėjęs ištirpo tarsi ledo gabalas mikrobangų krosnelėje, tik vandens klanas teliko.

Aš nusikeikiau ir nerangiai pašokusi ant kojų puoliau bėgti tolyn nuo palapinės. Skruostas degė, pajutau, kad per jį teka šiltas kraujas.

– Ašai! – surikau bejėgiškai dairydamasi. – Pakai! Čia yra Rovanas! Rovanas, ar girdite?!

Stovykloje mane pasitiko tamsa ir tyla. Nusitašę fėjūnai knarkė, parpuolę kas kur. Aplinkui voliojosi buteliai ir puodukai. Virš užgesusių laužų tingiai rūko dūmai, baigė rusenti žarijos.

Rovanas atmetė palapinės kraštą ir įžūliai žengė į atvirą vietą. Vis dar kreivai šypsodamasis įsikišo du pirštus į burną ir čaižiai sušvilpė, kad net nuaidėjo virš miško.

– Na, princese, vis dėlto leidaisi į kojas? – pasidomėjo jis. Netoliese parkniubę fėjūnai pradėjo aimanuodami kilti ir nieko nesuprasdami klapsėjo akimis. – Kaipgi tu ketini parklupdyti Geležies karalių, jeigu net paprasto riterio nepajėgi įveikti?

– Rasiu būdą, – atkirtau ir nukreipiau kalaviją jam į krūtinę. – Kartą man jau pavyko.

Rovanas sukikeno.

– Nekantriai lauksime, princese. Perduok linkėjimų Ašui.

– Rovanai!

Tūžmingas Ašo balsas sudrebino visą stovyklą. Manasis Žiemos rūmų princas išdygo tarsi ir po žemių, apsuptas juodo ir raudono pykčio debesies. Jis pervėrė brolį baisiu žvilgsniu: sustiklėjusiu, žudikišku žvilgsniu, nežadančiu jokio pasigailėjimo.

Rovanas nusikvatojo ir mostelėjo ranka.

Iš padangės pasigirdo kurtinamas riaumojimas ir tiesiai į mus smigo dvi tonas sveriantis vivernas. Rudais žvynais apaugęs padaras šnarpštė ir plakė žemę uodega. Man vos per plauką pavyko išvengti spindinčio nuodingo spyglio, styrančio ant jos galo. Aš karštligiškai kirtau per jį kalaviju. Uodegos galiukas nušvilpė į šoną ir tekštelėjo ant žemės. Nuo smūgio jėgos net praradau pusiausvyrą. Bet tą pačią akimirką sušvilpė Ašo kalavijas ir įsmigo į geltoną pabaisos akį.

Vivernas suinkštęs atsitraukė. Rovanas užšoko ant žvynuotos nugaros ir padaras nėrė į padangę. Skrosdamas orą gremėzdiškais sparnais jis pasuko link miško pievelės ir netrukus pradingo už proskynos, kur prasidėjo Geležies karalystės valdos. Netrukus nutilo ir pašaipus Rovano kvatojimas.

Sunkiai alsuodamas Ašas įsikišo kalaviją į makštį ir padėjo man atsistoti.

– Kaip tu, Megana? – paklausė jis, tyrinėdamas įbrėžtą skruostą. – Atleisk, kad negrįžau anksčiau. Mebė pareikalavo pateikti kuo smulkiausią ataskaitą apie tai, ką mes veikėme nuo pat tremties pradžios. Kas nutiko?

Aš susiraukiau iš skausmo. Kalbėti buvo sunku, maudė lūpą, o kairys skruostas degė, tarsi kas būtų prie jo priglaudęs lygintuvą.

– Jis įsiveržė į mano palapinę ir gyrėsi, kad taps vienu iš geležies fėjūnų. Norėjo mane pagrobti ir perduoti į apsišaukėlio karaliaus rankas, pirma nupjovęs vieną kitą pirštą – tau dovanų. – Kadangi vis dar nenuleidau akių nuo Ašo, pastebėjau, kad po šių mano žodžių jo akys baugiai patamsėjo. – Bet paskui aš, regis, išdūriau jam akį. Oi... – Atsargiai paliečiau skruostą ir skausmingai susiraukiau, ant pirštų pamačiau kraujo lašus. – Tai bjaurybė!

– Aš nudėsiu jį, – tyliai ir bauginamai iškošė Ašas.

Tai nuskambėjo kaip priesaika, nors ir nebuvo ištarti būtini žodžiai.

– Princese! – pripuolė prie manęs Pakas. Vis dar be marškinių, visas susitaršęs. – Kas nutiko? Ar čia Rovanas ką tik prašvilpė mums virš galvų?! Kas išvis čia dedasi?

Nudelbiau jį piktu žvilgsniu ir vos susilaikiau nepradėjusi tardyti, ką veikė kiaurą naktį. Ant kuodo tebestyro į šoną pakrypęs saulučių vainikas, o nugara (jei akys manęs neapgauna) margavo šviežiais įbrėžimais... Galiausiai apsiribojau trumpu atsakymu:

– Taip, tai buvo Rovanas. Nežinau, kaip jam pavyko nepastebėtam įsigauti į stovyklą. Dabar jis tikrai praneš apsišaukėliui karaliui, kad aš esu čia.

– Tad mes turime pasiruošti, – suraukęs antakius tarė Ašas.

Ir tą pačią akimirką virš medžių viršūnių čaižiai ir pratisai suskambo trimitas. Paskui dar kartą ir dar... Fėjūnai kėlėsi nuo žemės, skubiai lindo iš palapinių ir sutrikę markstėsi. Ašas taip pat pasisuko į garso pusę, veidą iškreipė žiaurus šypsnys.

– Jie ateina.

Stovykloje kilo organizuotas sambrūzdis. Fėjūnai vikriai kilo, čiupo ginklus, dėjosi šarvus. Kapitonai ir leitenantai dalydami įsakymus rikiavo savo pulkus būsimai kovai. Grifų ir vivernų varovai nuskubėjo prie savo prižiūrimų padarų, riteriai skubiai balnojo stebuklingus žirgus, o šie kraipė galvas ir nekantriai trypė kanopomis. Vieną akimirką mane apėmė keistas jausmas, kad atsidūriau filmavimo aikštelėje, kurioje kuriamas kostiuminis vaidybinis filmas apie viduramžius, panašus į „Žiedų valdovą“. Kur tik akys užmatė šuoliavo tūkstančiai raitelių. Staiga man net bloga pasidarė, suvokus, kad visa tai vyksta ne kine. Mūsų laukia tikras mūšis ir nelemti tikrutėliai geležies fėjūnai stengsis mane pribaigti.

– Megana Čeis!

Šlepsėdamos tiesiai per balas, kad išvengtų karių tirštėlyno, prie manęs atstriksėjo dvi ožkakojės satyrės.

– Jūsų tėvas atsiuntė mus, kad padėtume jums deramai apsirengti mūšiui, – gyvai išdrožė viena iš jų. – Jis kai ką sumanė specialiai jums. Eikite su mumis.

O varge! Kai praėjusį kartą Oberonas „kai ką sumanė specialiai man“, tai buvo klaiki puotai skirta suknelė, kurios aš nė nemaniau vilkėti. Tačiau Ašas paleido ranką ir pastūmėjo prie laukiančių satyrių.

– Eik su jomis. O man irgi reikia kokių nors šarvų pasiieškoti.

– Ašai...

– Aš netrukus grįšiu. Šaunusis Robinai, pasirūpink Megana! – šūktelėjo Ašas ir pradingo spūstyje.

Satyrės jau nekantriai mojo ir mudu su Paku nusekėme paskui jas prie keistos baltos palapinės Vasaros rūmų fėjūnų pusėje. Jos audinys atrodė labai plonas, plaikstėsi aplink stulpus ir nemaloniai priminė voratinklį. Palydovės paragino mane eiti į vidų, bet Pakui aš griežtai paliepiau likti lauke. Nėra ko jam spoksoti, kaip aš persirengsiu. Žengiau pro palapinės angą, nekreipdama dėmesio į paiką bičiulio šypseną ir vildamasi, jog jis nepasivers lauko pelėnu, kad slapčiomis įspruktų vidun ir mane stebėtų.

Viduje karaliavo šilta prietema, palapinės sienas dengė plonytėlaitis audinys, kuris šnarėjo ir vilnijo, tarsi po jį būtų bėginėję šimtai mažutėlaičių gyvų padarėlių. Manęs jau laukė aukšta blyškiaveidė moteris ilgais plaukais, juodos apvalios akys degte degė.

– Megana Čeis, – prakalbo ji, įdėmiai sekdama kiekvieną mano žingsnį tamsiomis išsprogusiomis akimis. – Tu ir vėl pasirodei. Kas galėjo pagalvoti, kad mes dar kada nors susitiksime.

– Būkite pasveikinta, ledi Audėja, – pasilabinusi linktelėjau – pažinau vyriausiąją Niekadaniekada auksarankę ir vos numalšinau norą kasytis.

Mudvi išties jau buvome susitikusios anksčiau, kai aš pirmą kartą atsidūriau fėjūnų šalyje. Dabar (kaip ir tada) mane užpuolė baisus niežulys, tarsi būtų apspitę tūkstančiai vabzdžių.

– Čionai, čionai, – pašaukė mane ledi Audėja, pamojusi blyškia voriška ranka. – Netrukus prasidės mūšis, o tavo tėvas man liepė parūpinti tau tinkamus šarvus.

Ji nusivedė mane į palapinės gilumą, kur prietemoje plonomis baltomis gijomis blykčiojo menami šarvai.

– Tai geriausias mano darbas. Ką pasakysi?

Iš pirmo žvilgsnio pasirodė, kad tai paprasčiausias ilgas apsiaustas, sujuostas diržu per liemenį ir platėjantis į apačią. Geriau įsižiūrėjusi į apdarą supratau: tai ne audinys, o žvynai, lengvai slystantys tarp pirštų, tačiau nepaprastai tvirti. Iš nugaros šarvus puošė įmantriai išraityta geometrinė figūra. Be to, buvo čia ir pirštinės, ir antkeliai, ir blauzdinės, ir auliniai batai iš tų pačių žvynų.

– Oho! – šūktelėjau prisiartinusi. – Nuostabu!

Ledi Audėja irzliai šnarpštelėjo.

– Kaip visada, niekas neįvertina mano talentų, – atsidususi pasiskundė ji ir spragtelėjusi pirštais pasikvietė dvi satyres, kuriuos akimirksniu klusniai prišoko. – Aš, didžiausia Niekadaniekada auksarankė, esu priversta meistrauti šarvus iš drakono žvynų kažkokiai puskraujei. Tiek to, mergiūkšte. Matuokis. Turėtų gulėti kaip nulieti.

Satyrės man padėjo apsirengti. Šarvai buvo stebėtinai lengvi ir patogūs. Jei ne pirštinės ir antkeliai, išvis jausčiausi kaip plunksnelė. Matyt, tokio ir būta sumanymo.

– Gražu, – pasigirdo Pako balsas ir netrukus mano bičiulis pasirodė palapinėje.

Nustebusi išplėčiau akis. Šaunusis Robinas taip pat buvo spėjęs persirengti mūšiui: sidabriškai žali šarviniai marškiniai, virš jų odinis antkrūtinis, tamsios odos pirštinės ir auliniai batai iki kelių. Žalią diržą puošė susiviję vynuogienojai ir lapai, o storos pečių apsaugos priminė šiurkščią rievėtą medžio žievę.

– Nesitikėjai tokio vaizdelio, princese? – Pakas išsišiepė ir gūžtelėjo, kad net pečių apsaugos pakilo. – Paprastai apsieinu be šarvų, bet ne kasdien tenka susidurti su geležies fėjūnais. Todėl nusprendžiau truputį apsidrausti. – Jis nužvelgė mane nuo galvos iki kojų ir pridūrė: – Įspūdinga. Tikri drakono žvynai atlaikys ką nori.

– Tikiuosi, – sumurmėjau.

Ledi Audėja šyptelėjo.

– Aišku, kad atlaikys, mergaite, – patvirtino ji bekraujėmis lūpomis. – Argi nežinai, kas tau šiuos šarvus padirbo? Na, o dabar drožkite sau. Mikliau, mikliau! Aš ir kitų darbų turiu.

Mudu su Paku išsmukome lauk iš palapinės. Stovykla buvo spėjusi beveik ištuštėti. Vasaros ir Žiemos rūmų fėjūnų pulkai darniomis gretomis traukė prie Geležies karalystės prieigų, kur laukė mūšio pradžios.

Aš susigūžiau ir pasitryniau rankas. Tarsi perskaitęs mano mintis Pakas prisiartino ir suėmė už alkūnės.

– Nesijaudink, princese, – prabilo jis nerūpestingu balsu, bet šypsena nežadėjo nieko gero. – Jeigu tie bjaurūs padarai norės prisiartinti prie tavęs, jiems pirmiausia teks susikauti su manimi. – Jis užvertė akis į dangų. – Ir, žinoma, su tavuoju Žiemos rūmų riteriu... O, štai ir jis pats.

– Kur? – paklausiau ir nukreipiau akis ten, kur žiūrėjo mano bičiulis.

Nuo gretimos palapinės mudviejų pusėn žingsniavo Ašas. Jo juodi šarvai švytėjo saulėje. Buvo papuošti lediniu sidabru ir stilizuota vilko galva ant antkrūtinio. Jis atrodė neįtikėtinai grėsmingai. Kaip tikras juodasis riteris, nužengęs iš senų padavimų. Vėjyje plaikstėsi daug mačiusi mantija.

– Tavęs laukia Oberonas, – pasakė Ašas, greitu žvilgsniu teigiamai įvertinęs mano apdarą. – Nori, kad laikytumeisi atokiau nuo pagrindinių susirėmimų vietos. Jis turi pulką sargybinių, kurie prireikus galės...

– Aš neisiu.

Ašas su Paku neramiai susižvalgė.

– Privalau kautis, – pareiškiau kiek galėdama ryžtingiau. – Neketinu tupėti krūmuose ir žiūrėti, kaip kiti miršta dėl manęs. Tai ir mano karas.

– Tavo manymu, tai protinga, princese? – pasidomėjo Pakas.

– Nori mane sustabdyti? – paklausiau ir apdovanojau jį grėsminga šypsena.

Jis kilstelėjo rankas ir išsiviepęs papurtė galvą.

– Nė negalvoju. Tik noriu, kad suprastum, ką darai.

Aš nukreipiau žvilgsnį į Ašą. O ką jis apie tai mano? Irgi mėgins mane atkalbėti? Tačiau Ašas žvelgė rimtai, mintyse vertindamas kaip mokytojas mokinį.

– Tau niekada neteko dalyvauti tikrame mūšyje, – tyliai pasakė jis ir aš išgirdau balse nerimo gaidelę. – Tu nežinai, ką reiškia kovoti dėl išlikimo. Tai nė iš tolo neprimena dvikovos, kurioje kaunamasi vienas prieš vieną. Karas – tai žiaurumas, kraujas ir chaosas... Laiko pagalvoti tau niekas neduos. Mudu su Šauniuoju Robinu mėginsime tave apsaugoti, bet ir tau pačiai teks kautis ir žudyti. Ar tikrai to nori?

– Taip, – patvirtinau pakėlusi smakrą ir drąsiai žvelgdama jam į akis. – Tikrai.

– Gerai, – pasakė Ašas ir pakreipęs galvą miško pusėn pridūrė: – Nes jie jau artinasi.

9 Miškų ir medžių deivės.

13

Plintanti geležis

– Pasiruošk, – paliepė Ašas ir išsitraukė kalaviją.

Kai pasekusi jo pavyzdžiu negrabiai suspaudžiau savojo rankeną, pajutau, kad dreba ranka. Priekyje nelyginant grėsminga siena stūksojo fėjūnų pajėgos: tviskėjo kalavijai, skydai, šarvai. Troliai ir ograi nekantriai mindžikavo, mosuodami vėzdais. Goblinai ir raudonkepuriai godžiai laižėsi, kraugeriškai blyksėdami akimis. Driadės su kipšais laukė tylėdami, perkreiptais iš baimės ir neapykantos, pažaliavusiais ir pamėlusiais veidais. Šiuos padarus labiausiai veikė lėtai žudantys Niekadaniekada šalį geležies kerai ir aš dar kartą supratau, kiek daug pastatyta ant kortos.

Iki skausmo spausdama kalavijo rankeną mintyse paraginau: „Nagi, pulkite!“ Nuo miško pusės pasigirdo garsus žvangėjimas – tūkstančiai geležies fėjūnų žygiavo link mūsų. Lūžo šakos, siūbavo medžiai, o Vasaros ir Žiemos rūmų pajėgos sustugo, pajutusios artėjant priešą. „Ne jums mane įveikti. Apsišaukėlis karalius nenugalės! Jūsų puolimas čia ir baigsis!“ – išrėkiau mintyse.

– Prasideda! – sušuko Ašas.

Geležies fėjūnai, keldami žvangesį, lyg būtų galandami tūkstančiai peilių, išniro iš miško ir pažiro į atvirą vietą. Kariai plieninėmis galūnėmis, geležies riteriai, iš laikrodžių mechanizmų sukonstruoti robotai, vorai, skeletus primenantys padarai, tviskantys tarsi terminatoriai, ir begalė kitokių įvairiausių formų ir dydžių pabaisų vis virto iš miško. Akimirką dvi kariuomenės rijo viena kitą neapykantos sklidinomis kraugeriškomis akimis. Paskui didžiulis iki dantų ginkluotas riteris plieniniu šalmu, kurį vainikavo geležiniai spygliai, iššoko, į priekį, mostelėjo ranka ir geležies fėjūnai klaikiai spiegdami pradėjo puolimą.

Vasaros ir Žiemos rūmų pajėgos atsakydamos užriaumojo ir puolė jų pasitikti. Tarsi skruzdėlės jie pasipylė į mūšio lauką. Priešininkai artėjo vienas prie kito, juos skiriantis atstumas vis mažėjo. Galiausiai dvi kariaunos susirėmė, kurtinamai žvangindamos ginklais. Prasidėjo tikra beprotybė.

Ašas su Paku nepaleido manęs iš akių ir pirmi neatakavo, tik gynėsi nuo priešų antpuolių. Priešakiniams pulkams teko pagrindinis smūgis, bet pamažu geležies fėjūnams pavyko prasiveržti vis gilyn pro retėjančias mūsiškių gretas. Aš tvirčiau suspaudžiau kalaviją ir pamėginau susikaupti, tačiau nekas teišėjo. Viskas vyko pernelyg greitai: kariai puldinėjo į visas puses, blyksėjo kalavijai, klykė ir dejavo sužeistieji. Mane sumanė pulti didžiulis padaras, primenantis vorą su kibiomis letenomis, bet Ašas nieko nelaukdamas nuginė pabaisą. Tada voro vietą užėmė nuo galvos iki kojų šarvuotas riteris, bet kaipmat išsitiesė kaip ilgas, nes Pakas pakišo jam koją.

Dar vienas prasiveržė pro besikaunančiuosius, mosuodamas plačiu kalaviju dantytais ašmenimis. Man instinktyviai pavyko išsisukti nuo smūgio, o tada pati puoliau į ataką. Mano kalavijo smaigalys kliudė antkrūtinį ir jame atsirado didžiulė skylė, bet riteris liko sveikas. Jis griausmingai nusikvatojo, įsitikinęs savo pergale, ir sušvytravęs kalaviju puolė dar kartą. Aš atšokau ir akimirksniu atakavau. Šiuokart taikiau į antveidį ir persmeigiau jį kiaurai.

Geležies riteris krito kaip pakirstas. Man pasidarė bloga, bet neturėjau laiko galvoti apie tai, ką padariau. Iš miško žiro vis nauji geležies fėjūnai. Pamačiau, kaip Oberonas, apsuptas viesulu skriejančių kerų debesies, ant juodo kovinio ristūno įsiveržė į patį besikaunančiųjų knibždėlyną ir mostelėjo ranka. Staiga iš žemės pradėjo lįsti šaknys ir lanksčios gebenės, jos tarsi virvės vyniojosi aplink geležies fėjūnus, smaugė juos ir traukė į gilumą. Ant kalvos viršūnės pasirodė Mebė ir iškėlusi rankas nukreipė į mūšio lauką baisų viesulą, kuris stingdė priešus vietoje ir žeidė juos ledinėmis skeveldromis. Vasaros ir Žiemos rūmų pajėgos, atgavusios kovinę dvasią, vėl klykdamos puolė užpuolikus.

Tačiau staiga iš už medžių pasirodė kažkoks milžiniškas juodas vabalas, dydžio sulig drambliu, įsiveržė į padrikas besikaunančiųjų gretas ir ėmė šluoti visus sau iš kelio. Ant monstro nugaros buvo įsitaisę keturi geležies fėjūnai blizgančiais metaliniais plaukais ir pyškino iš muškietų. Šūvių salvės šienavo ir Vasaros, ir Žiemos rūmų karius, o iš už medžių jau ropojo dar vienas siaubingas vabalas. Kalavijai ir strėlės atšokdavo nuo tamsių blizgančių kiautų, tad vabalai lyg tankai sparčiai judėjo per mūsų stovyklą, sėdami aplinkui žūtį.

– Traukiamės! – nuskardėjo virš mūsų lauko Oberono balsas. – Keičiame taktiką! Traukiamės, kad galėtume persigrupuoti! Greičiau!

Vasaros ir Žiemos rūmų pajėgos pakluso, o aš staiga pajutau nuo vabalų sklindančius geležies kerus. Prisimerkiau, kad geriau įsižiūrėčiau, mėgindama nepaisyti aplinkui šėlstančios beprotybės. Vabalai buvo ryškiai matomi prietemoje, aplink juos šaltai žėravo bespalviai geležies kerai. Kieti gremėzdiški šarvai iš pažiūros atrodė nepramušami, bet galūnės gana plonos ir glebios, vos išlaikė pabaisų svorį. Rūdimis padengti sąnariai buvo apgailėtini... ir man dingtelėjo netikėta mintis.

– Ašai! Pakai! – pašaukiau ir juodu akimirksniu prišoko. – Man atrodo, žinau, kaip išversti juos iš kojų, tik reikia prisigauti arčiau. Praskinkite man kelią.

Pakas niūriai suraukė antakius.

– Ką, link priešo? Juk mums įsakyta trauktis.

– Reikia sustabdyti tuos vabalus, kol jie nesutrypė pusės stovyklos, – nenusileidau ir maldaujamai pasisukau į Ašą. – Aš tai padarysiu, tik jūs turite mane pridengti. Ašai, būk geras padėk man.

Jis įdėmiai pažvelgė man į akis ir linktelėjo.

– Mes tave nulydėsime tenai. Šaunusis Robinai, sek paskui mane.

Ašas puolė skverbtis pro besitraukiančius fėjūnus. Pakas krestelėjęs galvą neatsiliko. Mes bandėme prasibrauti į patį mūšio centrą, ten, kur žemė buvo nusėta sumaitotais kritusiųjų kūnais. Tie, kuriems pavyko išgyventi, nuožmiai gynėsi, tad mano apsaugininkams buvo ką veikti.

Pasigirdo muškietų šūvių salvė ir per kelis žingsnius nuo mūsų sustūgęs dunkstelėjo ant žemės vivernas, pašėlusiai plakdamas sparnais. Didžiulis padaras užstojo saulę.

– Ar... tokio atstumo užteks, princese? – paklausė Pakas, gindamasis kalaviju nuo dviejų geležies fėjūnų, kurie mėgino sugriebti jį aštriais kaip skustuvai nagais. Ašas, išrėkęs karo šūkį, kitapus susikovė su geležies riteriu. Kalavijai žvangėdami švilpė virš galvų.

Aš linktelėjau, širdis pašėlusiai daužėsi.

– Sulaikykite juos kelioms akimirkoms! – sušukau ir pasisukau į geležinį vabalą, norėdama iš apačios apžiūrėti pilvą. Taip ir maniau, kad galūnės sujungtos metaliniais varžtais. Voriška letena nusileido visai arti manęs, aš atšokau ir užsimerkiau, siurbdama į save ore tvyrančius geležies kerus, kurie sklido nuo vabalo ir apkrėstos žemės. Drioksintys šūviai, džeržgiantys kalavijai ir čaižūs klyksmai aidėjo galvoje, bet aš pasitikėjau savo gynėjais ir susitelkiau į svarbiausią tikslą.

Atsimerkusi įsmeigiau žvilgsnį į vieną vabalo leteną, tiksliau, į nedidelį varžtą, jungiantį du narelius ir mintyse patraukiau. Užrūdijęs varžtas sujudėjo ir akimirksniu nulėkė į šalį tarsi kamštis iš butelio, tik metalas sublizgo saulėje. Vabalas susvirduliavo ir pradėjo šonu virsti į purvą, it autobusas sprogus padangai.

– Štai tau! – džiugiai šūktelėjau, tačiau vėl užplūdo šleikštulio banga, žiauriai suskaudo pilvą ir aš parpuoliau ant kelių iš paskutiniųjų mėgindama nesusivemti.

Ties manimi pakibo siaubingo vabalo, kuris virsdamas baidė į šalis ir savus, ir svetimus, metamas šešėlis, tačiau aš nepajėgiau nė pakrutėti. Akyse patamsėjo, laimei, Ašas čiupo už rankos ir pakėlė. Mudu atšokome į šalį, o vabalas, subaubęs nesavu balsu, tėškėsi ant nugaros ir sutraiškė savo šaulius varovus. Drybsodama purve pabaisa mėšlungiškai mosikavo sveikomis letenomis.

Mane supurtė isteriškas juokas. Ašas kažką burbtelėjo ir stipriai apkabino.

– Tau patinka mirtinai mane gąsdinti, ar ne? – sušnibždėjo ir aš pajutau, kaip jis dreba. Iš baimės, o gal?..

Man dar nespėjus atsakyti, jis susitvardė ir vėl tapo bebaimiu sargybiniu.

Stengdamasi atgauti kvapą žvelgiau į ropojančius atgal į savo teritoriją geležinius padarus. Antras vabalas nuvirto apraizgytas šaknų ir gebenių, o šauliams į krūtines susmigo ledinės ietys. Matyt, pasistengė Mebė su Oberonu.

– Ar tai jau viskas? – paklausiau. – Ar mes nugalėjome?

Pakas, nuo galvos iki kojų išsiterliojęs kažkokiu juodu lipniu alyvą primenančiu skysčiu, linktelėjo, bet atrodė paniuręs.

– Jeigu galima taip pasakyti, princese.

Apsidairiau aplink ir man vėl pasidarė bloga. Visas mūšio laukas buvo nusėtas abiejų kariaunų žuvusiųjų ir sužeistųjų kūnais. Vieni dar dejavo, kiti gulėjo tylūs ir sustingę. Kai kurie mano akyse virto akmenimis, ledo luitais, žemės grumstais, šakomis, vandens klanais ar visai pradingdavo nuo žemės paviršiaus. Vieni persikūnijimai tetruko mirksnį, kiti ilgiau. Bet vienaip ar kitaip iš fėjūnų fizinio apvalkalo nieko nebelikdavo.

Tik dabar pastebėjau, kaip arti prisigavo geležinis miškas – iki mūsų stovyklos vidurio. Pakraupusi žiūrėjau, kaip tiesiog akyse kuplus žalias medelis pasidengė spindinčia geležimi, pilkieji nuodai prasiskverbė iki pat šerdies. Keli lapeliai nukrito ir sūkuriuodami nusileido ant žemės, spindėdami it peilio ašmenys.

– Geležis skverbiasi vis greičiau, – išgirdau galingą balsą ir pamačiau karalių Oberoną ant kovinio ristūno. Pro ragais papuošto šalmo antveidį švietė gintaro atspalvio akys. – Po kiekvieno mūšio mums tenka trauktis. Sulig kiekvienu kritusiu Vasaros ar Žiemos rūmų fėjūnu Geležies karalystė plečiasi, naikindama viską savo kelyje. Jeigu taip bus ir toliau, nebeliks akmens ant akmens. – Valdovo balsas suskambo dar tūžmingiau, kai jis kreipėsi į mane: – Be to, Megana Čeis, aš liepiau tau laikytis atokiau. O tu puolei ieškoti bėdos, kad ir kaip stengiausi tave apsaugoti. Kodėl manęs neklausai?

Praleidau klausimą negirdomis ir vėl sužiurau į tamsų mišką, už kurio pradingo geležies fėjūnų pulkų likučiai. Iš ten mus stebėjo priešas, pasiruošęs vėl pulti. O kažkur Geležies karalystės gilumoje saugiai tūnojo netikras karalius, kupinas pasitikėjimo savimi, ir kuo ramiausiai laukė, nes niekas negalėjo iki jo prisikasti.

– Dabar jis žino, kad aš esu čia, – sukuždėjau drebančiu balsu, tačiau pajutusi, kad į mane žiūri ne tik Oberonas, bet ir Ašas su Paku, pamėginau susitvardyti. – Man nevalia čia pasilikti. Kad sučiuptų mane, jis sutelks čia visas savo pajėgas.

– Kada iškeliausi? – pasiteiravo Oberonas bejausmiu balsu.

Aš vos girdimai atsidusau, tikėdamasi, kad nepasiųsiu Ašo su Paku į mirtį.

– Vakare, – atsakiau ir sudrebėjusi priglaudžiau rankas prie krūtinės, nepajėgdama nuslėpti baimės. – Kuo greičiau, tuo geriau. Viskas, laikas į kelią.

14

Geležies karalystėje

Tvarkingai pridėjau antklodę prie kitų kelionei suruoštų atsargų: maišelių su riešutais ir džiovintais vaisiais, gertuvės su vandeniu. Valgis, vanduo, antklodė... ko dar galėtų prireikti šiame pragariškame žygyje? Na, mirtinai norėčiau įsidėti keletą žmogiškų daiktelių: žibintuvėlį, aspirino, tualetinio popieriaus... Deja, niekas fėjūnų šalyje neketino pataikauti mano silpnybėms.

Palapinės kraštas sujudėjo ir baugiai raudonoje mėnulio šviesoje išvydau Ašą.

– Ar tu pasiruošusi?

Pamėginau uždaryti kuprinę ir sugrubusiais pirštais grabaliodama raiščius nusikeikiau.

– Lyg ir... – burbtelėjau. – Velnias, ir vėl ne taip.

Ašas čiupo mane į glėbį ir suėmė delnais virpančius pirštus. Aš užsimerkiau ir apmiriau. Vėsus kvėpavimas kuteno kaklą.

– Nenoriu būti žudikė, – sušnabždėjau prisiglaudusi, bet jis nieko neatsakė, tik dar tvirčiau apkabino. – Kai nugalėjau Machiną... nė nemaniau... kad ir vėl teks daryti ką nors panašaus... Juk iki šiol tebesapnuoju košmarus. – Atsidususi įsikniaubiau į plačią krūtinę. – Nepagalvok, kad pabūgau. Suprantu, jog privalau tai padaryti, bet... Aš nesu žudikė, Ašai.

– Žinau, – sukuždėjo Ašas į ausį. – Tu ir nesi. Pati pažiūrėk. – Jis atgniaužė kumščius, pažvelgė į mano delnus ir pradėjo glostyti nykščiais. – Matai, kokie švarūs. Nei purvo, nei kraujo. O kad pamatytum manuosius...

Ašas atsiduso ir vėl paslėpė mano delnus savo didžiulėse rankose.

– Norėčiau padėti tau išvengti tokios dalios, – sušnibždėjo taip tyliai, kad vos išgirdau. – Leisk man nudėti apsišaukėlį karalių. Mano rankos suteptos daugybe kraujo – dar viena žmogžudystė nieko nereiškia.

– Tu tai padarytum?

– Jeigu valiočiau.

Tyliai mintijau apie Ašo pasiūlymą, jaukiai tūnodama jo glėbyje.

– Gal ir gerai... juk visai nesvarbu, kas pribaigs apsišaukėlį. Svarbiausia atimti jam gyvastį.

Ašas trūktelėjo pečiais, bet aš pasijutau nejaukiai dėl tokio jo sprendimo. Juk tai mano užduotis. Aš laisva valia sutikau užmušti netikrą valdovą, todėl negalima leisti, kad tai padarytų kas nors kitas, ypač Ašas.

Tik vis dar neįsivaizdavau, ko imsiuosi, kai atsidursime vietoje. Juk šiuokart neturime Keramedžio strėlės. Tad man teks pasikliauti tik savo jėgomis.

– Gal dabar nesukime dėl to galvos, – pasiūliau daugiau nebenorėdama apie tai galvoti. – Kad ir kaip būtų, pirmiausia turime jį surasti.

– Mes jo nesurasime, jeigu judu visą laiką sėdėsite apsikabinę, – pareiškė Pakas, triukšmingai įvirtęs į palapinę.

Išraudusi atšokau nuo Ašo ir apsimečiau, kad noriu dar sykį patikrinti kuprinės turinį. Pakas prunkštelėjo ir plačiai atmetė palapinės kraštą.

– Ne, jeigu pagaliau susiruošėte, balandėliai... visi jau laukia jūsų.

Mes išėjome į tylią žvarbią naktį. Kvėpuojant kilo garo kamuoliai, juodos tarsi suodžiai snaigės leidosi ant skuostų ir veido. Iki pat miško pakraščio iš abiejų pusių mus lydėjo fėjūnų žvilgsniai: tūkstančiai akių švytėjo tamsoje. Kažkur stovyklos gilumoje sustaugė vivernas ir vėl stojo tyla.

Mebė su Oberonu stovėjo pačiame priekyje, sustingę it šimtamečiai medžiai. O toliau, valdovams už nugarų, blykčiojo tamsoje geležinis miškas.

– Mes davėme jums viską, ką galėjome, – pareiškė Oberonas ir griausmingas balsas nusirito virš karių pulkų. – Dabar belieka palinkėti sėkmės ir laukti. Nuo šios akimirkos turėsite pasikliauti tik savo jėgomis.

Mebė mostelėjo ranka ir iš minios prie jos prišoko goblinas, kuris dėl maskuojamojo kostiumo labai priminė krūmą.

–Snigas nuves jus į proskyną, kur prasideda tikrosios dykros, – iškošė ji, neatitraukdama akių nuo Ašo. – O toliau eisite vieni. Ten, iš kur mūsų žvalgai niekada negrįžta.

Oberonas vis dar žvelgė į mane neperprantamomis žaliomis akimis. Miško valdovas atrodė pavargęs ir sulysęs, o gal tai tebuvo šešėlių žaismas.

– Būk atsargi, dukra, – pusbalsiu pasakė jis, kad girdėčiau tik aš.

Atsidusau. Tuo tėviškas Oberono rūpestis ir baigėsi.

– Gerai, – atsakiau ir persimečiau kuprinę ant kito peties. – Mes neapvilsime jūsų, o aš... – Vos neišpyškinau: „Prisiekiu!“, bet laiku prikandau liežuvį. Kas žino, ar pavyks tesėti duotą žodį. – Aš nesitrauksiu.

Valdovas atsakė santūriu linktelėjimu. Ašas nusilenkė savo karalienei, o nenuorama Pakas tik mirktelėjo Oberonui. Aš pasisukau į gobliną:

– Nagi, Snigai, rodyk kelią.

Goblinas nukepėstavo į miško tankmę, kur beveik susiliejo su krūmynais. O mūsų trijulė patraukė paskui šį komiškai šokčiojantį šakų kamuolį ir netrukus stovykla paskendo tamsoje.

– MAN ŠI VIETOVĖ MATYTA, – po kelių minučių sumurmėjo Ašas, kai mes mindami žvalgui ant kulnų vinguriavome tarp medžių kamienų ir ropštėmės pro išvartas, kurios blykčiojo tamsoje, tarsi būtų aplietos gyvsidabriu. – Regis, žinau, kur mes.

– Nejaugi? – sarkastiškai pasitikslino Pakas. – O aš vis spėliojau, kada gi susiprotėsi. Na, nedaug kas iš mūsiškių numano, kaip arti priešas, be tu, prince, nusipelnai pagyrimo už tai, kad žinai savo šalies istoriją. – Jis prunkštelėjo. – Kertu lažybų, jog Oberonas su Mebe irgi viską žino, tik sąmoningai nutylėjo. Tokie jau jie yra.

– Ką žino? – paklausiau ir apsidairiau, bet nepastebėjau nieko ypatingo... išskyrus geležiniu virtusį mišką. – O kur mes?

– Fomorų žemėse, – niūriai paaiškino Ašas. – Nosies tiesumu traukiame į Mag Tuiredą.

Aš nieko nesupratau.

– Kas tas Mag Tuiredas? Kokie fomorai?

– Senovinė gigantų gentis, princese, – atsakė Pakas ir vikriai išsisuko nuo atsikišusios šakos. – Po vandeniu gyvenantys demonai, patys baisiausi padarai, kokius tik gali nupiešti vaizduotė. Tuntas šlykščiausių pamėklių. Turiu galvoje vienarankes, vienakes pabaisas, kurioms ant galvų styro kanopos. Viena jų karalienė netgi turėjo dantis ant kiekvieno...

– Gerai, gerai, supratau, – nutraukiau pasišlykštėjusi ir vos neapsidraskiau į metaliniais spygliais apaugusį krūmą. – O ar šie gigantai priešiškai nusiteikę? Kaip jums atrodo? O gal geležis juos sunaikino?

– Na, jie tikrai priešiškai nusiteikę, – linksmai patvirtino Pakas. – Kadaise, neatmenamai seniai, mes netgi su jais kariavome. Iki šiol tai buvo vienintelis atvejis, kai Vasaros ir Žiemos karalystės sudarė paliaubas, tiesa, prince? Nors... pala, pala... tada tu dar nė nebuvai gimęs.

– Jie išmirė, Megana, – paaiškino man Ašas, nekreipdamas dėmesio į Paką. – Išnyko prieš daugybę amžių. Juos sunaikino Žiemos ir Vasaros rūmų kariaunos. O jų miestas, Mag Tuiredas, virto griuvėsiais, kuriuos visi iš tolo aplenkia. Tai nelemta vieta, pilna prakeiksmų ir nematytų pabaisų. Žodžiu, vienas iš tamsiausių Niekadaniekada užkaborių.

– Ir ideali priebėga tariamam Geležies karaliui, – mąsliai užbaigiau.

Staiga mes visi nutilome, nes medžiai netikėtai baigėsi ir mums prieš akis atsivėrė Geležies karalystė.

Nejučia prisiminiau Machinos valdų epicentrą: plokščią bekraštę lygumą, išmargintą lavos upeliais, ir nesibaigiantį geležinį kelią, vedantį į juodą bokštą. Šiuokart vietovaizdis pasikeitė: prieš akis plytėjo visų apleista dykra su dantytomis uolomis ir įvairaus aukščio kalvomis. Tiesa, atidžiau įsižiūrėjusi pamačiau, kad tai visai ne kalvos, o milžiniškos krūvos atliekų: naudotų padangų, surūdijusių vamzdžių, sudaužytų automobilių, kiaurų statinių, sulūžusių palydovinių lėkščių ir kompiuterių, net ir lėktuvo sparnas ten voliojosi. Ir lygiose dykros vietose, ir ant uolų viršūnių styrojo gatvės žibintai, skleisdami blausią šviesą. Rūdžių raudonumo mėnulį, kabantį tarp dviejų dantytų kalvų gandinių, regis, galėjai pasiekti ranka.

– Įdomu, – prabilo Pakas, susikryžiavęs rankas ant krūtinės. – Anksčiau maniau, kad fomorų žemių labiau sudarkyti neįmanoma. Pasirodo, ir man retkarčiais pasitaiko suklysti.

Ašas tylomis žingtelėjo į priekį ir pradėjo apžiūrinėti dykvietę. Nors stovėjo atsukęs man nugarą, net nematydama veido įspėjau, kad jį užplūdo prisiminimai apie tai, kaip mudu atsidūrėme Geležies karalystėje praėjusį kartą. Galbūt jis jau gailisi davęs priesaiką?

Goblinas vardu Snigas nedrąsiai kostelėjo, kažką atsiprašomai sumurmėjo ir paknopstomis leidosi atgal į mišką, tuo pačiu keliu, kuriuo atvedė mus čionai, dabar pametęs likimo valiai. Staiga aš sunerimusi pažvelgiau į Ašą su Paku. Kaip anksčiau nepagalvojau? Juk mes kuris laikas esame Geležies karalystėje ir mano palydovai jau būtų turėję pajusti žudantį nuodingų kerų poveikį, jei ne amuletų apsauga.

– Ei, kaip judu laikotės? Ašai, atsisuk į mane, – pareikalavau ir sugriebusi už rankos atgręžiau, norėdama ištyrinėti veidą. Jis atrodė labiau išblyškęs nei paprastai. – Vadinasi, amuletai niekam tikę. Taip ir žinojau. Turime grįžti.

– Ne, – paprieštaravo Ašas ir uždėjo ranką ant manosios. – Viskas gerai, Megana. Jie saugo visai neblogai. Taip, aš jaučiu geležies poveikį, bet galiu kentėti. Ne taip kaip anksčiau.

– Tikrai? – kvočiau, o kai jis patvirtino galvos linktelėjimu, pasisukau į Paką. – O kaip tu?

Mano bičiulis gūžtelėjo pečiais.

– Negali sakyti, kad poveikis būtų toks malonus kaip šiitų masažo, bet ištversiu.

Aš piktai dėbtelėjau į juos.

– Žinau, jog fėjūnai nemoka apgaudinėti, tai gal geriau nė nesistenkite vien norėdami mane nuraminti, – išpyškinau, o kadangi jie tylėjo lyg susitarę, dar labiau įtūžau. – Aš kalbu rimtai, aišku?

– Raminkis, princese, – nusišaipė Pakas. – Amuletai veikia. Žinoma, meluočiau tvirtindamas, kad jaučiuosi puikiai, tačiau dar nesiruošiu ožių lupti. Išgyvensiu. Būdavo ir blogiau.

– Be to, tai nesvarbu, – pasakė Ašas, ramiai žvelgdamas į mane. – Kad ir kas nutiktų, mes vis tiek liksime su tavimi. Atgal kelio nėra. Tad negaiškime laiko veltui.

– Teisingai, – atsklido iš priekio dar vienas balsas. – Juk apsauginis jūsų amuletų poveikis ribotas. Kuo ilgiau tuščiai stypsosite, tuo greičiau galus atiduosite.

Aš netgi nenustebau, tik apsidairiusi pareikalavau:

– Liaukis slapstytis, Grimalkinai? Kur tu?

Katinas patogiai tupėjo ant gretimo akmens, nors prieš akimirką ten nieko nebuvo.

– Jūs ir vėl vėluojate, – tingiai suniurzgė jis.

– Ką tu čia veiki, Grimai?

– Argi nematai? – Katinas nusižiovavo ir paeiliui nužvelgė kiekvieną iš mūsų. – Tą patį, ką ir visada, mirtingoji. Rūpinuosi, kad tu neprasmegtum į tamsią duobę ir netaptum milžiniško voro grobiu.

– Negali čia likti, – griežtai pareiškiau Grimalkinui. – Geležis tave pražudys, nes tu neturi amuleto.

Katinas prunkštelėjo.

– Na, išties, mirtingoji, tu kartais būni klaikiai nenuovoki. Kas, tavo manymu, pakišo Mebei mintį apie amuletus?

Kai Grimalkinas kilstelėjo snukutį, pamačiau ant pūkuotos krūtinės pakabutį su krištolo lašu.

– Tu taip pat jį turi? Iš kur?

Katinas įsitaisė patogiau ir pradėjo švarintis užpakalinę leteną.

– Tau iš tikrųjų įdomu, mirtingoji? – nekaltai pasitikslino jis, dėbtelėjęs į mane. – Geriau nenorėk išgirsti atsakymo. Kai kurių paslapčių geriau nežinoti.

– Neišsisukinėk. Žinoma, noriu! Dabar dar labiau nei anksčiau!

Grimalkinas atsiduso ir pakarpė ūsais.

– Na, gerai. Pati prisiprašei, – įspėjo katinas ir paliovęs praustis aprietė uodega letenas, o tada skvarbiai pažvelgė į mane. – Ar pameni tą naktį, kai žuvo Geležinis arklys?

Man suspaudė širdį. Kaip galėčiau užmiršti! Toji naktis liks mano atmintyje visada. Juk Geležinis arklys nukreipė į save priešų dėmesį, kad laimėtume laiko. O paskui savo kūnu uždengė mane nuo mirtino smūgio. Prieš akis vėl iškilo širdį draskantis vaizdas: jis guli ant betoninių grindų. Visas sumaitotas, bejėgis... Slopiu balsu taria man paskutinius atsisveikinimo žodžius... Vien nuo minties apie tai akys priplūdo ašarų.

O paskui prisiminiau, kad prieš pat kilniojo Geležinio arklio žūtį Grimalkinas tupėjo greta jo, žemai nuleidęs galvą. Anuomet net pamaniau, jog man pasivaideno, nes tą pačią akimirką katinas pradingo. Dabar aišku, kas tenai iš tikrųjų dėjosi.

Pasijutau taip, tarsi sunkus akmuo būtų užgulęs krūtinę.

– Ką tu jam padarei, Grimai?

– Nieko, – plačiai išplėtęs akis atsiliepė katinas. – O tiksliau tai, kam jis davė sutikimą. Aš supratau, kad anksčiau ar vėliau būsiu vėl priverstas bruktis į Geležies karalystę, o Geležinis arklys puikiai žinojo, jog tau padėdamas galiu palydėti galvą. Tad buvo tam pasiruošęs. Ir mudu... supratome vienas kitą.

– O Dieve! – šūktelėjau susivokusi ir net išsižiojau iš nuostabos. – Tai ten, viduje... jis? Tu pasidarei amuletą iš Geležinio arklio? – Man pasidarė bloga, svirduliuodama atsitraukiau nuo sidhių katino ir vos neatsitrenkiau į Ašą. – Kaip tu galėjai? – sušnibždėjau nepajėgdama įveikti drebulio. – Nejaugi viskas tau tik sandoris? Geležinis arklys buvo mūsų draugas. Jeigu ne jis, būčiau žuvusi. O tu ramiausiai naudojiesi juo kaip žibintuvėliu?!

– Geležinis arklys buvo pasirengęs viską paaukoti dėl tavęs, mirtingoji, – iškošė Grimalkinas, kiaurai verdamas mane primerktomis auksinėmis akimis. – Jis norėjo to. Troško rasti būdą, kaip tave apsaugoti, kai jo nebeliks. Turėtum jausti dėkingumą. Jo auka leis mums tęsti paieškas. – Katinas nušoko nuo akmens, vikstelėjo uodega ir grįžtelėjęs metė per petį: – Nagi? Einate ar ne?

Piktai dėbtelėjusi į jį žengiau į priekį.

– Kur tu mus vedi?

Grimalkinas pakrutino ausį ir pradėjo aiškinti:

– Geležinis arklys man sakė, kad jeigu mums su tavimi kada nors teks atsidurti Geležies karalystėje, turėsime susirasti jo seną draugą. Jeigu neklystu, jį vadina Laikrodininku. Mūsų laimei, jis yra visai netoli.

– Kuriems galams mums vilktis pas tą Laikrodininką? Kodėl negalime iškart ieškoti apsišaukėlio karaliaus?

– Geležinis arklys sakė, kad tai labai svarbu, mirtingoji, – mirktelėjęs man atsakė Grimalkinas ir atsitūpęs nekantriai suplakė uodega. – Jeigu tu nesutinki paklausyti jo patarimo, gali bastytis čia, kol pasiklysi ir amuletai neteks galios. O gal taip ir ketinai pasielgti iš pat pradžių?

Aš atsisukau į palydovus. Juodu lyg susitarę gūžtelėjo pečiais.

– Šis planas ne blogesnis už kitus, – pareiškė Pakas ir užvertė akis į dangų. – Jeigu, žinoma, katinas nutuokia, kur eiti. Mažiausiai norėčiau čia pasiklysti.

Grimalkinas įsižeidęs pakrutino ūsus.

– Prašyčiau manęs neįžeidinėti. Pasiklysti su manimi? Ar aš kada nors jus ne ten nuvedžiau?

Aš atsidusau ir burbtelėjau:

– Prasideda...

MES KULNIAVOME VISĄ NAKTĮ ir aš jau pradėjau suprasti, koks didžiulis buvo kadaise fomorų miestas.

Man atrodė, kad iš Mag Tuiredo turėtų būti likę vieni griuvėsiai: miesto sienų likučiai, apgriuvę pastatai, akmenų krūvos vietoje didingų pilių... Galbūt žmonių pasaulyje taip ir būtų nutikę, tačiau Niekadaniekada bėgantys metai, o ir pats laikas nieko nereiškė. Taigi net ir pastatams negrėsė pavojus suirti. Aukšti Mag Tuiredo bokštai grėsmingai rėmė debesis miglotoje tolumoje, iš jų į geltoną dangų kilo juodi dūmai.

– Kiek metų šiam miestui? – paklausiau iš padilbų apžiūrinėdama baugų peizažą.

Nors dangus buvo aptrauktas pasklidais pilkai geltonais debesimis, tūkstančiai metalinių paviršių vis tiek akinamai blizgėjo. Pakas su Grimalkinu pastebėjo kažką judant tarp uolų ir įnirtingai mėgino išsiaiškinti, kas tai galėtų būti.

– Niekas tiksliai nežino, – atsiliepė Ašas, akylai žvalgydamas vietovę. – Fomorai atsirado anksčiau už mus, o miestas nuo pat pradžių buvo labai didžiulis. Viena pusė Mag Tuiredo buvo čia, o kita – mirtingųjų pasaulyje, kur dabar Airija. Kadangi anais laikais žmonės mus garbino kaip dievus, o Niekadaniekada dar tik kūrėsi, daugeliui fėjūnų genčių patiko gyventi mirtingųjų pasaulyje. Iki to laiko fomorams jau buvo pavykę nukariauti keletą silpnesnių fėjūnų genčių, jie sumanė taip pat pasielgti ir su mumis. Suprantama, mums ši mintis nelabai patiko.

– Ir prasidėjo karas?

– Karas, kuris iki pamatų sukrėtė abu pasaulius. Mag Tuiredas galiausiai prasmego Niekadaniekada pasaulyje, o fomorai buvo ištremti į jūrą. Nuo to laiko jų niekas nebematė. Bent jau taip pasakojama.

– Bet jeigu jų daugiau nebėra... – nutęsiau ir pasisukau į miestą, apgaubtą tamsių dūmų, – kas ten iki šiol rūksta?

– Nežinau, – atsiliepė Ašas ir nukreipė žvilgsnį į tolimiausius bokštus. – Daug tūkstantmečių Mag Tuiredas laikomas mirusiu miestu, o dabar, matydamas šiuos dūmus, pasakyčiau, kad jame vėl kažkas apsigyveno.

– Turiu blogų naujienų, – pranešė Pakas, nušokęs nuo neaukšto akmens. – Mus seka. Mudu su Grimu pastebėjome, kad iš paskos velkasi kažkoks išstypęs geležinis vabalas. Mėginau sučiupti tą niekšelį, bet jam pavyko pasprukti.

– Kaip manai, jų čia yra iš daugiau? – paklausė sunerimęs Ašas ir uždėjo ranką ant kalavijo rankenos. Matyt, prisiminė, kaip teko kautis su būriu gremlinų, kai atsidūrėme Geležies karalystėje praėjusį kartą.

Pakas papurtė galvą, žvilgsnis apsiniaukė.

– Neturiu supratimo. Regis, kažkas jiems pranešė, kad ateiname.

Grimas užšoko ant akmens ir suplakė uodega. Purus pilkas kailiukas pasistojo piestu tarsi įsielektrinęs, lyg katinas būtų ką tik išsiropštęs iš pašėlusiai besisukančio džiovintuvo.

– Artinasi audra. Reikia ieškoti priebėgos.

Sulig tais žodžiais dangų perskrodė žaibas, aplink pasklido ozono kvapas. Dabar jau ir man plaukai pasišiaušė.

– Grimai! – surikau iš visos gerklės ir puoliau prie katino. – Vesk mus kur nors iš čia! Mums būtina tučtuojau pasislėpti!

Ar dėl to, kad atrodžiau ne juokais išsigandusi, ar dėl nemeluoto siaubo balse katino daugiau raginti nereikėjo. Mes leidomės bėgti kiek kojos neša, slydinėdami po purvą ir akmenis. Dangus per kelias akimirkas pajuodo, vėjas plaikstė drabužius, nuo aitraus kvapo pradėjo ašaroti akys, oras baisiai įsielektrino. Dar kartą švystelėjo žalias žaibo zigzagas ir ant žemės nukrito pirmieji lietaus lašai.

Koją kiaurai persmelkė deginantis skausmas. Sukandau dantis, kad nepradėčiau rėkti. Juk tai rūgštis. Už mūsų Pakas šūktelėjo iš netikėtumo. O katinas pradingo vėjuotose sutemose.

– Grimalkinai! – paklaikusi surikau.

– Čionai, – kniauktelėjo silpnas balselis, kurį beveik nuslopino stiprėjančios vėtros kauksmas, ir iš olos tarp akmenų į mane sužiuro švytinčios akys. Ola taip puikiai susiliejo su gamtovaizdžiu, kad jeigu ne Grimalkinas, niekada nebūčiau jos pastebėjusi.

Dar vienas lašas, kaptelėjęs į kaktą, nusirito skruostu ir šiuokart aš nepajėgiau užgniaužti riksmo, nes odą degte nudegino. Aplinkui mus šnypšdami krito lašai ir aš negaišdama puoliau į olą, o paskui suvirto Ašas su Paku. Kaip tik tada, kai grūmojantis dangus, regis, praplyšo ir lietus pradėjo pliaupti lyg iš kibiro.

Nei gyva, nei mirusi gulėjau ant smėlio ir žiūrėjau, kaip lietus čaižo žemę. Ašas su Paku, atsirėmę į sieną, mėgino atgauti kvapą.

– Na... To dar nebuvo, – burbtelėjo Pakas. – Kas čia per velnias?

– Rūgštinis lietus, – sušvokščiau neturėdama jėgų pakilti. Veidas degė, bet smėlis maloniai vėsino skruostą. – Kai pirmą kartą čia buvome, išbandėme jį savo kailiu. Malonumas menkas.

– Sveiki atvykę į stebuklingą Geležies karalystę, – sumurmėjo Ašas ir pasitraukęs nuo sienos įsitaisė greta manęs. Buvau dėkinga, kad padėjo atsisėsti. – Ar tau viskas gerai? – pasiteiravo jis, nubraukęs plaukų sruogą nuo vis dar peršinčio skruosto.

Kai netyčia užkliudė nudegintą odą, nevalingai susiraukiau. Ašas atsiduso. Pakas dėbsėjo į mus jam iš už nugaros ir aš staiga išraudau, pasijutusi nejaukiai.

– Nagi, klok man visą tiesą, – pamėginau nevykusiai juokauti. – Ar liks randas ir man teks slėpti sudarkytą veidą po kaukę kaip Operos fantomui?

Ašas nusimetė nuo pečių kuprinę ir netrukus man jau pažįstamo kvapo tepalas maloniai atvėsino skruostą, deginamas skausmas atlėgo.

– Man regis, užgis, – šyptelėjo Ašas. – Nesitikėk įgyti kovos randų... bent jau šiandien.

Jis paglostė man skruostą, atsistojo ir padavęs ranką padėjo pakilti.

Pakas prunkštelėjo ir skubiai nusisukęs neva pradėjo apžiūrinėti olą.

Grimalkinas bidzeno pirmyn ir atgal, aukštai iškėlęs uodegą, ir, regis, nejautė augančios įtampos.

– Lietus greitai nenurims, – suniurzgė jis, nežinia kurį kartą kicendamas pro mus. – Todėl patarčiau jums pailsėti, kol galima. O Ašui su Paku reikėtų paeiliui budėti. Nesinorėtų, kad tikrasis olos šeimininkas mus užkluptų miegančius.

– Gera mintis, – atsiliepė iš priešingo kampo Pakas. – Gal pastovėsi pirmas sargyboje, prince? Bent kuo nors būsi naudingas, nes man jau bjauru į tave žiūrėti.

Ašas kreivai šyptelėjo.

– O man pasirodė, kad tu šios srities specialistas, Šaunusis Robinai, – nepasukdamas galvos atkirto jis. – Juk visą laiką, kol keliavome, tik tuo ir užsiėmei, ką? Stebėjai ir saugojai.

– Liaukis, ledo berniuk. Tau irgi kada nors reikės nusnūsti.

Aš užverčiau akis į viršų ir įsiterpiau:

– Gerai, jūs kaip norite, o aš pamėginsiu numigti.

Nusimečiau nuo pečių kuprinę, nuvilkau ją į kampą, išsitraukiau antklodę ir atsiguliau ant smėlio. O Ašas su Paku, laidydami vienas kitam kandžias pašaipas, darė tai, kas reikia. Net keista, kad visa tai man atrodė kasdieniška, ir aš užmigau užliūliuota jų balsų ir lietaus šnarėjimo.

O JIS IR VĖL laukė manęs sapne.

Atsidususi pasisukau į Geležies karalių.

– Machina, – pašaukiau, bet mano balsą beveik sugėrė tuštuma. – Ko čia atėjai? Juk liepiau palikti mane ramybėje. Man tavęs nereikia.

– Netiesa, – paprieštaravo jis šypsodamasis, už nugaros rangėsi žibantys metaliniai laidai. – Reikia. Įveikei ilgą kelią, Megana Čeis, bet dar ne visą. Aš vis dar tau reikalingas.

– Nieko panašaus, – atkirtau ir nė nepasijudinau, kai jis prisiartino, o metaliniai čiuptuvai pradėjo lyg gyvatės vytis aplink mane. – Dabar esu stipresnė nei per pirmąjį mūsų susitikimą. Ir mokausi valdyti kerus, kuriuos man perdavei.

Sutelkusi mintis aš atstūmiau laidus ir tai Machiną, regis, nustebino.

– Tu kaip ir anksčiau nieko nesupranti, – papriekaištavo Machina ir įtraukė laidus – šie susiglaudė jam už nugaros tarsi tviskantys sparnai. – Tu naudoji burtus kaip priemonę, kaip kalaviją, negrabiai mosikuoji, naikini viską aplinkui. Bet norint nugalėti reikia visiškai juos perimti, padaryti savo dalimi. Jeigu leistum man parodyti...

– Tu jau ir taip pakankamai man parodei, – karčiai nukirtau. – Aš to neprašiau. Ir nenorėjau. Jeigu tik būtum gyvas, su didžiausiu džiaugsmu viską tau sugrąžinčiau.

– Aš nebegalėčiau nieko atsiimti, – atsakė Machina, žvelgdamas į mane bedugnėmis juodomis akimis. – Geležies karaliaus galias galima arba atiduoti, arba prarasti. Bet ne atsiimti.

Aš suraukiau kaktą.

– Tai kodėl... apsišaukėlis karalius bando manimi atsikratyti? Jeigu galias galima tik atiduoti, kodėl jis mėgina jas pagrobti?

Machina palingavo galva.

– Apsišaukėlis paprasčiausiai nežino, kaip renkamas tikrasis karalius. Jis yra aklas – įsitikinęs, kad pajėgs atimti iš tavęs galias jėga. Nesuvokia, jog taip elgdamasis tampa tik dar niekingesnis.

– O jeigu aš numirsiu... galios pradings?

Machina linktelėjo.

– Nebent tu pati jas perduotum arba jos išsirinktų naują savininką.

– Gal galima nieko nelaukus jas atiduoti?

– Ne, – ramiai paaiškino pašnekovas. – Perduoti galias galima tik prieš mirtį. Kai jų turėtojas supranta, kad miršta, galios palieka jo kūną. O jeigu numiršta nespėjęs išsirinkti įpėdinio, jos snaudžia laukdamos, kol atsiras vertas ar verta jas turėti. Taigi kada panorėjus galių perduoti nepavyks.

Regis, Machina netgi pasijuto įsižeidęs dėl tokio mano noro.

– Be to, Megana Čeis, kam gi tu jas atiduotum? Ką laikai vertu tokios atsakomybės?

– Bet tu kažkodėl užkrovei tą atsakomybę man, – burbtelėjau. – Nors man jos mažiausiai reikia.

Geležies karalius tik šyptelėjo.

– Aš lauksiu, – sušnabždėjo jis ir pradėjo tirpti mano akyse. Jo siluetas vis labiau blanko, kol liko tik bekūnis balsas, aidintis tuštumoje. – Be manęs tau nepavyks nugalėti, Megana Čeis. Jeigu mes netapsime viena esybe, būsi pasmerkta pralaimėti šį karą.

AŠ PRAPLĖŠIAU AKIS. Oloje buvo tylu. Lietus liovėsi, mane dusino pūkuotas šiltas padaras, kuris murkė, visu svoriu užgulęs šonkaulius. Stengdamasi netrikdyti Grimalkino miego, atsargiai jį patraukiau, atsisėdusi nusimečiau antklodę ir pradėjau dairytis. Kampe, įsisupęs į užklotą, aukštielninkas miegojo Pakas. Gulėjo ranka prisidengęs akis, iš praviros burnos sklido knarkimas.

Ašas stovėjo prie angos ir žvelgė į tolumoje plytintį miestą. Visą dangų buvo aptraukę debesys. Sprendžiant iš blyškios šviesos, patenkančios į olą iš lauko, dabar galėjo būti popietė. Jis vos pakreipė galvą, bet neatsisuko, nors ir išgirdo, kad pakirdau iš miego.

Prisiartinau prie jo ir apglėbiau per liemenį. Jis sugniaužė mano delnus ir mudu truputį pastovėjome taip greta vienas kito, kvėpuodami vienu ritmu. Aš klausiausi, kaip plaka jo širdis po šarvais.

– Kaip gyvuoji?

– Gerai, – atsakiau ir kiek atsitraukusi įsmeigiau žvilgsnį jam į viršugalvį. – O ką? Vėl matai kiaurai, kaip aš jaučiuosi?

– Tu kalbėjai per miegus, – rimtai atsiliepė jis. – Negalvok, kad slapčiomis klausiausi, bet kelis sykius šaukei Machiną.

Ašas nutilo, mano širdis pašėlo daužytis.

– Visa tai dėl Geležies karalystės, ar ne? – sudrumstė tylą Ašas. – Tu sugrįžai čionai ir užgriuvo prisiminimai...

– Taip, – pamelavau ir priglaudžiau galvą prie nugaros. Nenorėjau pasakoti jam apie savo pokalbį su ankstesniu Geležies karaliumi. – Todėl ir susapnavau košmarą. Nesijaudink.

– Dabar tai mano pareiga, – vos girdimai atsiliepė Ašas. – Nebijok prašyti pagalbos, Megana. Tu nesi viena. Neužmiršk to.

Aš sutrikusi pamindžikavau.

– Papasakok man daugiau apie riterius ir jų damas, gerai? – paprašiau norėdama pakeisti pokalbio temą. – Ar tu privalai daryti tai, ką aš pasakysiu? O gal gali rinktis? Ką, jeigu paliepčiau tau... na, nežinau... atsistoti ant galvos. Ar tu paklustum?

Aš paklausiau juokais, bet jis delsė atsakyti, tarsi būčiau palietusi kažkokią skaudžią stygą.

– Dabar tu žinai mano tikrąjį vardą, – po kurio laiko prabilo Ašas. – Taigi, jeigu man įsakysi kreipdamasi šiuo vardu, būsiu priverstas paklusti. Bet... – Jis trumpam nutilo, o kai vėl prakalbo, mane apstulbino niekada negirdėtas jaudulys balse. – Manoma, kad nieko panašaus tiesiog negali nutikti. Kad... dama taip pasitiki savo riteriu, jog...

– Ašai, – įsiterpiau. – Atsisuk.

Jis iš lėto atsuko veidą, stengdamasis neišduoti jausmų. Aš apkabinau jį už kaklo, prisitraukiau ir pabučiavau. Pirmą akimirką jis įsitempė, paskui atsipalaidavo, apkabino per liemenį ir priglaudė.

– Atleisk, – sušnabždėjau. – Nenoriu, kad gailėtumeisi, jog atsidūrei čia su manimi, tapai mano riteriu ir panašiai.

Ašas sutaršė man plaukus, nubraukė juos nuo veido ir ramiai atsakė:

– Jeigu būčiau bijojęs, kad pasigailėsiu, niekada nebūčiau davęs priesaikos. Juk puikiai suprantu, ką reiškia tapti riteriu. Jeigu tu vėl manęs paprašytum, atsakymas būtų toks pat. – Jis atsiduso ir suėmė veidą delnais. – Mano gyvenimas... ir aš visas... priklausau tau.

Pajutau, kad ašaros graužia akis, o Ašas pasilenkė ir pabučiavo mane.

Iš olos gilumos pasigirdo kurtinamai garsus knarkimas. Ašas dar kartą atsiduso, piktai dėbtelėjo į „miegantįjį“ ir paleido mane.

– Netrukus turėsime išeiti, – sumurmėjo jis apžiūrinėdamas miestą. – Jeigu dabar leisimės į kelią, vakare būsime Mag Tuirede. Be to, mus seka metalinis vabalas. Todėl jeigu jis sumanytų pulti, geriau kad tai nutiktų dienos šviesoje.

Aš krūptelėjau ir vogčiomis dirstelėjau į amuletą, kabantį ant Ašo krūtinės. Krištolinis lašas jau nebeatrodė toks skaidrus. Viduje bolavo kažkoks sidabriškai metalinis krislas, primenantis gyvsidabrį termometro stulpelyje. Tai tarsi smiltys smėlio laikrodyje priminė man, kad Ašo laikas Geležies karalystėje ribotas.

– Gerai, – linktelėjusi tariau. – Metas ruoštis. Pakai, žinau, kad nemiegi. Eisime toliau.

– Be galo džiugu girdėti, – burbtelėjo mano bičiulis ir pašoko kaip įgeltas. – Jau buvau bepradedąs bijoti, kad kiaurą dieną taip stoviniuosite, pilstydami iš tuščio į kiaurą. Mane ir be jūsų vemti verčia, tad liaukitės vieną sykį.

– Išties, – pritarė prie angos pasirodęs Grimalkinas, nors vos prieš sekundę dar palaimingai pūtė į akį ant mano antklodės. – Eikime. Laiko lieka vis mažiau.

Mes skubiai susirinkome daiktus ir vėl leidomės į kelią. Į priešakyje dunksantį fomorų miestą.

Kai ropščiausi paskui Grimą ir Paką iš olos, akies krašteliu spėjau pastebėti kažkokį blykstelėjimą, tarsi oras būtų suribuliavęs nuo karščio, tačiau regėjimas kaipmat išnyko. Nors sustojau ir pradėjau įdėmiai dairytis, kur tik žiūrėjau, visur temačiau plyną smėlį ir akmenis.

– Matėte? – paklausė Ašas, kai pradėjome žingsniuoti taku.

Aš prisimerkiau, akis žilpino ryškūs saulės spinduliai, atsimušantys nuo aplink besivoliojančių gelžgalių.

– Net nežinau. Lyg ir... Tarsi oras būtų suvirpėjęs... Ar tu irgi pastebėjai?

Jis linktelėjo nepaliaudamas budriu žvilgsniu skenuoti visko aplinkui.

– Kažkas mus persekioja, – nuleidęs balsą įspėjo Ašas. – Šaunusis Robinas irgi pastebėjo. Turime būti budrūs. Kiekvieną sekundę gali prasidėti nemalonu...

Ir čia paslaptingas persekiotojas mus užpuolė: suklykęs šoko ant mūsų nuo uolos. Iš pradžių nieko nepamačiau. Paskui oras vėl keistai sumirguliavo, į mano šarvus įsikirto nematomi nagai ir pradėjo gremžti drakono žvynus. Aš vos neparpuoliau, o lankstus permatomas gyvis, primenantis didžiulę laukinę katę (gal pumą), išsisuko nuo Ašo kalavijo ir vėl liuoktelėjęs į viršų užsiglaudė už uolos.

Aš taip pat išsitraukiau ginklą ir ašmenys sušvilpė ore. Pakas pasičiupo savo durklus ir puolė dairytis.

– Ar kas nors gali pasakyti, kas čia buvo? – paklausė jis.

Tą patį mirksnį dar viena perregima laukinė katė puolė jį iš kitos pusės. Aš surikau ir Pakas per stebuklą spėjo atšokti į šalį.

Katė rėžėsi į dulkes ir šastelėjo už artimiausio akmens.

Mes sustojome, atsukę vienas kitam nugarą ir ištiesę ginklus prieš save, pasiruošę atmušti naują nematomų priešų puolimą. „Ne, ne nematomų, – pasakiau sau mintyse. – Grimalkinas tampa nematomas pasitelkęs burtus, bet iliuzijomis ir mitais pagrįsti kerai geležies fėjūnams nepasiekiami. Tačiau kaipgi šie gyviai pasislepia nuo mūsų akių? Kaip tai paaiškinti logiškai?“

Pamėkliškos katės vėl puolė mus iš visų pusių. Nemačiau jų iki pat tos akimirkos, kai viena liuoktelėjo tiesiog ant manęs ir pradėjo akėti nagais šoną. Šie padarai judėjo bauginamai greitai. Laimei, drakono žvynų šarvai atlaikė, tik pažiro kibirkštys ir pasigirdo džeržgesys. Katė mikliai atšoko, man dar nespėjus imtis atsakomųjų veiksmų.

Pakas nusikeikė, smaigstydamas durklu orą, o jį puolęs padaras ir vėl pradingo tarp uolų. Deja, mano bičiuliui pasisekė mažiau nei man. Pamačiau, kad jo ranka kruvina.

„Pajudink smegeninę, Megana“, – paliepiau sau. Turi būti logiškas paaiškinimas. Jeigu geležies fėjūnams neprieinami įprasti kerai, kaip jie tampa nematomi? Juk visas oras aplinkui pritvinkęs geležies burtų. Tvilkančių šalčiu, šaltų ir racionalių... Staiga aš viską supratau.

– Pabaisos maskuojasi! – džiugiai sušukau, nes viskas stojo į vietas. – Naudodamiesi geležies kerais manipuliuoja apšvietimu, todėl mes jų ir nematome.

Šis atradimas pakiliai mane nuteikė. Žinoma, kad esu teisi, juk ne veltui tiek metų žiūrėjau serialą „Žvaigždžių kelias“.

Ašas dirstelėjo į mane.

– Ar gali numatyti, iš kur jos vėl užgrius?

– Pasistengsiu.

Užmerkiau akis ir leidausi ieškoti puolančiųjų, mintimis naršydama erdvę. Štai! Prieš akis žybtelėjo du kerų pliūpsniai ir įgavo pavidalą laukinių kačių, kurios vėl mikliai tykino prie mūsų. Viena, virpėdama iš nekantrumo, čaižiai sukniaukusi jau pasiruošė pulti Ašą.

– Ašai, ji viršuje, tau iš kairės! Įsivaizduok laikrodžio rodyklę ties septyniomis valandomis!

Ašas žaibiškai pasisuko ir kirto. Išgirdau cypimą ir mintyse išvydau, kaip kalavijas perkirto padarą perpus. Pajutau, kad karšta lipni srovė aptaškė veidą, bet stengiausi nenukreipti minčių nuo geležies kerų srauto. Tik bėda, antroji pabaisa išskėtė nagus ir šoko ant manęs, taikydamasi suleisti juos į kaklą. Aš iškėliau kalaviją ir laukinė katė nusileido tiesiai ant smaigalio. Nuo mane prislėgusio svorio parvirtau ant žemės ir skaudžiai susitrenkiau nugarą.

Kurį laiką taip ir gulėjau, prispausta katės žudikės, ir mėšlungiškai bandžiau įkvėpti. Greta tysojo jau nugaišusi antroji, trumpas pilkas kailis blizgėjo prieš saulę it veidrodinis. Tačiau dramblio kaulo spalvos iltys buvo visiškai tokios pat kaip didžiųjų kačių giminės plėšrūnų. Iš nasrų šlykščiai trenkė supuvusia mėsa ir mašinine alyva. Daugiau nieko nepastebėjau, nes Ašas nutraukė nuo manęs negyvą pabaisą, o Pakas padėjo atsistoti.

– Nieko sau juokeliai, – nusivaipė jis. – Ar tu nesužeista, princese?

– Ne, – atsakiau ir nusišypsojau savo riteriui, kad nesijaudintų, o tada vėl pasisukau į Paką. – Viskas gerai... Bet tau bėga kraujas, Pakai!

– Na jau, – nerūpestingai atšovė bičiulis. – Viso labo įdrėskimas...

Tačiau netrukus susiraukė iš skausmo. Pasodinau jį ant akmens ir perplėšiau marškinių rankovę. Ranka atrodė liūdnai, nuo alkūnės iki pat riešo bolavo keturios gilios nagų žymės. Aš užjaučiamai šniurkštelėjau.

– Ašai, duokš savo tepalo, – paprašiau šluostydama kraują. Tačiau Ašas nė nepasijudino ir tai išvedė mane iš kantrybės. – Gal jau gana, ką? Man nusibodo! Suprantu, kad jūs nedegate meile vienas kitam, bet teks kaip nors sutarti, kitaip visi palydėsime galvas!

Ašas nieko neatsakė, tik dėbtelėjo it vilkas. Po minutės vis dėlto pasirausė kuprinėje ir suradęs nenoriai ištiesė man indelį. Pakas, atsirėmęs į akmenį, pašaipiai stebėjo, kaip aš tvarstau žaizdas.

– Išsimiklinai, princese, – pareiškė jis ir niūriai žvilgtelėjo į Ašą. – Ledo berniukas išmokė? O gal prabudo prigimtiniai gebėjimai? Man tai jau pradeda patikti... Ai!

Aš suveržiau tvarsčio galus ir tvirtai surišau. Pakas aiktelėjo ir sužiuro.

– Nebandyk mano kantrybės! – grėsmingai perspėjau.

Tačiau šelmis tik išplėtė akis it nekaltas avinėlis. Pirmą kartą per visą pastarąjį laiką atpažinau ankstesnįjį Paką ir nepajėgiau sulaikyti šypsenos.

Kol aš tvarsčiau žaizdas, iš kažkur vėl spėjo prisistatyti Grimalkinas ir suraukęs nosį ėmėsi apžiūrinėti pastipusias kates.

– Laukiniai padarai, – niekinamai pareiškė jis, nušoko nuo akmens ir, apėjęs tysančius ant žemės kūnus dideliu lankstu, kreipėsi į mane: – Turėk galvoje, mirtingoji, kad šis bruzdesys tikrai neliko nepastebėtas. Todėl patariu paskubėti.

15

Laikrodininkas

Mes pasiekėme fomorų miestą saulei leidžiantis. Mag Tuiredas pasirodė esąs labai didžiulis. Pasijutau taip, tarsi akimirksniu būčiau susitraukusi ir virtusi skruzdėle. Staiga supratau, kaip jautėsi Guliveris milžinų šalyje. Viskas aplinkui stebino didumu: šešių metrų aukščio durys, gatvės, nenusileidžiančios pločiu lėktuvų kilimo takams, laiptų pakopos sulig manimi. Nežinojau, kaip išties atrodė fomorai, bet vyliausi, kad jie išnyko.

Apie miesto senumą liudijo apsamanoję pastatai, šaunantys į dangų aukštai mums virš galvų ir primenantys suakmenėjusius gigantus. Nors šis miestas buvo pastatytas iš netašytų akmenų, dabar čia kiekviename žingsnyje galėjai matyti Geležies karalystės invaziją. Tai vienur, tai kitur tiesiog iš grindinio kyšojo mirksintys gatvės žibintai. Geležiniai lynai ir kompiuterių laidai vijosi sienomis, driekėsi per gatves, buvo apraizgę viską, kas tik pasitaikė jų kelyje, kėsindamiesi visiškai pasmaugti šį nuo neatmenamų laikų merdėjantį miestą. Tolumoje, arčiau centro, dunksojo juodi vamzdžiai, iš kurių virstantys dūmai buvo aptraukę visą dangų.

– Kurgi turėtume ieškoti to Laikrodininko? – pasidomėjo Pakas.

Mes perėjome skverą, apaugusį keistais metaliniais medžiais, kurių šakos buvo apsipylusios ne žiedais ar vaisiais, bet lemputėmis, skleidžiančiomis akį rėžiančią baltą šviesą. Skvero viduryje tryško fontanas. Sprendžiant pagal tirštą juodą skystį, tai buvo nafta.

Grimalkinas atsisuko į mus ir blykstelėjo akimis.

– Ten, kur jis paprastai būna, – pareiškė katinas ir dirstelėjo į dangų.

Virš pastatų stogų tarsi yla dunksojo milžiniškas tamsus sargybos bokštas. Nuo paties jo viršaus žvelgė į miestą laikrodis, primenantis sunumeruotą apskritą mėnulį.

– Oho! – šūktelėjo Pakas ir užvertęs galvą įsispoksojo į įspūdingo dydžio rodykles. Tada pasikasė pakaušį. – Nieko sau... Tikėkimės, kad Laikrodininkas dar nenuėjo miegoti. Abejoju, ar po devintos valandos vakaro jį dažnai lanko svečiai.

Kažkodėl šie žodžiai sukėlė man nerimą, kuris dar labiau sustiprėjo, kai pamačiau, su kokia tolydžio didėjančia baime apžiūrinėja laikrodį Ašas.

– Tokio daikto čia tiesiog negali būti, – sumurmėjo jis ir krestelėjo galva. – Kaip galima išvis čia rodyti laiką? Juk Niekadaniekada jo paprasčiausiai nėra. Vadinasi, sulig kiekvienu sekundės dūžiu laikrodis skaičiuoja... laiką, dar likusį gyvuoti mūsų šaliai.

Aš prisiminiau, kad kai tik atsidūriau fėjūnų šalyje, mano laikrodis iš karto sustojo, ir sunerimusi paklausiau Grimo:

– Ar Ašas teisus?

Katinas sumirksėjo.

– Nesu didelis Geležies karalystės žinovas, mirtingoji, tad negaliu atsakyti į visus tavo klausimus. – Jis pasikasė paausį užpakaline letena ir ėmėsi tyrinėti pėdutę. – Bet turėk galvoje, kad amžinojo gyvenimo nėra. Netgi nuo Niekadaniekada atsiradimo praėjo tam tikras laikas, nors niekas nežino koks. Taigi šis laikrodis – ne devintas pasaulio stebuklas.

– Jį reikia sugadinti, – niūriai įsiterpė Ašas.

– Tavimi dėtas, nepulčiau pykdyti Laikrodininko, kol mes neužsitikrinome jo paramos, – pareiškė pakilęs Grimalkinas, pasikasė paausį ir staiga sustingo karpydamas ausimis. Kurį laiką stovėjo it įkastas ir įdėmiai klausėsi iš už medžių pasigirdusio šlamesio. Paskui kailis atsistojo piestu ir aš ne juokais išsigandusi sumojau, kad mūsų bendražygis netrukus išgaruos kaip nebuvęs.

– Grimai?

Tačiau katinas tik suglaudė ausis.

– Jie visur, – sušnypštė jis ir pradingo.

Mes griebėmės ginklų.

Tūkstančiai žalių akių sužibo prietemoje, iltys skleidė neoninę mėlyną šviesą. Atviroje vietoje pasirodė didžiulis gremlinų būrys. Jie puolė zuiti aplinkui tarsi skruzdėlės skleisdami radijo trukdžius primenančius garsus ir netrukus apsupo mus. Mes stojome petys petin lyg kokioje salelėje, iš visų pusių tvindomi mažų juodų padarų iššieptomis iltimis ir žėrinčiomis akimis.

Tūkstantinis balsų choras netilo nė akimirką, tarsi kas būtų vienu metu įjungęs nesuskaičiuojamą daugybę radijo imtuvų. Atrodė, kad nuo kurtinamo čaižaus triukšmo sprogs ausų būgneliai. Bet gremlinai mūsų nepuolė. Grumdėsi, trepinėjo vietoje, šiepdami blizgančius ir aštrius it skustuvo ašmenys dantis, tačiau nesiartino.

– Ką jie čia daro?! – paklausė manęs Pakas, šiaip ne taip perrėkęs siaubingą kakofoniją.

– Nežinau! – šūktelėjau.

Pajutau galvos skausmą, ausyse spengė, o nuo savo pačios balso tapo tik dar blogiau.

Neapsikentusi pragariško triukšmo, instinktyviai užrikau gremlinams:

– Užsičiaupkite vieną kartą!!!

Ir akimirksniu stojo tokia spengianti tyla, kad būtum galėjęs išgirsti net uodo zyzimą.

Apstulbusi susiradau akimis Ašą ir Paką.

– Kodėl jie manęs paklausė? – sušnibždėjau.

Ašas suraukė kaktą.

– Nežinau. Pabandyk dar kartą.

– Traukitės! – vėl surikau, išdrįsusi per žingsnį prisiartinti prie nelemtų padarų.

Gremlinų būrys lygiai tiek pat pasitraukė nuo manęs. Aš dar kartą žingtelėjau ir viskas pasikartojo.

– Na gerai, užteks mus šiurpinti... Keliaukite savais keliais, – taikiai pasiūliau.

Bet šiuokart gremlinai nė nepajudėjo, o kai kurie net pradėjo šnypšti ant manęs.

– Na, man regis, tuo mano galia jiems ir baigė...

– Tu ne prašyk, – tyliai patarė Ašas, – o įsakyk.

– Manai, suveiks?

Jis linktelėjo. Aš nurijau seilę ir dar kartą suskersakiavau į gremlinus (kad tik jie kaip įnirtusios piranijos nesugalvotų sudoroti manęs).

– Nešdinkitės iš čia!!! – subliuvau nesavu balsu, net pati išsigandau. – Tuojau pat!

Gremlinų būrys pradėjo šnypšti, cypti, šurmuliuoti, galiausiai plūstelėjo atgal tarsi banga ir skveras greitai ištuštėjo.

– Įdomu... – suniurzgė Grimalkinas, jau spėjęs tapti matomas. – Atrodė, tarsi jie būtų tavęs laukę.

– Labai keista, – atsiliepiau trindama rankas, nes iki šiol visu kūnu jaučiau pulsuojantį gremlinų buvimą.

Dabar šie padarai pakluso man, kaip anksčiau Machinai. Kadangi buvau perėmusi ankstesnio Geležies karaliaus galias, matyt, palaikė mane savo naująja valdove... O varge, tik tų nepaliaujamai cypiančių ir visur nosį kaišiojančių baisuoklių man ir tetrūko. Pasijutau tokia išmušta iš vėžių, kad būčiau mielai nešusi kudašių iš šio nelemto miesto.

– Eime, – paraginau saviškius. – Nėra laiko stoviniuoti.

MES PASUKOME PRIE BOKŠTO, nuo kurio viršaus tuščią miestą stebėjo milžiniškas laikrodis. Aš jauste jaučiau iš visų kerčių į mane smingančius gremlinų žvilgsnius, girdėjau, kaip jie krebžda. Ko jiems prireikė? O gal tai viso labo smalsumas? Išskyrus šiuos padarus, mieste, regis, nebuvo nė gyvos dvasios. Bet kaip tada paaiškinti rūkstančius kaminus? O geležies burtų pliūpsnius iš visų pusių?

Kuo toliau mes žingsniavome į miesto gilumą, tuo šiuolaikiškesnis jis darėsi. Tarp senovinių apgriuvusių pastatų vis dažniau pasitaikydavo aprūdijusių geležinių konstrukcijų, viršuje driekėsi stori juodi laidai, ant namų kampų ir stogų švietė neoninės iškabos. Gatves ir grindinius gaubė smogas ir todėl namai atrodė kažkokie grėslūs, vaiduokliški. Įdomu, kur pradingo geležies fėjūnai? Nesakau, kad jų pasiilgau. Tiesiog man keista, kad tokiame didžiuliame mieste jų nėra...

Galiausiai mes priėjome bokšto papėdę. Mane apstulbino jo didybė. Statinys iš metalo, stiklo ir betono buvo aukštai iškilęs virš senųjų pastatų, kurių taip pat ir norėdamas nebūtum galėjęs pavadinti mažais. O štai durys, vedančios į bokštą, pasirodė įprasto žmonių būstams dydžio. Nulietos iš bronzos ir vario, papuoštos apkaustais, kurie sužvangėjo, kai pastūmiau duris.

Viduje pamatėme nesibaigiančius įvijus laiptus, šaunančius į tamsą. Ant tvirtų metalinių sijų karojo virvės ir skriemuliai, o tuščioje erdvėje per vidurį tingiai sūpavosi kažkokie sudėtingi mechanizmai. Pasijutau taip, tarsi būčiau atsidūrusi milžiniško laikrodžio viduje.

– Čionai, – pasigirdo Grimalkino balsas.

Katinas pirmas nuliuoksėjo į viršų įvijais laiptais ir pradingo mums iš akių.

Kadangi nebuvo turėklų, man teko kopiant laikytis už sienos. Galiausiai laiptai atvedė mus į balkoną, išsikišusį virš labai gilios bokšto šachtos. Mums virš galvų bolavo medinės lubos, o balkono viduryje buvo įtaisytos kopetėlės, virš kurių matėsi kvadratinis dangtis, koks paprastai veda į palėpę. Pakas pasilypėjęs pabandė jį pastumti. Dangtis pasidavė ir mano bičiulis, kiek plačiau jį pravėręs, pažvelgė vidun. Paskui atlapojo iki galo ir pamojo mums lipti paskui.

Kai taip ir padarėme, išvydome jaukią, nors ir visokio šlamšto pilną patalpą medinėmis grindimis ir lubomis. Pasirodė, kad priešinga jos siena yra ne kas kita, o vidinė didžiulio ciferblato dalis. Ant stalų buvo suversti patys įvairiausi laikrodžių mechanizmai. Ant sienų puikavosi daugybė laikrodžių. Nameliai su gegutėmis, didžiuliai senoviniai gremėzdai, elegantiški metaliniai laikrodukai. Ko tik čia nebuvo! Nepaliaujamą tiksėjimą retkarčiais paįvairindavo atsitiktinis žvangesys, mušamos valandos ar gegutės trelė. „Jeigu tektų čia ilgiau pasilikti, – pamaniau, – tikrai nukvakčiau.“

O štai Laikrodininko niekur nesimatė. Vienoje kertėje stovėjo minkštas žalias krėslas – jauki salelė šlamšto vandenyne. Ant jo susirangiusi parpė didžiulė katė, kurios kailiukas blizgėjo it veidrodinis. Ji buvo visai nepanaši į Grimalkiną. Man ji priminė tuos du baisius padarus, kurie užpuolė mus pakeliui į miestą. Staiga smaragdo žalumo akių plyšeliai plačiai prasivėrė, katė sušnypštė ir nušoko ant grindų.

Mes griebėmės ginklų, bet tada pradėjo mušti didžiulis senovinis laikrodis, nustelbdamas kalavijų žvangesį. Katė dar kartą sušnypštė ir pradingo. Aš skubiai sutelkiau mintis, kad galėčiau naudodamasi savo galiomis pasakinėti Ašui su Paku apie tykantį pavojų, bet kerų pliūpsnis, įgavęs katės pavidalą, šiuokart nebuvo nusiteikęs kovai. Katė liuoktelėjo ant tolimesnio stalo, nežinia kaip įsigudrinusi neužkliudyti nė vieno iš devynių galybių laikrodžių, ir nėrė iš kambario pro užpakalines dureles.

– O štai ir jūs, – pasigirdo balsas. – Pačiu laiku.

Atitraukęs durų užuolaidą, vidun įslinko keistas susilenkęs padaras ir vikriai nusiyrė tarp stalų. Dvigubai žemesnis už mane nepažįstamasis dėvėjo ryškiai raudoną liemenę, kurią puošė keli kišeniniai laikrodžiai. Galva buvo pusiau žmogaus, pusiau pelėno su didžiulėmis apvaliomis ausimis, ryškiomis kaip karoliukai akelėmis ir ūseliais, labai jau išduodančiais graužiko padermę. Padaras artinosi prie mūsų, viksnodamas plona pilka uodegėle, ant nosies blyksėjo akinukai auksiniais rėmeliais.

– Sveika, Megana Čeis, – pasilabino nepažįstamasis, užsiropštė ant taburetės ir išsitraukęs iš kišenėlės laikroduką, mąsliai įbedė akeles į ciferblatą. – Labai džiaugiuosi pagaliau susipažinęs su tavimi. Pasiūlyčiau arbatos, bet bijau, kad jūs neturite laiko plepalams. O gaila.

Aš tylėjau. Pastebėjęs nepatiklius mano palydovų žvilgsnius, šeimininkas pamerkė man akį.

– Nekreipkite dėmesio į Ribuliukę. Laikau ją, kad baidytų gremlinus. Labai šlykštūs padarai. Amžinai lenda į laikrodžių mechanizmus ir viską jaukia. Taigi, Megana Čeis... – Jis vėl paslėpė laikrodėlį kišenėje, susikryžiavo ilgapirštes rankas ant krūtinės ir įbedė akeles į mane. – Laikas nelaukia. Ko atėjai?

Aš krūptelėjau.

– O ką... jūs nežinote? Juk jums ne paslaptis mano vardas, o ir tai, kad atvyksiu...

– Aišku, kad žinau, – atsiliepė Laikrodininkas, gudriai krutindamas ūselius. – Aišku. Kaip žinojau, kada tu čia pasirodysi, mergyte. Ir kaip žinau, kada Šaunusis Robinas sudaužys devyniolikto amžiaus prancūzišką židinio laikrodį.

Sulig tais žodžiais Pakas pasimuistė, užkliuvo už stalo kampo ir netyčia nušveitė žemėn vieną laikrodį.

– Beje, sekundės tikslumu, – atsiduso šeimininkas ir prisimerkė. Paskui vėl įsmeigė į mane tiriamą žvilgsnį, nekreipdamas dėmesio į mano bičiulį, kuris skubiai pakėlė laikrodį ir mėgino pastatyti į vietą. – Aš kiaurai permatau, kada viskas prasideda, ir kuo tiksliausiai žinau, kada baigsis. Taigi tu nesupratai mano klausimo, Megana Čeis. Aš tai žinau, ko tu atėjai. Tik ar tu pati žinai?

Slapčiomis dirstelėjau į Ašą, bet jis tik patraukė pečiais.

– Aš ieškau apsišaukėlio karaliaus, – pradėjau aiškinti ir suraukiau kaktą, kai Pakas nusikeikęs vėl numetė ant žemės kažkokį nedidelį blizgantį daikčiuką. – Geležinis arklys sakė, kad jūs padėsite man.

– Geležinis arklys? – perklausė Laikrodininkas ir neramiai pakarpė ūseliais. Tada nušoko nuo taburetės ir suskato zuiti po kambarį. – Aš mačiau, kaip laikui atėjus, sustojo šio tauraus fėjūno gyvenimo laikrodis. Jis buvo vienas iš didžių karvedžių, nors ir likimo susaistytas su Machina. Kai karaliui skirtas laikas baigėsi, neišvengiamai turėjo nutrūkti ir Geležinio arklio gyvenimas.

Aš nurijau ašaras prisiminusi ištikimąjį draugą ir pakartojau:

– Mes turime surasti apsišaukėlį karalių. Ar jūs žinote, kur jis?

– Ne, – nukirto Laikrodininkas ir nusičiaudėjęs nukreipė žvilgsnį į kažkokį sraigtelį. – Nežinau.

Iš nusivylimo patempiau lūpą.

– Tai kuriems galams mes čia atsivilkome?

– Sužinosi, kai ateis laikas, brangute. Viskam savas laikas.

Laikrodininkas paliepė Pakui geruoju pasitraukti nuo stalo ir ėmėsi darbo. Ilgi pirštai taip mikliai judėjo taisydami laikrodį, tarsi jis būtų karštligiškai maigęs kompiuterio klavišus.

– Jau sakiau, mergaite, kad žinau, kada kas nors prasidės ir kada baigsis. Bet tai sukėlusios priežastys man nežinomos. Todėl neturiu supratimo, kur lindi apsišaukėlis karalius.

Pasirausęs po kišenes jis išsitraukė baltą skudurėlį ir pradėjo blizginti ką tik pataisytą laikrodį.

– Tačiau galiu tau tvirtai pasakyti štai ką: tu rasi jį – ir greitai. Tavo ir daugelio kitų likimą rodo laikrodžiai, tiksintys į taktą. Pažiūrėk, mergyte. – Jis paėmė vieną laikrodį, nušoko nuo taburetės ir skvarbiai dirstelėjo į mane karoliukus primenančiomis akelėmis. – Tu jau žinai pakankamai, kad surastum apsišaukėlį karalių.

Aš stengiausi būti kantri. Juk sulig kiekviena čionai sugaišta sekunde Ašo ir Pako amuletų poveikį silpnina geležies nuodai.

– Būkite malonus. Mes turime tiek mažai... laiko. Jeigu galite mums padėti, paskubėkite, nes mums reikia eiti toliau.

– Taip, – sutiko Laikrodininkas, pasisukęs į mane. – Dabar jau metas. – Jis vėl pasirausė kišenėje ir išsitraukė didžiulį geležinį raktą, kabantį ant šilkinės virvelės. – Imk, – iškilmingai pasakė ir įteikė man raktą. – Imk ir nepamesk, nes netrukus jums prireiks jo.

Raktas pradėjo siūbuoti ir suktis prieš šviesą.

– Nuo ko jis?

– Nežinau, – atsakė Laikrodininkas ir pamatęs, kaip suirzau, nekaltai mirktelėjo. – Kaip jau ne kartą tau sakiau, mergyte, aš težinau kada. Bet ne kaip ir kodėl. Taigi tegaliu pasakyti, kad šio rakto tau prireiks po šimto šešiasdešimties valandų trisdešimties minučių ir penkiasdešimt dviejų sekundžių.

– Po šimto šešiasdešimties valandų? Kitaip tariant, tik po kelių dienų?! O iš kurgi aš žinosiu tikslų laiką?

– Laikyk, – paliepė man šeimininkas, tiesdamas iš kitos liemenės kišenės išžvejotą laikroduką, kuris hipnotizuojamai sūpavosi ant auksinės grandinėlės. – Kiekvienas privalo turėti laikrodį. Man į galvą netelpa, kaip senosios padermės fėjūnai gali nepaisyti laiko. Aš iš proto išeičiau, jeigu reikėtų taip gyventi. Imk, imk.

– Aš... na... ačiū.

Laikrodininkas pakrutino ūsiukus.

– Nėra už ką. Ak, dar štai kas. Pažvelk į šį laikrodėlį, Megana Čeis. Jam skirtas laikas artėja prie pabaigos. Prabėgus trisdešimt dviem minutėms ir dvylikai sekundžių nuo tos akimirkos, kai pasinaudosi raktu, jis sustos.

Vos tai išgirdus, kūnas nuėjo pagaugais, nors ankštoje patalpoje buvo tvanku.

– O ką tai reiškia?

Laikrodininkas nemirksėdamas dyrėjo man į akis.

– Na, kad po šimto šešiasdešimt vienos valandos, keturiasdešimt penkių minučių ir penkiasdešimt aštuonių sekundžių įvyks tai, kas privers laikroduką sustoti.

Pašnekovo veide šmėstelėjo pašaipa ir jis nusilenkė man atsisveikindamas.

– Kiek suprantu, mūsų susitikimas baigėsi. Sėkmės tau, Megana Čeis, – pasakė Laikrodininkas ir pasisuko eiti iš kambario. – Atmink, kad viskas baigsis ten pat, kur prasidėjo. Ir perduok nuo manęs linkėjimų pirmajam pulkininkui, kai su juo susitiksi.

Šeimininkas atitraukė durų užuolaidą ir išnyko už jos.

Aš atsidusau, užvėriau raktą ant laikroduko grandinėlės ir pasikabinau ant kaklo.

– Kad bent vienas fėjūnas man kada nors būtų pasakęs ką nors naudingo, – burbtelėjau, kai Ašas jau atkėlė dangtį, laisvindamas kelią žemyn. – Regis, tik veltui sugaišome laiką, kuris ir taip spaudžia. O kur vėl prapuolė Grimalkinas? Gal jam pavyktų sumoti, kur čia šuo pakastas, jeigu kaskart kažkur nedingtų.

– Aš čia, mirtingoji, – nekaltai atsiliepė nenaudėlis ir aš išvydau jį susirangiusį Laikrodininko katės Ribuliukės vietoje ir plakantį uodega per krėslo pagalvėlę. – Tūnojau čia per visą pokalbį. Kas kaltas, kad tu nematai toliau savo nosies?

Didžiai įsižeidęs Grimas nušoko žemėn ir nėrė pro atvirą angą, nesiteikęs nė pažvelgti į mane.

Nuostabu, dar ir katinas ant manęs užsiuto. Pažįstant Grimalkiną dabar teks maldauti, kad teiktųsi papasakoti, ką žino, prisižadėti atiduoti jam savo pirmagimį ar panašiai.

Įtūžusi nudundėjau laiptais. Ašas su Paku sekė iš paskos. Miestas tviskėjo nuo natūralių ir dirbtinių šviesų, bet buvo tuštutėlis, neskaitant gremlinų, kurie tarškėjo ir cypavo tamsesnėse gatvėse. Įdomu, kiek laiko mes čia sugaišome? Ir ar išvis to reikėjo, kaip tikino Grimalkinas?

– O kur dabar? – mąsliai nutęsė Ašas. – Ar kas nors žino, į kurią pusę eiti?

– Taip, – ryžtingai pareiškiau, džiaugdamasi, kad beprasmiškas vizitas baigėsi. – Link bokšto.

– Link bokšto? Machinos bokšto?

Aš linktelėjau.

– Mano galva, apsišaukėlio karaliaus reikia ieškoti kaip tik tenai. Juk Laikrodininkas pasakė, kad viskas baigsis ten, kur prasidėjo. O viskas prasidėjo kaip tik nuo bokšto. Taigi mums reikia jį susirasti.

– Nuostabu, – pareiškė Pakas ir susikryžiavo rankas ant krūtinės. – Pagaliau mes turime planą. O kaip tenai nukaksime? Kiek suprantu, turistams skirtais žemėlapiais šiame mieste neprekiaujama...

Aš užmerkiau akis ir pabandžiau prisiminti, kaip atrodė Geležies karaliaus bokštas ir kaip mes tenai pakliuvome. Prieš akis iškilo geležinkelio bėgiai, kertantys plokščią vulkaninę lygumą, paskui lavos ežerai ir tai šen, tai ten rūkstantys kaminai. Prisiminiau, kaip negailestingai saulei kepinant mudu su Ašu slinkome palei tuos bėgius prie juodos citadelės, dunksančios tolumoje.

– Mums reikia sukti į rytus, – sumurmėjau atsimerkusi. – Machinos bokštas stovi pačiame Geležies karalystės viduryje. Taigi eime į rytus.

16

Praeities aidai

Mes keliavome beveik dvi dienas, sustodavome tik tuomet, kai visiškai netekdavome jėgų, o paskui, porą valandų numigę, vėl leisdavomės į rytus. Sekdami paskui tekančią saulę praėjome pro burbuliuojančią naftos pelkę, kurioje rūdijo apaugę maurais automobilių kėbulai. Tada pakliuvome į telefonų stulpų ir gatvės žibintų tankumyną. Ant tarp jų nusidriekusių laidų tupėjo keisti paukščiai, kurių sparnai kibirkščiavo. Paskui įveikėme vietovę, kurią Pakas pavadino „Kirminų slėniu“. Dauboje voliojosi tūkstančiai kažkieno išmestų kompiuterių, knibždėte knibždančių didžiuliais kirminais. Kai kurie iš jų dydžiu prilygo stambiam pitonui, tamsiai mėlyna metalinė jų oda mirgėjo tūkstančiais ugnelių. Laimei, jie buvo arba akli kaip kurmiai, arba mes jų visiškai nedominome, tačiau net kai „Kirminų slėnis“ liko toli, man dar ilgai iš baimės daužėsi širdis.

Mums einant į priekį aš pradėjau jausti, kad žemė keistai pulsuoja. Iš pradžių silpnai, paskui vis stipriau. Atrodė, tarsi kažkas būtų mane šaukęs, traukęs tarsi magnetas. O keisčiausia, kad vos užmerkdavau akis ir sukaupdavau dėmesį, kaipmat pajusdavau patį Geležies karalystės epicentrą, nelyginant menamą taikinį. Nieko nesakiau apie tai nei Ašui, nei Pakui, nes pradėjau baimintis, kad kraustausi iš proto. Tačiau kelis sykius pastebėjau, jog Grimalkinas labai rimtai ir mąsliai tyrinėja mane, regis, kažką numanydamas.

Antrą dieną mes nusigavome iki didžiulės dykros pakraščio. Smėlio kopas tarsi bangas begaliniame vandenyne pustė vėjas. Tiesa, man niekada neteko matyti tikro vandenyno, bet kažkodėl jį įsivaizdavau būtent taip, išskyrus tai, kad vietoje smėlio ten liūliuoja vanduo, besitęsiantis iki horizonto. Kairėje nuo mūsų virš kopų juodavo uolų sangrūda. Vėjas ginė tiesiog ant jų smėlio bangas ir jos dužo į akmenis lyg putos jūroje.

– Kaip manai, princese, ar mes einame reikiama kryptimi? – paklausė Pakas, prisimerkęs nuo saulės.

Aš įdėmiai pažvelgiau į kopas markstydamasi nuo akinamos šviesos ir linktelėjau jausdama pulsavimą kažkur anapus smėlio jūros, tarsi mane būtų šaukęs švyturys.

– Taip, reikiama. Keliaukime toliau.

Atrodė, kad dykra ir uolynai niekada nesibaigs. Eiti per smėlį buvo nepatogu, mes vis smegdavome (kartais net iki kelių), lyg dykra būtų norėjusi mus praryti. Kai kuriose atkarpose vėjas buvo išpustęs smėlio kalvas ir apnuoginęs tai, kas plytėjo po jomis. Į paviršių tarsi kokie jūros į krantą išmesti medgaliai iškildavo įvairiausi daiktai: kojinės, rašikliai, šaukštai ir šakutės, raktai, auskarai, popiergaliai, žaislinės mašinėlės ir begalė monetų. Visi jie akimirką išnirdavo iš po smėlio, blykstelėdavo saulėje ir vėl nugrimzdavo gilyn.

Sykį aš pasilenkiau ir smalsumo pagauta ištraukiau iš smėlio krūvos rausvą atlenkiamą mobilųjį telefoną. Baterijos, žinoma, seniausiai nusėdusios, ekranas tamsus, tačiau ant dangtelio vis dar puikavosi nublukęs lipdukas iš serijos „Hello Kitty“ ir kažkokie japonų hieroglifai. Įdomu, kaip šis telefonas čia pateko? Paprasčiausiai buvo pamestas?

– Sumanei paskambinti, princese? – pasidomėjo Pakas, išvydęs mano rankoje mobilųjį telefoną, ir mirktelėjo. – Abejoju, ar čia geras ryšys. Bet jeigu tau pavyks, užsakyk picą, gerai? Velnioniškai norisi valgyti.

– A, dabar supratau! – sušukau nustebindama savo bičiulį. Paskui mostelėjau į aplinkui plytinčias smėlio kopas ir paaiškinau: – Žinau, kur esame. Kertame lažybų, kad visi šie daiktai dingo žmonių pasaulyje. Tik pažvelk: rašikliai, raktai, mobilieji telefonai...

– Pamestų daiktų dykvietė, – dramatiškai pareiškė Pakas. – Ką gi, ir man aišku. Juk mes irgi čia, ar ne?

– Mes nepasimetėme, – paprieštaravau ir nusviedžiau telefoną. Jis nukrito į smėlį ir akimirksniu nugrimzdo. – Aš kuo puikiausiai žinau, kur einu.

– Na ir puiku, nes aš jau pamaniau, kad mes čia paprasčiausiai vaikštinėjame po vaizdingas apylinkes.

– Sulaukėme nemalonumų, – lakoniškai įsiterpė Ašas.

Staiga kaitraus vėjo gūsis sutaršė jam plaukus ir kilstelėjo apsiausto palankus.

– Artėja audra, – pasakė jis, mostelėjęs ranka. – Pažiūrėkite.

Aš pradėjau prisimerkusi tyrinėti kopas. Horizontas ribuliavo nuo karščio. Be to, ten kažkas judėjo. Vėjas pūtė vis smarkiau, sukdamas ore popieriaus lapus su pirkinių sąrašais, sąsiuvinius su namų darbais, kažkokius kalendorius ir saldainių popierėlius, o kiek toliau iškilo ištisa sūkuriuojančio blizgančio smėlio siena, atskyrusi mus nuo likusios erdvės, tarsi per potvynį.

– Juk tai smėlio audra! – persigandusi sušukau ir vos neparpuoliau. – Ką daryti? Neturime kur pasislėpti!

– Eime čionai, – ramiai paragino Grimalkinas. Dar vienas vėjo gūsis švystelėjo jam į nugarą ir prižėrė į kailį smėlio. Katinas suirzęs pasipurtė ir paaiškino: – Mums reikia pasiekti uolas prieš prasidedant tikrajai audrai, kitaip išties turėsime nemalonumų. Paskui mane.

Mes pasileidome prie uolų, grumdamiesi su smėliu ir kaukiančiu vėju, kuris plėšė nuo mūsų drabužius ir drėskė nepridengtą odą. Audra vis labiau artėjo, dabar po orą jau skraidė sunkesni daiktai. Tiesiai man į krūtinę atskriejo žirklės, bet atsimušusios į drakono žvynus atšoko, o man net širdis nutirpo. Turėjome kuo greičiau pasiekti priebėgą, kol mūsų dar nesudraskė į skutus.

Smėlio audra siautėjo keldama bangas, žarstydama dulkes ir visokiausią šlamštą, ėmė spengti ausyse. Tekdavo tolydžio kietai užmerkti akis, tad ėjome apgraibomis. Dusinančios dulkės lipino nosį ir gerklę. Nebemačiau nei Grimalkino, nei kitų, tik skyniausi kelią per smėlio sūkurius, viena ranka prisidengusi veidą, o kitą ištiesusi prieš save.

Staiga pajutau, kad kažkas paėmė už rankos ir trūktelėjo. Vos ne vos pramerkusi vieną akį įžiūrėjau Ašą. Vėtros lenkiamas prie žemės jis vilkte vilko mane tolyn, link priekyje stūksančių uolų, kurios tamsavo kaip šešėliai audringoje jūroje. Pakas jau tūnojo prigludęs prie uolos, susilenkęs trilinkas, o aplink vilnijo smėlio bangos, sukdamos įvairius pamestus niekniekius.

– Na ir sekasi gi mums! – šūktelėjo Pakas, kai mudu su Ašu nėrėme į plyšį tarp uolų ir prisispaudėme vienas prie kito. – Ne kasdien gali pasigirti, kad tave puolė skraidantys akiniai. Ai...

Jis pasitrynė ant kaktos iššokusį guzą.

– O kur Grimalkinas?! – surikau mėgindama ką nors įžiūrėti įsisiautėjusioje audroje. Plastikinė lėlė tėškėsi galva į uolą, vos neužkliudžiusi man veido, ir nukritusi pradingo smėlyje.

– Aš čia, čia... – staiga pasirodęs ties uola atsiliepė katinas ir sužiuręs į mane pareiškė: – Už kelių metrų nuo čia yra palyginti saugi priebėga – plyšys tarp uolų. Aš lekiu tenai. O jūs galite pasekti mano pavyzdžiu, jeigu norite. Ten patogiau nei čia.

Prisispaudę prie uolų sienos, dangstydamiesi rankomis akis nuo smėlio ir skraidžiojančių šiukšlių, mes nusekėme paskui Grimalkiną tolyn ir atsidūrėme prie plyšio. Jis buvo toks siauras ir ankštas, kad viduje galėjai tik stovėti, bet tai vis tiek nepalyginamai geriau, nei laukti išorėje, kol audra pasibaigs.

Vargais negalais įsispraudžiau į vidų ir lengviau atsidusau. Ausyse spengė nuo nepaliaujamo vėtros kaukimo, visur sūkuriavo smėlis, lindo į plaukus, burną, lipino blakstienas. Nusitraukiau šarvuotą pirštinę ir pamėginau susiglostyti plaukus.

– Brrrrr, – nutęsė Pakas ir pasipurtė kaip šuo, žerdamas į visas puses smėlį. Ašas nepatenkintas pasitraukė tolėliau ir atsidūrė prie pat manęs. – Fui, kokia šlykštynė. Visą kūną niežti. Prakeikto smėlio per šimtą metų neišsipurtysi.

Aš nusišypsojau ir netikėtai sutaršiau plaukus Ašui, iš jų pribiro gyva galybė smėlio. Ašas tik susiraukė.

– Įdomu, ar ilgai tęsis audra? – pasiteiravau žiūrėdama, kaip smėlis baigia užpustyti angą. Grimalkinas rūpestingai purtėsi kailį netoliese, aš šūktelėjau jam: – Grimai, gal tu žinai?!

Tačiau katinas neskubėjo atsakyti.

– Kodėl tu manęs klausi, mirtingoji? – galiausiai atsainiai pasidomėjo Grimalkinas, taip įnirtingai laižydamasis, tarsi kailis būtų pilnas ne smėlio, o įkaitusių žarijų. – Aš čia niekada nebuvau. – Jis perėjo prie ūsų ir letenų. – Galbūt teks laukti keletą minučių, o gal daug dienų... Nesu Pamestų daiktų dykvietės klimato ypatumų žinovas.

Aš tik subaltakiavau dėl tokio atviro katiniško cinizmo.

– Nors galbūt tau bus įdomu sužinoti, – tęsė Grimalkinas, uoliai gremždamas snukutį letena, – kad už kampo, dešinėje pusėje, yra krūmynais apaugęs tunelis. Man regis, turėtum jį patikrinti. O ką, jeigu tenai lindi geležies vorai ar kokie nors kiti ne mažiau atgrasūs padarai?

Mes griebėmės ginklų. Nejaugi tikrai atsidūrėme tarp kūjo ir priekalo? Betrūko įstrigti siaurame plyšyje tarp pulti pasiruošusio priešo iš vienos pusės ir siautėjančios stichijos iš kitos.

Žąsele patraukėme į priekį (Ašas ėjo pirmas, o Pakas už manęs) ir galiausiai radome tunelį, apie kurį kalbėjo Grimalkinas. Tiksliau, nesvetingą landą, juoduojančią akmeninėje sienoje ir primenančią iššieptus nasrus.

Ašas atsargiai įkišo į ją kalaviją, bet nieko nenutiko, niekas mūsų neužpuolė. Tada aš nedrąsiai prisiartinau ir pažvelgiau į vidų.

Iš pradžių, kol akys apsiprato su tamsa, man pasirodė, kad prieš mus anga į paprasčiausią akmeninį tunelį, kuris tėra viena iš požeminių atšakų. Paskui pamačiau, kad ji iškirsta specialiai. Siena aplink ją buvo apaugusi jau matytais baltais grybais, o kiek tolėliau ant vinies kabėjo senovinis metalinis žibintas. Kažkas naudojosi šiuo tuneliu ir, beje, visai neseniai.

Staiga man paaiškėjo, kur mes atsidūrėme.

– Palauk, princese! – šūktelėjo Pakas, kai aš žengiau į priekį. – Ką darai?!

– Aš žinau, kas tai, – sumurmėjau ir nusikabinau nuo vinies žibintą.

Kadangi jame dar buvo likę truputį alyvos, pasitelkusi burtus įžiebiau vos plazdančią ugnelę. Šviesos ruoželis išgriebė prie sienos numestą vaikišką gaisrinę mašinėlę.

– Taip, – sušnabždėjau lenkdamasi paimti mašinėlės. – Mes pakliuvome į kaupikų, kurie iš pažiūros primena žiurkes, tunelį.

– Kokie dar kaupikai? – suirzęs paklausė Pakas, sėlindamas paskui mane su paruoštais durklais rankose. – Kokios žiurkės? Didžiulės geležinės? Kaip mums pasisekė, juk žiurkės daug mielesnės už vorus.

– Ne, – nekantriai atsiliepiau stebėdama, kaip Ašas įsikišo kalaviją į makštį ir atsargiai įžengė į tunelį. – Ne žiurkės, o į jas panašūs neūžaugos kaupikai, kurie tąso ant kupros kalnus visokiausio šlamšto. Mes buvome juos sutikę, kai praėjusį kartą ieškojome Machinos Geležies karalystėje. Tunelių sistema turi mus nuvesti iki jų buveinės.

– Na ir puiku. Man labai palengvėjo.

– Gal jau gana zyzti? Juk jie visai nepavojingi. Ir praėjusį sykį mums padėjo. – Aš numečiau žaislinę gaisrinę ant smėlio ir žengiau tolyn tuneliu, kiek įmanoma aukščiau iškėlusi žibintą, nes urvas skendėjo juodžiausioje tamsoje.

– Kur eini, mirtingoji? – šūktelėjo ant artimiausio akmens įsitaisęs Grimalkinas. – Ar tikrai žinai kelią? Nenorėčiau čia pasiklysti.

– Aišku, kad žinau, – tyliai atsakiau. – Jeigu susirasime kaupikus, jie padės mums. – Visi trys mano bendražygiai abejodami mindžikavo vietoje. Tad atsidususi pridūriau: – Paklausykite, aš žinau, ką darau. Pasitikėkite manimi, gerai?

Ašas su Paku persimetė žvilgsniais, Ašas pasitraukė nuo sienos ir žengė į priekį.

– Rodyk kelią, – pasakė jis. – O mes seksime iš paskos.

– Bet aš atsakingai pareiškiu, – įkišo trigrašį Grimalkinas, kai mes vorele patraukėme į tamsą, – jog man šis sumanymas nepatinka. Na, bet jeigu katinų čia daugiau niekas neklauso, palauksiu, kol galutinai pasiklysime, o tada priminsiu, kad jus įspėjau.

PO UOLOMIS BESIDRIEKIANTYS tuneliai, primenantys didžiulius triušių urvus ar termitų buveinę, viliojo mus vis tolyn. Aš atsidaviau nepaaiškinamai traukai ir leidausi per požeminį labirintą, kuriam nebuvo nei galo, nei krašto. Ašas, Pakas ir Grimalkinas neatsilikdami sekė iš paskos. Visi akmeniniai urvai buvo kaip vienas, tik retsykiais šen bei ten pasipainiodavo po kojomis sulaužytas žaislas ar dar kokia nors šiukšlė. Mūsų kelyje pasitaikė kelios kryžkelės, kuriose į skirtingas puses šakojosi vis nauji koridoriai. Bet aš kaskart nė negalvodama tvirtai žinojau, kur reikia eiti, kada ir kur pasukti, kol Grimalkinas piktai sušnypštė:

– Kaip tau pavyksta, mirtingoji? Juk buvai čia tik kartą, o žmonėms neduota taip greitai įsiminti krypčių. Iš kur žinai, kur reikia pasukti?

– Neturiu supratimo, – burbtelėjau ir dar sykį pasukau į šoninę atšaką. – Tiesiog žinau, ir viskas.

– Matai? – griausmingai nusikvatojęs kreipėsi Pakas į Grimalkiną ir šis suskliautė ausis. – Dabar supranti, kaip tai veda iš proto? Prisimink, kai kitą kartą sugalvosi... Ei! – pasipiktinęs sušuko jis, nes katinas netikėtai pradingo. – Na, aš tavęs nematau, bet tu mane vis tiek girdi.

Aplinkui besivoliojančios atliekos liudijo, kad mes atsidūrėme visai šalia kaupikų buveinės. Viename kampe mėtėsi kompiuterio klaviatūra, kitame dviračio skambalėlis... Netrukus jau nebuvo kur kojos pastatyti per šiukšles. Tačiau mane pagavo nerimas, nes aplinkui nesimatė nė vieno žiurkiaveidžio gnomo. Norėjau dar kartą su jais susitikti. Įdomu, ar jie prisimins mane? Tačiau tuneliai driekėsi tušti ir šalti. Koridoriai atrodė apleisti. Beje, gana seniai...

Tik staiga labirintas baigėsi ir mes pakliuvome į erdvią olą, kiek akys mato užverstą didžiulėmis atliekų krūvomis. Vinguriuodama tarp jų aš įdėmiai žiūrinėjau ir klausiausi, bene pamatysiu būrelį kaupikų ar išgirsiu pokalbio nuotrupą. Kita vertus, giliai širdyje žinojau, kad viskas veltui. Ola atrodė taip pat apleista. Matyt, žiurkiaveidžiai jau seniai iš čia išsikraustė.

– Žiūrėk... – staiga sudrumstė tylą Pakas ir aidas atsimušė į urvo skliautus. – Ar tenai... sostas?

Aš mėšlungiškai įkvėpiau. Iš senų nuolaužų sudurstytas krėslas kėpsojo ant šiukšlių krūvos vidury olos. Pasikliaudama nuojauta pribėgau prie jo ir pritūpiau žvilgsniu naršydama atliekas.

– Princese, – pašaukė Pakas. – Ką tu ten darai?

– Štai! – džiaugsmingai šūktelėjau ir iškėliau į viršų savo seną iPod. Kadangi Ašas su Paku spoksojo į mane nieko nesuprasdami, numečiau jį atgal į šiukšlių krūvą ir pasiteisinau: – Tiesiog norėjau pažiūrėti, ar pavyks surasti. Dabar galime eiti.

– Tai tu jau buvai čia anksčiau? – pusbalsiu pasitikslino Ašas, kryptelėjęs krėslo pusėn. – Ir tada sostas nebuvo tuščias? Kas gi jame sėdėjo?

– Ferumas, – atsakiau ir prisiminiau visiškai sukriošusį senolį, kurio žili plaukai beveik siekė žemę. – Jis sakėsi esąs pirmasis Geležies karalius, nuverstas Machinos. Nors jis drebėjo prieš skriaudiką, kaupikai tebelaikė jį teisėtu valdovu. – Man dilgtelėjo širdį, matant ištuštėjusį sostą. – Tikriausiai jis numirė, o tada visi išsilakstė kas sau. Įdomu, kur jie galėjo...

– Dabar ne tai svarbiausia, – nekantriai suniurzgė Grimalkinas, apsireiškęs ant sosto pagalvėlių. – Čia vis dar tvyro stiprus geležies kerų tvaikas. Mūsų amuletų galios mąžta. Reikia skubėti, nes netrukus jos išseks.

Sunerimusi dirstelėjau į krištolinį Ašo talismaną. Išties jis buvo pajuodęs.

– Tai negaiškime! – sušukau ir skubiai pasitraukusi nuo sosto išvedžiau bendražygius į bekraštį akmeninį labirintą. – Mums dar liko įveikti kita tiek kelio.

REGIS, PRAĖJO DAR KELIOS VALANDOS (nors po žeme sunku apie tai spręsti) ir alyvos žibinte beveik nebeliko. Mes porą kartų stabtelėjome pailsėti, bet aš tiesiog nenustygau vietoje, pasiryžusi skubėti tolyn. Pakas pajuokavo, kad mane vėl bus užvaldęs šauksmas... Galbūt jis ne taip ir klydo. Iš tiesų jaučiau nepaaiškinamą trauką, kuri vis stiprėjo mums artėjant ir neleido man nei sutelkti minčių, nei pailsėti.

Paskui, kai labirintas galiausiai baigėsi ties gilia bedugne, per kurią buvo permestas siauras akmeninis tiltelis, aš supratau, kad mes beveik atėjome.

– Kitapus Machinos tvirtovė, – tyliai paaiškinau dyrėdama į bedugnę. – Už tiltelio. Per jį praeitą kartą aš ten ir patekau. Dabar mes esame beveik po pačiu bokštu.

Pakas švilptelėjo, aidas atsimušė nuo sienų.

– Ar manai, jog tenai mūsų laukia apsišaukėlis karalius, princese?

– Jis turi ten būti, – atsiliepiau vildamasi, kad neklystu. – Juk pamenate žodžius: „Viskas baigsis ten, kur prasidėjo.“ O prasidėjo viskas nuo Machinos.

Labai nenorėjau suklysti. Kai pirmą kartą atsidūriau čia su kaupikais, visa tai, kas buvo po bokštu, vadinosi mechanizmu. Žemė drebėjo nuo galingų smagračių sukimosi, baugiai judėjo geležinės švytuoklės ir guoliai. Jie skleidė pragarišką triukšmą, kai kurios detalės buvo tris kartus didesnės už mane. O dabar čia tvyrojo tyla, didžiuliai guoliai buvo sulaužyti ir rūdijo. Kai kuriose vietose stogas buvo įgriuvęs, sijos sutrupino geležinius varžtus. Machinai žuvus sugriuvo ir bokštas, palaidodamas viską po savimi. Įdomu, ar po griuvėsiais bent kas nors liko iš paties Geležies karaliaus?

Bijau, kad ne kažin kas.

Mes nužengėme ant tilto, kurio vieną dalį sudarė akmeninis pagrindas, o kitą geležinis tinklas. Paskui pradėjome ropštis sugedusiu laikrodžio mechanizmu į viršų. Žirgliodama per griuvėsius pastebėjau keistas gumbuotas šaknis, kurių čia anksčiau nebuvo. Jos leidosi nuo lubų, vijosi aplink svirtis, visur jautėsi gyvybės pulsavimas.

– Sekite paskui mane, – pamojo mums Ašas.

Išklypę metaliniai laiptai vedė prie metalinių grotelių lubose.

Mane apėmė jaudulys ir nerimas. Tai, kas visą laiką mane čia traukė, kažkur ten, viršuje. O jeigu mes nosies tiesumu skubame į apsišaukėlio karaliaus paspęstus spąstus? Kad ir kaip būtų, turiu viskuo įsitikinti pati.

Mano palydovai išsitraukė kalavijus, aš pasekiau jų pavyzdžiu. Širdis pradėjo daužytis it patrakusi. Nežinau, iš baimės ar iš susijaudinimo. Mes pradėjome lipti į Machinos bokštą. Ašas pirmas, Pakas įkandin manęs.

17

Geležies karaliaus bokšto griuvėsiai

Kai praėjusį kartą pravėriau dangtį, už kurio buvo Machinos bokštas, mane nutvilkė nuo tuzino didžiulių garo katilų sklindantis karštis. Raudoni atšvaitai krito ant aplinkui zujančių darbininkų: gnomų, vilkinčių apsmukusius kombinezonus ir užsimaukšlinusių deguonies kaukes. Jie virino prakiurusias talpas ir taisė tekančius vamzdžius. O dabar čia buvo tylu, milžiniški katilai seniai ataušo. Lubų sijos nugriuvo, vamzdžiai išsiklaipė ir surūdijo, viską dengė plonas pilkų pelenų sluoksnis.

Ir visur stirksojo tos keistos šaknys, lendančios iš griuvėsių. Per skyles stoge galėjai matyti dalį bokšto sienų, blyksinčių metalu.

– Mano supratimu, čia nėra nė gyvos dvasios, – pareiškė Pakas ir ant dulkių sluoksnio nupiešė išsišiepusį veidą su iškištu liežuviu. – Bet tikiuosi, princese, kad tu atvedei mus kaip tik ten, kur reikia.

Aš pakėliau akis į lubas, norėdama įsitikinti, kur baigiasi tos keistos šaknys.

– Tai, ko mes ieškome, yra tenai... Kad ir kas tai būtų... Eime.

Kabindamiesi už šaknų ir ropšdamiesi per griuvėsius mes pasiekėme dar vieną, pačią aukščiausią aikštelę. Vėl atsistojusi ant tvirto pagrindo aš pradėjau apžiūrinėti tai, kas liko iš Machinos bokšto.

Prieš akis atsivėrė baisi netvarka: aplink mėtėsi geležinės sijos, stiklų duženos, sutrupintų sienų likučiai. Sulaužyti mechanizmai jau buvo pradėję rūdyti, laidai ir kabeliai karojo virš galvų, iš kiaurų vamzdžių ant grindų lašėjo vanduo ir alyva. Visur griuvėsiuose voliojosi nesuskaičiuojama daugybė šarvų, kurių antkrūtinius puošė simbolinis ženklas iš spygliuotos vielos. Aš sudrebėjau, vos pagalvojusi, kad jų viduje glūdi dūlantys skeletai, bet Ašas nuspyrė vieną šalmą į šalį ir jis pasirodė tuščias. Matyt, Machinos geležiniams riteriams taip pat galiojo bendros fėjūnų taisyklės: po mirties paprasčiausiai išnykti.

– Regis, nieko nėra namuose, – niekaip nerimo Pakas, dairydamasis aplinkui. – Sveeeeiki. Ar yra čia kas gyvas?

– Tyliau, Šaunusis Robinai! – piktai sudraudė Ašas, atidžiai tyrinėdamas šešėliuose skęstančias kertes. – Mes čia ne vieni.

– Argi? Kas tau sakė, ledo berniuk? O kodėl aš nieko nematau?

– Tiesiog sidhių katinas vėl apdairiai pradingo.

– Tai šunsnukis...

„Čionai, Megana Čeis“, – suskambo mano galvoje.

Iš tunelio sklido blausi šviesa ir traukė mane tarsi žvakės liepsna plaštakę. Tylomis puoliau į tą pusę. Nardydama po sijomis, aplenkdama pusiau sugriautas pertvaras aš skubinausi vis tolyn į labirinto gilumą.

– Princese! Palauk, kur leki kaip patrakusi!

Abu mano palydovai keiksnodami pasileido paskui, bet aš beveik negirdėjau, ką jie sako. Tai, kas šaukė mane, buvo visai greta. Visai čia pat priekyje...

Staiga apgriuvusios sienos, tinko gabalai ir statybinis laužas išnyko ir per patį bokšto vidurį aš išvydau galingą medį.

Tūkstantmetis ąžuolas išdidžiai rėmėsi viršūne į lubas, o kamienas atrodė toks storas, kad nebūtume apėmę keturiese. Didžiulės šakos plytėjo virš apgriuvusio bokšto, tarsi savotiškas stogas, uždengiantis nuo mūsų žvilgsnio visą dangų. Medis visas tviskėjo nelyginant metaliniai kalavijo ašmenys, lapai atrodė nužerti blizgučiais.

– Machina, – sušnabždėjau apstulbusi pagaliau mane prisivijusiems Pakui su Ašu. – Argi taip... gali būti?

Prisiartinau prie ąžuolo šaknų, nenuleisdama akių nuo kamieno. Per kelis sieksnius man virš galvos iš metalinio paviršiaus styrojo pagaliukas... Jis buvo plonas, tiesus ir, kitaip nei kamienas, medinis.

– Juk tai Keramedžio strėlė! O vargeli. Vadinasi... čia iš tiesų jis...

– Palauk, palauk, tai Machina buvo medis? – pasitikslino Pakas ir pasikasė pakaušį. – Bijau, kad aš jau nieko nebesuprantu, princese.

– Jis pavirto medžiu, kai aš pervėriau jį stebuklinga strėle, – paaiškinau stovėdama taip arti prie ankstesnio Geležies karaliaus, kad mačiau iškreiptą savo atvaizdą ant tviskančio kamieno. – Neturėjau nė menkiausio supratimo, jog jis atsilaikys net sugriuvus bokštui...

Nesąmoningai ištiesiau ranką ir paliečiau kamieną, paglosčiau tviskantį paviršių.

„Tai ne Geležies karalius, Megana Čeis.“

Aš beveik nenustebau, išgirdusi galvoje suskambusį balsą ir pajutusi naują jėgų antplūdį. Nors visas medis buvo padengtas metalu, bet nemirė. Atvirkščiai, jautėsi kuo puikiausiai. „Ąžuolas tėra fizinis jo (ir tavo) galybės apvalkalas. O aš, kaip jau sakiau, dabar esu su tavimi.“

– Megana! – perspėdamas sušuko Ašas.

Aš atitraukiau ranką nuo medžio kamieno, žingtelėjau atgal ir atsigręžusi pamačiau, kad mus... apsupo.

Iš visų pusių spindėjo geležies fėjūnų akys. Didžiuma jų buvo ginkluoti. Daugiausia geležiniais kalavijais ir lankais, o keli netgi taikėsi į mus šautuvais.

– Megana Čeis, – pasigirdo pažįstamas balsas ir į priekį žengė Gliukas. Kai jis pasuko galvą į mano pusę, plaukų skiauterė sukibirkščiavo. – Ką, po galais, čia veiki?

Aš nustebusi spoksojau į sukilėlių vadą, nepajėgdama nuslėpti nusivylimo.

– O tu iš kur čia atsiradai, Gliukai? – pasidomėjau ir jis klausiamai kilstelėjo antakį. – Aš maniau, kad rasiu čia... apsišaukėlį karalių.

Gliukas prunkštelėjo.

– Juokauji? Jis nė iš tolo nesiartintų prie šios vietos. Juk čia kaip ir anksčiau Machinos valdos. – Jis susikryžiavo rankas ant krūtinės ir įbedė į mane žibančias violetines akis. – Bet, man regis, aš pirmas uždaviau klausimą, princese. Taigi, ką tu čia veiki? Tik nereikia pasakų, kad ieškai netikro karaliaus.

– Kaip tik tai ir darau, – atkirtau. – Atėjau nužudyti jo.

Gliukas paspringo, o nuo plaukų skiauterės pažiro kibirkštys.

– Ką? – pratrūko jis. – Pabandykime išsiaiškinti. Tu esi vienintelė kliūtis, skirianti apsišaukėlį nuo visiškos pergalės, bet užuot slėpusis nuo jo mirtingųjų pasaulyje arba (tai būtų dar protingiau) sutikusi būti mūsų saugoma, sumanei susikauti su jo pajėgomis ir nugalėti jį patį? – Sukilėlių vadas krenkštelėjo ir palingavo galva. – Esi dar didesnė pamišėlė, nei man atrodė.

– Mes galime tai padaryti, – nenusileidau. – Tik turiu sužinoti, kur jis lindi.

– Nepavyks, – atkirto Gliukas. – Nė už ką tau nesakysiu, kur jis, nes tu entuziastingai pulsi į pražūtį. Taigi padarysime štai ką. Tu su savo draugužiais pabūsi čia, nepasiekiama apsišaukėliui karaliui, o jis tegul sau puola Niekadaniekada ir patiria nuostolių. Tada galėsime pagalvoti apie puolimą, nes dabar jis pernelyg galingas.

– Mes negalime laukti, – suskatau prieštarauti. – Nevalia lesti jam atakuoti Niekadaniekada ir sunaikinti didžiąją jos dalį. Privalome veikti nedelsdami.

– Atleisk, princese, bet tu negali sau leisti įsakinėti, – tvirtai pareiškė Gliukas. – Čia mano teritorija ir mano pajėgos. Bijau, kad teks jus sulaikyti jėga, nes išėję, kaip sakiau, patys įteiksite pergalę tiesiai apsišaukėliui į rankas. O aš nemėgstu pralaimėti. Todėl tu ir šie du senosios padermės fėjūnai liksite čia.

– Nori mus sulaikyti? – negarsiai, bet grėsliai pasiteiravo Ašas, apžiūrinėdamas mus apsupusius karius. – Turėk galvoje, kad tokiu atveju patirsi didelių nuostolių, o juk tau brangus kiekvienas karys.

– Nejuokauk su manimi, prince, – ne mažiau karingai atkirto Gliukas. – Aš ne atsitiktinai buvau pirmasis Machinos karvedys, o jūs dabar esate mano teritorijoje.

– Ką tu sakai? – pašaipiai įsiterpė Pakas ir man nespėjus sutrukdyti išsitraukė durklus. – Lažinuosi, kad laimės svečių komanda.

Mus apsupę kariai sukluso ir griebėsi ginklų, o Pakas su Ašu persimetė nuožmiais žvilgsniais.

– Sėkmė bus mūsų pusėje. Ar tu pasiruošęs, ledo berniuk? – pašaipiai pasidomėjo Šaunusis Robinas.

– Tuojau pat liaukitės! – užrikau, net aidas nuvilnijo per patalpą. Visi persigandę nuščiuvo, įskaitant ir mane pačią. – Niekas nesikaus. Juk mes, velniai griebtų, esame sąjungininkai. Tad slėpkite ginklus.

Pakas tik nustebęs mirksėjo, o Ašas ramiai įsikišo kalaviją į makštį ir įtampa truputį atlėgo. Sukilėliai beveik choru atsiduso, pradėjo šurmuliuoti ir nuleido ginklus.

Aš vėl susiradau akimis Gliuką, kurio veidas liko neįskaitomas.

– Klausyk, – kreipiausi į jį, išėjusi į priekį. – Aš suprantu tavo nenorą, kad artinčiausi prie apsišaukėlio karaliaus, bet tu veltui jaudiniesi. Ar užmiršai, kad aš nugalėjau Machiną? Aš įsigavau į šį bokštą, susikoviau su ankstesniu Geležies karaliumi vienas prieš vieną ir persmeigiau širdį Keramedžio strėle. Todėl aš ir dabar čia. Oberonas su Mebe paprašė manęs susirasti netikrą valdovą, nes yra įsitikinę, kad tik aš sugebėsiu su juo susidoroti. Nenoriu su tavimi kovoti, todėl netrukdyk man veikti. Arba padėk, arba traukis iš kelio.

Gliukas atsiduso ir pasikasė pakaušį. Plaukų skiauterė vėl sukibirkščiavo.

– Tu pati nesupranti, ką darai, – iškošė jis ir nukratė nuo pirštų neonines žiežirbas. – Tau atrodo, kad pajėgsi įveikti apsišaukėlį? Na, ką gi, puiku... – Sukilėlių vadas atsitraukė nuo medžio ir davė man ženklą sekti iš paskos. – Eime... – pakvietė ir staiga užriko ant Ašo su Paku: – Ne jums sakiau! Laukite čia. O mudu su princese trumpam iškeliausime.

– Kažin, – ramiai paprieštaravo Ašas ir uždėjo ranką ant kalavijo rankenos.

Aš pabandžiau numaldyti jį žvilgsniu. Gliukas šniurkštelėjo ir pavargusiu balsu kreipėsi į mano riterį:

– Liaukis, prince. Nejaugi manai, kad galėčiau padaryti jai ką nors bloga? Juk kaip tik aš mėginau ją atkalbėti nuo tikros savižudybės. O kad jau ji atsidūrė ten, kur reikia, kuriems galams turėčiau rizikuoti? Tavoji karalaitė bus visiškai saugi mano draugijoje. Be to, jai bus labai įdomu pamatyti tai, ką ketinu parodyti.

– Kodėl turėčiau patikėti tavo žodžiais? – šaltai pasidomėjo Ašas.

Sukilėlių vadas skėstelėjo rankomis.

– Na, tiek jau to. Nori, kad prisiekčiau? Labai prašau. Aš, Gliukas, paskutinis karaliaus Machinos karvedys, pasižadu saugoti Meganą Čeis nuo visų pavojų ir sugrąžinti sveikutėlę. To užteks?

– O kaip dėl Pako ir Ašo? – įkišau trigrašį.

– Jiems mano kariai taip pat nieko blogo nepadarys. Ar dabar jau viskas? – nekantriai sušnypštė Gliukas.

Aš dirstelėjau į Ašą su Paku.

– Man viskas bus gerai, – skubiai pasakiau ir kilstelėjau ranką, neleisdama Pakui prieštarauti. – Jeigu Gliukas sako, kad tai svarbu, reikia pažiūrėti.

– Nieko čia gero, – burbtelėjo mano bičiulis, susikryžiavęs rankas ant krūtinės ir nepatikliai dyrėdamas į sukilėlių vadą. – Nesakau, kad nepasitikiu juo... nors palauk. Žinoma, kad nepasitikiu. Tu tikrai nori keliauti su juo, princese?

Aš linktelėjau.

– Tikrai. O jūs palaukite manęs čia. Grįšiu, kai tik galėsiu.

– Ir dar kai kas, – tokiu pat tyliu ir grėsliu balsu iškošė Ašas, kai mes jau ruošėmės išeiti.

Gliukas sunerimęs atsisuko.

– Jeigu jūs negrįšite, – tęsė Ašas, verdamas žvilgsniu pašnekovą, – ir jai kas nors nutiks, kol bus tavo draugijoje, aš paskandinsiu tavo stovyklą kraujyje. Prisiekiu, karvedy.

– Aš sugrąžinsiu ją, prince, – atkirto Gliukas, bet jo balse išgirdau baimę. – Daviau žodį ir privalau laikytis jo kaip ir tu. Tik pasistenk neliesti mano karių, kol manęs nebus. Susitarėme?

– O kur mes keliausime? – paklausiau eidama paskui sukilėlių vadą.

Jis nelinksmai nusišypsojęs paaiškino:

– Noriu parodyti, su kuo tu ketini kautis.

GLIUKAS NUVEDĖ MANE laiptais aukštyn į dar nevisiškai sugriuvusią bokšto dalį ir mes atsidūrėme atviroje aikštelėje, siūbuojančioje ir drebančioje vėjyje. Toli apačioje iki pat horizonto plytėjo obsidiano lyguma, išvagota oranžinės lavos pėdsakais ir apaugusi metaliniais medžiais. Dangus mums virš galvų buvo beveik giedras, neskaitant debesų draiskanų, tamsiai raudonas mėnulis dėbsojo į mus tarsi pikdžiugiška kruvina akis.

Sukilėlių vadas priėjo prie aikštelės krašto, apmetė žvilgsniu Geležies karalystės valdas ir sustingo, užvertęs galvą į viršų.

– Gerai, kad dangus giedras, – pareiškė pasisukęs į mane ir paikai išsiviepęs pridūrė: – Vis dėlto audra gali kilti akimirksniu, tad reikia paskubėti. Turiu tau pasakyti, jog verčiau nepakliūti po lietumi be skėčio.

– O kaip mes tenai atsidursime? – paklausiau baugiai apžiūrinėdama po mūsų kojomis plytinčią pajuodusią lygumą.

Gliukas šyptelėjęs paaiškino:

– Nuskrisime.

Virš mūsų pasigirdo zvimbimas. Aš pakėliau galvą ir akimirksniu atšokau kuo toliau: du kampuoti padarai nariuotomis galūnėmis spirale leidosi ant aikštelės krašto.

Nenorėjau išsiduoti, kad bijau, bet sunkiai sekėsi. Baisūnai priminė slibinus, sukryžmintus su parasparniais. Turėjo išsprogusias it vabzdžių akis ir po šešias varines letenas su lenktais nagais, kuriais įsikabino į parapetą. Laibi kūnai blizgėjo, sparnai panėšėjo į šikšnosparnių, o ant nugarų sukosi didžiuliai sraigtai.

Gliukas atrodė šlykščiai patenkintas savimi.

– Tai skraiduoliai, – paaiškino jis, mėgaudamasis mano sutrikimu. – Prieik prie pat aikštelės krašto ir iškelk rankas lyg skristum, o tada vienas iš vabalų užsiropš tau ant nugaros. Jį galima valdyti traukant už priekinių letenų arba keičiant savo kūno svorio centrą. Paprasta, ar ne?

Nepatikliai dėbtelėjau į Gliuką ir tai dar labiau jį pralinksmino.

– Išbandyk pati, princese, – pasiūlė jis sukikenęs, – jeigu, žinoma, nebijai. O aš po tavęs.

– Būta ko bijoti, – pašaipiai nutęsiau, prisiminusi Pako mokyklą. – Lėkti padebesiais su milžinišku vabzdžiu ant nugaros? Didelio čia daikto.

Sukilėlių vadas tik kreivai šyptelėjo. Aš giliai įkvėpiau, kad bent kiek apsiraminčiau, prisiartinau prie stogo krašto ir dirstelėjau žemyn. (Jau geriau būčiau to nedariusi.) Paskui susitaikiusi su neišvengiamybe iškėliau rankas.

Tą pačią akimirką pajutau, kaip šlykščios nariuotos letenos sugriebė mane už drabužių. Baisūnas, kuris nors ir įspūdingo dydžio, pasirodė esąs stebėtinai lengvas, užsikabarojo ant nugaros. Sukandau dantis ir iš paskutiniųjų stengiausi suvaldyti drebulį, kai padaras apkabino mane per krūtinę, tarsi pabalnodamas. Skraiduolis pradėjo triukšmingai plakti sparnais, bet kažkodėl neatsiplėšė nuo stogo. Aš pastėrusi žvelgiau iš neįsivaizduojamų aukštybių į apačią, baimindamasi, kad nesubloguočiau.

– Reikia atsiplėšti nuo stogo, princese, – patarė Gliukas.

Būčiau įmaniusi vienu žvilgsniu paversti jį pelenais, bet bijojau net kryptelėti.

– Kaip tik tai ir ketinu padaryti, – burbtelėjau ir užsimerkusi karštligiškai įkvėpiau ruošdamasi kristi. „Na, šuoliai su virve akivaizdžiai ne man“, – pagalvojau ir drąsindamasi sušnabždėjau: – Tebūnie taip. Šoksiu suskaičiavusi iki trijų. Vienas... du... trys.

Nieko nenutiko. Smegenys liepė šokti, bet kūnas nepakluso. Aš susverdėjau ant stogo krašto, kovodama su šleikštuliu ir vėjo gūsiais.

– Man regis, aš nepajėgsiu, – sušnabždėjau, mano skraiduolis piktai suzirzė. – Nėra čia ko į mane vėpsoti. Iš kur galėjau žinoti, kad... Aaaaa!

Kažkas mane pastūmė. Praradau pusiausvyrą, suspigau kaip elfė amerikietiškuose kalneliuose ir nudardėjau žemyn.

Pirmą mirksnį nedrįsau atsimerkti, nes buvau tikra, kad žūsiu. Vėjas švilpė ausyse, o aš strimgalviais lėkiau pasitikti neišvengiamos mirties. Tačiau skraiduolis šovė į viršų ir pradėjo tolygiai sklęsti dangumi. Man truputį palengvėjo, tad pramerkiau vieną akį ir atsargiai apsidairiau.

Apačioje driekėsi bekraštė lyguma, iki pat horizonto išraižyta spindinčiais lavos upeliais. Iš tokio aukščio Geležies karalystė neatrodė itin baugiai. Vėjas kaukdamas taršė plaukus, bet aš daugiau nebebijojau. Prisitaikiusi patraukiau už priekinės letenos ir skraiduolis klusniai pasuko į dešinę. Nieko nelaukusi trūktelėjau už kitos ir mes nusklendėme į kairę. Tai bent. Panorau lėkti vis toliau ir aukščiau, prisivyti paukščių ar dar kokių gyvių pulką ir nuskrieti iki saulės. Ir ko aš paikšė bijojau? Juk tai taip paprasta ir nuostabu! O ir skraiduolis džiugiai sudūzgė, tarsi būtų pajutęs pasikeitusią mano nuotaiką. Jau ketinau išraityti ore mirties kilpą, bet mane sustabdė bendrakeleivio balsas.

– Tai neprilygstama, princese, ar ne?! – sušuko prisiartinęs Gliukas. Jo plaukai svaidė žaibus, į visas puses žiro kibirkštys. – Kartą pamėginusi, daugiau niekada nebenorėsi paprastai vaikščioti žeme.

– Galėjai palaukti, kol pati nušoksiu, – piktai papriekaištavau.

Sukilėlių vadas nusikvatojo.

– Tada būtume iki aušros prastypsoję ant stogo, – atkirto jis ir trūktelėjo savąjį skraiduolį už abiejų priekinių letenų. Padaras šovė į viršų, persivertė kūliais ir prisklendė prie manęs iš kitos pusės. – Taigi, princese, jeigu taip galima pasakyti, mano lengva ranka padėjo tau patirti skraidymo džiaugsmą. Nori, parodysiu, ką jie sugeba? Tik gal tu bijai?..

Nors nuo adrenalino pertekliaus ir taip visa drebėjau, be to, vis dar tūžau ant geležies fėjūno, nejaučiau nė menkiausios baimės.

– Ko delsi? Rodyk, – paraginau.

Gliukas žybtelėjo akimis ir išsišiepė.

– Tai sek paskui mane. Tik neatsilik.

Jis skardžiai nusikvatojo ir nusklendė į viršų. Aš negaišdama čiupau savajam skraiduoliui už priekinių letenų ir jis šovė į dangų kaip kamštis iš butelio. Gliukas staigiai pasuko į dešinę. Aš trūktelėjau „vadeles“ į tą pačią pusę ir pakartojau manevrą, padariusi platų lankstą. Mes vaikėmės Gliuką po dangų, nardėme paskui jį ir atšokdavome, kad išvengtume susidūrimo, didžiausiu greičiu kilome aukštyn ir smigome žemyn. Žemė bolavo kažin kur apačioje, vėjas kaukė ausyse, o širdis daužėsi kaip niekada. Paklusęs mano komandai skraiduolis šovė į priekį ir sustabdžiusi jį paskutinę sekundę puoliau klykti it pamišusi, nepajėgdama suvaldyti nežaboto džiaugsmo.

Galiausiai mes pasivijome Gliuką ir vėl pradėjome skristi ramiai. Jis nepatenkintas išsiviepė, kad taip ir nepavyko nuo mūsų atsiplėšti, o aš stačiai dusau nuo beribio džiugesio, kurį man suteikė šis skrydis.

– Tu tiesiog gimusi skraidyti, – burbtelėjo mano palydovas ir palingavo galva. – Toli gražu ne kiekvienam pavyksta suvaldyti skraiduolius. Norint pasiekti didžiausią greitį, tenka gerokai pasistengti.

Ir pati nustebau, kad pagyrimas paglostė širdį, net panorau paplekšnoti skraiduoliui per makaulę.

– Ar dar toli? – pasidomėjau, nes didžiulis tamsiai raudonas mėnulis jau pradėjo nykti.

Gliukas akimirksniu surimtėjo, visi juokai išgaravo kaip nebuvę.

– Mes beveik vietoje. Man regis, jau matyti plika akimi... Pažvelk štai ten.

Sklęsdama virš nedidelės kalvos pirmą kartą gerai įžiūrėjau žemę ir išvydau apsišaukėlio karaliaus pajėgas. Jo pulkai darniai žygiavo per lygumą ir žiūrint iš viršaus priminė blizgantį kilimą. Geležies fėjūnams apsistoti būtų prireikę didžiulio miesto. Ši kariauna, regis, buvo dvigubai didesnė už jungtines Vasaros ir Žiemos karalysčių pajėgas. Milžiniški geležiniai vabalai, su kuriais mes susidūrėme per ankstesnį mūšį, beatodairiškai lyg tankai šliaužė į priekį, o juos buvo apsupę ne tokie gausūs pulkai. Suskaičiavau per tris dešimtis nelemtų padarų, o juk net vieną mums labai sunkiai sekėsi nugalėti. Tačiau ne tai baisiausia.

Negalėdama patikėti savo akimis dėbsojau į milžinišką geležinį bokštą, kuris vilkosi paskui kariuomenę. Aš sumirksėjau ir pasitryniau akis manydama, kad sapnuoju.

Juk taip nebūna! Tokie didžiuliai pastatai be niekur nieko negali patys judėti! Tačiau milžiniška plieninė konstrukcija išties sekė įkandin pajėgų. Tai buvo savotiška kilnojamoji tvirtovė, persikreipusi, sukonstruota iš atsitiktinio šlamšto, vis dėlto mobili, nors aš niekaip nesupratau, kam ji reikalinga.

– Apsišaukėlis seniai vienijo savo pajėgas, – pradėjo aiškinti Gliukas, kol aš tarsi užburta nepajėgiau atplėšti akių nuo bokšto. – Na, o mūšiai Niekadaniekada pasienyje tebuvo apgaulingas manevras, skirtas priešininkams susilpninti. Visa ši galybė pasieks Geležies karalystės pakraštį mažiau nei po savaitės. Kai judanti tvirtovė ir nesuskaičiuojami geležies fėjūnų pulkai puls Niekadaniekada, niekas nepajėgs jų sustabdyti. Iš pradžių jie sumuš abejų rūmų kariuomenes, o tada pastatys šį bokštą pačiame jūsų numylėtos Niekadaniekada viduryje ir viskas baigsis. Visi burtai paklus geležiai vos per kelias dienas. Na, tai ką, princese, – užbaigė Gliukas, kai mudu apsukę skraiduolius pajudėjome į priešingą pusę nuo kariuomenės ir paskui juos kepėstuojančio mirtį sėjančio bokšto. Mano pakili nuotaika išgaravo, ją pakeitė baimė ir neviltis. – Kokiomis priemonėmis ketini šitai įveikti?

Nežinojau, ką atsakyti.

SUKILĖLIAI PAVERTĖ DALĮ Machinos tvirtovės savo požemine baze. Nors didžioji pastato dalis buvo sugriauta, jie atlaisvino keletą patalpų nuo statybinio šlamšto, kad mes turėtume kur prisiglausti. Gliukas parodė mums nedideles tamsias belanges su akmeninėmis grindimis ir pažadėjo bent kol kas mūsų jose neužrakinti.

– Galite laisvai vaikščioti po tvirtovę, bet prašyčiau neišeiti už jos ribų, – dėstė jis, atvėręs dar vienas duris, vedančias į tokią pat ankštą patalpą, kurioje tilpo tik lovelė, stalinė lempa ir statinaitė, atstojanti stalą. – Nors jūs ir mūsų svečiai, turėkite galvoje, kad aš įsakiau saviškiams neišleisti jūsų iš tvirtovės, o prireikus netgi panaudoti jėgą. Kita vertus, susirėmimai čia mažiausiai reikalingi. Norėčiau, kad viskas vyktų civilizuotai.

– Panorėsi, panorėsi ir praeis, elektrinis šluotraži, – atšovė Pakas, o aš jau nebeturėjau jėgų jo drausti.

Gliukas be reikalo jaudinosi: aš neketinau niekur bėgti. Juk mes vis tiek neturėjome kur dėtis. Mums nieku gyvu nepavyktų prasiveržti per tokias milžiniškas pajėgas iki apsišaukėlio karaliaus. Kita vertus, netgi jeigu tai padarytume, tektų sukti galvą, kaip pakliūti į judančią tvirtovę, kuri, be abejo, rūpestingai saugoma. Jaučiausi visiškai sutrikusi. Gal bandyti įkalbėti Gliuko sukilėlius užpulti apsišaukėlio pajėgas? Bet juk tai tolygu savižudybei. Kita vertus, jeigu nesiimsime ryžtingų veiksmų, mūsų priešininkai panaudos bokštą ir tuomet viskas bus baigta.

Prisiartino Ašas ir paplekšnojo per petį. Jo akyse įžvelgiau nerimą.

– Negalvok apie Gliuką ir bokštą, – pusbalsiu paprašė Ašas. Jau buvau spėjusi jam papasakoti apie nesuskaičiuojamas geležies fėjūnų pajėgas ir judančią tvirtovę, nors tai jį nelabai teišgąsdino. – Nebūna neįveikiamų tvirtovių. Mes ką nors sugalvosime.

– Tikrai? O man atrodo, kad ne juokais įklimpome.

Aš atsidususi užmerkiau akis ir prisiglaudžiau prie Ašo. Netoli nuo mudviejų tingiai žodžiavosi Pakas su Gliuku.

– Kaipgi mes prasmuksime į vidų? – pašnibždomis paklausiau. – Kaip išvis nusigausime iki bokšto? Juk neturime priemonių tokiai galingai kariuomenei sustabdyti. O kai ji pasieks Laukmiškį, jau bus per vėlu.

– Dar turime truputį laiko, – nepasidavė Ašas. Dainingas jo balsas ramino ir migdė. – O štai tu kaip reikiant neišsimiegojai nuo to laiko, kai palikome Linansidhės mums pasiūlytą priebėgą. Gulkis ir pailsėk. Aš pasaugosiu iš išorės.

– Tu visą laiką... – pradėjau ir nesulaikiau žiovulio, – visą laiką skubini mane gultis į lovą, – išpyškinau apsimesdama, kad nepastebiu dviprasmybės. – Aš jau didelė mergaitė ir pati sprendžiu, ką man daryti.

– Žinau, – atsiliepė Ašas, stumdamas mane prie durų. – Bet tu dažniausiai netausoji jėgų ir pati nejauti, kokia esi pavargusi, kol pradedi tiesiog virsti iš kojų. – Jis šypsodamasis peržengė slenkstį. – Tavo riteris privalo pastebėti tokius dalykus. Tai dalis mano kasdienio darbo.

– Kurgi ne, – sumurmėjau.

Ašas šyptelėjo.

– Ar pameni, kad aš nemoku meluoti? – pareiškė jis, įvedęs mane į kambarėlį, ir pasilenkęs pabučiavo į lūpas. Man net galva apsvaigo. – Būsiu čia pat. Pasistenk pailsėti.

Jis išėjo ir sandariai uždarė duris, o aš likau viena su ramybės neduodančiu galvosūkiu.

18

Reizoras

Nors ir buvau pavargusi, niekaip nesisekė užsnūsti. Tysojau ant kietos nepatogios lovelės ir spoksojau į lubas, o mintys viesulu skriejo galvoje, neleisdamos atsipalaiduoti. Aš galvojau apie apsišaukėlį karalių ir jo judančią tvirtovę, apie Vasaros ir Žiemos rūmų pajėgas, įsikūrusias stovykloje ties Geležies karalystės teritorija ir nė neįtariančias apie pavojų. Sukau galvą, kaip sustabdyti tą judantį bokštą, kaip užkirsti kelią galingos priešų kariaunos puolimui... Tačiau visos idėjos pasirodydavo arba pernelyg sudėtingos ir painios, arba itin pavojingos, kad būtų galima jas įgyvendinti.

Bet labiausiai man iš galvos neišėjo Ašas: kas dvi sekundes prieš akis iškildavo manasis riteris. Troškau, kad jis būtų čia, kartu su manimi, kad mes užsirakintume ir... Kita vertus, nebuvau tikra, ar esu tam pasiruošusi... Keletą kartų jau ketinau atlapoti duris ir įsitraukti Ašą vidun, bet toks elgesys, matyt, būtų pernelyg tiesmukas. Galbūt jis neteisingai suprastų mano ketinimus, turint galvoje, kur mes esame? O gal Ašas užsilaukė, kada gi aš žengsiu pirmą žingsnį?

Galiausiai aš, matyt, vis dėlto užsnūdau, nes po kurio laiko pašokau iš lovos. Kažkas šleptelėjo nuo lubų tiesiai ant krūtinės ir aš surikusi nubloškiau padarą ant žemės.

– Oi! – pasigirdo spigus balselis ir per lovos kraštą užsiropštė gremlinas. Įsmeigęs į mane žaižaruojančias žalias akis jis pareiškė: – Pagaliau tave suradau!

Kitą sekundės dalį į kambarį švytruodamas kalaviju įsiveržė Ašas, pasiruošęs pulti kiekvieną, išdrįsusį prisiartinti prie manęs. Pamatęs gremliną jis apsiniaukė kaip naktis ir aš vos spėjau sustabdyti smūgiui pakeltą ranką.

– Ašai, palauk!

Jis niūriai pakluso, o aš pasisukau į gremliną, kuris išgąstingai gūžėsi ant lovos krašto ir šnypšdamas žvairakiavo į Ašą.

– Ar tai tu... ar tu ką tik kažką kalbėjai? Ar aš tai susapnavau?

– Taip, – sucypė gremlinas šokinėdamas vietoje ir lapsėdamas ausimis tarsi burėmis. – Taip, tai mane tu girdėjai šnekant. Reizoras surado tave. Rado mergiūkštę ir keistuolį Žiemos fėjūną.

– Reizoras?.. – pakartojau. – Toks tavo vardas?

– Tu supranti, ką jis ten mala? – paklausė Ašas ir niūriai dėbtelėjo į gremliną. Nekviestas svečias suurzgė ir puolė ropštis per sieną nelyginant peraugęs tarakonas. – Ar tas padaras kalbasi su tavimi?

Aš linktelėjau. Gremlinas prikando savo didžiulę atlėpusią ausį ir piktai dirstelėjo į Ašą.

– O nuo kada jūs, vaikinai, išmokote kalbėti? – kandžiai pasiteiravo Ašas.

Gremlinas nustebęs išpūtė akis. Man net žandikaulis atvipo. Na, šį tą ir pati jau kuris laikas numaniau, bet gavusi patvirtinimą iš gremlino, išsigandau. Pasirodo, šie padarai man pakluso, nes laikė savo naująja šeimininke. Aš ne juokais sutrikau. Juk dar visai neseniai buvau įsitikinusi, kad gremlinai tėra paiki ir niekam tikę. Man jie atrodė klastingi, bet neturintys nei savo kalbos, nei socialinės struktūros padarai. Labai nustebau, kai vienas iš jų prakalbo.

Pažvelgiau į Reizorą. Jis visas spindėjo ir gaudyte gaudė kiekvieną mano žodį. Neturėjau nė menkiausio supratimo, kaip reikėtų elgtis su gremlinais. Todėl tik pasiteiravau:

– Kaip tu čia atsiradai?

– Atsekiau paskui tave, – pareiškė smulkutis padaras ir nusišypsojo, rodydamas neono šviesa švytinčius dantis. Jo balsą girdėjau neaiškiai, tarsi jis būtų sklidęs iš blogai sureguliuoto traškančio radijo imtuvo. – Broliai pranešė, kad matė tave senojoje miesto dalyje. Reizoras sekė tavo pėdsakais. Ir surado tave!

– Ko jam reikia? – niūriai pasiteiravo Ašas, tuo metu gremlinas vis liuoksėjo ir zujo lubomis, kol pakibo žemyn galva ir pradėjo sūpuotis it laikrodžio švytuoklė.

– Iš kur man žinoti... – pasakiau ir užverčiau galvą. – O kodėl tu sekei mano pėdsakais, Reizorai? Ko tau reikia iš manęs?

– Valgyti! – sucypė gremlinas. – Reizoras užuodžia maistą! Jis alkanas!

Padaras sušnypštė, prasmuko pro atdaras duris ir pranyko bokšto griuvėsiuose.

Ašas atsidusęs įsikišo kalaviją į makštį.

– Ar labai išsigandai? Jis tau nieko nepadarė?

Aš papurčiau galvą.

– Pasirodo, galiu suprasti jų kalbą, – sumurmėjau.

Ką gi man dabar daryti?.. Pakilau nuo lovos, prisiartinau prie durų ir žvilgtelėjau į koridorių. Tolumoje mirksėjo lemputės, buvo girdėti silpnas gaudesys, kurį skleidė veikiantys mechanizmai ir laidais sklindanti elektros srovė.

– Jie nusprendė, kad esu naujoji jų šeimininkė, – paaiškinau Ašui, atsirėmusi į durų staktą. – Vietoje Machinos. Matyt, todėl, kad paveldėjau jo galias. O dabar jie nutarė sekioti man iš paskos.

– Mat kaip... – nutęsė Ašas. Pasisukau į jį tikėdamasi pamatyti veide nerimą ar pasibjaurėjimą, bet jis atrodė susidomėjęs. – Įdomu, ką galėtum nuveikti turėdama tokius pagalbininkus?

Gretimame koridoriuje kilo šurmulys. Kažkas sušuko:

– Gremlinas!

Paskui iki mūsų atsklido prislopinti keiksmai.

– Čia yra gremlinas! Neliesk laidų, tu nelemtas!.. Tai velnias!

Elektros lemputės sumirgėjo ir užgeso. Viskas paskendo juodoje tamsoje.

– Gliukai! Jis surijo elektros laidą!

– Įjunkite atsarginį generatorių! – pasigirdo ryžtingas Gliuko balsas, nustelbdamas šurmulį. – Diode, pasistenk, kad šviesa vėl atsirastų. Ir sučiupkite kas nors tą gremliną!

Iš tamsos išniro Pakas ir plačiai nusižiovavęs pasikasė pakaušį.

– Na, girdėjau, tarakonai užpuolė? – išsišiepęs paklausė jis.

Lemputės pradėjo mirgėti. Ašas nepatenkintas pasisuko į Paką.

– Kur tave velniai nešioja, Šaunusis Robinai?!

– Mane? Niekur, tiesiog dairiausi aplinkui, plepėjau su vietiniais, žvalgiau galimus pasitraukimo kelius. Žodžiu, buvau užsiėmęs naudinga veikla. O ką gi tu veikei kiaurą naktį, ledo berniuk?

– Ne tavo reikalas.

Aš garsiai atsidusau ir skubiai paklausiau, kol jie vėl nepradėjo bartis:

– Gal kuris nors matėte Grimalkiną?

– Juk pažįsti mūsų draugą uodegotį, – gūžtelėjęs pečiais nutęsė Pakas ir atsirėmė į sieną. – Atsiras, kai nesitikėsime, ir vaikštinės visas pasipūtęs. Aš, tavimi dėtas, nesukčiau galvos dėl to pūkuoto gražuoliuko.

Šviesa sumirksėjo dar kartą ir liko degti. Pakas užvertė akis ir pareiškė man:

– Žinai, princese, jeigu panorėsime sukelti sumaištį, pakaks užsiundyti ant sukilėlių dešimtį kitą gremlinų. Šie smulkūs padarai sugeba pridaryti nemalonumų ne mažiau nei aš. Paklausyk... – užbaigė jis nuleidęs balsą, – o kada mes spruksime iš čia, ką?

– Neturiu supratimo, – prisipažinau. – Tiesą sakant, nesugalvoju jokio plano. Mums reikia kaip nors prasmukti pro didžiulę kariauną, įsigauti į judančią tvirtovę, susirasti apsišaukėlį karalių ir jį nudobti, kol jis nespėjo nužygiuoti iki Laukmiškio.

– Regis, tikrai neįvykdoma užduotis, – vyptelėjęs pripažino Pakas. – Tai kada jos imsimės?

– Ko imsitės? – nepatikliai pasidomėjo iš už kampo išniręs Gliukas. – Tikiuosi, neketinate pradėti jokių veiksmų prieš netikrą karalių. Jeigu vis dėlto ketinate, leiskite jums dar kartą priminti, kokia tai paika ir neįmanoma užmačia. Be to, neleisiu, princese, kad pakliūtum tiesiai jam į nagus. Jeigu ryšiesi tokiai savižudybei, pirmiausia tau teks susidurti su manimi. Tiesiog turėk tai galvoje. Ir malonėk... – pašnekovas dygiai šyptelėjo, – elgtis protingai. Taip mums visiems bus saugiau.

– Ko tau iš manęs prireikė, Gliukai? – paklausiau, kad užbėgčiau už akių Ašui ar Pakui, kol jie neprikalbėjo bjaurių dalykų ir neprišaukė ant mūsų galvų tikro įkalinimo.

Negali sakyti, kad būčiau abejojusi mūsų gebėjimu išsiveržti į laisvę. Paprasčiausiai nenorėjau įtraukti galimų sąjungininkų į beprasmiškas kruvinas skerdynes. Nors kas žino, galbūt anksčiau ar vėliau jos vis tiek įvyks?.. Mano palydovai negali pakęsti nelaisvės, be to, mums nori nenori teks traukti medžioti apsišaukėlio valdovo. Nė už ką negalime leisti, kad jis pasiektų ir sunaikintų Laukmiškį.

– Tenorėjau perspėti, jeigu dar negirdėjote, kad rūsyje pasirodė gremlinas. Nors šie padarai nepavojingi, amžinai pridaro galybę nemalonumų: graužia elektros laidus, sukelia trumpuosius jungimus. Taigi, jeigu vėl dings šviesa ar dar kas nors išeis iš rikiuotės, žinokite, kad reikia dėkoti tam mažam kenkėjui.

Pakas pašaipiai šyptelėjo.

– Malonu girdėti, jog tavo puikiai išmuštruotos sukilėlių pajėgos nesugeba pačiupti ir nukenksminti vieno apgailėtino gremlino.

– O tu geriau susidorotum su šia užduotimi? Ką gi, pamėgink, – karingai pasiūlė Gliukas, perliejęs Paką kraugerišku žvilgsniu nuo galvos iki kojų. Sukilėlių vado plaukai pasistojo piestu. Tada jis pasisuko į mane ir ištiesė kažkokį paketą. – Tikriausiai išalkote? Kad jau esate mūsų svečiai, būtų nedraugiška nepasidalyti maisto daviniu. Šito jums turi užtekti savaitei. Pasistenkite išsitekti. – Pamatęs mano nustebusį žvilgsnį jis tik subaltakiavo. – Na, mes mintame ne tik mašinine alyva ir elektros srove.

– O šis maisto davinys tiks ir Ašui su Paku?

– Galiu galvą guldyti, kad jis nesulipins jiems žarnų. Nors... ką gali žinoti...

– Ačiū, – sausai padėkojau.

Elektros lemputės vėl pradėjo mirgėti ir kažkas pašaukė Gliuką iš viršaus. Jis atsiduso, atsiprašė ir išsiskubino, pakeliui dalydamas nurodymus. Galbūt man reikėjo padėti sukilėliams pagauti gremliną, kad jau Reizoras atlindo čia dėl mano kaltės? Kita vertus, dabar tai Gliuko rūpestis. Jis nenori mums padėti ar leisti išeiti geruoju, tai tegul pats ir srebia visą šią košę.

Kai Gliukas prakalbo apie maistą, staiga prisiminiau, kad nuo vakar vakaro nieko burnoje neturėjau, ir pilvas pradėjo gurkti. Pakete radau konservų: kiaulienos ir pupelių, vaisių kompoto, trapučių, tūbelę lydyto sūrio ir šešias skardines dietinės kokakolos. Be to, gavome kelias popierines lėkštes ir saują plastikinių šaukštų.

Pakas dirstelėjo į paketą man per petį ir nepatenkintas sumurmėjo:

– Taip ir žinojau, kad visas jų valgis – skardinės. Ir kokia nauda iš tų konservų? Jau geriau rinktųsi obuolius.

Aš atsidusau ir pasisukau į bičiulį.

– Vadinasi, kol mes būsime čia, tu atsisakai valgyti?

– Aš taip nesakiau.

– Tai liaukis zyzti. Geriau prisėskime kur nors ir užkąskime. – Aš uždariau paketą ir nužingsniavau koridoriumi ieškoti nuošalesnės vietelės. Paprasčiausia būtų buvę įsitaisyti mano kambarėlyje, bet kažkodėl jaučiausi ten labai nejaukiai. Norėjosi įkvėpti bent truputį oro.

– Gerai, princese, – atkirto Pakas, kartu su Ašu kildamas paskui mane laiptais ant stogo. – Bet jeigu aš subloguosiu, turėsi mane slaugyti.

– Tokiu atveju paprašysiu Ašo, kad akimirksniu išvaduotų tave nuo kančių.

– Koks jaudinamas dėmesingumas.

Visą naktį bokštas priminė skruzdėlyną: sukilėliai trepinėjo po jį, mėgindami likviduoti nuostolius, kurių pridarė vienas vienintelis gremlinas. Pajutau netgi šiokį tokį pasididžiavimą, kad netyčia tapau visos šios sumaišties priežastimi. Na, tiksliau, ne aš, o mano gremlinas. Kokia išvis nauda iš sukilėlių, kurie tik slapstosi nuo apsišaukėlio karaliaus ir viliasi, kad viskas bus sutvarkyta kitų rankomis?

„Nuo kada pradėjai laikyti gremliną savu?“ – nustebusi pasiteiravau savęs mintyse.

Nepaisant šurmulio apačioje, po didžiuliu ąžuolu buvo ramu ir tylu. Aš atsisėdau po svyrančiomis šakomis, įsitaisiau patogiau ir pradėjau dėlioti atsargas.

Ašas su Paku nepatikliai stebėjo mano pastangas, kol galiausiai mostelėjau plastikiniu šaukštu kviesdama prisidėti.

– Sėskitės. Suprantu, tai ne fėjūnų vynas, bet daugiau nieko neturime, o pasistiprinti būtina.

Išverčiau dalį vaisių kompoto į popierinį dubenį ir ištiesiau Ašui. Jis atsargiai prisėdo ant drūtos šaknies.

Pakas pasekė jo pavyzdžiu ir įbedė niūrų žvilgsnį į savo lėkštę.

– Nė skiltelės obuolio... – atsiduso jis, žarstydamas konservuotus vaisius pirštais. – Na, kas čia per maistas? Galima pagalvoti, kad šioje skardinėje sodininko skrandžio turinys.

Ašas suėmė šaukštą dviem pirštais, tarsi kokį nežinomą daiktą iš kitos planetos. Paskui įmetė jį į vaisius, jų net neparagavęs, ir pastatęs dubenį ant žemės atsistojo.

Aš kilstelėjau akis nuo konservuotų pupelių.

– Kas nutiko?

– Mus seka, – atsiliepė Ašas ir uždėjo ranką ant kalavijo rankenos. – Dabar visai priartėjo. Regis, kažkas... – Jis prisidengė akis ranka ir aš pastebėjau, kaip blykstelėjo kerai. – Tiesiog virš mūsų.

Ašas staigiai pasisuko. Blykstelėjo žydras žaibas, kažkas atsimušė į medį, sucypė ir nukrito kone man ant kelių.

Tai buvo nemažas blizgantis vabalas, panašus į vapsvą... Nors buvo nebegyvas, sparnai dar virpčiojo. Vadinasi, tai ir yra mūsų paslaptingas persekiotojas. Ašo paleista ledo skeveldra kiaurai perskrodė krūtinę, bet vabalas nepaleido iš nagų kažkokio ilgo plono daikto. Aš pasilenkiau ir stengdamasi neįsidurti į aštrų geluonį ištraukiau jį.

Tai buvo gyva kažkokio medžio šakelė, nors lapus jau margino geležies dėmelės, o kotelis vietomis blyksėjo metalu. Ant jos buvo užsuktas raštelis. Aš išvyniojau popieriaus lapelį, o Ašas atsargiai paėmė iš manęs šakelę ir prisimerkė.

– Ar žinote, kas tai? – paklausė jis mūsų.

Pakas išsišiepė.

– Toks daikčiukas vadinamas šakele. Jas paprastai naudoja laužui įkurti, didesniems drugeliams smaigstyti ir žaisti su šunimis.

Ašas nekreipė dėmesio į pašaipą.

– Šermukšnio šakelė, – paaiškino jis, nenuleisdamas akių nuo manęs. – Tai vargiai galima pavadinti atsitiktinumu. Mano brolis Rovanas^10 puikiai žino, kad mes čia. Ir atsiuntė tau žinią.

Aš apmiriau.

– Skaityk, – paragino Ašas.

Užgniaužusi kvapą perbėgau akimis kelis žodžius: „Geležies karalius turi tau pasiūlymą. Susirask mane.“

Pakas irgi suskubo perskaityti raštelį ir paikai išsiviepė.

– Susirasti jį? Dabar pat viską mesime ir strimgalviais pulsime naršyti Geležies karalystės. Juk tu neketini susitikti su juo, princese?

– Aš privalau... – sutrikusi išlemenau ir pasisukau į Ašą. – O jeigu jis žino ką nors mums naudinga? Kita vertus, galbūt apsišaukėlis pasiūlys mums baigti karą.

– Arba paspęs spąstus ir išduos, kaip išdavė savo karalystę, – šaltai pridūrė Ašas.

– Galbūt ir tavo tiesa, bet vis tiek turime sužinoti, ko jam reikia. Ką jis siūlo, – pasakiau ir slapčiomis dirstelėjau į tvirtovės griuvėsius, kur zujo sukilėliai. – Bet pirmiausia turime sugalvoti, kaip pasprukti iš čia. Juk girdėjote, ką kalbėjo Gliukas. Geruoju mums niekas neleis išeiti.

– Pagaliau, – tarstelėjo Pakas ir džiugiai pasitrynė rankas. – Jau maniau, kad mes amžinai čia lindėsime. Na, kas tau labiau prie širdies? Diversija? Kautynės? Slaptas pabėgimas?

– Prieš planuojant pabėgimą, – prašneko Ašas, sugrąžinęs man šakelę, vertėtų pagalvoti, kur ieškoti Rovano.

– Kaip gaila, kad su mumis nėra Grimo... – pasakiau ir net susigėdau, kad tik dabar jį prisiminiau. – Tikėkimės, kad jam viskas gerai. Kaip jūs manote? Gal palikime raštelį?

– Pernelyg rizikinga, – paprieštaravo Ašas. – Galime sukelti įtarimą, be to, niekas, išskyrus mus, nežino, kad sidhių katinas kažkur čia. Nematomas sąjungininkas mums dar pravers ateityje.

– Beje, Grimas ir pats puikiai moka savimi pasirūpinti, princese, – įsiterpė Pakas, kuris jau spirgėjo kuo greičiau imtis žygių. – Jis nepralenkiamas šioje srityje. Dabar mums svarbiau išsiaiškinti, kur auga medis, nuo kurio nuskinta ši šakelė?

Aš apsidairiau ir pastebėjau slampinėjantį po griuvėsius išstypusį programišių, velkantį kažkur visą glėbį kompiuterių laidų ir klaviatūrų.

– Tai visai nesunku. Mes paprasčiausiai paklausime.

Aš pasileidau prie geležies fėjūno ir šūktelėjau:

– Atleiskite!

Jis krūptelėjo, vos neišmetė laidų ir nepatikliai dėbtelėjo į mane. Didžiulės juodos akys, kuriose mirgėjo smulkūs žali skaičiukai, išgąstingai suapvalėjo.

– Jūs Diodas, ar ne? – pasiteiravau. – Mums reikėtų jūsų pagalbos.

Programišius tankiai sumirksėjo, mindžikuodamas vietoje.

– Gliukas mums uždraudė su jumis kalbėtis.

– Bet aš tenoriu paklausti vieno dalyko, – skubiai pasakiau ir drąsinamai nusišypsojau, tiesdama jam šermukšnio šakelę. – Radau ją po ąžuolu. Gal žinote, nuo kokio ji medžio?

Diodas primerkė akis.

– Tai Sorbus aucuparia, arba paprastasis šermukšnis. Nors didžioji dalis čionykštės faunos ir floros pasidavė geležies įtakai, iki šiol kai kur dar pasitaiko natūralių egzempliorių.

Aš nesupratau nė pusės to, ką jis išpylė greitakalbe, bet mintį pagavau.

– Kur konkrečiai? – toliau kvočiau, o Diodas vėl suklapsėjo akimis.

– Artimiausia šermukšnių giraitė yra už keturių kablelis trijų dešimtųjų kilometro į vakarus nuo bokšto, – paaiškino jis ir linktelėjo į tą pusę. – Bet jūs, savaime suprantama, jos nepamatysite, nes jums nevalia išeiti už tvirtovės teritorijos ribų. O ne!.. – suriko jis, pasitraukęs atatupstas, ir išplėtė akis. – Juk jūs nesiruošiate pabėgti? Gliukas viską sužinos, pėdsakai atves pas mane ir aš būsiu palaikytas nusikaltimo bendrininku. Prašau pasakyti, kad neplanuojate bėgti.

– Nusiraminkite, mes nieko neplanuojame, – pasakiau ir nesijaučiau itin apsimelavusi.

Juk jis neklausė, ar mes bėgsime. Tik paprašė patvirtinti, kad neplanuojame to daryti. Regis, tai suveikė, nes Diodas su palengvėjimu atsiduso ir nusiramino.

– Tai gerai, o man metas imtis darbo, – pasakė programišius ir suklupęs vos neišsitiesė, bet išsilaikė ant kojų ir netgi išspaudė šypseną. – Aš... turiu... na... būti kitoje vietoje. Mat... buvo... Na... viso gero.

Jis stipriau suspaudė kompiuterių laidus ir spėriai nužirgliojo į griuvėsių gilumą.

– Ar girdėjote? – pasiteiravau prisiartinusių bendražygių.

Ašas mąsliai susikryžiavo rankas ant krūtinės.

– Už keturių kilometrų į vakarus, – balsiai svarstė jis, lydėdamas žvilgsniu tolstantį Diodą. – Netoli... Manai, kad galima leisti tam neūžaugai eiti? O jeigu jis nudroš tiesiai pas Gliuką?

– Tada reikia paskubėti, – pasakiau apžiūrinėdama mūsų aprangą ir ginklus. – Viską turime, tad galime dingti tuojau pat.

Pako akys sužibo.

– Gal nori, kad aš nukreipčiau jų dėmesį, princese?

– Ne, nedeginsime tiltų, kol nesame priversti taip elgtis, – pareiškiau ir patraukiau į griuvėsius ieškoti laiptų. – O jeigu mums dar teks čionai sugrįžti? Nenoriu kautis su įtūžusių sukilėlių orda vien dėl to, kad tu susprogdinai jų bazę. Mes dingsime tyliai ir nepastebimai.

– Na... o... Argi mes nepasinaudosime atsarginiu išėjimu? – nekantriai pasidomėjo Pakas.

– Slėpkis, – paliepė man Ašas, sugriebęs už rankos patraukė už kolonos ir stipriai prispaudė prie savęs, Pakas liuoktelėjo už artimiausios sienojų krūvos.

Po akimirkos iš priešingos pusės pasirodė Gliukas. Paskui jį sekė Diodas.

– Nežinau, sere, – tarškėjo jis. – Bet man tai pasirodė įtartina. Kaip manote, ar jie rezga pabėgimą? Juk ji man pati patvirtino, kad ne.

– Tai dar nieko nereiškia, – atrėžė Gliukas.

Aš glaudžiausi prie Ašo ir klausiausi jo širdies plakimo.

– Tau niekada neteko susidurti su žmonėmis, Diodai, todėl nė neįsivaizduoji, kaip jie moka meluoti, žiūrėdami į akis.

Diodas prasižiojo iš nuostabos, o Gliukas švilptelėjo ir susitaršė kuodą.

– Taigi tai dar nieko nereiškia, – pakartojo jis eidamas pro koloną, už kurios lindėjome mudu su Ašu. Aš užgniaužiau kvapą. – Bėk ir surask mergiotę. Mums nereikia, kad ji pakliūtų į nagus apsišaukėliui.

– Klausau, sere.

Juodu pradingo iš akiračio, balsai nutilo toli priekyje.

Pakas išlindo iš už nuolaužų krūvos.

– Jeigu ketiname sprukti, negaiškime. Greičiau judinkitės. Elektrinis šluotražis tuojau susiprotės, kur šuo pakastas.

– Čionai, – sušnabždėjau ir mes pasileidome bėgti.

Kelis kartus mūsų vos nesučiupo, bet galiausiai pavyko užkopti ant bokšto stogo, nuo kurio kaip ant delno atsivėrė visa lyguma. Mūsų nelaimei, laiptus saugojo petingas gnomas, apsiginklavęs kuoka su geležiniais spygliais. Netoliese keli programišiai uoliai taisė kažkokius elektroninius prietaisus.

– Nori, paklosiu juos? – sušnibždėjo Ašas, slėpdamasis šešėlyje.

– Be jokio triukšmo ir dulkių, – palaikė jį Pakas.

Aš tūžmingai spoksojau į neūžaugą ir geležies fėjūnus, trukdančius pasiekti tikslą. Tik staiga pastebėjau iš aukštėliau kėpsančių griuvėsių spitrijančias į mane žalias akis ir neono šviesa švytinčią šypseną. „Juk tai Reizoras! – šūktelėjau mintyse. – Jis gali nukreipti jų dėmesį. Kad tik mane išgirstų...“

Gremlinas kaipmat pasisuko mano pusėn.

Man net kvapą užgniaužė. „O kodėl gi ne? – tęsiau mintyse. – Reizorai, jeigu tu mane girdi, drožk laiptais prie neūžaugos. Privalai nukreipti jo dėmesį arba...“

Gremlinas klaikiai išsišiepė, grėsliai suzirzė ir nėrė iš savo slėptuvės, kad net žiežirbos pasipylė. Į jį akimirksniu nukrypo visų akys. Mūsų diversantas kvatojosi, sūpavosi ant lubų, šaipėsi iš geležies fėjūnų ir staiga dingo apačioje. Iš visų pusių pasigirdo šūksniai ir keiksmai, sukilėliai, metę į šalį visus darbus, puolė vytis gremlino.

– Kaip patogu, – ne juokais susižavėjo Pakas. – Reikėtų ir man porelės tokių gyvūnėlių.

– Greičiau, – paliepiau ir mes puolėme prie laiptų, o mums už nugarų vis dar skardėjo Reizorą besivaikančių sukilėlių balsai.

Mes niekieno netrukdomi perėjome stogą ir prisiartinome prie krašto. Čia pūtė smarkus vėjas.

Aš pradėjau dairytis skraiduolių, kurie turėjo mums padėti pasprukti.

– Kaipgi tu ketini nusileisti žemyn, princese? Gal tau sparnai išdygo? – pašaipiai pasidomėjo Pakas.

– Taip, – patvirtinau ir išties pamačiau kelis skraiduolius, besišildančius saulutėje ant paties bokšto smaigalio.

Aš tyliai sušvilpiau ir padarai sujudo, pasuko į mus vabzdiškas galvas su išsprogusiomis akimis.

Pakas pasekė mano žvilgsnį ir vos nesuklupo.

– Tu ką, juokus mėgsti?! Jau geriau aš pats pasiversiu paukščiu ir...

– Ar atsimeni, ką sakė Mebė? – paklausiau ir pamojau skraiduoliams prisiartinti. – Naudodamiesi kerais galite susilpninti savo amuletų veikimą. O mums būtina, kad jie kuo ilgiau atlaikytų.

Pakas susiraukė.

– Regis, tai išties ypatingas atvejis. Nesu nusiteikęs prieš skrydžius didžiuliais metaliniais vabalais, tik... – Jis mikliai pasitraukė prie laiptų, kai skraiduoliai puolė per sieną ropoti prie mūsų. – Viskas puiku, princese, tik jie kažkaip keistai į mane vėpso.

– Kas tau, Šaunusis Robinai? – pasidomėjo Ašas ir susikryžiavo rankas ant krūtinės, o skraiduoliai tuo metu jau spėjo nusileisti ir dėbsojo į mus išsprogusiomis akimis. – Vabalėlių išsigandai?

– Nemėgstu tarakonų, – išspaudė Pakas ir susiraukė, kai vienas iš vabalų itin garsiai suburzgė. Paskui pašaipiai dėbtelėjęs į Ašą pridūrė: – Be to, prince, kažkodėl ir tu nesiskubini skristi...

– Noriu kuo ilgiau pasimėgauti nepakartojama akimirka.

– Ei, jūs, neturime laiko! – nekantriai šūktelėjau ir juodu kaltai nutilo, veriami mano pikto žvilgsnio. – Tiesiog darykite tą patį, ką ir aš.

Priėjau prie stogo krašto ir pažvelgiau žemyn. Vakar vos dirstelėjus apėmė baisus šleikštulys, o dabar širdis daužėsi greičiau iš jaudulio, tad nedelsdama skubiai ištiesiau rankas.

Pirmą akimirką nieko nenutiko, aš net išsigandau, kad skraiduoliai nepaklus. Tačiau netrukus pasigirdo pažįstamas zyzimas, vienas iš padarų užsiropštė man ant nugaros ir apkabino varinėmis letenomis.

– Ssssssiaubas, – nutęsė Pakas.

Aš tūžmingai pasisukau į jį.

– Nutilk ir paklausyk! Jie valdomi traukant priekines kojeles. Elkis ramiai ir viskas bus gerai.

Nepaisydama nepatiklios Pako grimasos, aš vėl nukreipiau žvilgsnį tiesiai prieš save.

– Skrendam! – sušukau ir nėriau nuo stogo.

Geležinio vabalo sparnai pagavo vėjo gūsį ir mes šovėme į viršų. Smagumėlis! Pakas apstulbęs tik aiktelėjo, o aš jau kilau vis aukštyn ir šypsojausi iki ausų, svajodama apie akimirką, kai galėsiu parodyti savo palydovams, ką sugeba skraiduoliai. Tik bėda, kad laiko beprotiškoms aukštojo pilotažo figūroms mes neturėjome, nors aš gerai jaučiau, kaip nekantrauja pasipuikuoti manasis vabalas. Padariau keletą kūlversčių, kad suteikčiau malonumo ir sau, ir skraiduoliui, o tada pasukau atgal patikrinti, gal reikia pagalbos mano bendražygiams. Keista, bet ir Pakui, ir Ašui vis dėlto pavyko pakilti nuo stogo krašto ir dabar abu jau skriejo mano pusėn, nors Pako veidas ir spėjo įgauti žalsvą atspalvį.

– Na kaip, gyvi?! – šūktelėjau stengdamasi nesišaipyti.

Pakas neužtikrintai iškėlė į viršų nykštį.

– Viskas gerai, princese, – atsiliepė jis ir susiraukė, kai jo skraiduolis vėl pratisai suzyzė. – Nors man labiau patiktų skristi pačiam. O kur dabar?

Ašas pasuko galvą ir linktelėjo.

– Vakarai ten, – paaiškino jis.

Manasis skraiduolis, netgi nelaukęs nurodymo, staigiai pasuko į dešinę ir mes nuskriejome besileidžiančios saulės link ieškoti Rovano.

10 Rowan (angl.) – šermukšnis.

19

Rovano pasiūlymas

Vos po kelių skrydžio minučių pamačiau tamsią pasklidą dėmę, juoduojančią ant lygios žemės. Iš arčiau tai pasirodė ne miražas, o vis dar gyva medžių giraitė viduryje išdegusios dykros. Kita vertus, iš viršaus buvo gerai matyti, kad medžiai merdi: spindintis metalas buvo prasiskverbęs į jų kamienus ir jau kėsinosi į vainikus. Gyvi lapeliai bolavo tik ant vienos kitos šakelės, panašios į tą, kurią apžiūrėjau sukilėlių stovykloje. Štai kur mūsų ieškoma šermukšnių giraitė. Sprendžiant iš raštelio, čia ir turėtume rasti Ašo brolį – išdaviką Rovaną.

Mes nusileidome nepaisydami nusivylusių skraiduolių zyzimo ir atsargiai patraukėme į giraitę, laikydami paruoštus kalavijus. Medžiai lingavo vėjyje, metalinės šakos žvangėjo besiliesdamos lyg peiliai ir nuo šio garso per nugarą perbėgo šiurpuliukai.

Iš už toliau augančio medžio mūsų pasitikti žengė baltai apsirengęs Rovanas. Jis atrodė siaubingai perkaręs, veide žiojėjo baisūs nudegimai. Jį lydėjo du geležies riteriai, ant kurių antkrūtinių puikavosi naujas herbas. Vietoje spygliuotos vielos karūnos išvydau geležinį kumštį, nukreiptą į dangų. Pirmojo riterio anksčiau nebuvau mačiusi, bet antrąjį pažinau akimirksniu. Jis buvo kaip iš akies trauktas Ašo antrininkas, tik ant skruosto baltavo ilgas randas, o žvilgsnis buvo baugiai beprasmiškas.

– Cha, ar man pradėjo dvejintis?! – šūktelėjo tankiai mirksėdamas Pakas. – Gal tai tavo dvynys brolis, Ašai? Ar judu išskyrė vaikystėje?

– Tai Tercijus, – sušnibždėjau atsargiai artindamasi. – Jis buvo kartu su Geležiniu arkliu, kai mudu su Ašu pirmą kartą atsidūrėme Geležies karalystėje. Jis nužudė Seidžą ir pagrobė Metų laikų skeptrą.

Po šių mano žodžių Ašas sugniaužė kumščius ir ore padvelkė žvarba.

– Turime labai jo saugotis, – perspėjau. – Nors jis ir panašus į Ašą, išties yra geležies fėjūnas iki kaulų smegenų.

Pakas matavo žvilgsniu Tercijų ir Ašą.

– Vis tiek nesuprantu, kodėl jie tokie panašūs. Tiesiog klonai.

– Todėl, – melodingai suskambo tarp šermukšnių Rovano balsas, – kad jis ir yra mano brolelio klonas. Ankstesnis karalius Machina kūrė savo asmens sargybinius pagal Vasaros ir Žiemos rūmų kilmingųjų fėjūnų prototipus. Kad būtumėte matę manąjį antrininką! Šlykštus šunsnukis. Padariau jam paslaugą ir išvadavau nuo kančių. Deja, Seidžo klonas palydėjo galvą dar anksčiau, tad taip ir nespėjau su juo susipažinti.

Ašo brolis sustojo per porą žingsnių nuo mūsų, abu geležies riteriai stypsojo iš šonų.

– Sveika dar kartą, princese. Labai džiaugiuosi, kad pasirodei. Ir net savo kišeninius šunelius sugebėjai atsitempti. Padarei man įspūdį. Tikriausiai prireikė paleisti į darbą nemažai kerų, – pagyrė Rovanas, paskui blykstelėjo mėlynomis akimis Ašo pusėn. – Mielas pakabutis, brolau. Tačiau jis tavęs neišgelbės. Vienintelė galimybė išgyventi Geležies karalystėje – tapti jos dalimi. Šis niekutis tik atitolins laiką. O kai subyrės – tai vis tiek neišvengiama, – geležis tave praris.

– Bet iki to laiko aš dar suspėsiu pribaigti tave, – atkirto Ašas. – Galiu tai padaryti dabar pat, jeigu tik nori.

– Nagi nagi, – sudraudė Rovanas ir pagrūmojo pirštu. – Mes čia ne kautis susitikome. Turiu pasiūlymą, kuris galėtų padaryti galą karui. Juk tu nori, kad jis baigtųsi, Megana Čeis?

Toks pareiškimas man akimirksniu sukėlė įtarimą ir aš susikryžiavau rankas ant krūtinės.

– Tai dėl to mane pasikvietei? Derėtis apsišaukėlio karaliaus vardu?

– Visiškai teisingai, – sučiulbo Rovanas. – Bet pirmiausia turiu gauti tavo sutikimą, princese. Susitarkime nežudyti vienas kito neutralioje teritorijoje. Juk mudu nenorime, kad mano mielas brolužis pamestų galvą ir pultų kautis?

Aš primerkiau akis.

– Man kelia didesnį nerimą tai, kad tu esi išdavikas. O ką, jeigu už giraitės mūsų laukia spąstai? Kodėl turėčiau tavimi pasitikėti?

– Neskaudink manęs, princese, – išgiedojo Rovanas, teatrališkai susigriebęs už širdies. – Patikėk, mes tenorime pasikalbėti. Bet jeigu tau neįdomus mūsų pasiūlymas, eikime pabrukę uodegas kas sau, o mes toliau pulsime Niekadaniekada.

– Na gerai, – nusileidau, nes supratau, kad mes galime derėtis be galo ir nė kiek nepriartėti prie esmės. Kadangi jau įpratau prie sandorių su fėjūnais, labai apgalvotai rinkausi žodžius: – Mus tenkina paliaubos, jeigu jūs nepažeisite jų. Taigi kol mes būsime neutralioje zonoje, – aš apvedžiau ranka giraitę, – nė viena šalis nepuls. Susitarėme?

– Žinoma. Kaip matai, viskas labai paprasta, – patikino Rovanas ir patenkintas išsišiepė. – Tau būtų ne pro šalį išklausyti, ką aš pasakysiu, princese. Man regis, sandoris turėtų labai tave sudominti.

Jis pradėjo varstyti mane akimis, tarsi sąmoningai vilkindamas laiką. Tačiau aš nepasidaviau.

– Su taviškiais viskas aišku, princese. Visi puikiai suprantame, kad jums nepavyks nugalėti. Geležies karaliaus kariauna akivaizdžiai pranašesnė už Vasaros ir Žiemos rūmų pajėgas. Ką jau kalbėti apie nepaimamą tvirtovę. Praeis vos kelios dienos ir Geležies karalystė užkariaus fėjūnų šalį... Nebent įsikištų Megana Čeis.

– Gal eikime tiesiai prie reikalo, Rovanai.

Ašo brolis šyptelėjo ir jo veidas tapo baugiai panašus į išsiviepusią kaukolę.

– Geležies karalius pasiruošęs atšaukti Niekadaniekada puolimą, įsakyti visoms savo pajėgoms atsitraukti ir palikti tvirtovę ten, kur ji yra šiuo metu, jeigu priimsi jo pasiūlymą.

– Kokį?

– Tapti jo žmona. – Rovanas dar plačiau išsišiepė. – Suvienyti jėgas. Sujungti Vasarą ir Geležį. Naujasis Geležies karalystės valdovas pasiruošęs nekariauti su Niekadaniekada, kol tu būsi jo žmona. Taigi daugiau niekas nenukentės ir nežus, o svarbiausia – Niekadaniekada išliks tokia pat, kokią įsivaizduoji. Tačiau tu turi būti jo karalienė, kitaip jis negailestingai puls Vasaros ir Žiemos rūmų pajėgas, kol nušluos nuo žemės paviršiaus.

Pirštai taip drebėjo, kad man teko juos sunerti.

– Vadinasi, jis siūlo tekėti? – pasitikslinau mėgindama įveikti šleikštulį. – O kuriems galams? Kodėl Geležies karaliai taip netveria noru mane vesti?

– Mano galva, pasiūlymas neblogas, – pareiškė Rovanas ir pamerkė man. – Tampi karaliene ir dar išgelbėji fėjūnų šalį... Žinoma, santuoka tebus fiktyvi. Geležies karalių domina ne tavo... hmm... kūnas, o galios. Taigi neabejoju, kad jis netgi leis tau pasilikti šiuos šunyčius, jeigu panorėsi.

Man tapo šleikštu, bet... jeigu galima sustabdyti karą ir beprasmiškas žudynes... Ar verta tekėti už Geležies karaliaus, kad išliktų Niekadaniekada? Juk išgelbėčiau šitiek gyvybių: Ašo su Paku, visų kitų... Aš slapčiomis dirstelėjau į savo riterį, kuris atrodė nelaimingas ir kenčiantis.

– Nesutik, Megana, – prakalbo jis, tarsi būtų perskaitęs mano mintis. – Tu neprivalai...

– Aišku, neprivalo, – įsiterpė Rovanas. – Ji gali atsisakyti, tada Geležies karalius įsiverš į Niekadaniekada ir ją sunaikins. Ką gi, jeigu fėjūnų šalis jai nesvarbi... Jeigu nė trupučio nerūpi, kad bus atimtos gyvybės... Tokiu atveju eikite savais keliais ir užmirškite, kas čia buvo kalbėta.

Aš užsimerkiau ir pradėjau mintyti: „Jeigu sutikčiau, ar man pavyktų prisiartinti prie apsišaukėlio karaliaus taip arti, kad galėčiau jį nukauti? O gal tai būtų sandorio sąlygų pažeidimas? Privalau pamėginti. Juk tai bene vienintelė mūsų galimybė prisigauti prie jo. Nors...“ Pravėrusi akis pažvelgiau į Ašą – jo veide pamačiau pasiryžimą ginti mane ir baimę, kad sutiksiu su sandoriu. „Ašai, atleisk man. Aš nenoriu tavęs išduoti“, – paprašiau mintyse.

Matyt, išraiška mane išdavė, nes Ašas staiga išbalo, žengė prie manęs ir stipriai suspaudė pečius.

– Megana... – sušnabždėjo jis, sunkiai slėpdamas neviltį. – Nedaryk to. Prašau.

Rovanas skambiai prajuko, džiaugdamasis mūsų kančiomis.

– Taip, taip, maldauk, broleli. Maldauk, kad ji negelbėtų fėjūnų šalies, tegul pamato, koks iš tikrųjų esi. Beširdis siaubūnas, kuriam terūpi jo paties egoistiški įgeidžiai ir kuris abejingas visiems ir viskam. Būtinai išklok jai, jog myli ją taip karštai, kad esi pasiruošęs paaukoti savąją karalystę.

– Ei tu, maita, gal užsičiaupsi, ką? – įsikišo Pakas ir grėsmingai primerkė akis. – Kitaip aš dar labiau tavo marmūzę išgražinsiu. Neklausyk jo, princese, – pridūrė mano bičiulis. – Tariantis dėl tokių vedybų visada turima slaptų motyvų ir paliekama kabliukų.

Pako žodžiai privertė mane suklusti, atsargiai išsilaisvinau iš Ašo rankų ir pasisukau į Rovaną.

– Nagi, pakartok dar sykį jo pasiūlymą. Nuo pradžios iki pabaigos. Tik tai, ką jis siūlo, žodis žodin.

Rovanas užvertė akis į dangų.

– Ar aš panašus į papūgą?.. Tiek to, princese, nors man jau senka kantrybė, kaip, beje, ir karaliui. Taigi paskutinį sykį kartoju. Klausykis įdėmiai. Geležies karalius nori, kad taptum jo karaliene. Jis siekia sujungti Vasarą ir Geležį, už tai pasižada nekariauti su Niekadaniekada, kol tu būsi jo žmona...

– Kol aš būsiu jo žmona, – pakartojau. – Bent jau kol mirtis mus išskirs?

– Kiek žinau, būtent tokie ir yra vedybų įžadai.

– O kas jam sutrukdys pribaigti mane, kai tik ištarsiu „taip“?

Rovanas akivaizdžiai sunerimo, bukagalviai geležies riteriai susižvalgė.

– Manai, kad Geležies karalius gali taip pasielgti?

– Žinoma, gali! – sušuko Pakas. – Jeigu Megana sujungs savo galias su jo turimomis, jis gaus, ko norėjęs, ir ji nebebus jam reikalinga. Pirmąją vestuvių naktį galės atsisveikinti su savo galva.

– Geležies karalius pasižada nekariauti su Niekadaniekada, kol ji bus jo žmona, – mąsliai pakartojo Ašas ir prisimerkęs pridūrė: – Vadinasi, kai tik ji mirs, puolimas bus atnaujintas.

– O apsišaukėlis karalius bus dar stipresnis nei anksčiau, – užbaigiau.

Rovanas nervingai sukikeno.

– Įdomi prielaida, – iškošė jis. – Bet tai nekeičia aplinkybės, kad Geležies karalius pasiruošęs sunaikinti Niekadaniekada, ir tai jūsų vienintelė galimybė jį sustabdyti. Tai koks tavo atsakymas, princese?

Aš pažvelgiau į Ašą, beveik nepastebimai jam nusišypsojau ir vėl pasisukau į Rovaną.

– Mano atsakymas „ne“. Aš atsisakau. Perduok apsišaukėliui, kad aš jį pasieksiu ir be piršlybų. Ir labai greitai, kai tik ateis laikas jį nukauti.

Rovanas šlykščiai išsiviepė.

– Kokia tu nuspėjama, – nutęsė jis ir žingtelėjo atgal. – Numačiau tokį atsakymą, princese. Todėl iš anksto nusiunčiau savo žmones sunaikinti sukilėlių stovyklos. Skubėk tenai, nes jie jau bus pasiekę tikslą.

– Ką?! – sušukau trokšdama suknežinti šlykščią marmūzę. – Ak tu, šunsnuki! Juk jie niekam netrukdė. Kodėl negalėjai palikti jų ramybėje?

– Gliukas išdavė Geležies karalių, o jo šutvė tėra amarai, kuriuos būtina nušluoti nuo žemės paviršiaus, – pasipūtėliškai atrėžė Rovanas. – Žinok, vis tiek būčiau juos sunaikinęs vien tam, kad pažiūrėčiau, kaip tu jausiesi suprasdama, jog dėl tavo kaltės aplink vis daugėja mirčių. Beje, kuo ilgiau čia tuščiai malsi liežuviu, tuo mažiau laiko liks įspėti sėbrus. Tavimi dėtas, jau lėkčiau tenai kaip akis išdegęs.

Nesitverdama įniršiu susmeigiau nagus į delnus. Dabar nevalia pulti, nes mes paskelbėme paliaubas... Be to, reikia skubėti į pagalbą Gliukui. Jeigu dar ne per vėlu...

Rovanas išsišiepė suprasdamas, kokioje keblioje padėtyje atsidūrėme, ir linksmai sumosavo ranka.

Niūriai dėbtelėjau į jį ir pasitraukiau prie Ašo su Paku.

– Kai ateisiu nuimti galvos Geležies karaliui, – pareiškiau išdavikui, – kartu lėks ir tavoji. Pažadu.

Rovanas apsilaižė lūpas pajuodusiu liežuviu.

– Nekantriai lauksiu, princese, – nusišaipė jis.

O mes tekini pasileidome iš giraitės.

20

Geležis prieš geležį

Net vėjas nepajėgė nustelbti mūšio garsų.

Ragindama savo skraiduolį, kad skristų kuo greičiau, aš smigau žemyn ir pamačiau, jog bokšto griuvėsiuose pilna priešų. Geležies riteriai kovėsi su iki dantų apsiginklavusiais neūžaugomis, padarai, panašūs į plėšrius vabalus maldininkus, šienaute šienavo paklaikusius programišius, o metaliniai iš laikrodžių mechanizmų sukonstruoti skalikai puolė visus iš eilės. Iš kitos pusės prie bokšto šliaužė didžiulis tanką primenantis vabalas, naikindamas viską savo kelyje. Ant nugaros įsitaisę šauliai muškietomis pyškino į besikaunančiuosius.

– Pirmiausia reikia nukenksminti vabalą tanką! – sušuko arčiau priskridęs Ašas. – Jeigu aš imsiuosi šaulių, tu galėsi išversti jį iš koto?

Aš linktelėjau mėgindama nugalėti baimę.

– Tikiuosi, kad taip.

– Jūs lėkite tenai! – riktelėjo Pakas, o pats pasuko savo skraiduolį į kitą pusę. – Aš būsiu prie įėjimo ir pasistengsiu, kad daugiau niekas nepakliūtų į vidų. Susitiksime po pergalės, princese! – sušuko jis ir dingo iš akių.

Aš giliai įkvėpiau ir pažvelgiau į savo riterį.

– Ašai, tu pasiruošęs? – paklausiau ir jis linktelėjo. – Tada pradedame.

Patraukiau skraiduolį už priekinių letenų ir nukreipiau tiesiai į didžiulį juodą vabalą.

Toli apačioje buvo girdėti metalo žvangesys, nemaloniai rėžiantis ausį. Aplinkui poškėjo šūviai, aidėjo sužeistųjų ir mirštančiųjų klyksmai.

Staiga kažkas žaibišku greičiu praskriejo man prieš nosį ir rėžėsi į mano skraiduolio koją, kad net kibirkštys pažiro, o jis staigiai metėsi į kairę. Aš grįžtelėjau ir pamačiau į paukščius panašius padarus aštriais snapais ir sparnais, kurių galai blizgėjo nelyginant peilių ašmenys. Jie suko ratus ruošdamiesi vėl žaibiškai pulti.

– Mums reikia išsiskirti! – sušukau Ašui, kuris jau taip pat pastebėjo užpuolikus. – Kitaip tapsime lengvu grobiu. Pasistengsiu atmušti jų ataką.

Nelaukdama atsakymo trūktelėjau skraiduolio galūnę. Du metaliniai paukščiai atsiskyrė nuo būrio ir čaižiai kranksėdami pasuko į mano pusę. Jie tarsi kometos prasklendė visai čia pat, vienas užkabino aštriu sparnu mano vargšą skraiduolį ir šis metėsi į šoną, o aš vos nepraradau pusiausvyros. Kai tik įsitaisiau patogiau, nelemti padarai jau vėl sukosi naujai atakai. Aš sukandau dantis.

– Gerai, paukšteliai. Norite pažaisti? Pamėginkite!

Nukreipiau skraiduolį žemyn, tiesiai ten, kur virė mūšis. Metaliniai paukščiai kovingai krankdami puolė iš paskos. Skriedama pro Ašą akies krašteliu pamačiau, kaip vieną iš paukščių nubloškė į šalį melsvai sužibusi ledinė strėlė. Koks siaubas! Jis pasinaudojo kerais, taip susilpnindamas amuleto galias. Bet prie manęs bauginamu greičiu artėjo žemė, tad laiko apmąstymams nebeliko.

Aš pakilau kiek aukštėliau, vos neatsimušusi į geležies riterį, o štai mane vijęsis metalinis paukštis klaikiai karkdamas tėškėsi tiesiai į jį. Nuaidėjo baisus žvangesys ir riteris parvirto. Darydama kilpas ir nardydama į šalis aš sklendžiau virš žemės bokšto link, o priešo kariai ir sukilėliai šmėžavo pro mane tarsi kelio stulpai.

– Galbūt tai ir ne pati geriausia mintis, – sumurmėjau, bet jau buvo per vėlu ką nors keisti, nes atsidūriau bokšto griuvėsiuose.

Tiesiai prieš mane išniro sienos ir sijos, tad teko karštligiškai traukyti vargšo skraiduolio priekines kojas pasiutiškai manevruojant ir keletą kartų tik per stebuklą išvengiau susidūrimo paskutinę akimirką. Gręžiotis pažiūrėti, ką veikia mano persekiotojas, nesiryžau, nors jis, regis, sėkmingai neatsiliko nuo mūsų, nes negirdėjau geležies žvangesio susidūrus su kliūtimis.

Pranėriau po sija ir griuvėsiams prasiskyrus atsidūriau priešais galingą ąžuolą, dunksantį pačiame bokšto centre. Nuskriejau artyn, o nelemtas paukštis kliegdamas nė trupučio neatsiliko.

Mano skraiduolis visas sudrebėjo, aš sukandau dantis.

– Nagi, būk gerutis, padėk man dar kartelį, – pašnibždomis paprašiau.

Ąžuolo kamienas pašėlusiai artėjo, užimdamas visą akiplotį. Patį paskutinį mirksnį aš suvaldžiau skraiduolį ir mes staigiai metėmės į viršų, sugebėję neatsitrenkti į medį. Metaliniam paukščiui pasisekė mažiau: jis taip atmušė snapą į kamieną, kad net lapai į šalis pažiro. Tačiau nebuvo laiko džiūgauti, nes mes vis dar kilome labai arti palei ąžuolą, galėjau net paliesti jį ranka. Sukaupę paskutines jėgas mes perskrodėme medžio vainiką ir atsidūrėme ore, aplink sukosi sidabrinių lapų debesis.

Skraiduolis nepaliaujamai tirtėjo ir aš patapšnojau jam per krūtinę.

– Šaunuolis, – šiaip ne taip išlemenau ir pati nepajėgdama sulaikyti virpulio. – Bet tai dar ne pabaiga.

Vargšas alsiai suzyzė ir vėl puolė į ataką. O tiesiai į mus jau lėkė Ašas. Jo veidas ir netgi tai, kaip valdė savo skraiduolį, išdavė nepasitenkinimą.

– Kodėl tu visą laiką veliesi į nemalonumus, man nieko nepasakiusi?! – griežtai išrėžė jis, susilyginęs su manimi. – Kaip galiu tave apginti, jeigu amžinai pradingsti nežinia kur?

Nuo adrenalino pertekliaus negalvodama leptelėjau:

– Aš gi šūktelėjau tave. O spręsti, ką daryti, teko nedelsiant. Kita vertus, man nereikia tavo leidimo, Ašai! Užteks mane saugoti kaip akies vyzdį!

Jo veide šmėstelėjo nuostaba, nuoskauda ir nenoras patikėti tuo, ką išgirdo. Paskui bruožai išsilygino ir suakmenėjo, tapo neįskaitoma Žiemos princo kauke.

– Kaip įsakysite, ledi, – oficialiai atsiliepė jis. – Kur dabar?

Aš krūptelėjau atpažinusi šaltą nepasiekiamą ledo fėjūną... Bet nebuvo laiko kalboms, nes apačioje tebeaidėjo klyksmai ir šūvių papliūpos.

– Tenai! – paliepiau mostelėjusi ranka ir nukreipiau skraiduolį į apačią. Ašas nuskriejo paskui mus.

Mūšis tebevirė visu smarkumu, bet ir vienų, ir kitų kovotojų gretos atrodė gerokai praretėjusios. Baisus geležinis vabalas kaip ir anksčiau veržėsi į priekį, sklaidydamas į šalis ištisus sukilėlių būrius. Mat kalavijai paprasčiausiai atšokdavo nuo metalinio šarvo.

– Reikia kuo greičiau išvesti iš rikiuotės vabalą! – surikau iš visos gerklės, tikėdamasi, kad Ašas išgirs. – Jeigu man pavyktų nusileisti ant jo, galėčiau sustabdyti!

Man besukant ratus virš baisūno, šauliai, įsitaisę ant metalinės nugaros, pastebėjo mus ir nukreipė į mane ginklus. Pajutau vėjo gūsius, keliamus aplinkui zvimbiančių kulkų. Skraiduolis puolė blaškytis ir man sunkiai sekėsi išlaikyti pusiausvyrą.

Staiga pro mus pralėkė Ašo skraiduolis ir manasis riteris nušoko tiesiai į šaulių tarpą. Švytruodamas kalaviju jis pradėjo sėti aplinkui žydrą mirtį, priešai vienas po kito krito ant kietos plynos žemės.

Likęs vienas ant milžiniško vabalo nugaros Ašas įsikišo kalaviją į makštį ir įdėmiai, grėsliai pažvelgė į mane, tarsi mesdamas nebylų iššūkį. Stengdamasi nežiūrėti į sielą stingdančias akis, aš priskridau arčiau ir nušokau ant vabalo šarvo, o mano skraiduolis gavo progą bent truputį atsipūsti.

Ko imtis toliau? Pradėjau apžiūrinėti nugarą, ieškodama vairo ar dar kokio įtaiso, kuris leistų valdyti nelemtą padarą.

– Ūsai, – ramiai ištarė Ašas, pažadindamas mane iš įtemptų minčių.

Aš suklapsėjau akimis.

– Ką?

Ašas nuvėrė mane šaltu žvilgsniu ir mostelėjo į kietus juodus vabalo ūsus. Kiekvienas buvo sulig mano ranka storumo. Pastebėjau prie jų pririštas virves, kurių laisvieji galai gulėjo ant šaulių platformos.

– Štai čia balnas, – mostelėjęs iškošė Ašas vis tokiu pat lediniu balsu. – Tavimi dėtas, kuo greičiau pasinaudočiau vadžiomis, kol šis padaras neįsirėžė į bokštą.

Įsitaisiusi ant platformos pasičiupau vadžias ir skubiai apžvelgiau mūšio lauką vabalui virš galvos. Puolančiųjų ir sukilėlių pajėgų likučiai traukėsi mums iš kelio. Pastebėjau Gliuką, besikaunantį su didžiuliu robotu, surinktu iš laikrodžių mechanizmų. Sukilėlių vadas mikliai išsisuko nuo milžino smūgio ir pakišo jam koją. Gremėzdiškas baisūnas griuvo kaip pėdas, aplinkui sublykčiojo žaibai. Dar vienas geležies riteris bandė pulti Gliuką iš nugaros, bet Pakas, peršokęs per roboto liekanas, nubloškė jį šalin taikliu spyriu į galvą. Nors sukilėliai pašėlusiai priešinosi, vis dėlto apsišaukėlio karaliaus pajėgos palengva stūmė juos prie bokšto papėdės ir supo vis glaudesniu lanku. Taigi mūsiškiams verkiant reikėjo kavalerijos pagalbos. Ir nedelsiant!

– Paklausyk, vabale, – iškošiau aš ir sugriebiau vadžias. Ūsai suvirpėjo ir baisūnas sužvairakiavo į mane didžiule juoda akimi. – Tikiuosi, tau patiks mano draugija... O dabar į kovą!

Metalinis vabalas puolė į priekį, vos neišmesdamas manęs iš balno, ir taip baisiai subliuvo, kad net žemė sudrebėjo. Geležies riteriai ir kariai ėmė sunerimę dairytis, bet milžiniškas vabalas įsiveržė į jų gretas, traiškydamas ir svaidydamas į šalis saviškius. Kai suskatome žarstyti puolančiuosius tarsi nukritusius lapus, atgavę ryžtą sukilėliai skardžiai šaukdami narčiai metėsi pasitikti priešo.

Vos per keletą minučių pusė apsišaukėlio karaliaus pajėgų buvo sumušta sukilėlių ar sutrypta vabalo, o kiti, netekę kovinės dvasios, pradėjo trauktis. Apgailėtini pulkų likučiai skubiai tolo per bevaisę dykrą, kol pradingo mums iš akių.

Tvirtai įtempusi vadžias sustabdžiau įsismarkavusį vabalą. Gyvi išlikę Gliuko kariai pasveikino mane griausmingais šūksniais. Įdomu, kaipgi aš nusikabarosiu nuo baisūno nugaros? Vos spėjau apie tai pagalvoti, vabalas, pajutęs, kad mūšis baigtas, suglaudė galūnes ir su pragarišku trenksmu plojosi ant žemės, ją sudrebindamas. Aš nučiuožiau nuo lygaus šarvo, negrabiai klestelėjau į purvą ir vikriai pašokusi pradėjau dairytis Gliuko.

Paskui mane ant žemės nušoko Ašas. Jo veidas vis dar buvo šaltas ir svetimas, veikiau primenantis nepažįstamojo kaukę. Pajutau kaltę, bet dabar mudviem vis tiek nepavyktų ramiai pasikalbėti. Man dar labiau nei kada nors buvo aišku, kad negalime gaišti laiko. Juk apsišaukėlis karalius jau pasiekė pirmąsias fronto linijas. Turime veikti nedelsdami nė akimirkos.

Aš puoliau skverbtis per besibūriuojančius sukilėlius, stumdydama į šalis besidžiaugiančius ir sveikinančius mane su puikiai pavykusia kontrataka karius.

– Kur Gliukas?! – šaukiau vis tą patį klausimą, tačiau mano balsą nustelbė baisus triukšmas. – Turiu su juo pasikalbėti. Kur jis pradingo?!

Pagaliau išvydau sukilėlių vadą: jis stovėjo palinkęs ties ant žemės tysančiu kūnu. Veidas atrodė niūrus, rankos sukryžiuotos ant krūtinės. Neūžauga programišius, parklupęs prie gulinčiojo, čiuopė kūną ilgais pirštais. Kai prasibrovusi artėliau pamačiau, kas jis, širdis apmirė krūtinėje.

– Pakai! – suklykiau verždamasi per minią.

Mirtinai išblyškęs mano bičiulio veidas buvo kruvinas. Plaukai taip pat sulipę nuo kraujo. Rankoje jis vis dar spaudė sulinkusį kalaviją... Nubloškiau į šalį geležies fėjūną, nekreipdama dėmesio į keiksmus, ir parklupusi prie Pako suėmiau už rankos. Jis gulėjo nejudėdamas, tik krūtinė iš lėto kilnojosi. Pajutau, kaip akys priplūdo ašarų.

– Jis drąsiai kovėsi, – sumurmėjo Gliukas. – Apgynė mane nuo būrio geležies riterių. Tokia beatodairiška narsa pasižymi net retas mūsiškis.

Mano ašaros akimirksniu išdžiūvo nuo užplūdusio baisaus įniršio. Vos susilaikiau nečiupusi vieno iš Pako durklų ir nepuolusi Gliuko.

– Tu... – sušvokščiau veltui mėgindama nugalėti įniršį. – Tu neturi nė menkiausio supratimo, kas yra narsa. Tvirtini, jog pajėgsi duoti atkirtį Geležies karaliui, o pats tesugebi slapstytis, kad liktum jo nepastebėtas. Jūs visi esate bailiai. Jūsų per silpnos kinkos, kad prilygtumėte Pakui, kuris buvo sužeistas kaudamasis jūsų kare.

Sukilėlių minia pradėjo piktai murmėti. Pajutau prieinant Ašą, jis tylomis perspėjo kiekvieną, kuris tik bandė prisiartinti. Gliukas kurį laiką tylėjo, tik plaukų kuodas grėsliai žaižaravo.

– O ką tu darytum mūsų vietoje, princese? – galiausiai metė. – Kaip galiu siųsti savo pajėgas kautis su apsišaukėlių karaliumi žinodamas, kad jų laukia neišvengiama pražūtis? Juk tu matei jo armiją ir supranti, kad mes neturime jokių šansų laimėti.

– Bet jūs neturite ir pasirinkimo, – atkirtau nenuleisdama akių nuo Pako, vildamasi įžiūrėti gyvybės blyksnį, sulaukti bent menko ženklo, jog jam viskas bus gerai. – Dabar jūs negalite likti čia, nes apsišaukėlis žino, kur esate, ir vėl puls, kol sunaikins jus visus iki vieno.

– Mes galime pasitraukti iš čia, – sutiko Gliukas. – Susirasti saugią vietą ir...

– Ar ilgam? Kiek laiko tikitės taip slapstytis? – kandžiai pasiteiravau ir pakėlusi balsą kreipiausi į mus apsupusius geležies fėjūnus: – Ar jūs dar ilgai drebėsite tarsi avių banda, kol jis naikins viską aplinkui?! Kokio išvis saugumo galima tikėtis, kol apsišaukėlis gyvas? Jeigu nepulsite jo dabar, jis darysis vis stipresnis!

– Dar kartą tavęs klausiu, princese, ko tu iš mūsų nori?! – nekantriai atšovė Gliukas, net plaukų skiauterė pasišiaušė. – Mūsų pajėgos per menkos! Mes nieko negalime padaryti!

– Galite, – suėmusi save į rankas ramiai ir ryžtingai paprieštaravau, nenuleisdama nuo pašnekovo akių. – Galite susivienyti su Vasaros ir Žiemos rūmų pajėgomis.

Gliukas kimiai nusijuokė, minia suošė.

– Su senųjų fėjūnų paderme? Gal tau galvoje negerai? Jie nori mus sunaikinti nė kiek ne mažiau nei apsišaukėlis karalius. Tau atrodo, kad Oberonas su Mebe džiaugsmingai paspaus mums rankas ir viskas bus gerai? Jie nė artyn mūsų neprisileis, kaipmat puls naikinti.

– Prisileis, jeigu aš stosiu jūsų priešakyje, – pažadėjau kiaurai verdama sukilėlių vadą žvilgsniu. – Prisileis, nes nėra kito būdo įveikti netikrą valdovą. Nagi, Gliukai! Mes visi norime to paties ir dabar teturime vienintelę galimybę. Negalima nuolat slapstytis.

Gliukas tylėjo nudūręs akis. Aš praradusi kantrybę skėstelėjau rankomis.

– Na gerai! Lik čia ir drebėk kaip paskutinis bailys. O aš išeinu. Gali pamėginti sulaikyti mane jėga, bet patikėk, nieko gero nepeši. Kai tik Pakas atsigaus, mes iškeliausime. Nesvarbu, nori tu to ar ne. Taigi padėk man arba pasitrauk iš kelio.

– Velniai nematė! – isteriškai sustugo Gliukas, o aš net krūptelėjau iš netikėtumo. Pasikasęs pakaušį jis piktai dėbtelėjo į mane ir jau ramiau tęsė: – Velniai nematė, princese. Tavo viršus. Esi teisi. Mano priešo priešai yra mano draugai, ar ne? – Jis atsiduso ir palingavo galva. – Mes išties negalėsime slapstytis amžinai. Anksčiau ar vėliau vėl būsime užpulti. Jeigu jau lemta mirti, geriau palydėsiu galvą mūšio lauke, o ne nudvėsiu kaip į kampą užspeista žiurkė. Tik norėčiau tikėti, kad tavo sėbrai – senieji fėjūnai – nesugalvos mūsų nudaigoti, kai mūšis bus baigtas. Nesunkiai įsivaizduoju, kaip puikiai viskas išdegs, jeigu Oberonas praleis kokią nors smulkmeną mūsų sandoryje.

– Nepraleis, – lengviau atsidususi pažadėjau. – Aš ten taip pat būsiu ir pasirūpinsiu, kad to nenutiktų.

– Tu jiems užkursi pirtį, princese, – pasigirdo pažįstamas balsas nuo žemės.

Aš net pašokau. Ar gali būti?.. Bet Pakas jau pramerkė akis ir silpnai šyptelėjo.

– Na, nieko sau, – nutęsė jis, kai aš vėl parklupau ties juo. – Kokia uždeganti kalba. Aš vos neapsiverkiau...

– Kvailys! – burbtelėjau, vienu metu norėdama ir prikulti jį, ir uždusinti glėbyje. – Kas tau nutiko? Mes jau baiminomės, kad miršti.

– Aš? Dar ko! – atkirto Pakas ir atsisėdo. Tada atsargiai apsičiupinėjo pakaušį ir susiraukė. – Gavau per makaulę ir kelioms minutėms išsijungiau. Tiek tos bėdos... Būčiau ir anksčiau atsigaivaliojęs, bet nenorėjau tau trukdyti.

Su kokiu malonumu būčiau užtvojusi jam! Vien ta jo paika šypsena ko verta. Visai tokia pat kaip senais laikais, kai mano geriausias draugas prižiūrėjo mane mokykloje ir visada būdavo greta, kad ir kas nutiktų. Padėjau jam pakilti nuo žemės, patapšnojau per petį ir suspaudžiau glėbyje.

– Negąsdink manęs, – šnipštelėjau. – Daugiau to neištversiu.

Paskui paleidau bičiulį ir pasisukau į sutrikusį Gliuką.

– Na, tai ką ten kalbėjai apie pagalbą?

– Žinoma, princese. Pagelbėsime tau, tu tik pasakyk, – išlemeno jis neužtikrintai, bet vos tik pasisuko į sukilėlius, balsas vėl suskambo tvirtai: – Mes paliekame stovyklą. Ruoškitės į kelią ir imkite tik tai, kas būtiniausia. Gydytojai, deramai pasirūpinkite sužeistaisiais. Visi, kas dar gali kautis, turi būti pasiruošę iki ryto. Kiti liks ir prisivys mus, kai tik pasitaisys. Rytoj mes prisijungsime prie Oberono ir senųjų fėjūnų. Jeigu kas nors tam nepritaria arba jaučiasi per silpnas kautis, tegul pasitraukia nedelsdamas. Na, judinkitės.

Sukilėliai pasklido į visas šalis. Gliukas minutę kitą stebėjo kilusią erzelynę, o paskui pasisuko į mane.

– Tikiuosi, žinai, ką darai, princese. Išžygiuosime prieš auštant.

Sukilėlių vadą kažkas pašaukė ir jis pradingo praretėjusiose savo karių gretose. Aš likau viena su Paku ir Ašu.

Staiga pastebėjau, kad Ašas stovi nuošaliau ir akmeniniu veidu stebi mudu su Paku. Per visą šį šurmulį buvau jį pamiršusi... Dabar, matant šaltas nebylias sidabrines akis, mane vėl užplūdo emocijos. Tačiau dar nespėjus ištarti nė žodžio, Ašas iškilmingai nusilenkė ir prakalbo lediniu tonu.

– Mano valdove, – pareiškė jis, nenuleisdamas nuo manęs akių, – turiu pasirūpinti savo žaizdomis, kol dar neišaušo. Ar leisi man eiti?

Nei pašaipos, nei grasinimo, tik šaltas mandagumas. Aš tiesiog suakmenėjau, žodžiai sustingo lūpose. O juk taip norėjau su juo pasišnekėti. Bet neišdrįsau, veriama skvarbaus ledinio žvilgsnio. Todėl tik be žodžių linktelėjau ir mano riteris ryžtingai nužingsniavo link bokšto.

Pakas susigūžė tarsi klounas ir pradėjo trinti rankas, lyg būtų sužvarbęs nuo šalčio.

– Oho, kokia žiema padvelkė. O gal man tik pasirodė? Rojuje kilo bėdų, princese? – nekaltai pasidomėjo pokštininkas. Aš skaisčiai išraudau, o Pakas papurtęs galvą pridūrė: – Manęs nepainiokite. Aš nuo neatmenamų laikų daviau sau žodį nesikišti į svetimus meilės reikalus. Juk amžinai viską sujaukiu: tai kas nors per mane įsimyli ne tą, ką reikia, tai kitam asilo galva ant pečių atsiranda... – Jis atsiduso ir stumtelėjęs mane bokšto link suburbėjo: – Leisk spėti... Ką tik vykusiame mūšyje tu leidai sau iškrėsti vieną kitą eibę ir dabar ledo berniukas pučiasi.

Aš linktelėjau ir nurijau ašaras.

– Jis supyko, nes nuskridau jo nepalaukusi. Paskui ir mane pagavo įtūžis, kad jis neleidžia pačiai spręsti, ką daryti. Na, išties negaliu taikstytis su tuo, jog jis visą laiką prižiūri mane kaip vaiką, – išpyškinau, o pastebėjusi išraiškingai pakeltą Pako antakį, atsidususi pridūriau: – Gerai jau. Sutinku, pasielgiau kvailai ir lengvabūdiškai. Galėjau žūti, nors visi ir tiki, kad galiu įveikti apsišaukėlį karalių. Matyt, tai ir turėjo galvoje Ašas.

– Ir ką?.. – įkišo trigrašį Pakas.

– Ir... matyt... aš pasakiau, kad jis man daugiau nereikalingas.

Bičiulis kreivai šyptelėjo.

– Neveltui sakoma: nuo meilės iki neapykantos vienas žingsnis. O gal nuo neapykantos iki meilės? Amžinai painioju, – pasiguodė Pakas ir aš nenoromis sukikenau, o jis apglėbęs per pečius nusivedė mane prie bokšto griuvėsių. – Pernelyg nesikrimsk, princese. Leisk ledo berniukui atvėsti per naktį, o rytoj pamėgink su juo pasikalbėti. Kertu lažybų, kad jis neilgai grieš dantį ant tavęs. Ašas ne iš tų, kurie dienų dienom laiko nuoskaudą.

Aš paniurusi pasitraukiau nuo Pako.

– Ką tu čia paistai? Juk ant tavęs jis pyksta šimtus metų.

– Na taip, – sutiko mano bičiulis ir pamerkė akį, o aš plekštelėjau jam per petį. – Bet jo požiūris į tave, princese, visai kitoks. Ašas tiesiog baiminasi, kad tapo tau nereikalingas. O ta ledinė kaukė... – Pakas paniekinamai prunkštelėjo, – viso labo savigyna, kad būtų ne taip skaudu gauti smūgį į nugarą. Taip jau yra toje Žiemos karalystėje, juk ir pati puikiai žinai.

Kur nežinosiu! Visko iki soties prisižiūrėjau Žiemos rūmuose, o karališkoji šeima pasirodė užvis blogiausiai. Juk Mebė kiršino sūnus tarpusavyje, versdama kovoti dėl savo palankumo. Ašas augo apsuptas išdavikų ir beširdžių, jo šeimoje jausmai buvo laikomi silpnumo apraiška, o meilė prilygo mirties bausmei.

– Aš pažįstu princą, – toliau kalbėjo Pakas. – Kai jis su tavimi... – Mano bičiulis staiga nutilo ir mąsliai pasikasė pakaušį. – Tokį jį esu matęs tik su Ariela.

– Tikrai?

Šaunusis Robinas linktelėjo.

– Man regis, jam gera su tavimi, Megana, – patikino Pakas ir aš pastebėjau jam nebūdingą liūdesio šešėlį veide. – Matau, kaip jis į tave žiūri. Nieko panašaus nepastebėjau nuo to laiko, kai Ašas neteko Arielos. Be to, žinau, kad tu myli jį. – Pakas trumpam nudūrė žvilgsnį ir atsiduso, paskui prisipažino: – Mums, fėjūnams, nelengvai sekasi įveikti pavydą. Tačiau kai kurie iš mūsų gyvena taip seniai, kad išmoko skirti tikrai vertus dalykus. Štai man dviejų geriausių draugų laimė svarbesnė už seną neapykantą.

Pakas žingtelėjo prie manęs ir nubraukė plaukų sruogą nuo veido. Aplink mano bičiulį tarsi smaragdinis krioklys sroveno kerai. Šią akimirką jame teliko stebuklinga prigimtis. Jis buvo tikras fėjūnas, kuriam svetimos žmonių baimės, smulkūs sąlygiškumai. Jis buvo senas ir amžinas lyg miškas.

– Aš myliu tave, princese, – netikėtai prisipažino Šaunusis Robinas ir smaragdų žalumo akys suspindo tamsoje. – Mylėsiu visada ir priimsiu viską, ką tu būsi pasiruošusi man duoti.

Aš nuleidau žvilgsnį, nes nepajėgiau žiūrėti Pakui į akis. Mane apniko baimės, pasijutau nejaukiai.

– Net jeigu aš tegalėsiu atsakyti draugyste? Ar tau to pakaks?

– Žinoma, kad ne, – prisipažino Šaunusis Robinas ir nuleido ranką. Balsas vėl suskambo nerūpestingai ir pašaipiai. – Kodėl mes, fėjūnai, nemokame meluoti?.. Princese, jeigu kada nors nuspręstum, jog ledo berniukas viso labo tėra užsispyręs ožys ir tu negali jo pakęsti, aš būsiu greta. Kol kas tenkinsiuosi geriausio draugo vaidmeniu. O būdamas juo turiu tau patarti, kad šią naktį nesikankintum nesudėdama bluosto dėl Ašo.

Mudu priėjome mano kambarį. Pakas, jau suėmęs rankeną, stabtelėjo ir atsisuko į mane.

– Nė nemėgink jo dabar ieškoti. Jeigu Ašas pareiškė norįs pabūti vienas, tai taip ir yra. Užsispyrėlių, išdrįsusių kėsintis į jo vienatvę, laukia varveklis į kaktą, – perspėjo Pakas ir pamerkęs akį plačiai atlapojo duris. – Patikėk manimi.

Iš kambario gilumos į mus sužiuro dvi apsimiegojusios auksinės akys. Ant mano lovos gulėjo Grimalkinas.

– O štai ir jūs, – sumurkė katinas ir nusižiovavo rodydamas rausvą liežuvį. – Jau bijojau, kad niekada neapsireikšite.

– Kur tu buvai prapuolęs, Grimalkinai?! – sušukau pasileidusi prie katino. – Mes jau ruošiamės išžygiuoti, o tavęs nė kvapo.

– Hmm... Matyt, blogai ieškojote, – pareiškė Grimalkinas abejingai markstydamasis. – Nejaugi tau išties pavyko prišnekinti Gliuką susijungti su Vasaros ir Žiemos karalysčių pajėgomis? Įdomu. Tikriausiai supranti, kad, net ir įskaitant sukilėlius, mūsų gretos retesnės nei apsišaukėlio karaliaus? Mano supratimu, kaip tik todėl Mebė su Oberonu ir išsiuntė tave čionai. Juk be galvos kūnas niekam nebetinka.

– Žinau, – atsakiau nekreipdama dėmesio į nepatenkintą katino žvilgsnį. – Bet norint pasiekti galvą reikia prasibrauti per ištisą kariauną. Tik taip galėčiau patekti į judančią tvirtovę. Bet dabar nematau jokios galimybės tai padaryti.

– Tavo manymu, leisti netikram karaliui įvesti savo pajėgas į Niekadaniekada yra geresnis sprendimas?

– O ką galiu padaryti, Grimalkinai? Tai vienintelė išeitis. Kito būdo nematau.

– Gal tu ir teisi. O gal visi jūs palydėsite galvas. Mane nepaliaujamai stebina jūsų negebėjimas planuoti, – pasikasęs paausį pareiškė katinas, tada pakilo ir mostelėjo uodega. – Beje, tavęs čia kai kas ieškojo.

Jis pasitraukė į šalį ir aš pamačiau ant lovos nejudantį gremlino kūnelį. Koks siaubas! Tačiau Grimalkinas atrodė be galo patenkintas savimi.

– Nedoras padare! Juk tu ne... Ar jis...

– Negyvas? Nusiramink, mirtingoji, nieko aš jam nepadariau, – sušnypštė katinas ir įsižeidęs pakarpė ūsais. – Nors kai atitoks, galvelė jam truputį suksis. Beje, turėtum geriau valdyti šį padarą, nes jis nesitveria kailyje krėsti visokias šunybes. Galėtum bent jau vedžiotis jį už pavadėlio ar...

– Regis, jis atitoko, – įsiterpė Pakas.

Aš priklaupiau prie lovos. Liesas Reizoro kūnelis suvirpėjo, ausys pradėjo trūkčioti. Gremlinas kilstelėjo galvą ir išvydęs mane sutrikęs ėmė mirkčioti.

Paskui nukreipė žvilgsnį į Grimalkiną ir sušnypštęs atšoko prie sienos. Bet suklupo ir vėl drėbėsi ant lovos tarsi juokingas ausų ir letenų kamuolėlis. Jis piktai nusispjovė ir pradėjo blaškytis po lovą. Aš pamėginau jį sučiupti, bet gremlinas žaibiškai išsisuko ir nušoko žemėn.

Pakas mikliai pagriebė padarą už didžiulių ausų ir laikė ištiestoje rankoje. Gremlinas mėgino išsilaisvinti. Jis šnypštė, keikėsi, svaidė žiežirbas, bet taikėsi ne į Paką, o į sidhių katiną, tūnantį man už nugaros.

– Piktas katinpalaikis! – cypė Reizoras, šiepdamas dantis ir mosikuodamas letenomis. Jis žūtbūtinai stengėsi pasiekti Grimalkiną, o šis tik nusižiovavo, nusisuko ir pradėjo gražintis uodegą. – Piktas, piktas ir klastingas katinpalaikis! Aš nukąsiu tau galvą. Kaip mane gyvą matai! Pakabinsiu už letenų ir padegsiu. Pleškėk, pleškėk!

– Hmm, princese, – suniurzgė Pakas ir susiraukė, nes besidraskantis ir kibirkštis žeriantis padaras jį apdegino. – Man tai nepatinka. Mesti tą nelemtą gremliną žemėn ar vėl atiduoti Grimui?

– Reizorai! – riktelėjau ir suplojau delnais įsisiautėjusiam gremlinui prieš nosį. – Tuojau pat liaukis!

Gremlinas apmirė ir įsižeidęs suklapsėjo akimis.

– Ar šeimininkė nubaus bjaurų katinpalaikį? – laibu balseliu pasiteiravo jis.

– Ne, aš neketinu bausti šio katino, – pasakiau, o Grimalkinas prunkštelėjo. – Ir tu jam nieko nedarysi. Noriu pasikalbėti su tavimi. Ar nepabėgsi, jeigu paleisime tave ant grindų?

Gremlinas puolė purtyti galvą, kiek leido tvirti Pako gniaužtai.

– Šeimininkė nori, kad Reizoras pasiliktų. Ir Reizoras pasiliks. Be komandos nė nepajudėsiu. Prisiekiu.

– Gerai, – pasakiau ir mostelėjusi paprašiau Pako: – Paleisk jį.

Šaunusis Robinas išpūtė akis.

– Tikrai, princese? Aš nė velnio nesupratau, ką jis čia cypė ir šnypštė.

– Užtat aš supratau, – atkirtau nepaisydama nepatiklaus Pako žvilgsnio ir nuoširdaus Grimalkino susidomėjimo. – Jis pažadėjo nė nepasijudinti iš vietos. Paleisk jį.

Mano bičiulis gūžtelėjo pečiais ir atgniaužė kumštį. Gremlinas vėl nukrito ant lovos ir sustingo. Net ausys, ir tos nejudėjo, tik žalios akelės neramiai vėrė mane.

Aš sumirksėjau.

– Na... laisvai, – pasakiau ir gremlinas kaipmat atsisėdo, vis dar nenuleisdamas akių nuo manęs. – Paklausyk, Reizorai, mano manymu, tau reikia išeiti. Netrukus stovyklos nebeliks, nes visi ruošiasi žygiui. Vienas čia neišbūsi, o pasirodydamas ten, kur mes trauksime, tik sukelsi sumaištį.

– Neišeisiu! – sucypė gremlinas ir pašoko nuo lovos. – Liksiu su šeimininke. Eisiu ten, kur ir ji. Reizoras jai padės!

– Nepadėsi, – paprieštaravau ir gremlinas suskliautė dideles ausis, tarsi prasikaltęs šunytis. – Mes trauksime į karą, ten pavojinga. Koks iš tavęs padėjėjas kautynėse su apsišaukėliu karaliumi? – Reizoras gailiai cyptelėjo, bet aš tvirtai pakartojau: – Grįžk namo, į Mag Tuiredą, Reizorai. Argi tu nenori namo? Pas kitus gremlinus?

Staiga Grimalkinas garsiai sušnarpštė. Aš atsisukau į katiną, o Reizoras sušnypštė.

– Nejaugi čia tik mano vieno smegeninė verda? – pasidomėjo katinas ir nepatenkintas nužvelgė mus. Paskui palingavo galva, stebėdamasis nenuovokumu. – Ar tu vis dar nieko nesupranti, mirtingoji? Nagi, prisimink, ką pasakei. Būk maloni, pakartok paskutinę ištartą frazę.

Aš suraukiau kaktą.

– „Argi tu nenori namo?“ – klusniai išbėriau.

Katinas užmerkė akis.

– Liepiau pakartoti pačią paskutinę frazę, mirtingoji, – nekantriai pareiškė jis.

– „Pas kitus gremlinus.“

Katinas laukiamai sužiuro į mane, bet aš tik skėstelėjau rankomis ir pasiteiravau:

– Kur tu lenki, Grimalkinai?

Keturkojis bičiulis narčiai vikstelėjo uodega.

– Tokiomis akimirkomis aš dar labiau džiaugiuosi, kad esu katinas, – atsiduso jis. – Kodėl, tavo manymu, plušėjau gaudydamas šį padarą, mirtingoji? Kad praskaidrinčiau nuobodulį? Bet man ir taip nė trupučio nenuobodu. Pakrutink smegeninę. Mag Tuirede apstu gremlinų. Tūkstančiai, gal net šimtai tūkstančių. O kas vienintelis gali su jais susikalbėti?

– Aš... – nutęsiau ir staiga man viskas paaiškėjo. – Taip, gremlinai! Jų ten tūkstančiai! Ir jie... jie manęs klauso!

– Šaunuolė, – tarė Grimalkinas ir užvertė akis į viršų. – Pagaliau susivokei.

– Aš galiu paprašyti gremlinų... – toliau garsiai kalbėjausi su savimi, nekreipdama dėmesio į Grimalkiną, kuris oriai išsitiesė ant lovos, nes jautėsi įnešęs svarų indėlį į bendrą reikalą, ir aprietė letenas uodega. – Aš galiu nukakti į Mag Tuiredą ir... – Nutilusi papurčiau galvą. – Ne, turiu kartu su visais traukti į Niekadaniekada, kitaip Oberonas su Mebe puls doroti Gliuko ir jo karių, pamanę, kad tai naujas apsišaukėlio karaliaus puolimas.

– Čia tai jau tavo tiesa, – mąsliai nutęsė Pakas ir susikryžiavo rankas ant krūtinės. – Mebė nė nesuabejos. Taip pat ir Oberonas pirma puls veikti, o paskui galvos – kaip visada, kai susiduria su geležies fėjūnais. – Jis pasisuko į gremliną, kuris tarsi šuniūkštis kraipė galvą klausydamasis mūsų pokalbio. – O jeigu pasiųstume šį cyplį? Tegul keliauja pas savuosius ir perduoda jiems tavo įsakymą.

– Galime pabandyti. Juk vis tiek nieko neprarasime, – sutikau ir pasisukau į gremliną, kuris kaipmat pašoko ir džiugiai suviksėjo ausimis. – Reizorai, o jeigu aš paprašysiu kitų gremlinų man padėti, ar jie paklus?

– Padėti! – sucypė gremlinas ir puolė entuziastingai šokinėti vietoje. – Reizoras padės! Padės šeimininkei. Padės, padės!

Nelabai supratau, ar tai reiškia, kad man padės visi gremlinai, ar tik jis vienas, bet vis tiek tęsiau:

– Noriu, kad perduotum mano įsakymą saviškiams Mag Tuirede. Surink visus, kas panorės stoti į kovą, ir susitikime ties Geležies karalystės siena, ten, kur prasideda Laukmiškis. Mes turime sulaikyti judančią apsišaukėlio karaliaus tvirtovę ir neleisti jai pakliūti į mūšio lauką. Ar supranti, ko man reikia?

– Reizoras supranta! – sucypė gremlinas ir tarsi neoninės šviesos pliūpsnis nuskuodė per sieną. – Aš padėsiu! Sutiksiu šeimininkę kvailų fėjūnų miške! Bėgu.

Nespėjau nė apsidairyti, kai Reizoras puolė į kertę, pralindo pro ventiliacijos angą ir išgaravo.

Pakas klausiamai sužiuro į mane.

– Kaip manai, ar jis suprato, ką jam sakei?

Grimalkinas kilstelėjo galvą ir piktai dėbtelėjo į mane, tarsi aš būčiau niekais pavertusi tai, dėl ko jis suko galvą daug valandų.

– Nežinau, – sušnibždėjau žvelgdama į kertę, kur ką tik pradingo gremlinas. – Belieka tikėtis, kad suprato.

TĄ VAKARĄ AŠ NIEKUR nemačiau Ašo, nors visur jo ieškojau, nepaisydama Pako patarimo.

Iš pradžių bokšto griuvėsiuose virte virė judėjimas, nes sukilėliai ruošėsi būsimam mūšiui, bet palengva viskas nurimo. Šarvai buvo išblizginti, kalavijai išgaląsti, o Gliukas, užsidaręs su keliais patarėjais, matyt, svarstė strategiją. Pakas, kuris buvo nepaprastai smalsus ir laikė slaptus susitikimus iššūkiu, pažadėjo netrukus viską išsiaiškinti, ir kažkur prašapo. Aš grįžau į savo kambarį, suirzusi dėl bergždžių Ašo paieškų, ir radau ant lovos išsidrėbusį Grimalkiną.

– Pasislink, Grimai, – pareikalavau mėgindama atsikovoti vietos.

Katinas sušnypštė ir išskėtė aštrius nagus, tad man teko skubiai atitraukti ranką. Auksinės akys išsiplėtė.

– Aš pavargau, mirtingoji, – pareiškė Grimalkinas ir suskliautė ausis, visomis išgalėmis rodydamas neįprastą grėslų nepasitenkinimą. – Turėk galvoje, kad pusę nakties vaikiausi tą nelemtą gremliną, tad geruoju tavęs prašau: leisk išsimiegoti, kol dar neišėjome ten, iš kur atėjome. O jeigu tu ieškai Žiemos rūmų princo, tai jis stypso balkone tarp vabzdžių. – Grimalkinas sušnarpštė ir užmerkė akis. – Geriau drožk priekabiauti prie jo.

Mano širdyje suspurdo viltis.

– Ašas? Jis... balkone?

Grimalkinas atsiduso.

– Kuriems galams mirtingieji amžinai viską kartoja arba perklausia? – suniurzgė jis, bet aš jau lėkiau iš kambario.

21

Ferumo praeitis

Sukilėliai lydėjo mane smalsiais ir nepatenkintais žvilgsniais, kol aš tekina skyniausi kelią per jų minią, aplenkdama programišius, pakuojančius savo kompiuterius, ir žarstydama atsiprašymus. Pasiekusi laiptus, vedančius į skraiduolių nutūpimo vietą, iš pradžių puoliau kopti šokinėdama per dvi pakopas, bet paskui sulėtinau tempą. Prisiminusi Pako įspėjimą dėl varveklių į kaktą, atsargiai sužiurau iš už kampo.

Ašas stovėjo prie aikštelės krašto, nugara į mane. Vėjas kedeno plaukus ir apsiaustą. Mėnulį dengė tamsiai raudoni debesys, ore sūkuriavo pilkos plėnys ir pasiekusios mano veidą subyrėdavo į miltelius. Ėmiau iš lėto artintis ir, nors aikštelę dengiantis plonas dulkių sluoksnis slopino žingsnius, supratau, kad Ašas pajuto mane – jis pakreipė galvą, bet neatsisuko.

– Neįtikėtina, – sušnabždėjo įsmeigęs akis į kraštovaizdį. Tolumoje susitvenkusius debesis perskrodė nuodingai žalias žaibas, aplinkui aitriai pakvipo kažkokia chemine medžiaga. – Kas galėtų pagalvoti, kad kadaise tai buvo Niekadaniekada dalis. Jeigu visas kraštas po kurio laiko atrodys taip... ateis pabaiga. Fėjūnų šalis išnyks amžiams. Visko, kas man brangu, vietų, gyvavusių nuo pradžių pradžios, nebeliks.

– Mes neleisime, kad taip nutiktų, – tvirtai pasakiau, prisiartinusi prie aikštelės krašto. – Sustabdysime apsimetėlį karalių. Aš užkirsiu kelią pražūčiai.

Ašas nieko neatsakė, tik toliau žvelgė į dykrą. Stojo spengianti nejauki tyla. Pajutau, jog mudu abu vienodai trokštame ją nutraukti, kad išsklaidytume neišsakytų atsiprašymų sukeltą įtampą, ir galiausiai aš pirmoji neištvėriau.

– Atleisk man, Ašai, – sušnabždėjau, – už tai, ko prikalbėjau. Aš ne tai turėjau galvoje.

Jis vos pastebimai linktelėjo.

– Ne. Tau nėra dėl ko atsiprašinėti, – paprieštaravo ir persibraukė ranka plaukus, vis dar neatsisukdamas į mane. – Pats išmokiau tave kautis ir apsiginti. Neturiu teisės pykti, kai tu parodai, kad puikiai perpratai kiekvieną mano pamoką.

– Turėjau labai gerą mokytoją.

– Tu jau nebe ta mergaičiukė, su kuria susipažinau, kai pirmą kartą atkeliavai į Niekadaniekada ieškoti broliuko, – tyliai prakalbo Ašas. – Tu išaugai... pasikeitei. Tapai stipresnė, visai tokia kaip ji... – Jis neištarė vardo, bet aš ir pati susiprotėjau, kad kalba apie Arielą. Savo mylimąją, kurios neteko kovoje su vivernu gerokai anksčiau prieš mums susitinkant. – Ji visada buvo stipri, – vos girdimai tęsė Ašas. – Netgi Žiemos rūmai nepajėgė palaužti jos valios, nepavertė pikta ir žiauria. Ji buvo geresnė už daugumą mūsų. O aš nesugebėjau jos išgelbėti. – Jis užsimerkė ir stipriai sugniaužė kumščius, vydamas šalin užplūdusius prisiminimus. – Ji žuvo, nes man nepavyko jos apsaugoti. Ir aš negaliu... – Ašo balsas suvirpėjo, pasigirdo slopinamas atodūsis, – žiūrėti, kaip tu eini jos pėdomis...

– Aš nesu ji, – paprieštaravau ir paėmiau jį už rankos. – Tu neprarasi manęs. Pažadu.

Ašas sudrebėjo ir iš padilbų dirstelėjo į mane.

– Megana, – pradėjo jis ir nuo mano akių neprasprūdo, jog yra lyg nesavas. – Aš nepapasakojau tau... kai ko. Turėjau tai padaryti anksčiau, bet... bijojau, kad kai sužinosi, pranašystė neišvengiamai išsipildys. – Jis nutilo, tarsi būtų laukęs, jog aš įsiterpsiu. – Seniai seniai man išpranašavo, kad būsiu prakeiktas meilėje, kad iš manęs bus atimama kiekviena mylimoji, kad praradimai neišvengiamai lydės mane, kol būsiu besielis.

Mano širdis apmirė, pakui pradėjo pašėlusiai daužytis.

– Kas išpranašavo?

– Labai sena aiškiaregė. – Ašas sutrikęs užsikirto ir aš akies krašteliu pastebėjau, kaip supulsavo aplink jį tamsiai mėlyna spalva atgailos jausmas. – Tai nutiko dar prieš man susipažįstant su Ariele, pirmykščiais laikais, kai žmonės prietaringai garbino daugybę dievų ir pačiais įvairiausiais ritualais mėgino apsiginti nuo mūsų. O mus tai, savaime suprantama, tik dar labiau kurstė krėsti vis naujas eibes. Tada buvau daug jaunesnis ir kartu su broliais žiauriai tyčiodavausi iš mirtingųjų, ypač kliūdavo jaunutėms kvailiukėms. – Jis patylėjo vogčiomis stebėdamas mano reakciją.

– Pasakok toliau, – tyliai paraginau.

Ašas atsiduso ir labai atsargiai ištraukęs ranką pasisuko, kad matytų mano veidą.

– Buvo viena mergina, – pradėjo jis, kruopščiai rinkdamas žodžius. – Mirtingųjų skaičiavimu, ką tik sulaukusi šešiolikos ir, jų žodžiais tariant, nekalta. Dažniausiai ji leisdavo laiką skindama gėles ir žaisdama prie upelio miško pakraštyje. Aš slapčiomis ją sekdavau, užsiglaudęs už medžių. Ji visada vaikštinėdavo viena. Buvo pernelyg vėjavaikiška ir naivi, kad suprastų, kiek pavojų slypi miško tankmėje.

Ašo balse išgirdau gėlą ir neapykantą savo fėjūniškai prigimčiai. Mane nupurtė šiurpas, kai jis vėl tyliai ir ramiai suskato pasakoti:

– Aš nusiviliojau ją į girios gilumą saldžiais žodžiais, dovanomis ir meilės pažadais. Pasistengiau, jog ji pamiltų mane taip, kad niekada nė nepažvelgtų į paprastus mirtinguosius, o paskui atėmiau iš jos viską. Tiesiai šviesiai išrėžiau, kad žmonės fėjūnams tėra tuščia vieta, kad ji man niekas. Kad tai tebuvo žaidimas ir jis baigėsi. Aš ne tik sudaužiau jai širdį, bet ir palaužiau sielą, sunaikinau visą esybę. Ir svaigau nuo savo galios.

Nujaučiau pasakojimo baigtį, bet vis tiek nejaukiai pasijutau, kad Ašas pasirodė toks beširdis ir kaip kiti nepastovūs fėjūnai tik žaidė žmonių jausmais. Juk toji vos šešiolikos sulaukusi mergaitė (tokia panaši į mane kadaise) buvo vieniša ir svajojo apie meilę... Jeigu anuomet miško tankmėje būčiau atsidūrusi aš, Žiemos princas ir su manimi būtų pasielgęs lygiai taip pat.

– Kas jai nutiko? – paklausiau, kai vėl stojo tyla.

Ašas užsimerkė.

– Ji numirė, – paprastai atsakė jis. – Negalėjo nei valgyti, nei miegoti, tik nyko akyse, kol užgeso.

– Ir tu pasijutai baisiai prasikaltęs? – pasiteiravau mėgindama įžvelgti kokį nors šios istorijos moralą, išmoktą pamoką.

Jis karčiai šypsodamasis papurtė galvą.

– Aš daugiau nė nepagalvojau apie ją, – prisipažino Ašas, pavertęs niekais visus mano lūkesčius ir skaudžiai uždavęs širdį. – Mes neturime sielos, tad nejaučiame sąžinės priekaištų. Juk ji tebuvo mirtingoji. Be to, gana paika. Kas gi jai liepė įsimylėti fėjūną? Tiesa, ne ji pirma, ne ji paskutinė. Visa bėda, kad jos močiutė, tos genties žiniuonė, proto turėjo į valias. Ji susirado mane ir paskelbė tai, ką tau papasakojau. Kad prarasiu kiekvieną mylimą ir brangią man merginą, nes tokia yra beširdiškumo kaina. Anuomet aš, suprantama, tik pasijuokiau iš mirtingųjų prietarų... O paskui įsimylėjau Arielą, – atsiduso Ašas ir vos girdimai pridūrė: – Dabar... tave.

Jis vėl prisiartino prie aikštelės krašto ir pažvelgė žemyn.

– Kai praradau Arielą, staiga viską supratau. Nors mes neturime sąžinės, tikra meilė viską pakeičia. Aš suvokiau, kokioms kančioms pasmerkiau tą merginą, kiek skausmo jai suteikiau. Ir pasižadėjau daugiau nepadaryti tokios klaidos, prie nieko neprisirišti. – Ašas karčiai nusijuokė ir papurtė galvą. – Bet paskui pasirodei tu ir pavertei niekais šiuos lūkesčius.

Aš neradau žodžių. Prieš akis tebestovėjo ta mergaitė ir grėslus nuostabus nepažįstamasis, kuris pavergė jos širdį ir ją pražudė.

– Kodėl man visa tai pasakoji? – galiausiai sukuždėjau.

– Noriu, kad suvoktum, koks aš esu, – iškošė Ašas, verdamas rimtu niūriu žvilgsniu. – Suprask, Megana, aš nesu žmogus smailiomis ausimis. Visada buvau ir liksiu fėjūnas. Beširdis. Nemirtingas. Dėl to, ką kadaise padariau, žuvo mano mylimoji. O dabar mes išsirengėme į karą ir... – Jis nutilo, nudelbė žvilgsnį į grindis ir pašnibždomis užbaigė: – Ir man baisu. Kad pražudysiu tave kaip ir Arielą, kad mano ankstesnės piktadarystės sužlugdys mūsų ateitį. Kad tu suprasi, koks esu iš tikrųjų, ir kai dabar atsisuksiu, tavęs nebeišvysiu.

Ašas nuščiuvo, vėjas taršė plaukus ir apsiaustą, tyloje žarstė pelenus. Netoliese ant sienos mieguistai suzyzė skraiduolis ir pakreipė galvą. Įsitempęs Ašo kūnas, nuleisti pečiai išdavė neramų laukimą, kaip aš pasielgsiu. O jeigu jis teišgirs laiptais tolstančius žingsnius? Pastebėjau, kad jis virpa, ir netgi išvydau baimės aurą, jam dar nespėjus užsisklęsti.

Tada prisiartinau prie jo iš nugaros, apkabinau per liemenį ir prisitraukiau... Šį mano judesį palydėjo mėšlungiškas atodūsis.

– Tai buvo labai seniai, – sušnabždėjau prigludusi skruostu prie nugaros, klausydamasi, kaip daužosi širdis. – Nuo to laiko tu pasikeitei. Ankstesnis Ašas nebūtų rizikavęs gyvybe dėl paikos mirtingos mergiūkštės, prisiekęs būti jos riteriu, pasirinkęs tremties dėl jos. O tu koja kojon su manimi įveikei ilgą kelią. Todėl dabar tavęs nė už ką nepaleisiu.

– Aš bailys, – iškošė Ašas. – Jeigu būčiau deramai tavimi rūpinęsis, būčiau pakeitęs savo gyvenimą ir atšaukęs prakeikimą. Tau gresia pavojus vien dėl manęs. O jeigu manęs nebeliktų...

– Nedrįsk nė pagalvoti apie tai, Ašalainai Darkmirai Talinai, – tvirtai pareiškiau ir dar stipriau apkabinau, nors Ašas visas sudrebėjo, išgirdęs tikrąjį savo vardą. – Nedrįsk net galvoti apie savižudybę dėl paiko prietaro. Jeigu tu numirtum... – Aš paskubomis nurijau besitvenkiančias ašaras ir mėšlungiškai kabindamasi į jį sukuždėjau: – Aš myliu tave. Neišeik. Juk tu prisiekei manęs nepalikti.

Ašas suėmė mano rankas, mudviejų piršai susipynė. Jis linktelėjo ir sušnibždėjo:

– Pažadu. Net jei visas pasaulis būtų prieš tave.

MUDU TAIP IR PRARYMOJOME aikštelėje visą naktį, žvelgdami, kaip už kalvų siautėja audra. Beveik nesikalbėjome, pasinėrę į savo mintis, mums pakako, kad esame kartu. Retsykiais persimesdavome žodžiu kitu apie karą, sukilėlius ir kitus dalykus, kurie nebuvo susiję nei su praeitimi, nei... su ateitimi. Tarpais aš užsnūsdavau, o paskui pakirsdavau sutemose mylimojo glėbyje, padėjusi galvą jam ant peties.

Staiga pajutau, kad Ašas purto mane žadindamas. Naktis baigėsi, horizontą nurausvino aušra.

– Atsibusk, Megana.

– Ką? – Aš nusižiovavau ir pasitryniau akis. Gėlė nutirpusią nugarą. Matyt, be reikalo miegojau su šarvais, atsirėmusi į sieną. – Jau laikas eiti?

– Ne, – atsakė Ašas ir prisiartinęs prie aikštelės krašto pašaukė: – Greičiau pažiūrėk!

Iš pradžių aš nieko nepamačiau, paskui tolumoje pastebėjau kažką blyksint metalu... Prisimerkiau ir pakėliau ranką prie akių. Ar tai švyti saulėje metaliniai šarvai? O gal geležinių vabalų nugaros?

– Jie ateina, – iškošė Ašas.

– Turime įspėti Gliuką! – sušukau ir puoliau laiptais žemyn.

Ašas neatsiliko. Mudu nudundėjome žemyn, bet paaiškėjo, kad Gliukas ir be mūsų viską žino. Stovykloje pamatėme baisią suirutę: sukilėliai zujo pirmyn ir atgal, graibstė ginklus, dėjosi šarvus. Sužeistieji, naujai aptvarstyti po vakarykščio susirėmimo, kiek galėdami spėriau klibinkščiavo ieškoti priebėgos. Tie, kurie dar laikėsi ant kojų, padėjo negalintiesiems paeiti.

– Štai kur jūs! – sugriaudėjo Pakas, pasitikęs mus prie laiptų, ir užvertė aukštyn akis. – Artinasi naujos priešų pajėgos, o jūs laižotės balkone. Ruoškitės. Atrodo, vėl teks stoti į kovą.

– O kur Gliukas? – paklausiau mums skubinantis tolyn ir vos spėjant išvengti susidūrimo su aplink zujančiais sukilėliais. – Ką jis apie tai mano? Dabar mes negalime vėl stoti į mūšį! Pernelyg daug turime sužeistųjų, kurie neištvers naujo susirėmimo.

– Bijau, kad nėra kito pasirinkimo, princese, – paprieštaravo Pakas.

Aš pastebėjau sukilėlių vadą, kuris dėl kažko ginčijosi su Diodu po didžiuliu medžiu.

Programišius kaip pašėlęs mosikavo rankomis ir sprogino akis, o vado veidas liko akmeninis.

– Gliukai! – pašaukiau bėgdama artyn ir vos nesusidūriau su metaliniu šunimi, kuris grėsmingai suurzgė ant manęs. – Paklausyk, reikia pasikalbėti!

Sukilėlių vadas suirzęs pasisuko į mane.

– Ko tu nori, princese? Aš dabar truputėlį užsiėmęs.

– Ką ketini daryti? – paklausiau nustūmusi į šalį Diodą. – Juk dabar negali vesti savo žmonių į mūšį! Mes ketinome susijungti su Vasaros ir Žiemos rūmų pajėgomis, mums svarbus kiekvienas karys. Jeigu stosite į kovą dar neatsigavę, nuostoliai bus milžiniški.

– Pats žinau, princese! – atkirto Gliukas, piktai blykstelėjęs akimis. – Bet neturime kito pasirinkimo. Pabėgti mums nepavyks, būsime kaipmat sučiupti. Ir pasislėpti negalime – nėra kur. Tad belieka gintis. Laimei, mus puola ne visa apsišaukėlio karaliaus kariauna, o tik pora priešakinių pulkų. Pagrindinės pajėgos juda Laukmiškio pusėn. Kaip, beje, ir tvirtovė. Jeigu mes dabar neišspręsime šios nedidelės problemos, jau nebegalėsime susijungti su Vasaros ir Žiemos rūmų kariauna. Todėl pasitrauk. Kai prasidės mūšis, turiu būti priešakinėse linijose.

– Palauk! – šūktelėjau sugriebusi jį už rankovės. – Yra dar viena išeitis. Mes patekome į bokštą per kaupikų tunelius. Tad ir pasitraukti galima tuo pačiu keliu.

– Tuneliai? – perklausė Gliukas, nusipurtęs mano ranką. – Jie tęsiasi daugybę kilometrų. Ten, apačioje, milžiniškas labirintas. Mes klaidžiosime juo amžinai.

– Jūs galbūt, tik ne aš, – atkirtau. Nors pati iki šiol nesupratau, iš kur taip gerai orientuojuosi požemio tuneliuose, bet nė trupučio neabejojau, kad žinau kelią. – Aš saugiai išvesiu jus, kur reikia.

Sukilėlių vadas nepatikliai vėpsojo į mane ir aš supykau.

– Arba traukiamės, arba prarasime visus karius dar nė neprasidėjus tikriems susirėmimams! Gliukai, velniai griebtų, pasitikėk manimi vieną kartą!

– Sutik, – tyliai įsikišo Ašas, įdėmiai žvelgdamas geležies fėjūnui tiesiai į akis. – Juk pats žinai, kad ji teisi.

Gliukas sunkiai atsiduso ir susikišo pirštus į styrančius gaurus.

– Ar tu tikrai žinai kelią? – pasitikslino jis.

– Kitaip manęs čia nebūtų.

– Na gerai, – iš lėto iškošė jis. – Mes dar kartą patikėsime tau savo gyvybę, princese. Diodai, perduok visiems, kad susitinkame pagrindinėje salėje ir ruošiamės trauktis.

– Klausau, sere, – išpyškino Diodas, su palengvėjimu dėbtelėjo į mane ir nuskuodė.

Gliukas palydėjo jį žvilgsniu, paskui įsmeigė į mane violetinius veizolus ir iškošė:

– Jeigu iš to nieko neišeis... Beliks pasakyti, kad esi tikra rakštis subinėje, princese.

– Sakyk, ką nori, bet tavo subinę aš išgelbėsiu, – atkirtau, akivaizdžiai nudžiugindama Paką.

Gliukas pavartė akis ir nusiskubino, o mes nužingsniavome į apgriuvusio bokšto gilumą.

NE ILGIAU NEI PO PENKIOLIKOS MINUČIŲ visos sukilėlių pajėgos, apsiginklavusios ir pasiruošusios trauktis, susibūrė po milžiniško ąžuolo šakomis. Aš kaip tik svarsčiau, kiek laiko mums prireiks, kad visi kariai nusileistų į tunelius, kai prie manęs prišoko Diodas ir pranešė, jog įėjimas, pro kurį mes patekome praėjusį kartą, ne vienintelis. Esama tvirtovėje ir kitų landų, beje, čia pat po medžiu. Kol jis rodė man, kur yra liukas, beveik paslėptas ąžuolo šaknų, į salę atskubėjo uždusęs Gliukas.

– Jie jau prie pat bokšto. Reikia nedelsiant trauktis!

Ašas, Pakas ir sukilėlių vadas vieningai užgulė liuko dangtį. Jis sugirgždėjo, sužvangėjo ir prasivėrė.

Gliukas pasisuko į mane ir mostelėjo į angą, vedančią aklinon tamson.

– Pirmyn, jūsų didenybe. Diodai, eik su ja ir pasirūpink, kad visi jai paklustų.

– O tu?

– Liksiu viršuje, kol visi nusileis, – paaiškino Gliukas ir kryptelėjo į šalia kantriai mindžikuojantį kresną gnomą su mechanine ranka. – Kai visi bus viduje, mudu su Sūkiu užlituosime liuko dangtį. Kažin ar mums dar kada nors jo prireiks.

– Bet...

– Mano darbas pasirūpinti atsitraukimu, o tavo – pasistengti, kad nepasiklystume apačioje. – Gliukas padavė man žibintuvėlį ir mostelėjo į liuką. – Leiskis greičiau, kol priešas dar neįsiveržė čia.

Įžiebusi žibintuvėlį paklusau. Mane apgaubė pradvisusi tamsa. Kažkaip keistai ir tuo pačiu metu pažįstamai atsidavė dulkėmis, priplėkusia žeme ir drėgnais akmenimis. Ašas nusileido paskui mane, tada Pakas, po jo Diodas. Tamsoje buvo gerai matyti, kaip šmėžuoja jo akyse skaičiukai. Man parūpo, kurgi Grimalkinas? Vyliausi, kad jam lengvai pavyks išnešti kudašių iš tvirtovės.

Programišius neramiai šaudė išsigandusiomis akimis į šalis.

– Ar jūs tikrai žinote kelią? – pasiteiravo jis, stengdamasis, kad balsas skambėtų tvirtai, bet iš gerklės teišsiveržė apgailėtinas cypimas.

Aš pakėlusi žibintuvėlį virš galvos apsižiūrėjau ir atsidusau iš palengvėjimo. Viskas man buvo puikiai pažįstama. Kuo tikriausiai žinojau, kur eiti.

– Diodai, pasakyk kitiems, kad leistųsi ir sektų paskui mane.

Aš pasitraukiau į šalį ir apačion pasipylė sukilėliai, nešini žibintais ir fakelais. Iš pradžių man atrodė kažkaip keista, kad aš vedu didžiulę armiją per tunelius ir visų akys nukreiptos man į nugarą. Tačiau netrukus monotoniškas šlepsenimas ir žiburių mirgėjimas tapo tik fonu, ilgainiui beveik lioviausi jį pastebėti.

Po kelių minučių už mūsų pasigirdo baisus trenksmas, žemė sudrebėjo, iš viršaus pažiro dulkės. Diodas baimingai sucypė, Pakas prisispaudė prie sienos, o Ašas pačiupo už rankos ir padėjo man išsilaikyti ant kojų.

– Kas čia buvo? – paklausė programišius, kai dulkės galiausiai išsisklaidė.

Nustojusi kosėti ir mosikuoti ranka palei veidą aš pasisukau į kylančius nuo žemės ir baimingai besidairančius sukilėlius.

Paskui susižvalgiau su Ašu ir Paku.

– Matyt, Gliukas susprogdino praėjimus į tunelius, – padariau prielaidą ir pakėliau nuo žemės savo žibintuvėlį. – Tik taip galima užkirsti kelią apsišaukėlio karaliaus pajėgoms mus persekioti.

– Ką?! – sukliegė Diodas ir dėbtelėjo atgal iš siaubo išplėstomis akimis. – Maniau, kad jis paprasčiausiai užlituos liuką... Vadinasi, mes nebegalėsime sugrįžti į stovyklą?

– Gliukas ir neketino grįžti, – burbtelėjau pasišviesdama kelią žibintuvėliu. – Dabar atgal kelio nėra. Galime eiti tik į priekį.

AMŽINOS TAMSOS GAUBIAMUOSE kaupikų labirintuose nesunku prarasti laiko pojūtį. Galbūt mes ėjome kelias valandas, o gal kelias dienas... Koridoriai atrodė vienodai: tamsūs, baugūs, užgriozdinti senu šlamštu, kaip antai sudaužyti kompiuterių monitoriai ar nuo kūnų atskirtos lėlių galvos. Po sprogimo Gliukas kur buvęs, kur nebuvęs vis prisivydavo mane kolonos priekyje ir klausdavo, ar aš tikrai žinau, kur eiti. Po kokio šešto karto tai pradėjo mane erzinti.

– Taip, aš vis dar žinau kelią! – tūžmingai burbtelėjau, kai sukilėlių vadas vėl išdygo man už nugaros, neleisdama jam pratarti nė žodžio.

Ašas žingsniavo pasui mane. Patikimas ir tylus. Bet pastebėjau, kad vos pamatęs Gliuką ir jis užvertė akis į viršų.

Sukilėlių vadas apsiniaukė.

– Ramiau, princese. Noriu pasikalbėti apie kai ką kita.

– Ak, kaip gaila, – pasišaipė mus prisivijęs Pakas. – Mudu su ledo berniuku kaip tik kirtome lažybų. Būk draugas, neleisk man pralaimėti. Paklausk to paties dar kartelį. Dėl manęs.

– Dabar mane domina kitas klausimas, – prakalbo Gliukas, nekreipdamas dėmesio į Paką. – Ar dar toli tikslas? Mano kariai jau pavargo, bus blogai, jeigu nesustosime pailsėti.

Suraukusi antakius pažvelgiau į Ašą.

– Ar mes ilgai einame?

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Sunku pasakyti. Man regis, dieną. Gal ilgiau.

– Tikrai? – nustebusi paklausiau.

Man atrodė, kad trumpiau. Aš ne tik nepavargau, atvirkščiai, kuo ilgiau mes ėjome, tuo didesnį energijos antplūdį jaučiau. Panašios į tą, kuri atvedė mane prie Machinos medžio, tik baugesnės, labiau nežabotos ir senesnės... Staiga aš supratau, iš kur ji kyla.

– Man regis, mes artinamės prie Ferumo valdų, – sumurmėjau pati sau.

Gliukas kilstelėjo antakius.

– Ferumo? Senojo karaliaus Ferumo?

– O tu esi girdėjęs apie jį?

– Aš padėjau Machinai jį nuversti, – atsiliepė Gliukas ir nepatikliai sužiuro į mane. – Atvedžiau kariuomenę į sosto menę kartu su Viruse ir Geležiniu arkliu. Ar tu nori pasakyti, kad Ferumas vis dar gyvas?

– Ne. – Aš papurčiau galvą. – Jau nebe. Bet buvo gyvas, kai pirmą kartą patekau čionai, atėjusi į Niekadaniekada vaduoti broliuko. – Kaupikai tuokart tebebuvo jam ištikimi, tačiau jis bijojo, kad Machina vėl aptiks jo pėdsakus. Kiek suprantu, galiausiai jis nukaršo ir mirė, o kaupikai išsilakstė kas sau.

Gliukas nepatikliai palingavo galva.

– Negaliu patikėti, kad tas senas kipšas traukė taip ilgai. Jeigu būčiau žinojęs, patikėk, tikrai būčiau išnaršęs visus Geležies karalystės tunelius ir padaręs galą jo kančioms.

Aš apstulbusi sužiurau į jį.

– Kodėl? Man jis pasirodė visiškai nepiktybinis. Paprasčiausiai nelaimingas pikčiurna seniokas.

– Tu nežinai, koks jis buvo anksčiau, – atkirto paniuręs Gliukas. – Nematei jo karaliavimo laikais. Ferumas buvo paranoikas ir klaikiai bijojo, kad iš jo bus atimta karūna. Aš tuo metu buvau vienas iš naujokų karvedžių, bet Geležinis arklys papasakojo man, kad Ferumo paranoja stiprėja sulig kiekvieno naujo geležies fėjūno gimimu. O juk galėjo karalystės labui laisva valia atsisakyti sosto ir perduoti valdžią įpėdiniui. Visi suprato, jog jis nuseno ir nukvako. Taip jau yra: sena turi užleisti vietą tam, kas nauja. Tačiau Ferumas nė neketino geruoju atsisakyti valdžios, nors savo tulžingumu nuodijo visą šalį. Machina maldavo, kad valdovas keistų valdymo sistemą, kilniai atsisakytų sosto ir perduotų atsakomybę jos vertam įpėdiniui.

– O Ferumas man pasakojo, kad Machina atėmė iš jo sostą, nes troško valdžios ir galių.

Gliukas prunkštelėjo.

– Machina buvo vienas ištikimiausių Ferumo šalininkų. O mes, tai yra aš, Virusė ir Geležinis arklys, pavargome nuo nesibaigiančių senojo valdovo grasinimų ir baimingo laukimo: kas dabar palydės galvą. Kaip tik Machina ragino mus neprarasti kantrybės ir mes buvome kur kas ištikimesni jam nei pamišėliui karaliui. Vieną dieną paranojiškas Ferumo pavydas paėmė viršų ir jis pabandė nugalabyti Machiną, užpuolęs iš pasalų. Bijau, kad tai buvo paskutinė lemtinga jo klaida. Machina suprato, jog Ferumas ilgiau nebepajėgus valdyti, ir sutelkęs savo sekėjus nusprendė nuversti senąjį karalių nuo sosto. Mes visi tik apsidžiaugėme.

Neįtikėtina... Pasirodo, visa tai, ką iki šiol žinojau apie Machiną, – netiesa.

– Bet... Machina vis tiek norėjo užgrobti Niekadaniekada, – išlemenau. – Siekė sunaikinti senuosius fėjūnus, kad visa stebuklų šalis atitektų Geležies karalystei.

– Jis visada buvo puikus strategas, – nė kiek nesutrikęs atšovė Gliukas. – Suprato, kad Ferumo žaidimas slėpynių ir viltis, jog Vasaros ir Žiemos rūmai nepastebės mūsų buvimo, nepasiteisino. Geležies karalystė augo neįtikėtinai sparčiai. Anksčiau ar vėliau abeji rūmai būtų sužinoję apie mus – kas tada? Kaip jie būtų sureagavę į atsiradusią ištisą karalystę, kuriai davė pradžią geležis, ypač turint galvoje, kad ji kelia jiems didžiausią grėsmę? Machina suprato, jog karo vis tiek nepavyks išvengti. Ir nusprendė, kad geriausia pulti pirmam.

– Kaip gaila, kad Megana sumaišė jums visas kortas, – įkišo trigrašį Pakas ir nusiviepė Gliukui už nugaros.

Sukilėlių vadas atsisuko ir ne mažiau paniekinamai šypsodamasis dėbtelėjo į mano bičiulį.

– Koks skirtumas, jeigu apsišaukėlis karalius netrukus vis tiek užgrobs Niekadaniekada, – atšovė jis. – Aš tai išgyvensiu, kaip ir kiti geležies fėjūnai, o štai iš jūsų, senosios padermės atstovų, teliks prisiminimas. Ir netgi kilmingoji princesė nepajėgs nieko pakeisti.

– Nieko panašaus nenutiks! – piktai atkirtau, atsisukusi į Gliuką. – Aš sustabdysiu netikrą valdovą, kaip pirma sustabdžiau Machiną.

– Džiugu girdėti, – tarė pašnekovas, įsmeigęs į mane pašaipų žvilgsnį. – Bet ar kada nors pagalvojai, kaip sustabdyti Geležies karalystės invaziją? Apsišaukėlio karaliaus mirtis šiuo atveju mažai ką lemia, princese. Geležies karalystė vis tiek nuolat plėsis ir keis Niekadaniekada, kol galiausiai abeji rūmai mus puls. Aš sutinku, kad dabar turime sustabdyti netikrą valdovą, tačiau taip tik kuriam laikui bus atidėta tai, kas neišvengiama.

– Bet juk turi būti kokia nors išeitis, – sumurmėjau. – Jūs visi esate fėjūnai ir naudojatės burtų galiomis. Tėra keletas neesminių skirtumų.

– Nieko panašaus, – paprieštaravo Gliukas. – Jie kaip tik esminiai. Mūsų kerai yra mirtini senajai padermei. O mums be galo pavojingi vasaros burtai. Jeigu tu įsivaizduoji, kad mes galime paspausti vieni kitiems rankas ir draugiškai išsiskirti, princese, tik apgaudinėji pati save... Beje, mums žūtbūt reikia sustoti pailsėti, kitaip mano kariuomenė nusigaluos ir nebepajėgs kautis.

Aš papurčiau galvą.

– Ne, privalome eiti toliau. Bent jau kol išeisime iš tunelių.

– Kodėl?

– Todėl, kad... – Aš užmerkiau akis. – Jis beveik prisiartino.

Visi trys fėjūnai sužiuro į mane.

– Iš kur žinai? – tyliai pasiteiravo Ašas.

– Aš jaučiu jį. – Nugara pašiurpo ir aš krūptelėjau. – Girdžiu, kaip žemė aimanuoja jam po kojomis... Tarsi... – Nutilau ieškodama žodžių. – Tarsi ją raižytų kalavijais, palikdami gilius randus. Aš pajutau jį nuo pat senojo Ferumo valdų. Apsišaukėlis karalius dabar kaip tik artėja prie Laukmiškio... Ir jis laukia manęs.

22

Paskutinė naktis

Galiausiai mes išnirome iš tunelių.

Naktis buvo stebėtinai giedra. Marga visko mačiusi kariauna puolė statyti palapinių ant magma kunkuliuojančio ežero kranto. Aplinkui dvokė siera. Aš nenorėjau apsistoti taip arti šio atgrasaus vandens telkinio, bet Gliukas nenusileido tvirtindamas, kad dėl smarvės mums bus lengviau paslėpti pėdsakus. Be to, per mano surengtą žygį kaupikų tuneliais sukilėliai visai išsikvėpė ir nebepajėgs eiti toliau. Neteko jėgų netgi Ašas su Paku. Jie nesiskundė, bet atrodė tarsi nuo kryžiaus nuimti. Buvo matyti, kad jaučiasi prastai. Jų amuletų galios beveik išseko. Geležies karalystė darė savo juodą darbą.

– Pailsėkite, – pasiūliau, kai Gliukas nuėjo padėti savo kariams įrengti stovyklos. – Judu nusigalavote, o šiąnakt vis tiek nieko nenuveiksime. Tad prigulkite.

Pakas prunkštelėjo.

– Nevadovauk, – paerzino bičiulis, bet kažkaip vangiai. – Kai tik mergelė stoja kariuomenės priešakyje, gero nelauk. – Jis nusižiovavo ir pasikasė pakaušį. – Na gerai. Jeigu manęs prireiktų, kiūtosiu palapinėje, mėgindamas užmiršti, kur esame. Beje, demoniški fėjūnai, degantis magmos ežeras... Ar jums tai nieko neprimena? – Pakas nelinksmai šyptelėjo. – Kai tvirtinau, kad seksiu paskui tave į patį pragarą, princese, kalbėjau perkeltine prasme. – Jis energingai pamojo ranka. – Iki rytojaus, balandėliai.

– O tu? – paklausė Ašas, kai Pakas garsiai švilpaudamas patraukė prie savo palapinės. – Juk nužygiavai tokį pat kelią kaip ir visi. Daugiau neturėsime galimybės pailsėti iki pat lemiamo mūšio.

Mano dėmesį patraukė staiga suribuliavęs oras. Akimirką pasirodė, tarsi pūkuotas pilkas katinas būtų užšokęs ant akmens prie pat ežero. Tačiau kitą mirksnį oras vėl subangavo ir regėjimas išnyko.

– Žinau, – atsakiau markstydamasi, nes akis degino karštas sausas oras. – Net pačiai keista, kad taip puikiai jaučiuosi. Tu eik, prigulk, esi visiškai nusivaręs. O aš būsiu čia, netoliese.

Ašas nesiginčijo, vadinasi, išties vos pastovėjo ant kojų. Tik žingtelėjo prie manęs, švelniai pabučiavo į kaktą ir pasuko link tolimiausių palapinių. Lydėjau jį žvilgsniu, kol pradingo už senos kreivos uolos, o tada pasukau prie ežero.

Atsidūrus taip arti lavos apėmė jausmas, kad oda tuojau atšoks nuo kaulų, vos tik prie jos prisiliesiu. Neprisiverčiau prieiti prie krašto. Juk jeigu paslysčiau ar ne ten pastatyčiau koją, viskas baigtųsi labai apverktinai. Pragariškai karšta magma vangiai burbuliavo, paviršiuje ribuliavo baugiai gražūs oranžiškai auksiniai sūkuriai. Staiga pašėlusiai panorau paleisti akmenuką virš spindinčio paviršiaus, bet paskui nusprendžiau, kad tai prasta mintis.

– Skystos lavos ežeras, – pasigirdo balsas už nugaros ir ant artimiausio akmens išdygo Grimalkinas. Ūsai atrodė raudoni neįprastoje šviesoje. Labai apsidžiaugiau, kad jis atsirado, nors ir taip tikėjau, jog sugebės pasirūpinti savimi. – Tarp opsidiano lygumų. Man apie tai pasakojo Geležinis arklys. Karaliaus Machinos valdymo laikais šios žemės priklausė jam.

– Geležinis arklys... – atsidusau.

Atsišliejusi į akmenį pažvelgiau į ežerą. Riedulys buvo šiltas. Jaučiau tai net per šarvus.

– Kaip gaila, kad jo nėra su mumis ir jis negali viso to matyti, – sušnabždėjau įsivaizduodama išdidų geležinį ristūną kitame ežero krante. – Jeigu galėtume bent jo palaikus pargabenti į namus...

– Beprasmiška norėti neįmanomų dalykų, mirtingoji, – sumurmėjo Grimalkinas, patogiau įsitaisęs ant akmens ir aprietęs letenas uodega. Mudu dyrėjome į ežero bangas. – Geležinis arklys žinojo, kaip pasielgti. Jeigu jis tai sugebėjo, tai ir tu neleisk žmogiškam kaltės jausmui atitolinti tavęs nuo tikslo.

Aš atsidusau.

– Ar tik tiek tenori man pasakyti, Grimalkinai? Kad nekaltinčiau savęs dėl draugo mirties?

– Ne, – atsakė katinas, pakrutinęs ausį pakilo ir skvarbiai įsismeigė į mane. – Atėjau pranešti, jog išeinu. Nenorėjau, kad jaudintumeisi dėl manęs mūšio išvakarėse. Turiu rimtesnių reikalų. Taigi drošiu savais keliais.

Aš pasitraukiau nuo akmens ir pasisukau į katiną.

– Kodėl?

– Todėl, kad atlikau savo vaidmenį čia, mirtingoji, – beveik liūdnai pareiškė Grimalkinas. – Rytoj tu vesi į mūšį geležies fėjūnų pajėgas. Man ten ne vieta. Nesu karys ir nesitikiu juo tapti.

Jis žingtelėjo į priekį ir daug mačiusiomis auksinėmis akimis sužiuro į mane. Jose atsispindėjo švytintis ežeras.

– Rodžiau tau kelią, kol galėjau. Dabar laikas pačiai žengti pasitikti likimo. Be to... – Katinas vėl atsitūpė ir sužiuro į ežerą. Karštas vėjas judino ūsus. – Aš irgi turiu įvykdyti savo įsipareigojimus, prieš viskam pasibaigiant.

– Tu prisiėmei įsipareigojimų?

Katinas niekinamai dėbtelėjo į mane ir vikstelėjo uodega.

– Manai, kad Geležinis arklys nieko nepaprašė iš manęs mainais? Išties, mirtingoji, kartais man tiesiog letenos nusileidžia... Naktis tuojau baigsis, turiu eiti.

Jis grakščiai nušoko nuo akmens ir pasileido tolyn, išdidžiai iškėlęs pūkuotą uodegą.

Aš nurijau ašaras.

– Grimai? Ar mudu dar kada nors pasimatysime?

Sidhių katinas vos grįžtelėjo į mane.

– Kas per klausimas. Iš kur man žinoti, ar mes pasimatysime? Juk nesu aiškiaregys, kad galėčiau atsakyti. Man niekaip nesiseka perprasti žmonių, bet galbūt kaip tik dėl to jūs ir žavūs. – Jis vėl sušnarpštė ir vangiai vikstelėjo puria uodega. – Pasistenk neprisidaryti nemalonumų, mirtingoji. Aš labai supyksiu, jeigu sumanysi palydėti galvą.

– Grimai, palauk. Ar tau viskas bus gerai?

Grimalkinas šyptelėjo.

– Juk aš katinas.

Ištaręs šiuos žodžius jis pradingo.

Aš liūdnai nusišypsojau ir nusibraukiau ašarą. Grimas visada pradingdavo ir pasirodydavo kada panorėjęs, bet dabar viskas buvo kitaip. Staiga pajutau, kad mes nepasimatysime... ilgiau nei kada nors.

– Sėkmės, Grimalkinai, – sušnabždėjau dar tyliau, nes buvau beveik tikra, kad šelmis vis dar kažkur netoliese, ir pridūriau: – Dėkoju tau.

Susigūžiau nuo kaitraus vėjo, skaudžiai pajutusi praradimą. Kiek dar man lemta prarasti, kol visa tai baigsis? Kažkur visai netoli nuo čia apsišaukėlis karalius jau ruošiasi pulti Vasaros ir Žiemos rūmų pajėgas. Rytoj ateis tiesos metas. Rūsti diena, kuri atneš mums pergalę arba žūtį.

O kad dabar galėčiau pasimatyti su artimaisiais! Vėl išvysti mamos veidą, apglėbti Itaną ir paskutinį kartą sutaršyti jam plaukus. Net norėčiau persimesti žodžiu kitu su Luku ir pasakyti, kad atleidžiu, jog nenorėdavo manęs pastebėti. Mamai gera su juo. Jeigu ji nebūtų jo sutikusi, aš šiandien neturėčiau broliuko. Taigi... Man suspaudė širdį, akyse susitvenkė ašaros. Ar jie liūdės, jeigu niekada nebesugrįšiu namo? O gal su laiku pamirš mergaitę, kuri pradingo vieną naktį ir daugiau nebepasirodė?

Vienišius vėjas stūgavo virš lygumos keldamas neviltį ir aš staiga įsisąmoninau, kas manęs laukia. Rytoj galiu mirti. Karas yra karas. Jis pareikalaus daugybės aukų. Net jeigu man pavyks sugalvoti, kaip pakliūti į judančią tvirtovę, ar pajėgsiu susidoroti su apsišaukėliu karaliumi? Juk mes galime pralaimėti. Mane gali nukauti, o mano artimieji taip ir nesužinos, kas nutiko ir dėl ko aš stojau į mūšį. Kas jiems praneš apie mano žūtį? Oberonas? Ne, nes jeigu aš patirsiu pralaimėjimą, jis taip pat išnyks. Jeigu neatlaikysiu, viskas pražus. Nebeliks Niekadaniekada. Ji pradings amžiams.

O Dieve.

Pradėjau tirtėti kaip epušės lapas ir niekaip nevaliojau sustoti. Artėja lemiamas mūšis, kuriame viskas priklausys nuo manęs. O jeigu aš būsiu nugalėta? Jeigu nesugebėsiu įveikti netikro valdovo? Tada visiems galas: Oberonui, Grimui, Pakui, Ašui...

„Ašas“, – pakartojau mintyse.

Tada krūptelėjau ir nusiskubinau į stovyklą, link tolimiausių palapinių. Visur karaliavo tyla ir ramybė, visai kitaip nei naktį prieš mūšį Vasaros ir Žiemos rūmų pajėgų pusėje. Man staiga dingtelėjo mintis, kad tokią naktį vertėtų užsimiršti. Pernelyg daug juodų minčių sukosi galvoje, pernelyg daug jausmų virė krūtinėje. Bet kad ir kokios emocijos nedavė ramybės, visos buvo susijusios tik su juo vienu.

Susiradau Ašo palapinę tolimiausiame stovyklos kampe, atokiau nuo kitų. Pati nesuprantu, iš kur sužinojau, kad ji priklauso būtent jam. Juk visos palapinės iš pažiūros buvo vienodos. Truputį pamindžikavau prie angos, nedrįsdama nerti į vidų, uždėjusi ranką ant palapinės. Ką aš jam pasakysiu bene paskutinę naktį mudviejų gyvenime?

Sukaupusi visą drąsą atlapojau kraštą ir žengiau į vidų.

Ašas gulėjo ant nugaros kampe, viena ranka prisidengęs akis. Alsavo lėtai ir lygiai. Buvo nusivilkęs marškinius, ant raumeningos krūtinės bolavo beveik visiškai juodas amuletas. Nelyginant rašalo lašas, užtiškęs ant blyškios odos.

Keista, kad šiuokart Ašas neišgirdo, kaip įėjau, juk paprastai akimirksniu pašokdavo ir griebdavosi kalavijo. Matyt, jį be galo nukamavo nesibaigiantis žygis tuneliais. Naudodamasi proga aš tyliai grožėjausi dailiai sudėtu, stipriu kūnu, įdėmiai apžiūrinėjau randus, vagojančius baltą odą. Ašo krūtinė iš lėto kilnojosi, nurimau vien dėl to, kad jis taip kietai miega.

– Ar dar ilgai ketini mane apžiūrinėti?

Aš net pašokau. O jis nė nepajudėjo, tik pašaipiai šyptelėjo.

– Ar seniai mane pastebėjai?

– Pajutau, kai prisiartinai prie palapinės ir neryžtingai trepinėjai prie angos. – Ašas patraukė rankas nuo veido, pasivertė ant šono ir pasirėmęs ant alkūnės sužiuro į mane. Šiuokart rimtai. Sidabrinės akys švytėjo prietemoje. – Kas atsitiko?

Aš nurijau seilę.

– Tiesiog... aš norėjau... velnias... – Visa iškaitau ir nutilau nudelbusi akis į žemę. O paskui pašnibždomis prisipažinau: – Man baisu. Rytoj prasidės mūšis... Mes galime žūti. Tad daugiau niekada nebepasimatysiu su artimaisiais ir... aš nenoriu šią naktį būti viena.

Ašo žvilgsnis suminkštėjo. Nesakydamas nė žodžio jis pasitraukė, atlaisvindamas man vietos prie savęs. Dunksinčia širdimi įveikiau mus skiriantį atstumą ir atsiguliau greta. Ašas apkabino mane viena ranka ir priglaudė. Išgirdusi, kaip daužosi jo širdis, aš užsimerkiau ir pradėjau švelniai glostyti ranką. Atsargiai perbraukiau per randą ant riešo.

– Ašai?

– Ką?

– Ar tu bijai... mirties?

Jis truputį patylėjo, švelniai glostydamas plaukus, šaltu alsavimu vėsindamas skruostą.

– Kiek kitaip, nei tau atrodo, – galiausiai atsakė. – Juk aš gyvenu labai ilgai ir koviausi ne viename mūšyje. Žinoma, visada supratau, kad galiu žūti, o kartais net svarstydavau, gal laikas pasiduoti, leisti sau išeiti.

– Kodėl?

– Kad atsikratyčiau tuštumos. Juk taip ilgai jaučiausi tarsi miręs. O kuo tai skiriasi nuo visiškos nebūties? – Ašas įsikniaubė man į petį ir aš krūptelėjau. – Bet dabar viskas pasikeitė. Aš turiu dėl ko kautis. Todėl nebijau mirti, o ir pasiduoti nesiruošiu. – Jis lengvai palietė lūpomis plaukus. – Aš neleisiu, kad tau nutiktų kas nors bloga, – sukuždėjo. – Tu esi mano širdis, mano gyvenimas, mano antroji pusė.

Mane pradėjo dusinti ašaros, girdėjau, kaip daužosi mano širdis.

– Ašai, – sušnabždėjau suspaudusi kumščius, kad rankos liautųsi drebėti.

Žinojau, ko noriu, nors vis dar baiminausi, kad padarysiu ką nors ne taip, kad nieko neišmanau ir galiu jį nuvilti.

Ašas pabučiavo į kaklą, stipriai suspaudė glėbyje, įsikirto į mano šarvus. Aš pastebėjau, kaip jo aura plykstelėjo ryškiai raudona aistra, pajutau, kaip jis virpa vos tvardydamasis, ir abejonių neliko.

Aš pasislinkau prie jo, jis palinko virš manęs remdamasis alkūnėmis, akys tiesiog degė tamsoje. Ir aš atskleidžiau jam savo troškimą ir alkį, kurie plykstelėjo spalvingu sūkuriu ir susipynė su Ašo aura. Žodžių nebereikėjo. Jis tyliai atsiduso ir palenkė galvą, liesdamas kaktą.

– Esi įsitikinusi? – vos girdimai pasiteiravo it vaiduoklis sutemose.

Aš linktelėjau ir paglosčiau skruostą nustebusi, kad jis užmerkė akis.

– Galbūt rytoj abu žūsime, – sušnibždėjau. – Šią naktį noriu būti su tavimi. Ir dėl nieko nesigailėsiu. Taip, esu įsitikinusi. Ir aš myliu tave, Ašai.

Ašas prigludo prie manęs ir pabučiavo. O tada priešaušrio tyloje, lemiamo mūšio išvakarėse, mudviejų auros šokdamos susipynė sutemose, tyrinėdamos viena kitą, kol susiliejo į vieną.

TREČIA DALIS

24

Apsišaukėlis karalius

Man teko įsikibti į kažkokį vamzdį, nes tvirtovė kratėsi ir šokinėjo, mėgindama nupurtyti puolančiuosius nuo sienų. Iš vidaus apsišaukėlio karaliaus statinys atrodė nė kiek ne geriau nei iš išorės: tiesiog beprotiškas ir architektūriškai nepagrįstas paskirų elementų kratinys. Niekur nevedantys laiptai, nuo lubų kabančios durys, aklini koridoriai. Patalpos ir aukštai buvo keistai pasvirę, tad mums sunkiai sekėsi išsilaikyti ant kojų, visur mėtėsi begalės visokiausio šlamšto. Pro mus pralėkė ir tėškėsi į sieną triratukas, o aukštyn kojomis pakabinta lempa pradėjo karštligiškai mirksėti.

– Puikumėlis. Tai ne tvirtovė, o kažkoks milžiniškas triušio urvas, – pasišaipė Pakas, vos spėjęs išsisukti nuo žaislinio lėktuvėlio, parišto ilgu siūlu. – Kaip tokioje maišalynėje ką nors rasti?

Aš užmerkiau akis ir įsiklausiusi į tamsą pajutau iš visų pusių plūstančius geležies kerus. Machinos bokšte iškart buvo aišku, kad valdovas laukia manęs pačiame viršuje. Ten, kur karaliauja dangus ir vėjas. Čia, prikištame įvairiausių daiktų ir šlamšto urve, taip pat jutau apsišaukėlio karaliaus buvimą. Jis jau žinojo, kad aš atėjau, įsiveržiau į jo asmenines valdas. Nuo manęs nepraslydo jo džiaugsmingas lūkestis, lyg pati tvirtovė būtų nukreipusi žvilgsnį į savo vidų, ieškodama pašalinių. Tykodama manęs.

Aš krūptelėjusi atsimerkiau.

– Jis pačiame centre, – tvirtai pasakiau, vėl pasikabinau ant kaklo grandinėlę su laikroduku ir išganinguoju raktu. – Tvirtovės širdyje. Ir laukia mūsų.

– Tada reikia paskubėti, – paragino Ašas ir išsitraukė kalaviją, kuris ryškiai nušvito tamsoje.

Stengdamiesi nepamesti vienas kito iš akių, mes atsargiai pajudėjome žvalgyti sutemose skendinčių painių apsišaukėlio karaliaus tvirtovės labirintų.

Teko nuolat aplenkti kalnus šiukšlių, mes ėjome pro neaiškios paskirties patalpas, saugodamiesi neužkliudyti žemai kabančių laidų. Kartą vingrus koridorius vėl atvedė į tą pačią vietą, iš kur pradėjome ieškoti. Paskui išmėginome kitą kelią, vingiuojantį tarp milžiniškų, garus spjaudančių vamzdžių. Ir kuo toliau skverbėmės į pačią tvirtovės širdį, tuo stipriau ir aiškiau jaučiau nelemtus kerus.

Netikėtai ankšti ir šlamšto prigrūsti koridoriai baigėsi ir mes atsidūrėme tuščioje erdvioje patalpoje. Stori juodi grėsliai šnypščiantys vamzdžiai kilo iki pat lubų, o nuo jų leidosi metaliniai žaižaruojantys stulpai.

Viduryje tuščios patalpos stovėjo akinamai blizgantis geležinis sostas. Ant jo išvydau nejudantį siluetą... Tačiau daugiau ką įžiūrėti per mirgančias šviesas nepavyko. Kol tiesiai virš sosto švystelėjęs žaibas trumpam nušvietė jį tarsi kalėdinę eglutę ir aš pamačiau apsišaukėlį karalių.

– Jūs, – žioptelėjau negalėdama patikėti savo akimis. Ir kaip aš anksčiau nesusiprotėjau?

– Sveika, Megana Čeis, – pasilabino šypsodamasis Ferumas. – Aš laukiau tavęs.

– Ferumas... – sušnabždėjau mėgindama sulyginti soste kėpsančią būtybę su tuo nuskriaustu tulžingu senioku, su kuriuo susipažinau kaupikų tuneliuose.

Jis beveik nepasikeitė: toks pat susikūprinęs, aptekęs raukšlėmis, išdžiūvusiomis kaip šakelės galūnėmis, žemę siekiančiais baltais plaukais. Menkas kūnas kone skendo dukslioje juodoje mantijoje, galvą vainikavo iš pažiūros sunki kaldintos geležies karūna, oda tviskėjo metalu, tarsi valdovas būtų ilgai mirkytas skystame gyvsidabryje, visas kūnas kibirkščiavo, bet Ferumo tai, regis, netrikdė.

Kita vertus, dabar nuo senio sklido baisi jėga: jį iš visų pusių supo violetinė aura, sugerdama visas kitas spalvas. Aš labai aiškiai pajutau, kaip ji slenka prie manęs, mėgina išsunkti iš manęs gyvasties syvus ir galias, nusausinti mane iki dugno, iki paskutinio lašo. Aš sudrebėjau ir pasitraukiau, o Ferumo veidą iškreipė pamišėliška šypsena.

– Tu jauti tai, ar ne, mergaite? – išspaudė jis ir nepaliaudamas šypsotis pamojo pirštu, kad prieičiau. – Tu jauti tuštumą, vakuumą, kur turi glūdėti galios, kurias tu atėmei iš manęs, kai nužudei Machiną! – Ferumas žiebė kumščiu per sostą ir aš net pašokau nuo aidaus smūgio. Nepamenu, kad anksčiau būtų buvęs toks stiprus. – Bet dabar tu čia... – toliau sniaukrojo jis, neatitraukdamas nuo manęs pamėkliškų akių, – ir aš atsiimsiu tai, kas man teisėtai priklauso. Šios dienos laukiau ilgus amžius. Akimirkos, kai susigrąžinsiu tikrąjį sostą ir valdovo įgaliojimus! – Jis palinko į mus ir prašneko greitakalbe, tarsi norėdamas įtikinti: – Nuo šiol viskas pasikeis. Machina ne veltui bijojo senųjų fėjūnų padermės. Jie mus išskers, jeigu nesunaikinsime jų pirmieji. Nužudęs tave ir susigrąžinęs galias aš užgrobsiu šias žemes ir pertvarkysiu pagal savo norą. Tada mano valdiniai ir vergai apsigyvens Niekadaniekada, o aš kaip anksčiau būsiu vienvaldis ir neįveikiamas valdovas.

– Jūs klystate, – tyliai paprieštaravau ir senio akys karštligiškai blykstelėjo. – Geležies karaliaus galios jums nepriklauso nuo to laiko, kai seniai seniai jus nugalėjo Machina. Galias galima ne tik gauti, bet ir prarasti, be to, jų niekada nepavyksta atimti. Machina perdavė jas man. Net nužudęs mane neįgysite ankstesnės galybės. Praeities neįmanoma sugrąžinti, Ferumai. Paleiskite ją. Jūs daugiau niekada nebūsite Geležies karalius.

– Nutilk! – suriko Ferumas ir vėl sudrožė per ranktūrį. – Melas! Aš pernelyg ilgai laukiau šios dienos ir nesu nusiteikęs klausytis bjaurių prasimanymų! Sargyba, sargyba!

Iš visų pusių pasigirdo aidus trypimas ir į patalpą įsiveržė pulkas geležies riterių. Ašas su Paku prišoko arčiau manęs ir mes, stoję petys petin, išsitraukę kalavijus, stebėjome, kaip riteriai supa mus glaudžiu žiedu.

Ferumas pakilo iš sosto ir nusklendė neliesdamas grindų lyg perkaręs vaiduoklis. Ilgi plaukai plaikstėsi už nugaros.

– Ne tau atimti man priklausančias teises! – šaižiai sugergždė apsišaukėlis, bedęs mano pusėn ilgu metaliniu pirštu. – O tavo apsaugininkai nesutrukdys. Čia kai kas jų laukia nesulaukia.

Nenustebau, kai riterių ratas prasiskyrė ir pasirodė Tercijus su Rovanu. Pirmasis žvelgė šaltai ir abejingai, o štai sudarkytą antrojo veidą buvo iškreipęs klaikus nežmoniškas džiaugsmas. Jis tūžmingai išsitraukė kalaviją ir nieko nelaukdamas ėmė artintis prie Ašo, atsainiai švytruodamas ginklu.

– Nagi, broluži, – išsiviepęs paragino jis, mirksinčios šviesos žaidė ant baisiai apdegusio veido. – Kaip ilgai aš laukiau šios akimirkos.

– Megana, – neryžtingai sušnabždėjo Ašas, nesumodamas, ginti mane ar kautis su Rovanu.

Aš lengvai paliečiau ranką.

– Viskas gerai, – pasakiau ir raminamai nusišypsojau, matydama jo bejėgišką nerimą. – Tikrai. Juk mes dėl to čia ir atėjome. Pasistenk neprileisti prie manęs Rovano, o aš pati išsiaiškinsiu su Ferumu. – „Tikiuosi“, – pridūriau mintyse. – Pakai, man regis, tu irgi susitvarkysi?

– Be vargo, princese, – pareiškė Pakas ir sušvytravęs savaisiais durklais pasisuko į Ašo antrininką. Mano bičiulio veidą akimirką iškreipė nesuvaldomas pavydas. Pakas klaikiai šyptelėjo. – Manau, man tai netgi suteiks malonumo.

Ašas įdėmiai pažvelgė man į akis.

– Dabar nebegalėsiu tavęs apginti, – sukuždėjo jis. – Nors žinau, kad tu pasiruošusi, Megana, bet maldauju... pasisaugok.

Aš linktelėjau.

– Tu irgi, – tyliai pasakiau ir žingtelėjau į šalį, tačiau Ašas vėl prisitraukė mane ir skubomis karštai pabučiavo, paskui atsisuko į Rovaną.

– O dabar eik, – dar sušnabždėjo jis man. – Eik ir išgelbėk mus visus.

Aš ryžtingai iškėliau galvą ir pasukau į patalpos vidurį. Štai ir viskas. Ašas su Paku nebegalės man padėti. Turiu susidoroti pati.

Ferumas, primenantis perkarusį nuožmų vaiduoklį, lūkuriavo manęs prie sosto. Mantija plaikstėsi, plaukai styrojo susivėlę. Mums už nugarų sužvangėjo kalavijai: dvi mano mylimiausios būtybės žūtbūtinai grūmėsi su priešais, tačiau aš net neatsisukau. Tik įsmeigiau žvilgsnį į apsišaukėlį karalių, tebestovintį per kelis žingsnius nuo sosto. Kalavijas dar vis kabėjo man prie šono.

Apsišaukėlis kurį laiką spoksojo į mane kaip grifas, kiek pakilęs nuo žemės. Paskui plėšriai iššiepė dantis.

– Tu juk žinai, kad viskas gali baigtis paprastai ir be skausmo, – tyliai iškošė jis. – Pripažink mano viršenybę ir tau neteks kentėti. Žūsi ramiai, skambant migdančiai lopšinei.

Aš tvirčiau suspaudžiau kalavijo rankeną, pasiruošusi akimirksniu jį apnuoginti, kaip mokė Ašas.

– Abu suprantame, jog to nebus.

Ferumas vėl kreivai nusišypsojo.

– Puiku, – atsiliepė jis ir iškėlė į viršų plačiai atmestas rankas. Aš jutau, kaip jis siurbia kerus iš tvirtovės, iš apnuodytos žemės, netgi iš savo valdinių ir įgauna vis daugiau tamsiųjų galių. Jo pirštai judėjo, darėsi vis ilgesni, nagai aštrėjo, kol galiausiai virto švytruojančiais ašmenimis. – Man ir pačiam tai labiau prie širdies.

Sulig tais žodžiais senis puolė mane. Jis judėjo neįtikėtinai greitai. Aš tespėjau pamatyti sidabriškos šviesos pliūpsnį, atskriejantį iš patalpos vidurio, o jis jau atsidūrė prieš mane ir taikėsi kibiais pirštais tiesiai į veidą. Išsisukau ir kirtau atsakomąjį smūgį, bet jis jau pradingo, šastelėjo į šalį. Netrukus nagai kliudė šarvus ir perdrėskė juos kaip popierių, ranką nutvilkė aštrus skausmas. Staigiai atšokau, pasisukau ir puoliau apsišaukėlį, tačiau kalavijas tik perskrodė orą, o Ferumas žaibu atsidūrė kitame patalpos gale.

Ranka degė, pro perdrėkstus drakono žvynus sunkėsi kraujas. Priešininkas vėl artinosi, šiuokart neskubėdamas sklendė, lūpose žaidė plėšri šypsena. Jis žinojo, kad yra už mane greitesnis. Aš pakėliau kalaviją, stengdamasi nepaisyti skausmo, o Ferumas paniekinamai nusikvatojo.

– Ar tai viskas, ką tu moki, Megana Čeis? Turi visas Geležies karaliaus galias ir nieko nepajėgi padaryti? Kaip apgailėtina.

Vėl plykstelėjo šviesa ir jis išdygo prieš mane vis dar kreivai šypsodamasis. Aš atšokau, tačiau Ferumas nepasinaudojo savo pranašumu, tik palingavo galvą tarsi užsirūstinęs senolis.

– Tu neturi nė menkiausio supratimo, kaip naudotis savo galiomis, tiesa, mergaite? Jos slypi tavyje, nerimsta, verda, bet neranda kelio prasiveržti. O gal tu taupai jėgas?

Dabar jis paprasčiausiai šaipėsi iš manęs, įsitikinęs savo pergale, ir aš įtūžau. Sušnarpščiau ir puoliau jį taikydamasi į veidą, degdama noru nutrinti šlykščią šypseną. Ferumas išsisuko, iškėlė ranką ir į mane plūstelėjo gryni geležies kerai. Neišlaikiusi pusiausvyros išmečiau kalaviją ir parpuoliau tiesiai geležies riteriams po kojų. Ausyse pradėjo spengti, lyg per miglą girdėjau, kaip suriko Ašas ir sukikeno apsišaukėlis karalius.

– Kelkis! – pareikalavo Ferumas. Aš stengiausi atsistoti, bet grindys svyravo, jaučiau baisų šleikštulį. Jis vėl nusikvatojo. – Kaip tragiška! Kokia tu bejėgė! Per silpna turėti Geležies karaliaus galias. Ką sau galvojo Machina, kai nepelnytai suteikė tau tokią dovaną! Na, nesvarbu. Aš išspausiu tas galias iš tavo glebaus žmogiško kūno ir deramai panaudosiu savo paties ir savosios karalystės labui.

Ferumas iškėlė rankas, išskėtė nagus, suteptus mano krauju, ir atsklendė pažemiu prie manęs. Aplinkui kunkuliavo tamsūs nuodingi geležies kerai, sruvo tiesiog iš tvirtovės sienų, krutėjo šešėliuotose kertėse, teikė apsišaukėliui karaliui vis naujų jėgų. Jeigu taip bus toliau, man nė už ką nepavyks jo įveikti. Reikia atsakyti jam tuo pačiu... kad tik nuo pastangų neapalpčiau.

Pažvelgiau į savo tviskantį kalaviją, tebegulintį patalpos viduryje. Prisiminiau, kaip kadaise lankstydavau geležinius žiedus, priversdavau geležines strėles pakeisti kryptį ore. Aš prisiminiau, kaip Ferumas pavertė savo nagus aštriu mirtį nešančiu ginklu. O tada sutelkiau dėmesį į kalavijo ašmenis, įsivaizduodama geležies kerus. Kalavijas įkaito iki baltumo, pradėjo ilgėti ir virto ietimi. Mane užplūdo blogumas, nes vasaros burtai stipriai sureagavo į geležies kerus, sukeldami šleikštulį ir galvos svaigimą. Tačiau aš tik prikandau lūpą ir dar labiau susikaupiau.

Ferumas pakibo tiesiai virš manęs, taikydamasis nagais perrėžti gerklę, ir tą pačią akimirką ietis pakilo nuo žemės, nuskriejo oru ir perskrodė apsišaukėliui nugarą. Smaigalys kiaurai pervėrė kūną ir išlindo krūtinės pusėje, kliudęs dar vieno riterio šarvus. Ferumas suklykęs išsirietė ir sugriebė ieties kotą. O aš atsitraukiau per kelis žingsnius ir sukniubau nuo akimirksniu užplūdusio šleikštulio, gaudydama orą. Viskas baigta, mes laimėjome.

Belieka įveikti Rovaną su Tercijumi ir sugrįžti pas savuosius. Geležies riteriai, mano supratimu, neturėtų mūsų stabdyti dabar, kai Ferumas nebegy...

Mano mintis sutrikdė spigus beprotiškas juokas.

Aš kilstelėjau galvą ir sustingau. Apsišaukėlis karalius tebestovėjo toje pačioje vietoje, ieties smaigalys vis dar stirksojo iš krūtinės, bet aplinkui siautėjo tikras kerų uraganas.

– Tau atrodo, kad gali mane nugalėti pasinaudojusi geležimi, Megana Čeis? Juk aš pats sukurtas iš jos. Užgimiau pirmasis iš visų geležies fėjūnų. Šis metalas teka mano gyslomis, tarpsta visame kūne. Tavo apgailėtinos pastangos tik suteikia man naujų jėgų.

Jis susilenkęs lengvai ir mikliai ištraukė ietį iš krūtinės. Kol mėginau atsistoti, Ferumas vėl pakilo į orą, tik suplevėsavo apsiaustas ir išsitaršę plaukai.

– O dabar, – iškošė jis, iškėlęs ietį virš galvos, – laikas baigti.

Nuo lubų tiesiai ant ieties smaigalio nusklendė žaibas, oras aplink apsišaukėlį karalių sukibirkščiavo ir pradėjo garuoti. Man pasišiaušė plaukai, kai Ferumas nukreipė į mane laisvąją ranką.

Tvykstelėjo akinama šviesa. Pajutau smūgį į krūtinę ir akys aptemo tarsi išjungto televizoriaus ekranas.

O tada viskas nušvito baltai.

– TAU NEPAVYKS JO NUGALĖTI.

Aš mirksėjau, pabandžiau primerkti akis, užsidengti ranka nuo nepakeliamo spindesio. Nemačiau nei grindų, nei šmėžuojančių šešėlių, nieko, išskyrus baltą bedugnę, tuščią it beribė erdvė.

Bet žinojau, kad jis čia, su manimi.

– Kur tu, Machina? – paklausiau ir mano balsas aidu atsimušė į tuštumą.

– Aš visą laiką čia, Megana Čeis, – vienu metu iš visų pusių nuskardėjo ankstesnio Geležies karaliaus atsakymas. – Buvau patikėtas tau laisva valia, be jokios prievartos. Tačiau tu mane nuolat atstumi.

Kas per niekai? Aš papurčiau galvą, kad atsitokėčiau, ir mėginau susivokti, kur esu.

– Kur visi? Kur... Ferumas? Juk aš koviausi su juo. Turiu pratęsti kovą. Kur aš?

– Tau nepavyks jo nugalėti, – pakartojo Machina. – Jeigu ir toliau laikysiesi tokios kovos taktikos. Suprask, kad jis yra geležies rūdžių esmė, jis maitinasi šia suniokota žeme kaip pampstanti erkė. Jis turi pernelyg daug jėgų, tad vien tik geležies kerai tau nepadės.

– Pasistengsiu ką nors sugalvoti, – įtūžusi pažadėjau. – Tik bėda, nebeturiu Keramedžio strėlės.

– Stebuklinga strėlė buvo tavųjų vasaros burtų laidininkė. Ji išties turėjo stebuklingų galių, bet pasiekė tikslą tik todėl, kad tu esi Oberono dukra ir tavyje teka gyvas sveikata trykštantis Vasaros karalystės kraujas. Taigi tu įveikei Geležies karalių būtent savaisiais vasaros burtais. To paties reikia ir šiuo atveju.

– Dabar man nieko nebeišeina. Pasinaudoti vasaros burtais man trukdo geležis, ir atvirkščiai. Negaliu atskirai naudotis nė vienais kerais. Todėl esu bejėgė prieš Ferumą. Ir negalėsiu jo... – Netekusi vilties parpuoliau ant kelių ir užsidengusi akis ranka sušnibždėjau: – Man būtina jį nugalėti. Tiesiog privalu. Turėtų būti koks nors būdas pasinaudoti vasaros burtais. Velniai griebtų, juk aš esu Vasaros karaliaus dukra, tad turiu suprasti, kaip atskirti vienus kerus nuo...

Staiga mano protas nušvito.

Aš prisiminiau tėtį. Ne fėjūnų valdovą, bet paprastą mirtingąjį. Polą. Prieš akis iškilo vaizdas, kaip jis sėdėjo prie instrumento ir mėgino man paaiškinti muzikos esmę. Mintyse regėjau geležies kerus, kurie pulsavo ant natomis išmarginto popieriaus lapo. Nors partitūrą ribojo griežtos linijos ir kompozicijos taisyklės, pati muzika tapo pakylėtų virte verdančių jausmų versme. Stebuklinga kūryba ir geležies kerai egzistavo ne atskirai, bet kaip viena visuma, kurią sudarė blaivi logika ir nežaboti jausmai, susijungę drauge, kad gimtų tikrasis grožis.

– Na žinoma, – sukuždėjau ir net suvirpėjau nuo netikėtos prielaidos. – Kadangi kaskart bandydavau naudotis kiekvienais kerais atskirai, jie sureaguodavo priešiškai. Kaip tik tai tu ir mėginai man paaiškinti, tiesa? Visų šių galių – ir manųjų, ir tavųjų, tai yra vasaros ir geležies – negalima pasitelkti atskirai. Jos nedalomos. Aš turiu... jas suvienyti.

Dabar viskas stojo į vietas ir atrodė labai paprasta. Polas parodė, kad galias įmanoma sujungti. Machina atidavė savo kerus man, nes tik aš vienintelė galėjau jas sujungti: esu puskraujė, kuriai nesvetimi nei vasaros, nei geležies kerai.

Aš tiesiog fiziškai jaučiau, kad man už nugaros kažkas yra, bet neatsisukau pažiūrėti, žinojau vis tiek nieko nepamatysianti.

– Ar tu pasiruošusi? – pašnibždomis paklausė Machina.

Ne, ne Machina, o geležies kerų (manųjų geležies kerų) įsikūnijimas. Galios, kurių aš visą laiką nenorėjau pripažinti ir nuo kurių bėgau. Nors naudojausi jomis, bet iki šiol su jomis nesusitaikiau.

Iki šios dienos. O dabar laikas.

– Taip, pasiruošusi, – atsiliepiau ir pajutau, kaip ant pečių nusileido rankos. Tvirtos rankos ilgais pirštais.

Metaliniai laidai apsivijo mano kūną, apraizgė mus abu, įsisiurbė į odą. Jie įsiskverbė į mane ir pradėjo artėti prie širdies... Tada aš užmerkiau akis. Machinos buvimą jaučiau vis silpniau, prieš visiškai išnykdamas jis pasilenkė ir sušnabždėjo į ausį:

– Tau visada užteko jėgų nugalėti apsišaukėlį karalių, jėga užgrobusį valdžią. Jis svetimas, jis grobikas, kuris apnuodija viską, prie ko prisiliečia. Tu gali jį įveikti, bet turi būti drąsi. Mes kartu atkursime šias žemes.

Galiausiai laidai pervėrė širdį, supurtę mane visą kaip elektros išlydis, o tai, kas liko iš Geležies karaliaus, ištirpo ir išnyko.

AŠ PAMĖGINAU ĮKVĖPTI ir atmerkiau akis.

Vis dar buvau Ferumo tvirtovėje: gulėjau ant nugaros ir žiūrėjau į žaibus, besitrankančius palubėje. Po smūgio, regis, tebuvo paėjusios kelios sekundės, nes apsišaukėlis karalius tebestypsojo patalpos viduryje, iškėlęs ranką. Už jo pamačiau Ašą su Paku, atkakliai tebesikaunančius su priešais.

Ašas kažką sušuko, bet man taip spengė ausyse, kad garsai, regis, sklido iš begalinių tolių. Kūnas buvo nutirpęs, svaigo galva, odą badė it adatomis. Tačiau aš tebebuvau gyva.

Pajutau, kaip kažkas pakuteno kaklą. Tai buvo vėsus metalas... Laikrodėlis, kurį prieš ištisą amžinybę gavau iš Laikrodininko. Kilstelėjau jį prieš šviesą ir iškart pamačiau, kad pataisyti nebepavyks. Nuo elektros išlydžio suskilo stiklas, auksinis korpusas išsilydė. Grakščios rodyklės apmirė. Laikrodėliui teko visa smūgio galia kaip tik praėjus šimtui šešiasdešimt vienai valandai nuo įteikimo.

„Ačiū“, – padėkojau mintyse ir nusiėmusi grandinėlę nuo kaklo numečiau į šalį.

Ferumo akys išsprogo, kai aš sunkiai pakilau ir svyrinėdama stengiausi išsilaikyti ant kojų.

– Tu vis dar gyva? – sušnypštė jis.

Aš įveikiau šleikštulį ir suspaudusi kumščius pasisukau į jį. Dabar man viskas tapo aišku. Aplinkui nesulaikomai pulsavo tvirtovės geležies kerai ir apsišaukėlis karalius siurbė juos į save kaip juodoji skylė. Juslės man pasakė ir tai, kad Geležies karalystei bando pasipriešinti Niekadaniekada burtai, bet jie silpsta ir traukiasi. Mano ausyse aidėjo abiejų žemių širdies dūžiai, aš jaučiau, kaip miršta abiejų šalių šalininkai.

„Geležies karaliaus galias galima perduoti arba prarasti, bet neįmanoma atimti“, – vėl atgimė atmintyje sykį girdėti žodžiai.

Staiga supratau, ką turiu daryti.

Net sudrebėjau, kad laiko beliko tiek mažai. Troškau, jog mudviem su Ašu jo būtų atseikėta daugiau... Jeigu būčiau žinojusi, kad viskas taip pakryps, būčiau elgusis kitaip... Tačiau apgailestavimas tetruko akimirksnį, jaučiausi rami ir pasitikinti savo jėgomis. Ryžtas nugalėjo baimę. Aš buvau pasiruošusi.

Pažvelgiau į Ferumą ir nusišypsojau.

Netikras valdovas sušnypštė ir vėl paleido į mane žaibo strėlę. Kilstelėjusi ranką vasaros ir geležies kerų pliūpsniu nukreipiau ją į sieną virš paties Ferumo galvos. Ant senioko pasipylė žiežirbos ir jis piktai suniurzgė. Aš sulaikiau kvapą, laukdama skausmo ar šleikštulio.

Bet nieko nepajutau. Vasaros ir geležies kerai susiliejo ir daugiau netrukdė vieni kitiems. Mintimis aš ištraukiau Ferumui iš rankų ietį ir netrukus jau spaudžiau jos kotą pati. Apsišaukėlis karalius išpūtė akis, virš jo juodu debesiu pradėjo suktis burtai. Aš paglosčiau ietį ir pasiruošiau sviesti.

– Nagi, senuk! – narsiai sušukau, stengdamasi nekreipti dėmesio, kad iš krūtinės bando iššokti širdis ir dreba rankos. – Nori mano galių? Tai ko blaškaisi kaip mergaitė. Ateik ir pasiimk!

Ferumas pakilo į orą tarsi keršto angelas.

– Įžūli mergiūkšte! – sustugo jis. – Žaidimai baigėsi. Aš atsiimsiu valdžią nedelsdamas!

Jis nusklendė į mane, akimirksniu įveikęs didžiulę patalpą, nors šį kartą viską mačiau labai aiškiai. Senio veidas persikreipė iš pykčio tarsi kaukė, mirtinai aštrūs nagai taikėsi perrėžti krūtinę. Aš būčiau galėjusi atsimušti, išsisukti...

„Atleisk, Ašai...“ – paprašiau mintyse.

Ir paprasčiausia užsimerkiau.

Ferumas sudėjo į smūgį visą savo įtūžį. Degdamas neapykanta giliai suvarė nagus į krūtinę. Susilenkiau, man užkando žadą, o kitą akimirką nelyginant gaisro ugnis užgriuvo neapsakomas skausmas. Būčiau surikusi, bet plaučiuose nebeliko oro.

Kažkur tolumoje išgirdau tūžmingą Ašo klyksmą, baimingą Pako aiktelėjimą, o Ferumas žengė į priekį ir dar giliau suleido nagus. Man akis aptraukė priešmirtinis raudonas ūkas.

Persmeigtą apsišaukėlio nagais kūną supurtė baisūs traukuliai, o aš iš paskutiniųjų stengiausi neprarasti sąmonės, nenugrimzti į vis artyn sėlinančią tamsą. Neapsakomai norėjau pasiduoti, paklusti skausmui ir nugrimzti į nebūtį. Kraujas vis lašėjo, netrukus susidarė tamsiai raudona balutė ir aš juste jutau, kaip iš manęs išteka gyvastis...

– Kentėk, – sušnabždėjo į ausį Ferumas, nutvilkęs šleikščiu alsavimu. – Kentėk už tai, kad pavogei iš manęs valdžią. Už tai, kad tareisi esanti jos verta. Dabar tu mirsi, o aš vėl tapsiu Geležies karaliumi. Galios priklauso man!

Drebančia kruvina ranka aš sugriebiau jį už apykaklės ir kilstelėjusi pagavau triumfo kupiną žvilgsnį. Mano gyvybės syvai sparčiai seko, turėjau paskubėti.

– Nori jų? – kimiai išspaudžiau, nors troškau klykti ir raudoti. – Imk. Jos tavo.

O tada nukreipiau visą savo stiprybę, tai yra sujungtus vasaros ir geležies kerus, į apsišaukėlį karalių.

Ferumas atkragino galvą ir nusikvatojo. Kerai sūkuriavo aplink ji kaip tamsios liepsnos ir vis labiau įsismarkaudamos naikino apsišaukėlio jėgas.

Staiga juodi šalti nuodai plykstelėjo žaliais ir geltonais ugnies liežuviais, Ferumas sudrebėjo ir išplėtęs apstulbusias akis vėpsojo į mane.

– Ką... ką tu man padarei? Ką padarei? – sušvokštė jis, bandė pasitraukti, tačiau aš dar stipriau sugniaužiau riešą neleisdama išsilaisvinti.

– Tu norėjai Geležies karaliaus galių, – pareiškiau Ferumui, aplink kurį vis labiau veržėsi įvairiaspalvių kerų žiedas. – Tai ir imk. Atiduodu tau ir geležies, ir vasaros burtus. Bijau, kad atskirti jų jau nebepavyks.

Kerai pradėjo skverbtis į Ferumą, o aš iš paskutiniųjų laikiau jį, kad nepasitrauktų.

– Galbūt mane tau ir pavyko nužudyti, bet prisiekiu – neleisiu tau nė paliesti Niekadaniekada šalies. O ir savo artimųjų. Draugų. Geležies karaliaus valdžiai atėjo galas tiesiog čia.

Iš apsišaukėlio karaliaus krūtinės staiga pradėjo augti šakos. Išsiklaipiusios ir susipynusios jos šovė link lubų, Ferumas klaikiai sustugo. Jis ištraukė nagus iš mano kūno, klupinėdamas atšoko ir it paklaikęs puolė laužyti šakų. Aš parklupau ant kelių, dar dalį sekundės pasvyrinėjau, o paskui kritau kaip pakirsta ir skaudžiai susimušiau galvą į grindis.

Viskas aplinkui siūbavo, laikas, regis, sustojo. Ferumas blaškėsi, klykė ir rangėsi. Rankos irgi išsišakojo, pirštai veikiai virto susiraizgiusiais pagaliukais. Nebepajėgiantis valdytis Ašas atmušė brolio smūgį ir vienu dūriu kiaurai pervėrė jam krūtinę. Plykstelėjo klaiki mėlyna liepsna, Rovanas išsilenkė ir sustingo, tarsi būtų sušalęs į ledą. Ašas ištraukė kalaviją ir išdavikas virto milijonu spindinčių ledokšnių.

Iš kito patalpos krašto pasigirdo siaubingas staugimas: du Pakai sugriebė Tercijų už abiejų rankų, o trečias suvarė durklą tiesiai nelaimėliui į širdį.

– Būk prakeikta... – susniaukrojo Ferumas, vėl atkeipdamas į save mano dėmesį.

Iš jo beveik nieko nebeliko. Tik žemas sulinkęs medelis. Geibus ir apgailėtinas. Kamiene dar galėjau įžvelgti veidą ir neapykantos kupinas akis.

– Aš laikiau Machiną įkūnytu blogiu, – iškošė jis. – Bet tu nepalyginamai baisesnė. Dabar visa mano galybė dingo, visos jėgos išseko. – Jis nuščiuvo, sukūkčiojo ir paskutinį kartą kreivai išsiviepė. – Na, mane guodžia bent jau tai, kad nė vienam iš mūsų nepavyks išgyventi. Tu irgi netrukus mirsi. Netgi Geležies karaliaus galios neišgelbės tavęs nuo...

Jis nutilo nebaigęs sakinio, o gal aš buvau trumpam praradusi sąmonę, nes kai kitą akimirką atsimerkiau, Ferumo nebepamačiau. Vietoje jo stirksojo pamėkliškas sausuolis.

Aš dar tebejaučiau skausmą, bet dabar jis buvo kažkoks kitoks. Tik maudžiantis, tolimas, nesvarbus. Kažkas pašaukė mane vardu. O gal tik pasigirdo... Sumirksėjau mėgindama sutelkti žvilgsnį, bet mintys drumstėsi ir garavo tarsi dūmai, o aš jaučiausi pernelyg pailsusi, kad įstengčiau sukaupti dėmesį...

Užmerkiau akis ir leidau sau apie nieką nebegalvoti, tenorėjau poilsio. Juk aš jo nusipelniau. Dėl to, kad įveikiau apsišaukėlį karalių ir išgelbėjau fėjūnų šalį, negėda mirti... Ir netgi atsidūrusi ant bedugnės krašto aš girdėjau plakant šios iškankintos žemės širdį, jaučiau naikinantį taką, kurį paliko po savęs Ferumas. Nuodai sunkėsi į Niekadaniekada. Apsišaukėlio karaliaus mirtis dar nereiškia, kad žus Geležies karalystė. Tikrojo Geležies karaliaus galių likučiai silpnai ruseno manyje, plaikstėsi it žvakės liepsnelė vėjyje. Kaip ir anksčiau, aš buvau už tai atsakinga. Kas joms nutiks po mano mirties? Kam galėčiau jas perduoti? Ar išvis yra kam jas perimti ir nepiktnaudžiauti naujais bendrais vasaros ir geležies burtais?

– Megana, – vėl pasigirdo kažkieno balsas ir dabar aš jį pažinau. Tai jo, manojo riterio, iškankinto ir pamišusio iš sielvarto, balsas šaukė mane iš tuštumos. Maldaujamai aidėjo juodoje tamsoje: – Ne, Megana! Nereikia. Atsipeikėk. Būk gera... – Paskutinius žodžius palydėjo sunkiai tramdoma rauda ir aš praplėšiau sunkius vokus.

Sidabrinės Ašo akys įtartinai blizgėjo, veidas atrodė išbalęs ir sukritęs. Aš gulėjau ant jo rankų ir nustebusi mirksėjau, o į mano pasaulį palengva grįžo garsai: elektros išlydžių gaudimas, metalinių aulinių batų žvangėjimas... Pasirodo, mus vėl apsupo geležies riteriai. Aš pažvelgiau į juos Ašui pro petį ir spėjau pastebėti, kad jie sudėjo ginklus ir dabar laukė, rimtai žvelgdami į mus.

Už Ašo stovėjo išblyškęs it mirtis Pakas.

– Ašai, – vos girdimai sušnabždėjau. – Atleisk. Aš nepagalvojau... O dabar tu dėl manęs irgi pasmerktas išnykti... Vien todėl, kad paprašiau tavęs prisiekti...

Jis užsimerkė ir paslėpė veidą mano plaukuose.

– Jeigu tu mirsi... – jo balsas suvirpėjo, – man irgi galas. Nebeturėsiu dėl ko gyventi.

Ašas truputį atsitraukė ir skvarbiai nužvelgė mane sidabrinėmis akimis.

– Mes dar suspėsime, – sumurmėjo jis ir lengvai pašoko, tebelaikydamas mane glėbyje. – Dar nugabensime tave pas žiniuonę.

Pakas akimirksniu pribėgo prie mūsų, piktas ir ryžtingas. Ugniniai plaukai atrodė dar ryškesni dėl blyškaus veido.

– Velniai rautų, Megana, ką tu išdarinėji? Reikia kuo greičiau ištraukti tave iš čia. – Jis niūriai dėbtelėjo į mus ratu apstojusius geležies riterius. – Kaip manai, ar tie mulkiai su kibirais ant galvų mus geruoju praleis, ar turėsime prasiskinti kelią?

– Ne, – sušnibždėjau įsikibusi Ašui į marškinius ir juodu nustebę sužiuro į mane. – Nereikia pas žiniuonę. Nuneškite mane... – Aš susiraukiau mėgindama įveikti staiga užplūdusį stiprų skausmą.

– Nuneškite mane prie medžio. Bokšto griuvėsiuose. Man reikia sugrįžti ten... kur viskas prasidėjo.

Ašas dėbtelėjo į mane neišduodamas jausmų, tik sudrebėjo.

– Ne... – maldaujamai išspaudė jis.

– Nėra laiko, princese, – įspėjo prišokęs prie manęs Pakas. – Nebūk paika! Jeigu mes dabar pat nenugabensime tavęs pas žiniuonę, tu numirsi!

Nekreipdama dėmesio į Paką aš žiūrėjau tik į Ašą, ruošdamasi tam, kas neišvengiama.

– Ašai, – pašaukiau rydama ašaras. – Būk geras. Man liko... mažai laiko. Tai paskutinis mano pašymas. Turiu pamatyti... ąžuolą. Labai prašau.

Ašas užmerkė akis, per skruostą nuriedėjo šykšti ašara. Aš supratau, kad prašau neįmanomo dalyko, be to, ir man širdis plyšo matant jo kančias. Bet viską reikėjo deramai užbaigti. Juk aš prisiėmiau tokius didelius įsipareigojimus.

– Neklausyk jos, prince! – sušuko it paklaikęs Pakas ir sugriebė Ašui už peties. – Ji kliedi. Prakeikimas! Gabenkime ją pas žiniuonę. Tik nesakyk, kad paklusi šitiems svaičiojimams!

– Pakai, – sušnibždėjau, bet staiga pamačiau sidabrinę grandinėlę ant Ašo kaklo. Amuleto galios buvo visiškai išsekusios. Iš krištolinio lašo telikusi juoda nuolauža. Matyt, jis neatlaikė susirėmimo su Rovanu.

– O varge, Ašai, – žioptelėjau. – Amuletas... Tu nebesi atsparus geležies kerams. Tegul mane nugabena kas nors kitas.

Ašas iškėlė galvą, padūmavusiose akyse įžvelgiau ryžtą. Aš jau buvau mačiusi tokį jo žvilgsnį, reiškiantį, kad jam nėra ko prarasti.

– Aš pats tave ten nulydėsiu.

– Ne! – išrėkė Pakas ir staiga prikišo durklą Ašui prie gerklės. Šis nė nepakrutėjo ir tada mano bičiulis, žybtelėjęs žudikišku žvilgsniu, spūstelėjo. – Tu gabensi ją pas žiniuonę, prince, arba aš savo rankomis išpjausiu tau iš krūtinės tą ledo gabalą, kurį laikai širdimi!

– Pakai, – vėl sušnibždėjau. – Nesikišk, būk geras.

Šaunusis Robinas nežiūrėjo į mane, bet jo akyse susitvenkė ašaros, o ranka, spaudžianti durklą, sudrebėjo.

– M-man reikia tenai patekti, – mėginau aiškinti. O Ašas su Paku neatitraukė vienas nuo kito tūžmingų žvilgsnių, nė vienas neketino nusileisti. – Tai... vienintelis būdas viską išgelbėti.

Pakas mėšlungiškai įkvėpė.

– Kaip gali prašyti, kad leistume tau mirti? – kimiai iškošė jis, vis dar laikydamas durklą Ašui prie gerklės. Ant galiuko pasirodė kraujo lašas. – Aš pasiryžęs viską padaryti dėl tavęs, Megana. Tik ne tai... Ne tai.

Aš atsargiai suėmiau už durklo ašmenų ir patraukiau į šalį. Pakas iš pradžių nenorėjo leisti, paskui sukūkčiojo, atsitraukė, išmetė ginklą ir šis žvangėdamas nusirito ant grindų.

– Tu tikrai to nori, princese? – dusliai pasitikslino jis, akimis maldaudamas pakeisti sprendimą.

– Ne, Pakai, – prisipažinau ir taip pat sukūkčiojau. – Ne, bet taip reikia.

Ašas dar stipriau suspaudė mane glėbyje. Žinoma, kad aš nenorėjau mirti. Troškau gyventi. Susitikti su artimaisiais. Baigti mokyklą ir keliauti po svečias šalis, apie kurias man teko tik skaityti. Kvatotis kartu su Paku ir mylėti Ašą. Daryti įprastus dalykus kaip visi žmonės. Tačiau negalėjau. Man atiteko šios galios ir atsakomybė. Todėl turėjau baigti tai, ką pradėjau. Kartą ir visiems laikams.

Pakas sugriebė mano ranką ir spustelėjo, tarsi būtų norėjęs sulaikyti. Aš pažvelgiau į skaisčiai žalias akis, kuriose slypėjo begalė įvairiausių jausmų, ir išvydau, kaip jis gyveno tokią daugybę metų: jo pergales ir pralaimėjimus, įsimylėjimus ir netektis. Įžvelgiau ir legendomis apipintą nepralenkiamą išdaigininką Paką, ir Šaunųjį Robiną, amžiną lyg pats laikas, su visais randais ir žaizdomis, kuriuos gavo per savo nemirtingą gyvenimą... Vis dar nepaleisdamas mano rankos Pakas jau verkė garsiai ir vis purtė galvą.

– Štai kaip viskas pakrypo... – ištarė jis raudos užspaustu balsu. – Paskutinė naktis, o aš net nežinau, ką pasakyti...

Paglosčiau jam drėgną skruostą ir nusišypsojau.

– Tiesiog atsisveikinti.

– Ne. – Pakas vėl papurtė galvą. – Aš stengiuosi niekada nesakyti „sudie“, princese. Nes tada tu gali ir nesugrįžti...

– Pakai...

Mano bičiulis pasilenkė ir lengvai pakštelėjo į lūpas. Ašas įsitempė, dar stipriau apglėbė, bet Pakas pasitraukė per kelis žingsnius ir pamerkė akį.

– Pasirūpink ja, ledo berniuk. Su tavimi mes, matyt, irgi nebepasimatysime? Buvo... smagu, tik, deja, pasibaigė.

– Gaila, kad mudviem taip ir nepavyko nudobti vienam kito, – tyliai atsakė Ašas.

Pakas nelinksmai šyptelėjo ir pasilenkė pakelti durklo.

– Aš irgi dėl to apgailestauju. Mirtina mudviejų dvikova būtų verta dėmesio, – atsitiesęs tarstelėjo Šaunusis Robinas, pradžiugino mus savo paika šypsena ir pamojo atsisveikindamas. – Iki pasimatymo, balandėliai.

Ore suvilnijo kerai. Būrys kranklių, triukšmingai plasnodami sparnais, pasklido po visą patalpą. Geležies riteriai pasilenkė, gindamiesi nuo pašaipiai krankiančių paukščių, kurie galiausiai pradingo sutemose. Sparnų plazdenimas nutilo. Pakas pradingo.

RITERIAI PRALEIDO MUS ir netgi nulenkė galvas, o kai kurie iškėlė kalavijus saliutuodami. Nors aš mažai ką temačiau. Jaukiai tūnojau ant Ašo rankų ir apie nieką negalvojau, nieko nejaučiau, tik stengiausi neužsnūsti, bijojau, kad kartą užmerkusi akis, daugiau jų nebeatplėšiu. Jau greitai pailsėsiu, paklusiu mane lenkiančiam nuovargiui, atgulsiu ir užmiršiu viską, bet pirmiausia reikia užbaigti tai, kas dar liko. Tada galėsiu viską apleisti.

Lengvos plėnys palietė skruostą ir aš apsidairiau.

Ašas jau buvo išnešęs mane iš tvirtovės. Nuo laiptų viršaus vėrėsi lyg ant delno visas mūšio laukas. Kova baigėsi ir slėnį apgaubė tyla. Visi, kas gyvas, ir Vasaros, ir Žiemos, ir geležies fėjūnai, sužiuro mano pusėn. Stovėjo sustingę, nežinodami, ką daryti toliau.

Ašas neperprantamu veidu ryžtingai žingsniavo pirmyn, o kariai tylomis traukėsi jam iš kelio. Mačiau šmėžuojančius veidus, plakamus pelenų ir sniego. Diodas išgąstingai suklapsėjo akimis. Smailysir jo geležiniai arkliai nulenkė prieš mus galvas. Paniurę ir pritilę gremlinai patraukė mums iš paskos...

O štai ir Mebė su Oberonu. Jų žvilgsniai buvo vienu metu ir abejingi, ir užjaučiantys. Ašas nė nestabtelėjo prie motinos. Praėjo pro fėjūnų valdovus net nepasukęs galvos. Jis traukė prie pilkų kopų pačiame slėnio pakraštyje. Ten mūsų laukė ledinis drakonas. Jis suerzėjo ir pažvelgė į Ašą blukiomis melsvomis akimis.

– Nulakdink mus į Geležies karalystę, – negarsiai prakalbo Ašas, bet balsas galėjo akimirksniu sustingdyti, tad prieštarauti buvo tiesiog neįmanoma. – Tučtuojau.

Drakonas sumirksėjo, tyliai šnypšdamas pasisuko ir pasilenkė, kad Ašui būtų patogiau pasiekti nugarą. Šis lengvai užlipo ant žvynuotos letenos, įsitaisė ant nugaros, o mane pasiguldė ant kelių. Baisūnas pakilo ir išskleidė sparnus ruošdamasis skristi. Tą akimirką Reizoras garsiai sukūkčiojo, o prie jo kaipmat prisidėjo visi kiti gremlinai. Jie kurtinamai raudojo, šokčiodami vietoje ir susigriebę už ausų. Niekas nė nebandė jų tildyti, tad dar ilgai mums iš paskos aidėjo sopulingi laibi balseliai, nustelbdami vėjo kaukimą.

PATS SKRYDIS IŠDILO MAN IŠ ATMINTIES. Nepamenu ir kaip nusileidome. Tik pajutau, kad Ašas minkštai nušoko ant žemės nuo drakono nugaros. Aš kilstelėjau galvą jam nuo krūtinės ir apsidairiau. Vaizdas buvo pasklidas ir neryškus, tarsi žiūrėtum per prastai nustatytą senutėlio fotoaparato objektyvą. Paskui susigriebiau, kad kraštovaizdis čia niekuo dėtas, tiesiog man sunku sutelkti žvilgsnį.

Akys buvo tari valktimi apėjusios. Viskas aplinkui atrodė pilka ir tamsu, vis dėlto pajėgiau įžiūrėti medžio kamieną. Didžiulis galingas ąžuolas kilo į padebesius iš bokšto griuvėsių.

Drakonas mums už nugarų klausiamai sumaurojo.

– Taip, skrisk, – nė neatsisukdamas tarstelėjo Ašas.

Iš atsklidusio iki mūsų vėjo gūsio supratau, jog siaubūnas negaišdamas nulėkė atgal į Niekadaniekada, toliau nuo pražūtingų nuodų. Nors mano protas ir buvo pritemęs, vis dėlto suvokiau, kad Ašas neliepė jam mūsų laukti.

Todėl, kad neketino grįžti.

Ašas tvirtu žingsniu pasuko prie bokšto, nešė mane per ištuštėjusius niūrius griuvėsius ir galiausiai mes pasiekėme medžio papėdę. Tik tada, kai atsidūrėme pagrindinėje salėje, po plačiu ąžuolo vainiku, jis pradėjo drebėti. Tačiau tebelaikė mane tvirtai ir prinešęs prie pat kamieno, palinkęs ties manimi ramiai ištarė:

– Atėjome.

Aš užsimerkiau ir man dar likusias burtų galias nukreipiau į giliai po žeme glūdinčias šaknis.

– Paguldyk mane... medžio papėdėje... – sušnabždėjau.

Jis kiek padelsė, paskui žingtelėjo prie ąžuolo, atsiklaupė ir atsargiai nuleido ant žemės tarp dviejų milžiniškų šaknų. O pats taip ir liko klūpoti, tik paėmė už rankos. Pajutau, kad kažkas nulašėjo ant delno. Lašas buvo šaltas kaip šaltinio vanduo ir akimirksniu užšalo ant odos. Tai buvo fėjūno ašara.

Aš pakėliau akis ir pamėginau nusišypsoti, būti drąsi, parodyti, jog jis dėl nieko nekaltas. Kad nutiko tai, kas ir turėjo nutikti. Ašo akys švytėjo prietemoje. Ryškios ir sklidinos kančios.

– Neblogai paskraidėme, tiesa? – sušnabždėjau. Ašaros nesulaikomai ritosi iš akių ir vilgydamos skuostus kapsėjo ant žemės. – Atleisk man. Norėjau... būti su tavimi... ilgiau... Bet nelabai kas teišėjo.

Ašas pakėlė mano ranką prie lūpų.

– Aš myliu tave, Megana Čeis, – pasakė jis. – Ir mylėsiu iki gyvenimo pabaigos, kad ir kiek mums jo beliko. Man bus garbė numirti kartu su tavimi.

Aš sunkiai įkvėpiau, mėgindama nuginti šalin iš visų pusių sėlinančią tamsą. Tuojau prasidės sunkiausias išbandymas, kurio labiausiai baiminausi. Aš nenorėjau mirti, o ypač viena vienutėlė. Vien nuo minties apie tai siaubas gniaužė gerklę. Bet Ašas neturi mirti drauge. Aš neleisiu, kad jis netektų gyvybės dėl priesaikos. Jis nužingsniavo su manimi iki pat pabaigos, dabar atėjo mano eilė jį paleisti.

– Ašai, – sušnibždėjau liesdama skruostą, jausdama prakaulius bruožus. – Aš irgi myliu tave. Niekada to neužmiršk. Ir... aš... aš norėjau visą gyvenimą praleisti su tavimi. Bet... – Nutilau truputį pailsėti. Kalbėti darėsi vis sunkiau, Ašo veidas pradėjo plaukti prieš akis. – Tačiau... negaliu... nė už ką negaliu leisti, kad mirtum dėl manęs, – tęsiau, o jo akyse blykstelėjo nerimas, regis, jis pradėjo kai ką nutuokti. – Ir neleisiu.

– Ne, Megana.

– Gali manęs neapkęsti, nieko tokio, – skubėjau kalbėti, kad jis nepertrauktų. – Gal taip net geriau. Neapkęsk manęs... tada galėsi sutikti... kitą... įsimylėti. Aš noriu, kad tu gyventum, Ašai.

– Būk gera, – pradėjo maldauti jis, spausdamas ranką. – Nedaryk šito.

– Todėl atleidžiu tave nuo priesaikos, – sukuždėjau. – Nuo riterio priesaikos ir duoto įžado. Ašai, tavo tarnavimas man baigėsi. Tu laisvas.

Jis nuleido pečius, paniuro. Aš nurijau karštas ašaras. Neapkenčiau pati savęs už tai, ką padariau. Bet tai buvo teisinga. Net jeigu jis ir ketino mirti, negalėjau to leisti.

– O dabar... – Aš atitraukiau ranką. – Eik šalin. Kol nevėlu.

– Ne.

– Tau negalima čia likti. Amuletas nebeteko galių. Jeigu užtruksi, pražūsi.

Ašas nieko neatsakė. Bet aš viską supratau iš to, kaip atlošė pečius, kaip ryžtingai sušvito jo aura. Kad ir kas nutiktų, jis neketino manęs palikti. Ir tada aš griebiausi vienintelės išeities, kurią tesugebėjau sugalvoti. Jis prakeiks tą dieną, kai sutiko mirtingą merginą Laukmiškyje, ir prisieks niekada nieko nemylėti. Tačiau išgyvens.

– Ašalainai Darkmirai Talinai, – ištariau ir kietai užmerkiau akis. – Tavo tikrojo vardo galia reikalauju, kad tuojau pat paliktum Geležies karalystę. – Aš nusisukau nenorėdama jo matyti ir išspaudžiau paskutinius žodžius: – Ir daugiau nebegrįžtum.

„Ašai, man be galo skaudu, kad viskas taip susiklostė. – pridūriau mintyse. – Būk geras, gyvenk dėl manęs. Tu kaip niekas kitas esi to vertas.“

Įtempusi klausą išgirdau tylų kūkčiojimą. Akies krašteliu pamačiau, kaip Ašas abejodamas pakilo, tarsi kovodamas prieš būtinybę paklusti.

– Aš visada liksiu tavuoju riteriu, Megana Čeis, – sunkiai prakalbo jis, tarsi kiekvienas mirksnis būtų kėlęs skausmą. – Prisiekiu, jeigu tik yra būdas, leidžiantis mums būti kartu, aš surasiu jį. Kad ir kiek laiko prireiktų. Jeigu man bus lemta ieškoti tavo sielos ištisą amžinybę, manęs tai nesulaikys. Vis tiek tave surasiu. Prisiekiu.

Sulig tais žodžiais jis pradingo.

Aš gulėjau viena galingo ąžuolo papėdėje ir stengiausi neverkti, neklykti iš baimės ir vienatvės. Neturėjau tam laiko.

Akyse vis labiau temo, man teliko padaryti paskutinį dalyką.

Mintimis pasikviečiau kerus ir jie kaipmat pakluso. Ir vasaros, ir geležies. Atsargiai paliečiau milžiniško medžio šaknis, o vaizduotėje prasiskverbiau į pačias perdžiūvusios ir suskeldėjusios žemės gelmes, pajutau visą šios karalystės tuštumą. Geležies kerus, žudančius vienus ir maitinančius kitus.

Tada mintys nukrypo į mano šeimą. Galvojau apie mamą, Luką ir Itaną, kurie laukia manęs namuose. Apie savo mirtingą tėtį, Polą, ir apie tikrąjį tėvą, Vasaros karalystės valdovą. Prisiminiau visus, su kuriais mane suvedė likimas: Gliuką, sukilėlius, Reizorą. Ir Geležinį arklį. Nors jie priklauso Geležies karalystei, bet irgi yra fėjūnai. Jie nusipelno teisės gyventi kaip ir visi kiti.

O ko verti vien Pakas su Grimalkinu. Mano išmintingas patarėjas ir drąsuolis ištikimasis draugas. Aš padarysiu viską, kad jie gyventų. Kad juoktųsi, įkvėptų poetus, kolekcionuotų paslaugas iki amžių pabaigos. Viskas dėl jų. Ir dėl manojo riterio, kuris viską paaukojo dėl manęs. Jis būtų likęs su manimi iki galo, jeigu tik būčiau leidusi.

„Ašai, Pakai ir visi visi visi. Aš myliu jus. Neužmirškite manęs“, – pasakiau mintyse. Tada paskutinėmis valios pastangomis sutelkiau visas Geležies karaliaus galias į didelį kunkuliuojantį kamuolį ir paleidau jį po galingo ąžuolo šaknimis.

Medis sudrebėjo, įkandin jo ir pati žemė, nuo kurios pradėjo sklisti ratilai. Ji ūžtelėjo prie negyvų medžių ir (nors persisukę, seniai nudžiūvę) jie atsiliepė į naujų kerų prisilietimą. Aš pajutau, kaip atsibudo žemė, kaip pradėjo gerti stebuklingus syvus, vaduodamasi nuo geležies nuodų. Išsitiesinę medžių kamienai šovė į viršų, ant metalinių šakų pradėjo sprogti nauji lapai. Negyva opsidiano dykra apsipylė žaliais ūgliais. Apspurę geltoni debesys prasisklaidė ir jų properšose suspindo žydras saulėtas dangus.

Iš kažkur padvelkė vėjelis ir gaivindamas kūną apibėrė lapais. Oras prisipildė žemės ir vešlios žolės kvapų.

Aš klausiausi, kaip visa taikiai bunda, atsigauna, auga ir užmerkusi akis galiausiai atsidaviau tamsai.

25

Geležies karalienė

Anapus manęs laukė Machina.

– Sveika, Megana Čeis. – Jis meiliai man šypsojosi, apsuptas ryškios šviesos.

Aš ir vėl nelabai supratau, kur mes. Visur, kiek akys mato, tyvuliavo ribuliuojanti migla... Galbūt tai dar vienas išbandymas prieš mirtį ar pomirtinį gyvenimą, kuris slypi už rūko uždangos.

– Labas, Machina, – atsakiau linktelėjusi.

Vos įžiūrėjau jo siluetą migloje, tačiau retsykiais ji kiek prasisklaidydavo ir aš matydavau jį gana aiškiai, beje, sykiais kaip galingą medį.

– Ką tu čia veiki? – atsidususi pasiteiravau. – Tik nesakyk, kad saugai perlų vartus. Tu man nepanašus į angelą.

Geležies karalius palingavo galva. Laidai, besirangantys už nugaros, priminė spindinčius sparnus, Machinos negalėjai su niekuo supainioti. Akimirką man pasirodė, kad aš vėl stoviu po plačiu ąžuolo vainiku. Tik žemė jo papėdėje buvo neatpažįstamai pasikeitusi. Žaluma labai natūraliai susiliejo su sidabru... Paskui jau vėl Machina stojo prieš mane. Ar išties jo akyse aš įžvelgiau... pasididžiavimą?

– Noriu tave pasveikinti. – Jo kuždesys priminė vėjelio šlamėjimą medžių šakose. – Tu nuveikei daugiau, nei kas nors galėjo tikėtis. Pasiaukojai dėl pergalės prieš apsišaukėlį karalių. O paskui atidavei savo galias vienintelei judu abu galinčiai atpirkti jėgai – pačiai žemei.

Aplink mane viskas sužėrėjo, suvilnijo ir aš pamačiau pažįstamą, bet visiškai kitokią šalį. Nors visur dar kėpsojo atliekų krūvos, aplink jas jau žėlė samanos, žydėjo gėlės. Didžiulio iš akmens ir plieno pastatyto miesto gatvėse užteko vietos ir metaliniams gatvės žibintams, ir žydintiems medžiams, o pagrindinėje aikštėje taškėsi vandens purslais fontanas. Žole apžėlusią lygumą kirto geležinkelio bėgiai, o virš bokšto griuvėsių kilo į dangų milžiniškas sidabriškas ąžuolas. Spindintis, metalinis, gyvas...

– Vasara ir Geležis dabar tapo nedaloma visuma, – vėl tyliai prakalbo Machina. – Tau pavyko padaryti neįmanomą dalyką, Megana Čeis. Tu išvadavai Niekadaniekada nuo pražūtingo nuodų poveikio. O geležies fėjūnai dabar turi kur gyventi, nebijodami abejų rūmų. – Jis atsiduso ir palingavo galva. – Na, jeigu Mebė su Oberonu, žinoma, paliks mus ramybėje.

– O ar senosios fėjūnų padermės atstovai galės čia gyventi? – paklausiau.

Regėjimai išnyko ir aš vėl stovėjau prieš Geležies karalių.

– Ne, – atsakė Machina, rimtai žvelgdamas į mane. – Nors tu nukenksminai nuodus ir sustabdei geležies kerų plitimą, mūsų pasaulis jiems pražūtingas kaip ir anksčiau. Geležies fėjūnai įkūnija visa, ko senieji bijosi ir neapkenčia. Tad kartu gyventi mums neišeis. Daugiausia, ko galime tikėtis, tai taikus atskirų karalysčių bendrabūvis. Bet neatmetu, kad ir tai kai kuriems fėjūnų valdovams pasirodys nepriimtina. Vasaros ir Žiemos rūmai pernelyg įsikibę į savo pasenusias tradicijas. Kažkas turi jiems parodyti, kad galima gyventi ir kitaip.

Aš mąsliai tylėjau. Machinos žodžiai skambėjo logiškai, tačiau jis nenurodė, kaip sieks savo tikslų. Kas imsis geležies fėjūnų vedlio vaidmens? Kas taps naujuoju Geležies karaliumi?

Tada susivokiau... Ir atsidususi palingavau galva, supratusi, koks atsakingas uždavinys manęs laukia.

– Man atrodo, kad išgelbėjusi Niekadaniekada nusipelniau bent trumpo atokvėpio... Na, kodėl aš? Argi kas nors kitas negali?

– Atidavusi savąsias galias, tu išgelbėjai šią žemę, – nusišypsojo man Geležies karalius. – Kadangi dabar jus sieja tvirti saitai, žemė atsidėkodama išgydė tave. Tu, Megana Čeis, tapai gyva plakančia Geležies karalystės širdimi. Jos kerai maitina tave, o tavo buvimas suteikia jai gyvybę. Nuo šiol jūs nebegalėsite viena be kitos.

Ankstesnis Geležies karalius pradėjo tirpti, mus supanti šviesa vis labiau blėso, kol stojo juoda bedugnė tamsa.

– Taigi, – sušnibždėjo Machina, – vienintelis klausimas, ką tu dabar darysi.

KAŽKAS PALIETĖ VEIDĄ ir aš atsimerkiau.

Į mane spoksojo smulkus sunerimęs snukutis: žalios akys blizgėjo, didžiulės ausys krutėjo nuo įtampos. Aš sumirksėjau. Reizoras džiugiai sucypė:

– Šeimininke!

Aš suaimanavusi mostelėjau ranka. Jaučiausi visai be jėgų, bet, laimei, nieko neskaudėjo. Virš manęs ramiai sūpavosi vėjyje metalinės didžiulio ąžuolo šakos, per tankią lapiją skverbėsi saulės spinduliai ir margino žemę. Aš atsargiai pamėginau atsisėsti, užčiuopiau vėsią žolę ir apstulbusi apsidairiau.

Mane iš visų pusių supo geležies fėjūnai. Gremlinai ir riteriai, neūžaugos programišiai ir skalikai, sukonstruoti iš laikrodžių mechanizmų, kariai spygliuotomis galūnėmis, vorai ir visi kiti. Gliukas parišta ranka stovėjo prie Smailio ir dar dviejų geležinių arklių. Visi iškilmingai dėbsojo į mane.

O aš jutau juos. Visus iki vieno. Girdėjau kiekvienos širdies dunksėjimą, kvėpiau į save pulsuojančius geležies kerus, sūkuriuojančius aplink mane ir juos. Į taktą karalystės širdies dūžiams. Aš jaučiau savo žemių ribas, mačiau, kad mano šalis priartėja prie Niekadaniekada, tačiau neplinta už jos ribų, nė nebando grobti vis naujų erdvių. Jaučiau kiekvieną medį, krūmą ir žolės stiebelį. Jie driekėsi prieš mane nelyginant gyvų skiautinių antklodė. O nuščiuvus ir gerai įsiklausius, buvo galima išgirsti, kad mano širdies plakimui antrina šios žemės alsavimas.

„Ką tu darysi dabar, Megana Čeis?“ – paklausiau savęs.

Ir jau žinojau atsakymą. Juk tai mano likimas, mano paskirtis. Aš supratau, kaip turiu pasielgti. Pakilau remdamasi į ąžuolo kamieną, paskui patraukiau ranką ir žengiau į priekį. Didžiuliai pulkai geležies fėjūnų nulenkė prieš mane galvas ir suklaupė. Netgi Gliukas, nerangiai pamindžikavęs, nusileido ant žemės, prisilaikydamas Smailio, kad neparpultų. Ir Reizoras su nesuskaičiuojamu tuntu gremlinų įkniubo kaktomis į žolę. Darniai sužvangėjo į žemę įbesti kalavijai. Tai geležies riteriai pasekė visų pavyzdžiu.

Stojus spengiančiai tylai, aš aprėpiau žvilgsniu didžiulę klūpančių fėjūnų jūrą ir giliai įkvėpiau. Nežinau, kodėl prabilau į juos būtent tokiais žodžiais, tiesiog sielos gilumoje jaučiau, kad taip bus teisingiausia. Žodžiai nuaidėjo virš minios ir nulėmė mano likimą. Manęs laukė sunkus kelias, daugybė kliūčių, bet tai vienintelė išeitis.

– Aš esu Megana Čeis. Geležies karalienė.

Epilogas

Vidurnaktis. Luiziana. Kedrų alėjos 14202 namas

– Ar tu tikrai to nori? – pasiteiravo Gliukas.

Jo pasišiaušę plaukai kibirkščiavo melsva šviesa. Sustoję miško pievelėje mudu žiūrėjome į piktžolėmis apaugusį kiemą ir seną automobilį prie namo.

Pailsusi linktelėjau. Naktis buvo tamsi ir sklidina drėgmės. Nepūtė nė menkiausias vėjelis, medžių lapai nejudėjo. Aš vilkėjau džinsus ir baltus marškinėlius, bet jaučiausi keistai su paprastais žmonių drabužiais.

– Jie turi sužinoti tiesą. Privalau viską jiems papasakoti. Kad suprastų, kodėl nebegaliu sugrįžti į namus.

– Tu juos lankysi, – žvaliai įsiterpė Gliukas. – Niekas tau to neuždraus. Nėra jokių priežasčių, trukdančių tau retkarčiais atkakti į svečius.

– Aha, – nelabai įtikinta nutęsiau.

Juk laikas Niekadaniekada šalyje ir Geležies karalystėje, kurios valdove netikėtai tapau, tekėjo visiškai kitaip.

Kelios pirmosios dienos buvo beprotiškos. Man vos pasisekė įtikinti Mebę su Oberonu neskelbti naujo karo Geležies karalystei. Įvyko keletas susitikimų, mes pasirašėme pluoštą susitarimų, nustatėme griežtą tvarką, kurios privalu laikytis mūsų valdų pasienyje, ir tik tada Vasaros ir Žiemos karalysčių valdovai kiek aprimo. Negalėjau atsikratyti įtarimo, kad Oberonas parodė šiokį tokį atlaidumą dėl mudviejų giminystės. Ką gi, tuo geriau.

Pakas taip pat dalyvavo visuose susitikimuose kaip visada draugiškas ir smalsus. Jis labai aiškiai davė man suprasti neketinantis su manimi elgtis kitaip vien todėl, jog tapau karaliene. Ir kaipmat tai įrodė, pakštelėjęs į skruostą grėsmingų geležies riterių akivaizdoje. Man vos pavyko juos sulaikyti, kad nesuplėšytų Pako į skutelius. Mano bičiulis kvatodamas atšoko į šalį. Su manimi jis bendravo lengvai ir nerūpestingai. Sakyčiau, net truputį persistengdamas, tarsi nesuprastų dabartinės mano padėties. Jo elgesyje aš įžvelgiau šiokį tokį sutrikimą, kuris iki šiol buvo nebūdingas mūsų draugystei, ir dėl šių permainų man buvo nesmagu.

Vyliausi, kad laikui bėgant Šaunusis Robinas apsipras su pasikeitusiomis aplinkybėmis, kita vertus, supratau, jog dar negreitai atgausiu geriausią draugą.

Ašo nemačiau nė kartelio.

Aš ir dabar, kaip keletą ankstesnių dienų, pamėginau galvoti apie ką nors kita ir išmesti jį iš galvos. Ašas pradingo. Net jeigu man pavyktų prisišaukti jį, pasinaudojus tikruoju jo vardu, jis vis tiek neišgyventų Geležies karalystėje. Tai tegul viskas lieka, kaip yra.

O kad tik galėčiau susitarti su savo širdimi...

– Jums bus nelengva, – nutraukė mano apmąstymus Gliukas. – Gal norite, kad eičiau drauge? Manęs jie nepastebės.

Aš papurčiau galvą.

– Ne, geriau eisiu viena. Be to, kai kas šiuose namuose tave vis dėlto pastebėtų. O aš jau tiek prisižiūrėjau visokių siaubūnų, kad visam gyvenimui užteks.

– Prašau atleisti, jūsų šviesybe, – nusišaipė Gliukas. – Gal galiu sužinoti, ką jūs vadinate siaubūnais?

Aš plekštelėjau per ranką savo karvedžiui. Bet jis tik nusišypsojo. Nuo to laiko, kai pradėjau valdyti Geležies karalystę, jis visur mane lydi. Jeigu būnu užsiėmusi, geležies fėjūnai kreipiasi į jį ir jo klauso. Riteriai taip pat lengvai susitaikė su nauju jo statusu ir noriai leidosi vadovaujami, o man tai buvo tik į naudą.

– Aš sugrįšiu prieš aušrą, – pažadėjau žvilgtelėjusi į virš medžių kybantį mėnulį. – Tikiuosi, kad iki to laiko susidorosi vienas?

– Taip, jūsų kilnybe, – surimtėjęs atsakė Gliukas, o aš susiraukiau, dar nespėjusi įprasti prie tokio titulo. Užtektų ir ankstesniojo kreipinio „princese“. – Mag Tuirede viskas bus gerai iki jums sugrįžtant. Ir jūsų... tėvu pasirūpinsime. Būkite rami.

Aš su dėkingumu linktelėjau. Gerai, kad Gliukas toks supratingas. Tapusi karaliene ir paskelbusi Mag Tuiredą Geležies karalystės sostine, aš ištesėjau žodį ir sugrįžau į Linansidhės priebėgą pasiimti Polo. Mano tėtis iš mirtingųjų pasaulio beveik visiškai atsigavo: didžiumą laiko aiškiai protavo, o ir atmintis sugrįžo. Jis atpažino mane ir prisiminė, kas jam nutiko prieš daugelį metų. Galiausiai atgavęs protą labai jį brangino. Paaiškinau jam, kad jis gali kada panorėjęs palikti stebuklų šalį, kad nė už ką nelaikysiu jo čia per prievartą. Tačiau Polas dar kuriam laikui atsisakė pasinaudoti laisve. Kol kas nesijautė pasiruošęs sugrįžti į žmonių pasaulį. Labai daug kas pasikeitė ten per tą laiką, kol jo nebuvo. Galbūt kada nors jis ir panorės išmėginti tikrą gyvenimą, o dabar nusprendė iš naujo susipažinti su savo dukra.

Nepanoro jis su manimi eiti ir šiuokart.

„Ši naktis priklauso tau, – pasakė jis man atsisveikindamas. – Nereikia papildomų rūpesčių. Kada nors aš pats papasakosiu tavo mamai, kas nutiko. Jeigu tik ji panorės mane matyti. – Polas atsiduso ir pasisuko į langą. Tolumoje, virš laikrodžio bokšto leidosi saulė, ant tėčio veido krito rausvi blyksniai. – Pasakyk man tik vieną dalyką – ar ji laiminga?“ Aš palūkuriavau rydama ašaras ir atsakiau: „ Man regis, taip.“ Polas liūdnai nusišypsojo ir linktelėjo. „Tokiu atveju jai nebūtina žinoti apie mane. Bent jau kol kas. O gal geriau ir niekada nesužinoti. Dabar eik ir pasimatyk su artimaisiais. Man ten nėra ko veikti.“

– Jūsų didenybe. – Gliukas ir vėl nutraukė mano mintis. Pastaruoju metu jis gana dažnai sugrąžindavo mane į tikrovę, kai tik užsigalvodavau. – Kas nutiko?

– Viskas gerai. – Aš krestelėjau galvą ir pažvelgiau į tamsius savo namų langus. – Na, einu. Palinkėk man sėkmės.

Nedavusi sau laiko pabūgti ir persigalvoti sparčiai nužingsniavau žvyruotu takeliu.

Kiek save pamenu, antra laiptų pakopa visada girgždėdavo, kad ir kaip atsargiai stengdavausi ant jos žengti. Bet šiuokart neišgirdau nė menkiausio garso... Užkopiau į priebutį. Langai kaip ir anksčiau buvo tamsūs. Aplink žibintą suko ratus mašalai, jų šešėliai mirgėjo ant spalvą praradusio medinio slenksčio.

Galėjau be vargo atverti užrakintas duris. Juk dabar man tai juokų darbas. Štai sušnabždėsiu porą žodžių, pasitelksiu kerus ir durys pačios prasivers. O aš įeisiu į svetainę negirdima ir nematoma, tarsi vėjelio dvelktelėjimas.

Tačiau aš nieko panašaus nedariau. Šį vakarą panorau bent trumpai pabūti paprasta mergina. Todėl sugniaužiau kumštį ir krumpliais garsiai pabeldžiau į apsilupusias duris.

Iš pradžių nieko nenutiko. Namas dunksojo tamsus ir tylus. Kažkur naktyje pradėjo loti šuo.

Paskui viduje sužibo šviesa, pasigirdo žingsniai. Anapus lango užuolaidų pamačiau boluojant siluetą. O netrukus per langą nepatikliai pažvelgė Lukas.

Iš pradžių patėvis, regis, nepastebėjo manęs, nors aš žiūrėjau tiesiai į jį. Jis susiraukė, nuleido užuolaidą ir pradingo kambaryje. Aš atsidusau ir vėl pasibeldžiau.

Šiuokart durys plačiai atsilapojo, tarsi tas, kas buvo už jų, būtų ketinęs gerai pamokyti naktibaldą, atsibasčiusį į jo namus vidurnaktį.

Lukas man pasirodė senstelėjęs, rudos akys buvo pavargusios, veide atsiradę naujų raukšlių. Jis nepatikliai apžiūrinėjo mane, apdairiai pridaręs duris.

Kadangi aš tylėjau, jis prabilo pirmas:

– Ko jums reikia?

Jis nepažino manęs. Ką gi, nenuostabu. Juk aš jau nebe ta mergiūkštė, kuri prieš metus leidosi į fėjūnų šalį. Man dar nespėjus nieko atsakyti, durys plačiau atsilapojo ir aš pamačiau mamą.

Mudvi sužiurome viena į kitą. Širdis suspurdėjo krūtinėje iš baimės, kad mama nužvelgs mane tuščiu nieko nesakančiu žvilgsniu ir nepažins keistos mergiūkštės ant slenksčio. Tačiau po akimirkos ji aiktelėjo ir puolė prie manęs.

Atsidūriau jos glėbyje, ji verkė ir juokėsi vienu metu, apipylė nesibaigiančiais klausimais. Aš užsimerkiau ir stengiausi sugerti į save šią akimirką, pratęsti ją kuo ilgiau. Troškau bent trumpam prisiminti, ką reiškia būti ne fėjūne (pėstininke ar karaliene), bet paprasta mamos dukra.

– Mege?

Aš truputį atsitraukiau nuo mamos ir pastebėjau pro durų tarpą Itaną. Broliukas ištįso, tapo vyresnis, paaugo per kelis sprindžius. Tik ryškiai mėlynos akys nepasikeitė: žvelgė vis taip pat rimtai.

– Aš žinojau, kad tu sugrįši. – Jo balsas irgi buvo kitoks. Tvirtesnis, aiškesnis. Mano brolis išaugo. – Ir nieko neužmiršau.

– Žinoma, kad neužmiršai, – sušnabždėjau.

Kai ištiesiau rankas, jis galiausiai puolė prie manęs ir apsikabino. Priglaudžiau jį ir atsitiesiau spėliodama, ar tik ne paskutinį kartą mudu taip stovime. Galbūt, kai kitą sykį susitiksime, jis jau bus paauglys?

– Megana. – Mamos balsas privertė mane atsigręžti. Ji su Luku stovėjo prie svetainės durų ir žvelgė į mane keisto liūdesio kupinu žvilgsniu. Tarsi būtų kai ką numaniusi. – Tu... nepasiliksi?

Aš užmerkiau akis ir pajutau, kad Itanas dar tvirčiau suspaudė kaklą.

– Ne, – atsakiau ir papurčiau galvą. – Negaliu. Dabar turiu... įsipareigojimų tiems, kuriems esu reikalinga. Tiesiog norėjau atsisveikinti ir... – Man užkando žadą, teko sukaupti visas jėgas, kad įstengčiau kalbėti toliau. – Ir papasakoti, kas man nutiko tą naktį, kai buvau sugrįžusi praėjusį kartą.

Lukas vis dar nepatikliai raukė antakius ir žvelgė tai į mamą, tai į mane.

– Nežinau, ar patikėsite manimi, bet turiu jums pasakyti tiesą. O paskui... paskui man reikės išeiti.

Mama tarsi sapne nužingsniavo į svetainę ir klestelėjo ant sofos. Paskui ryžtingai ir skvarbiai pažvelgė į mane, kviesdama paplekšnojo ranka į vietą šalia savęs.

– Papasakok man viską.

Ir aš papasakojau.

Nuo pat pradžių. Nuo tos dienos, kai išėjau ieškoti Itano į Niekadaniekada. Aš papasakojau apie fėjūnų rūmus, apie Oberoną su Mebe ir Paką. Apie Machiną ir geležies fėjūnus, Gliuką ir sukilėlius, apsišaukėlį karalių. Nutylėjau kai kurias neesmines, bet baisias smulkmenas, aptakiai teužsiminiau apie tas akimirkas, kai vos likau gyva, ir tas, kurios galėjo išgąsdinti Itaną. Nė žodžiu neužsiminiau apie Polą, nes supratau, jog šią istoriją turėčiau pasakoti ne aš. Kai priartėjau prie pabaigos, prie Ferumo sutriuškinimo ir to, kad tapau Geležies karaliene, Itanas jau snaudė man ant kelių, o sustiklėjęs Luko žvilgsnis iškalbingai bylojo, jog jis nepatikėjo nė vienu mano žodžiu.

Aš supratau, kad jis mažai teatsimins iš to, ką girdėjo, kad mano istorija veikiai išdils iš atminties ir atrodys kaip kadaise girdėta pasaka.

Man baigus, mama kelis ilgus mirksnius tylėjo.

– Tai tu dabar... karalienė. – Ji ištarė pastarąjį žodį tarsi ragaudama jo skonį. – Fėjūnų karalienė.

– Taip.

– Ir... tu niekaip negali likti tikrame pasaulyje? Su mumis. Su savo šeima.

Aš papurčiau galvą.

– Manoji žemė kviečia mane. Dabar mus sieja nepertraukiami saitai. Privalau grįžti.

Mama prikando lūpą, akyse sužibo ašaros. O tada mano nuostabai prakalbo Lukas. Jo sodrus ir ramus balsas užpildė visą kambarį.

– Ar mes dar pamatysime tave?

– Nežinau, – garbingai prisipažinau. – Galbūt.

– O tu susidorosi? – toliau kvotė Lukas. – Viena su tais... padarais?

Atrodė, kad ištaręs žodį „fėjūnai“ jis būtų suteikęs tikrumo pasakojimui, kuriuo dar nebuvo pasiruošęs patikėti.

– Viskas bus gerai. Aš ne viena.

Dangus už lango šviesėjo. Mes prakalbėjome visą naktį. Jau aušo.

Aš švelniai pabučiavau Itaną į kaktą ir nepabudinusi paguldžiau ant sofos. Paskui pakilau ir pasisukau į mamą su Luku.

– Man metas. Manęs laukia.

Mama vėl priglaudė mane, o Lukas apglėbė mudvi didžiulėmis rankomis.

– Bent parašyk mums, – sukūkčiojusi paprašė mama, tarsi aš būčiau išsiruošusi į tolimą kelionę ar studijuoti į koledžą. Galbūt taip jai lengviau susitaikyti su tuo, kas nutiko. – Arba paskambink, jeigu pasitaikys galimybė. Ir atvažiuok namo per atostogas.

– Pasistengsiu, – sušnabždėjau ir paskutinį kartą nužvelgiau namus, gaivindama senus prisiminimus, kurie šildė sielą.

Ši vieta visada liks su manimi. Aš pro ašaras nusišypsojau mamai ir Lukui. Pasirodo, apsiverkiau.

– Megana? – klausiamai nutęsė mama ir maldaujamai žvelgdama prisiartino. – Ar tau būtina tai daryti? O gal galėtum likti bent kelioms dienoms?

Aš papurčiau galvą.

– Myliu tave, mama, – pasakiau ir mintyse pasitelkusi kerus apsigaubiau jais lyg apsiaustu. – Pasakyk Itanui, kad niekada jo neužmiršiu.

– Megana!

– Iki pasimatymo, – sukuždėjau ir ištirpau ore.

Mama su Luku sykiu pašoko nuo sofos ir puolė apstulbę žvalgytis. Paskui mama įsikniaubė vyrui į petį ir pravirko.

Prabudo Itanas, mieguistai pažvelgė į tėvus ir įsismeigė tiesiai į mane, nors suaugusieji manęs nematė. Berniuko antakiai pakilo, bet aš pridėjau pirštą prie lūpų, tylomis maldaudama nekelti triukšmo.

Itanas nusišypsojo, skubiai pamojavo man, o paskui nusliuogė nuo sofos ir nušlepsėjo prie mamos, vis dar tebekūkčiojančios Lukui ant peties. Aš žvelgiau į savo šeimą, jausdama jos širdgėlą, meilę ir paramą. Tada išdidžiai nusišypsojau.

„Viskas jums bus gerai, – patikinau juos mintyse, rydama ašaras. – Viskas bus gerai ir be manęs.“

Aš šniurkštelėjau, mečiau paskutinį žvilgsnį į artimuosius ir išėjau pasitikti aušros.

SPĖJAU BEVEIK PEREITI KIEMĄ, versdama save žingsniuoti vis tolyn, kai išgirdau už nugaros lojimą.

Per žolę lapsėjo kažkoks padaras tarsi priešaušrio šešėlis. Didžiulis, gauruotas, iš kažkur pažįstamas... Vilkas? Ne, šuo. Mielas ir nerangus... Ne, to negali būti!

– Bo?! – pašaukiau apstulbusi.

Didžiulis vokiečių aviganis atsitrenkė į mane tarsi visu greičiu atrūkęs traukinys ir vos neparvertė. Juk tai išties Bo! Gauruotos letenos atsidūrė ant mano marškinėlių, ilgas liežuvis jau laižė veidą.

– Iš kur tu atsiradai? – paklausiau, o šuo tik garsiai šnopavo ir džiaugsmingai vizgino uodegą. Buvau nemačiusi savo numylėtinio nuo to laiko, kai Lukas išvežė jį į gyvūnų prieglaudą, klaidingai nusprendęs, kad jis apkandžiojo Itaną. – Ar mama tave susigrąžino? Kaip...

Aš nutilau apčiuopusi ploną metalinį daikčiuką Bo ant kaklo. Antkaklis su žetonu?.. Atsargiai paglosčiau šunį, kad nusiramintų, nukabinau tą daikčiuką ir prisikišau prie akių, norėdama įdėmiau apžiūrėti. Pasirodė, kad tai gerai pažįstamas galių netekęs amuletas.

Širdis akimirką apmirė. Bo vis dar laigė aplinkui, o aš suskatau dairytis, tyrinėdama tamsų kiemą ir medžius tolumoje. Jis negali čia būti. Juk aš pati jį atstūmiau, atleidau nuo man duotos priesaikos. Jis turi manęs neapkęsti.

Vis dėlto... tai...

Palaukiau kelias kankinamas sekundes. Tikėdamasi, kad pamatysiu išnyrantį tamsų siluetą, kad į mane pažvelgs pažįstamos sidabrinės akys. Man pasirodė, jog jaučiu jo buvimą netoliese, jo žvilgsnį. Beveik įtikinau save, kad girdžiu jo širdies plakimą... O gal aš tiesiog be galo jo pasiilgau? Galbūt paėmė viršų praradimo ir neišsipildžiusios meilės sukelta gėla?

Krūtinę užgulė baisus sunkumas. Aš liūdnai nusišypsojau. Širdies gilumoje žinojau, kad jis nepasirodys. Juk mes ir vėl priklausome skirtingiems pasauliams. Ašui nepavyktų išgyventi Geležies karalystėje, o man jos palikti, nors aš to ir nedaryčiau. Turiu įsipareigojimų jai, savo valdiniams ir sau pačiai. Geriau nukirsti vieną kartą ir visiems laikams, nei nuolat kankintis. Jis ir pats tai žino. O tai... tai tik paskutinė atsisveikinimo dovana.

Bet aš vis tiek lūkuriavau ir apmirusia širdimi tikėjausi, kad jis mane susiras, kad persigalvos ir sugrįš. Deja, prabėgo kelios tyloje paskendusios minutės, o Ašas taip ir nepasirodė. Kai galiausiai danguje išblėso paskutinė žvaigždė, aš paslėpiau grandinėlę kišenėje ir pritūpusi pakasiau Bo paausį.

– Jis nepakartojamas, tiesa? – paklausiau. Šuo iškilmingai pamojavo uodega ir, regis, mirktelėjo. – Nežinau, kur jis tave surado ir kaip atvedė čia, bet tai mane labai pradžiugino. Kad taip galėčiau pamatyti jį paskutinį kartą... – Ašaros užgniaužė gerklę, sunkiai jas nurijau ir apsimestinai džiugiai pridūriau: – Tau patiks tavo naujieji namai. Ten erdvu ir galima vaikytis gremlinus. O ir Polą tu neabejotinai pamilsi.

Šuo tyliai suinkštė. Aš pakštelėjau į ilgą nosį ir pakilau.

– Eime.

Dangus tapo blyškiai rausvas. Medžiuose sučiulbo paukščiai, lengvas vėjelis šiureno lapus. Visur budo ir virė gyvenimas. Aš giliai įkvėpiau ir pakėliau akis į dangų, kad vėjas nudžiovintų ašaras. Ašas išėjo. Bet tebėra kiti, kurie laukia manęs sugrįžtant. Galima aitrinti praradimų žaizdas, o galima pasitikėti savo riteriu ir gyventi toliau. Galima laukti. Galiausiai laikas – mano sąjungininkas. O kol kas valdysiu karalystę.

– Jūsų didenybe, – suskardėjo tyloje Gliuko balsas.

Mano karvedys pasirodė iš už medžių. Bo suurzgė ir suskliautė ausis. Aš ramindama paglosčiau galvą.

– Ar viskas gerai? – sunerimo Gliukas, violetinėmis akimis dyrėdamas į šunį. – Kas čia per padaras? Atrodo pavojingas. Ar jis puolė jus?

– Bo, čia Gliukas, – pristačiau ir šuo neryžtingai pavizgino uodegą. – Gliukai, čia Bo. Prašau jį mylėti ir gerbti. Manau, kad nuo šiol jūs dažnai susitiksite.

– Palaukite, tai tas padaras eis su mumis?

Matydama tokį išsigandusį savo karvedį aš nepajėgiau sulaikyti juoko. Bo džiugiai amtelėjo, puolė vizginti uodegą ir trintis mums aplink kojas. Aš nusišypsojau ir įsikibau Gliukui į parankę. Gyvenimas netobulas, bet dabar jis puikus. Aš turiu savo vietą po saule. Aš ne viena.

– Eime, – paraginau. – Mūsų laukia mieste. Eime namo.

Ašas

Jis sekė ją iš tamsos, nematomas ir nepastebimas tarp kitų šešėlių. Ar teisingai pasielgė čia ateidamas? Kad panoro pamatyti ją dar vieną, paskutinį, kartą? Netgi suprasdamas, jog nepajėgia jai atsispirti? Jis negalėjo išeiti nepažvelgęs į ją, neišgirdęs jos balso, nepamatęs šypsenos... Na ir kas, kad ji šypsosis ne jam. Jis nepuoselėjo iliuzijų. Ji susmeigė nagelius į pačią širdį ir galėjo iš jo virves vyti.

Ašas stebėjo, kaip ji nueina, lydima geležies fėjūno ir šuns, į savo karalystę, kur jam vietos nėra.

Kol kas nėra.

– Na ką? – paklausė jam už nugaros išdygęs Šaunusis Robinas. Susikryžiavęs rankas ant krūtinės jis taip pat nulydėjo akimis merginą ir jos palydovus. – Nuėjo?

– Taip.

Pakas iš padilbų dėbtelėjo į Ašą.

– O kas dabar?

Ašas atsiduso ir persibraukė ranka plaukus.

– Turiu kai ką padaryti, – sumurmėjo jis. – Išpildyti vieną pažadą. Gali būti, kad sugrįšiu negreitai.

– Cha! – Šaunusis Robinas pasikasė pakaušį. – Man regis, mums bus linksma.

Ašas dėbtelėjo į jį.

– Nepamenu, kad būčiau kvietęs tave prisidėti.

– Tuo blogiau tau, ledo berniuk. – Pakas pražydo kreiva šypsena, kurios Ašas negalėjo pakęsti. – Man pabodo karai ir žudynės. Jau geriau gadinti kraują tau. Be to... – Jis atsiduso ir nužvelgė ištuštėjusį kiemą. – Noriu, kad Megana būtų laiminga, o laiminga ji tik su tavimi. Matyt, tai man bausmė už... praeities paklydimus. – Lūpose jau vėl žaidė paika šypsenėlė. – Žodžiu, arba gera valia imkis mane į bendražygius, arba visą kelią ant tavęs dergs didžiulis varnas.

Žiemos princas atsiduso. Gal ir gerai, kad Pakas įsiprašė kartu. Jis patyręs karys. Be to, juk kadaise... labai seniai... juodu buvo... draugai.

Nors ši kelionė nieko nepakeis.

– Gerai, – burbtelėjo Ašas. – Tik nesipainiok man po kojomis.

Vasaros rūmų fėjūnas išsišiepė ir patenkintas pasitrynė rankas.

– O kur mes trauksime? – pasidomėjo. – Kiek suprantu, mūsų laukia nuotykis?

Nuotykis? Ašui taip neatrodė. Bet koks skirtumas? „Man tas pats, kaip tai pavadinti. Aš paprasčiausiai noriu būti su ja. Ir nepasiduosiu. Megana, greitai aš būsiu su tavimi. Tik sulauk manęs.“

– Ei, ledo berniuk. Ar girdi mane? Kur eisime? Ką veiksime?

– Girdžiu, – burbtelėjo Ašas ir patraukė miško link. – Taigi aš turiu planą.

– Tikrai? Tai pasidalyk juo su manimi.

– Iš pradžių reikia susirasti katiną.

PADĖKOS

Kai prisėdau rašyti šių eilučių, man staiga dingtelėjo mintis, kad baigiau trečią knygą. Trečią knygą, o juk prieš kelerius metus net nežinojau, ar man pavyks išleisti bent vieną romaną. Suprantama, nebūčiau to pasiekusi be daugelio puikių nepakartojamų žmonių pagalbos. Jeigu ne jie, taip ir nebūčiau parašiusi žodžio „Pabaiga“ paskutinio skyriaus paskutiniame puslapyje. Tad turiu padėkoti daugeliui.

Ačiū tėvams, kad jie pakentė dukrą, kuri per dienas svajodavo mokykloje, slėpdavo romanus po matematikos vadovėliais, užuot konspektavusi, kurdavo istorijas ir vesdavo iš proto savo vargšus mokytojus. Nors jūs ir sielojotės, kad nesidomiu matematika ir socialiniais mokslais, vis tiek palaikėte mano svajones.

Dėkui visiems žmonėms užkulisiuose: mano nuostabiai agentei Lori Maklin, kuri daug geriau nei aš išmano verslo reikalus, ir už tai be galo ją vertinu. Mano neprilygstamai redaktorei Natašijai Vilson, kuri yra bene valingiausia ir labiausiai atsidavusi savo darbui iš visų man pažįstamų žmonių. Leidyklai dėkoju už tvirtą palaikymą, šaunius knygų viršelius ir už visą stebėtiną neįkainojamą man suteiktą patirtį.

Labai ačiū „YABooks“ internetinio dienraščio rašytojams ir jaunimo literatūros mėgėjams, kad negaili laiko skaityti mano knygas, rašyti atsiliepimus ir dalytis nuomonėmis apie jas. Jūs išties esate atsidavusi ir ištikima palaikymo grupė. Be to, nuostabiam autorių susivienijimui „Tenners“, kuriam man didelė garbė priklausyti, už tai, kad džiaugiasi mano pergalėmis ir išsklaido nusivylimus, už pokalbius, suprantamus tik kūrėjams. Labai malonu bendrauti su žmonėmis, kurie nelaiko tavęs „kvaištelėjusia rašytoja“.

Dėkui visiems iki vieno mano skaitytojams, Ašo ir Pako palaikymo grupėms už įnirtingas kovas interneto erdvėje, kurias man be galo smagu stebėti. Ačiū, kad suteikiate tiek malonumo. Ir kaip visada, esu itin dėkinga savo vyrui Nikui, kuris tebėra mano karščiausias rėmėjas ir įkvėpėjas. Be jo nedaug tebūčiau nuveikusi.

Content

Кагава Джули Geležies.karalienė